Osamělá Holubice

Larry McMurtry

(1995)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružný román

Milostné drama, dobrodružství, epos– to vše je mistrovské dílo Larryho McMurtryho „ Osamělá holubice“. Podle mnohých kritiků je tento rozsáhlý román vůbec nejlepším literárním dílem o období soumraku toho opravdového amerického západu. Potvrzením toho je i Pulitzerova cena, kterou Larry McMurtry za „Osamělou holubici“ jako nejlepší americké literární dílo získal v roce 1986. Životní příběh skupiny kovbojů ze zapadlého texaského městečka nese všechny dramatické prvky westernové tematiky, ale autor jej dokázal umocnit svým skvělým vypravěčským talentem a hlubokým pochopením pro lidské vášně, sny a slabosti na strhující čtenářský zážitek.

Larry McMurtry

OSAMĚLÁ

HOLUBICE

Copyright © Lany McMurtry, 1985

Translation © Alena Hartmannová, 1995

ISBN 80-85395-81-9

Kapitola 1

Když Augustus vyšel na verandu, modrá prasata právě požírala chřestýše, ne moc velkého. Asi se plazil kolem a hledal stín, když narazil na prasata. Urputně se o něj tahala a jeho chřestýši dny byly sečteny. Svině ho držela za krk, podsvinčeti zůstal ocas. „Vy bando prasečí,“ procedil Augustus a nakopl podsvinče. „Mazejte s ním k řece.“ Zlobil se kvůli verandě, ne proto, že žerou hada. S prasaty bylo na verandě ještě větší horko, a horko bylo už tak dost. Sestoupil na zaprášený dvůr a vydal se k chladírně pro svůj džbán. Slunce stádo ještě vysoko na obloze, zatvrzele jako mezek, ale Augustus měl na slunce cvičený zrak, a tak mu neuniklo, že paprsky na západním obzoru jsou už nadějně kosé.

Trvalo dlouho, než se na osadu Osamělá Holubice snesl večer, ale když přišel, byla to pohoda. Většinu hodin dne a většinu měsíců v roce drželo slunce městečko v pasti prachu uprostřed nedohledných, věčně zelených chaparralových křovisek, což je ráj pro hady a ropušníky, kukačky kohoutí a štípající ještěrky, ale peklo pro prasata a Tennessany. V okruhu dvaceti až třiceti mil dokonce nebyl ani jeden pořádný stinný strom – po pravdě řečeno, stávající umístění nejbližšího slušného chládku bylo námětem prudkých debat v kancelářích (pokud jste tak chtěli zvát stodolu bez střechy a pár nedbale stlučených kůlen při ohradách na odchyt dobytka) Kloboucké dobytkářské společnosti čili Hat Creek Cattle Company, kterou Augustus z poloviny vlastnil.

Jeho tvrdohlavý společník, kapitán W. F. Call, tvrdil, že v Pickles Gap, pouze dvanáct mil odtud, je nádherný stín, ale Augustus živě nesouhlasil. Pickles Gap byla osada ještě bezcennější, dalo-li se v daných případech o ceně mluvit, než Osamělá Holubice. Vzniklo jen proto, že jeden blázen ze severní Georgie jménem Wesley Pickles bloudil s celou rodinou asi deset dní mezi mesquity. Když konečně nalezl mýtinu, uchvátila ho tak, že se rozhodl, že dál nepůjde, a tak spatřila světlo světa Pickles Gap, neboli Picklesova mýtina. Lákala zejména cestovatele stejného zrna jako zakladatel, to jest lidi s vůlí příliš slabou, aby je neodrovnalo pár set mil pochodu mesquitovými křovisky.

Chladírna byla indiánská adoba z nevypálených cihel, maličká a podsaditá, uvnitř tak chladná, že by se v ní byl Augustus rád usadil – nebýt toho, že si ji oblíbily jedovaté černé vdovy, stonožky a žlutí sršni. Když otevřel dveře, žádné stonožky neviděl, zato okamžitě slyšel nervózní zasyčení chřestýše, zřejmě pohotovějšího než kolega, kterého požírala prasata. Augustus sice i v šeru rozpoznal hada svinutého v koutě, ale rozhodl se, že ho nezastřelí, jelikož za tichého jarního večera by mohl výstřel v osadě Osamělá Holubice vyvolat komplikace. Každý v městečku by ránu slyšel a usoudil by buď na nájezd Komančů zdola z plání, anebo Mexičanů shora od řeky. A z hospody U strakaté fazole, jediného místního lokálu, by první zákazník pod parou nebo v ráži – a takoví se tam určitě vyskytovali – vyběhl na ulici a pro jistotu zastřelil jednoho nebo dva Mexičany. V neposlední řadě by se odněkud z polí přiklátil Call, jen aby nevrle zjistil, že šlo pouze o hada. Call neměl k hadům žádný respekt a pohrdal každým, kdo před nimi uhýbal. Zacházel s chřestýši jako s komáry a zbavoval se jich jedním úderem toho nářadí, které měl zrovna v ruce s podotknutím: „Kdo zpomalí kvůli hadům, může klidně jít pěšky,“ z něhož vzdělaný člověk nebyl moudry, jako ostatně z většiny Callových výroků.

Augustus se držel méně ukvapené filozofie. Rád dopřál tvorům trochu času k přemýšlení, proto se ve slunečním žáru na okamžik zastavil, dokud se chřestýš nezklidnil a neodlezl děrou ven. Pak vešel dovnitř a vytáhl z bahna svůj džbán. Byl suchý rok, dokonce i podle měřítek osady Osamělá Holubice, a pramen tekl jen natolik, že tvořil řídké blátíčko. Prasata se polovinu svého času rýpala kolem chladírny v naději, že se k bahnu prorochní, avšak prozatím nevykazovala adoba žádnou díru dostatečně velkou na to, aby jí prolezlo čuně.

Vlhká pytlovina, ve které byl džbán zabalen, se samozřejmě líbila stonožkám, proto se Augustus napřed přesvědčil, zda do ní nějaké nenalezly, a teprve pak si dal skromný lok. V Osamělé Holubici byl holič, krajan z Tennessee, jménem Dillard Brawley, a ten teď musel holit na jedné noze, protože si na stonožky nedal pozor. Dva zákeřné červenonohé exempláře mu jednou v noci vlezly do kalhot, ráno Dillard vstával ve spěchu a zapomněl si vytřepat kalhoty. Noha mu úplně neodhnila, ale zhnisala natolik, že se rodina důvodně začala obávat otravy krve a přesvědčila Augusta s Callem, aby končetinu amputovali.

Rok či dva měla Osamělá Holubice opravdového vlastního doktora. Jenže to byl mladík nerozvážný. Jistý, dost sveřepý vaquero, kterého se už kdekdo chystal při první příležitosti pověsit na nejbližším stromě, se jedné noci zpil do němoty a do ucha mu vlezl škvor uchavec. Brouk, chudák, se z ucha nedokázal dostat ven, ale dokázal dostat vaquera do stavu zuřivosti. Nakonec pacholek přesvědčil doktora, aby se pokusil brouka vypláchnout. Medicus usilovně brouka vyháněl vlažným slaným roztokem, leč vaquero ztratil trpělivost a mladíka zastřelil. A to neměl dělat. Když z osady spěšně ujížděl, někdo pod ním zastřelil koně, a místní občané, převážně hosté Strakaté fazole, otrapu okamžitě oběsili.

Naneštěstí další lékař od té doby neprojevil o městečko zájem, a tak Augustus a Call, kteří oba dva měli v ranhojičství dlouhou praxi, bývali voláni k takovým chirurgickým zákrokům, o nichž se soudilo, že jsou nezbytné. S nohou Dillarda Brawleyho si snadno poradili až na to, že Dillard ječel tak intenzívně, že si zničil hlasivky. S jednou nohou si vystačil, hlasivky se však nikdy nevzpamatovaly, čímž nakonec utrpěla i živnost. Dillard byl vždycky upovídaný; po té záležitosti se stonožkami mlel pantem dál – jenže sípal. Zákazníci se nemohli pod horkými ručníky patřičně uvolnit, neboť stále luštili, co jim to Dillard říká. Lazebníkovy řeči nestály za poslech, ani když měl obě nohy, a tak počase mnoho zákazníků přešlo k mexickému holiči. Služeb Mexičana využíval dokonce i Call, a Call nevěřil ani Mexičanům, ani holičům.

Augustus si odnesl džbánek na verandu a posunul svou provazem vypletenou židli tak, aby využil i ten minimální proužek stínu, který byl k dispozici. Jak slunce zapadalo, stín postupně halil verandu, dvůr, ranč, celé městečko a nakonec i řeku Rio Grande. Když stín zasáhl i řeku, Augustus zkonejšený večerní pohodou měl chuť zahájit nějakou inteligentní konverzaci, ale obvykle se musel spokojit samomluvou. Call pracoval až do tmy, pokud měl nějakou záminku k práci, a když ji neměl, tak si ji vymyslel – a Vočko byl příliš dobrý kaprál, aby práce nechal dříve než kapitán, i v tom těžko představitelném případě, že by mu to kapitán dovolil.

Obě prasata nedbala Augustova příkazu odebrat se k říčce, nýbrž klidně dožírala hada pod jedním z povozů. A měla pravdu, neboť říčka byla stejně suchá jako dvůr a ležela dál. Padesát týdnů v roce byl Klobouk pouze prázdné koryto, a že ho obě prasata nepovažovala za vhodné rochniště, svědčilo o jejich inteligenci. Ve vleklém sporu o inteligenci prasat, který vedli s kapitánem Callem už několik posledních let, Augustus prohlašoval, že prasata jsou chytřejší než koně bez výjimky a valná většina lidí, což Calla krajně pobuřovalo. „Žádné pomyje žeroucí zvíře není inteligentnější než kůň,“ tvrdil, než přešel k výrokům hrubším.

Po svém zvyku zkonzumoval Augustus značné množství pálenky, zatímco seděl a kolíbal jednak židlí vpřed a vzad, jednak džbánkem mezi ústy a podlahou, rozjímal a kochal se západem slunce. Dny v osadě Osamělá Holubice připomínaly pec ohnivou a chutnaly jako mletá křída, ale v pálence ta vyprahlost trochu povolila. Augustus cítil, jak mu v nitru vyvstává příjemný mlžný opar – chladný a orosený jako ráno na tenneesské vysočině. Opil se jen málokdy, ale při západu slunce měl rád v hlavě trochu zamlženo. Chutné doušky v něm navozovaly pohodu v očekávání prvních červánků. Jeho mozek zůstával stále stejně břitký, ale pod vlivem alkoholu snášel trpělivěji společnost buranů, mezi nimiž mu bylo žíti, tj. Calla, Vočka, Deetse, nezletilce Newta a dědka Bolivara.

Když nad pláněmi na západě obloha nádherně zrůžověla, obešel Augustus stavení, jednou dvakrát kopl do kuchyňských dveří a řekl: „Tak co bude s večeří? Nezapomeň na fazole.“ Bolivar neodpověděl, a tak Augustus kopl do dveří ještě jednou nebo dvakrát, aby svůj příkaz zvýraznil, a vrátil se na verandu. Modré podsvinče už na něho čekalo na rohu tiše jako kočka. Asi doufalo, že mu něco upadne – opasek, nůž nebo klobouk –, aby to mohlo sežrat.

„Mazej, čuníku!“ řekl Augustus. „Jestli máš hlad, ulov si ještě jednoho hada.“ Napadlo ho, že žádný opasek nemůže být o moc tužší a trupelnatější než pečená koza, kterou jim Bolivar servíroval třikrát nebo čtyřikrát do týdne. Stařík býval ve vlasti řádným banditou, než mu došla pára a on se vydal za řeku. Od té doby si vedl počestně, nicméně skopovou měli na jídelním lístku podezřele často. Kloboucká dobytkářská společnost kozy nechovala a bylo značně nepravděpodobné, že by Bolivar kozlečí nakupoval za vlastní. Kradl skot patrně cvičně, aby nezapomněl, co se v mládí naučil. Škoda jen, že se v mládí nenaučil taky vařit. Jeho skopová chutnala jako pečená v dehtu, ale to vadilo jedině Augustovi, nikdo jiný si nestěžoval. „Kam chodíš na ten dehet, Bole?“ nezapomněl pokaždé poznamenat, ale mluvil k hluchým uším. Bolivar otázky, přímé i nepřímé, ignoroval.

Augustus se už málem rozpovídal s čuníkem a sviní, když spatřil, že od ohrad přichází Call s Vočkem. Vočko byl dlouhý a hubený jako tyčka, jedl jako nezavřený a vypadal tak neohrabaně, že se zdálo, že užuž upadne, dokonce i když stál. Vypadal jako motovidlo, ale bylo to jen další potvrzení přísloví, že tvářka lhářka. Ve skutečnosti to byl jeden z nejšikovnějších chlapů, jaké Augustus poznal. Žádný velký indiánobijce Vočko nebyl, ale když jste mu svěřili něco, na čem mohl s rozmyslem pracovat, nějaké dílo tesařské nebo kovářské, hloubení studně nebo opravu postrojů, měl zlaté ruce. S lajdákem by byl Call už dávno vyběhl.

Augustus sešel na dvůr a potkal je u vozů. „Co dneska tak brzy? Jdete za holkama?“ zeptal se. „Jsou snad Vánoce či co?“

Oba muži propotili za den košile tolikrát, že byly skoro černé. Augustus nabídl Callovi džbán. Call dal nohu na ojnici a lokl si, jen aby propláchl vyschlá ústa. Vyplivl doušek výborné pálenky do prachu a podal džbán Vočkovi.

„Za holkami si běž sám,“ řekl. „A Vánoce taky nejsou.“ Načež vykročil k stavení tak stroze, až to Augusta zarazilo. Call se nikdy nevyznačoval uhlazenými způsoby, ale když denní úkol skončil k své spokojenosti, obyčejně se zastavil na kus řeči.

Bylo legrační, jak těžko se dala určit Woodrowova velikost. Nebyl moc vysoký – vlastně měl postavu sotva střední –, ale v osobě, která stála u něho a dívala se mu do očí, budil jiný dojem. Augustus například měřil o čtyři palce víc a Vočko byl o dobré tři palce vyšší než Augustus, ale nebyl způsob, jak Vočka přesvědčit, že kapitán je z nich vlastně nejmenší. Pro něho byl Call jednou provždy velikán, a tento dojem s ním sdíleli mnozí. Kdo nechtěl Callovi podlehnout, musel si ustavičně připamatovávat, že Call není tak velký, jak se zdá. V jižním Texasu byl Augustus jediný, kdo tomu klamu nepodléhal, a ještě se mu to nedařilo vždycky, i když se tužil. Nejednou na dobré jitro Calla zčistajasna upozornil: „Žádný obr nejsi, Calle, nemysli si!“ a hodil mu topinku.

Užitečnost té špičky prosťáček jako Vočko do smrti nepochopí. Kolikrát přišlo Augustovi k smíchu, jak to Call zaonačil, aby člověku zkalil zrak a donutil vás zaměnit povahu za postavu. Call to ovšem dělal bezděky, protože o svém chování nikdy nepřemýšlel. Jednal. To bylo na celém kousku nejúžasnější: ta samozřejmost. Calla ve snu nenapadlo, že nějakou fintu má. Hlavně proto, že se nad sebou v životě pět minut nezamyslel. Považoval by to za ztrátu času, času, který naléhavě potřeboval, aby vykonal úkol, který si na ten den předsevzal.

„Štěstí že já se zahálky nelekám,“ řekl mu Augustus jednou.

„Pro tebe možná. Já mám na to jiný názor,“ řekl Call.

„Sakra, kdybych se dřel jako ty, Calle, kdopak by v týhle partě myslel? Táhneš to na jeden zápřah patnáct hodin denně. Chlap, co je pořad v chomoutu, jaktěživ nic nevymyslí.“

„Škoda že nemůžeš přimyslet zpátky střechu od stodoly,“ řekl Call.

Před takovými třemi roky se přihnal z Mexika vichorec a jedním fukem smetl střechu. Naštěstí v městečku Osamělá Holubice pršelo jednou dvakrát do roka, takže pro sklizeň, pokud ve stodole nějaká byla, to neznamenalo velkou újmu. Víc trpěl Call, který ne a ne sehnat slušné trámy na novou střechu. Co čert nechtěl, sotva týden po té vichřici, která posadila starou střechu doprostřed říčního koryta, přišla průtrž mračen. Velká voda spláchla většinu střechy do Rio Grande.

„Jak to, žes při tom svým přemýšlení nepomyslil na liják?“ chtěl vědět Call. Od té doby měl Augustus povodeň věčně na talíři. Zavdejte Callovi příčinu k stížnosti, a bude vám ji servírovat do omrzení.

Vočko pálenku nevyplivl. Při pití mu ohryzek vystoupil tak, že Augustovi jeho šlašitý krk připomínal hada, který právě pozřel žábu.

„Cože je Call tak naštvaný?“ řekl Augustus, když Vočko konečně dal džbán od úst, aby se nadechl.

„Potvora ho pěkně rafla,“ sdělil Vočko. „Bůh ví, co na ní kapitán vidí.“

„Jeho vášeň holt jsou kobyly,“ konstatoval Augustus. „Co dělal, že se nechal kousnout? Myslel jsem, že kopete studni.“

„Narazili jsme na skálu,“ řekl Vočko. „V tý díře se může vohánět krumpáčem jen jeden, tak to vzal Newt a já koval koně. Kapitán si vyjel na projížďku. Asi se mu potvora zdála uřícená. Slez, votočil se k ní zády a vona ho bafla.“

Zmíněná klisna byla po městečku známa jako Čertice. Call ji koupil v Mexiku od dvou caballeros, kteří tvrdili, že kvůli ní zabili Indiána – nějakého Komanče. O téhle části historky Augustus pochyboval: bylo nepravděpodobné, že by se v téhle končině nějaký Komanč projížděl sám a samoten; a kdyby se tam projížděli Komančové dva, byli by oba caballeros po smrti a neměli příležitost k handlování. Kobyla byla šedivý grošák s bílou tlamou a bílým pruhem na čele, příliš vysoká na ryzího indiánského poníka, na čistokrevného koně měla zase příliš široké plece. Její chování napovídalo, že strávila nějaký čas mezi Indiány, ale s jakými Indiány a jak dlouho, to nikdo netušil. Kdo ji viděl, chtěl ji koupit, tak byla pěkná, ale Call žádnou nabídku ani nevyslechl, ačkoli Vočko a Newt by se byli Čertice rádi zbavili. Denně si s ní vytrpěli svoje, když ji hřebelcovali. Jednou kopala Newta celou cestu ke kováři a málem ho vkopla do výhně. Vočko se jí bál přinejmenším jako Komančů, a to je co říct.

„Kde jste nechali Newta?“ zeptal se Augustus.

„Třeba v tý studni usnul,“ řekl Vočko.

Potom Augustus chlapce zahlédl, jak se vrací z pastvin; únavou se sotva vlekl. Vočko už byl zpola namol, když konečně Newt došel k vozům.

„To jsem rád, hochu, žes to stihl do tmy. Už jsem se bál, že tě budeme muset jít hledat,“ řekl Augustus.

„Házel jsem suť po kobyle,“ křenil se Newt. „Viděl jste, jak zřídila kapitána?“

Newt zvedl nohu a pečlivě si škrabal z podrážky rajtek studniční bláto, zatímco si Vočko dál proplachoval hrdlo.

Augustus vždycky na Newtovi obdivoval, že se při čistění boty udrží na jedné noze. „Jen se na to koukni, Vočko,“ řekl. „Vsadím se, že to nedokážeš.“

Vočko byl tak zvyklý vidět Newta stát na jedné noze a čistit si botu, že nemohl přijít na to, o čem si Gus myslí, že by to on nesvedl. Po pár locích alkoholu se mu v hlavě kolečka takřka zavařila. Stávalo se mu to obyčejně při slunce západu po dni stráveném kopáním studně nebo kováním koní: v takových chvílích byl Vočko dvojnásob rád, že pracuje s kapitánem, a ne s Gusem. Čím míň řečí musel vyslechnout, tím byl kapitán radši, kdežto u Guse platil pravý opak. Vychrlil na člověka pět šest rozmanitých otázek a názorů, smíchal je dohromady jako neoznačkovaný dobytek – a pak bylo těžké vybrat si z toho chumlu jednu a pomalu a bedlivě si ji rozmýšlet, což byl jediný způsob, jakým Vočko rád uvažoval. Jeho jediným útočištěm v takových případech bylo předstírat, že mu otázka šla na levé ucho, které měl hluché: už se mu nikdy nespravilo od té bitky s Kíči – říkalo se tomu srážka u Kamennýho domu. Vypukl tam tenkrát příšerný zmatek, poněvadž vtipní Indiáni zapálili prérijní trávu, takže pro kouř nebylo vidět na dva kroky. V tom dýmu pořád o Indiány zakopávali a museli střílet bez míření; hraničář hned vedle Vočka jednoho zmerčil a vypálil sousedovi u ucha.

Ten den Indiáni frnkli i s jejich koňmi; jaktěživ neviděl Vočko kapitána tak běsnit. Znamenalo to pochodovat po svých podél Brazos takřka dvěstě mil a pořád trnout, co se semele, jestli se o jejich pohromě dozvědí Komančové. Vočko zjistil, že je na jedno ucho hluchý, teprve když měli valnou část cesty za sebou.

Naštěstí, zatímco si lámal hlavu otázkou, cože to vlastně nesvede, začal dědek mlátit do zvonu k večeři, čímž diskuse skončila. Zvonec už dávno ztratil srdce, ale Bolivar někde našel zlomený sochor a bušil s ním do zvonu tak urputně, že by nikdo zvonění neslyšel, i kdyby zvon ještě paličku měl.

Slunce konečně zapadlo a u řeky bylo takové ticho, že bylo slyšet, když koně v ohradách švihli ohonem – tedy mohli je slyšet; pokud se Bolivar nepustil do zvonu. I když mohl předpokládat, že parta je na doslech, zpracovával zvon dobrých pět minut.

V tom s ním nehnul ani Call. Ten rámus ničil pokoj soumraku a dráždil Augusta tak, že občas byl v pokušení jít za dědkem a zastřelit ho, aby se naučil moresům.

„Třeba je to signál pro lupiče,“ podotkl Augustus, když randál konečně ustal.

Vykročili k domu a prasata se k nim přidala; podsvinče v chůzi požíralo ještěrku, kterou někde chytilo. Vepříci milovali Newta ještě víc než Augusta – poněvadž je krmil kousky syrové kůže a drbal za ušima, pokud neměl nic lepšího na práci.

„Kdyby se tu ochomýtali lupiči, možná že by mi kapitán dovolil nosit zbraň,“ řekl Newt toužebně. Vypadalo to, že nikdy nebude dost starý na to, aby mohl chodit s pistolí, ačkoli mu už bylo sedmnáct.

„Kdybys nosil zbraň, moh by si tě někdo splést s pistolníkem a zastřelit tě,“ řekl Augustus, který si dobře všiml té žádostivosti. „To za to nestojí. Jestli Bol opravdu bandity přivolá, půjčím ti svou henryovku.“

„Dědek umí sotva vařit,“ poznamenal Vočko. „Kde by se zmoh na nějakou bandu?“

„Jak to, že se nepamatuješ na ty špinavý chlapy z jeho bandy?“ řekl Augustus. „Kdysi jsme od nich kupovali koně.

Proto taky ho Call najal za kuchaře. V naší branži neškodí znát pár zlodějů koní, pokud jsou to Mexičani, přirozeně. Hádám, že Bol jen čeká na vhodnou chvíli. Až si získá naši důvěru, jeho tlupa se sem jednou vplíží a všechny nás zamorduje.“

Nevěřil tomu ani zbla – jenom rád skýtal klukovi trochu napětí, ostatně Vočkovi také, ovšem Vočka něco takového těžko mohlo vzrušit, poněvadž Vočko byl, co se strachu týče, vzácně netečný. Měl zrovna dost rozumu, aby se bál Komančů – a k tomu moc rozumu nebylo zapotřebí. Na mexické lupiče nezabíral.

Newt měl živější představivost. Otočil se a díval se za řeku, kde se už usazovala veliká tma. Tu a tam po slunce západu si kapitán, Augustus, Vočko a Deets vzali pistole a odcválali do té tmy – do Mexika – a vraceli se za svítání s třiceti nebo čtyřiceti koňmi anebo stovkou vychrtlého dobytka. Zřejmě to byl způsob, jak se na hranici provozoval obchod dobytkem: rančeři z Mexika podnikali nájezdy na severu, Texasani na jihu. Některé kusy toho vychrtlého dobytka strávily život putováním sem a tam přes Rio Grande. Newtovým vroucným přáním bylo dospět natolik, aby ho k těm nájezdům přibrali. Nejednu noc proležel na své malé horké palandě, poslouchal, jak pod ním Bolivar chrápe a mumlá, vyhlížel oknem směrem k Mexiku a představoval si, jaké se tam asi odehrávají divočiny. Občas dokonce zaslechl střelbu, většinou však pouze jeden dva výstřely, které se ozvaly jednou po proudu, podruhé proti proudu řeky. To uvádělo jeho fantazii teprve do varu.

„Až vyrosteš, můžeš jezdit s námi,“ řekl kapitán, a to bylo všechno, co řekl. Proti tomu se nedalo nic namítat – zvlášť když někdo byl jen pacholek. Přít se s kapitánem byla výsada vyhrazená panu Gusovi.

Jen vešli domů, začal pan Gus své privilegium uplatňovat. Kapitán svlékl košili a Bolivar mu ošetřoval kousnutí. Klisna se mu zahryzla do zad těsně nad opaskem. Do kalhot steklo tolik krve, že měl jednu nohavici celou slepenou. Bol se zrovna chystal napatlat mu na ránu svou hojivou mast namíchanou z kolomazi a terpentýnu, ale pan Gus ho přiměl, aby počkal, než si ten šrám prohlédne sám.

„Propána, Woodrowe,“ řekl Augustus. „Člověk by řekl, že už s koňma pracuješ dost dlouho, abys věděl, že není radno se obracet zády ke kiowský klisně.“

Call o něčem uvažoval a dobrou minutu neodpověděl. Uvažoval právě o tom, že je měsíc v první čtvrti – zlodějský měsíc se tomu říkalo. Při úplňku bývá nad bledými pláněmi dost světla, aby Mexikáni stačili cvrnknout fazoli rovnou do důlku. Chlapi, s kterými se něco najezdil, byli dávno mrtví a pochovaní, nebo aspoň mrtví, protože se pustili za řeku při úplňku. Nov byl skoro stejně nepříhodný: dá to fušku najít stádo za tmy a ještě hůř se pak žene domů. První čtvrť, srpeček, je ten správný měsíc k výpravě. Na severu se už celé keřsko hemžilo dobytkáři: řadili jarní stáda a najímali honáky; do týdne se začnou trousit do Osamělé Holubice. Nejvyšší čas opatřit si trochu dobytka.

„Odkud víš, že přišla od Kiowů?“ řekl a podíval se na Augusta.

„Domyslel jsem si to,“ řekl Augustus. „Taky bys na to přišel, dát si na moment pohov, abys moh uvažovat.“

„Dovedu pracovat a myslet přitom,“ řekl Call. „Ze všech lidí, co znám, seš jen ty postiženej mozkem, kterej funguje pouze v chládku.“

Augustus přešel poznámku mlčením. „Podle mýho o toho koně přišel nějaký Kiowa, když se chystal unést bílou ženskou,“ řekl. „Komančové po seňoritách zvlášť netouží. Bělošky se dají snadno unést a taky tolik nejedí. Kiowové mají jiný vkus. Seňority se jim líbí“

„Můžeme se dát do jídla, nebo musíme počkat, než to proberete?“ zeptal se Vočko.

„To dřív umřem hlady, než se toho dočkáme,“ řekl Bolivar a šoupl na stůl kotlík s vepřovou a fazolemi. Augustus si nabral první a nikdo se tomu nedivil.

„Bůhví kam na tyhle mexikánský jahody pořád chodíš,“ řekl, míně fazole. Bolivar je neomylně nacházel třistapětašedesátkrát do roka a přidával do nich tolik čili, že lžíce fazolí pálila víceméně stejně jako lžíce červených mravenců. Newt došel k názoru, že pro toho, kdo pracuje pro Klobouckou dobytkářskou společnost, jsou jisté pouze dvě věci. Za prvé, že kapitán Call si vymyslí vždycky víc práce, než on a Vočko dokážou udělat, a za druhé, že ke každému jídlu se budou podávat fazole. Jediný z party, kdo věčně neprděl, byl starý Bolivar osobně – jakživ se fazolí netkl a živil se hlavně kynutými plackami a cikorkovým kafem, nebo spíš šálky surového cukru s loužičkou kávy navrchu. Taky cukr stojí peníze a kapitána hnětlo takové plýtvání, ale Bolivara nikdo nedokázal přimět, aby od toho zvyku upustil. Augustus tvrdil, že dědkův trus je tak sladký, že se modré podsvinče naučilo za ním chodit, kdykoli si šel ulevit, což mohla být pravda. Newtovi taky dalo děsnou práci, aby se podsvinčete zbavil, a přitom jeho trus byl samá fazole.

Než si Call stačil obléci košili a přišel ke stolu, už si Augustus nabíral podruhé. Vočko a Newt vrhali po kotlíku nervózní pohledy, jelikož by si byli taky rádi vzali podruhé, ale zdvořilost jim bránila posloužit si dřív, než každý dostal svůj díl. Augustova chuť k jídlu byla svého druhu přírodní pohroma. Call ji s úžasem pozoroval třicet let, a přesto ho pořád překvapovalo, kolik toho Augustus sní. Nepracoval, pokud nemusel, a přesto si večer co večer dokázal sednout ke stolu a spolykat víc jídla než tři chlapi po celodenní dřině.

Už za jejich hraničářských časů si ve chvílích pohody hoši vykládali historky o Augustových výkonech. Nejenomže jedl hodně, jedl taky rychle. Aby se zdržel u žlabu víc než deset minut, musel by pro něj kuchař nachystat půl vola.

Call odtáhl židli a sedl si. Zatímco Augustus lovil sběračkou velkou porci fazolí, nastavil Call talíř pod sběračku. Newt to považoval za tak dobrý vtip, že vyprskl smíchy.

„Díky,“ řekl Call, „až tě jednou nicnedělání omrzí, můžeš od hodiny dělat číšníka.“

„Číšníka už jsem jednou dělal,“ řekl Augustus a tvářil se, že měl v úmyslu Callovi fazole naservírovat. „Na říčním parníku. Tenkrát jsem nebyl o nic starší než Newt. Měli jsme tam kuchaře s bílou čepicí.“

„K čemu nosil čepici?“ zeptal se Vočko.

„To patří k úboru opravdového kuchaře,“ řekl Augustus a díval se, jak Bolivar míchá kapku kávy v surovém cukru. „Není to vlastně žádná čepice, spíš takový škrobený špičatý plátěný pytlík.“

„Páni, něco takovýho bych si na hlavu nikdy nedal,“ řekl Call.

„Nikdo by taky nebyl takový cvok, aby si tě najal za kuchaře, Woodrowe,“ řekl Augustus. „To je míněno na ochranu proti tomu, aby kuchařovy mastný vrkoče nepadaly do jídla. Nic bych se nedivil, kdyby se do těchhle žebírek zamíchalo pár Bolových vlasů.“

Newt se zadíval na Bolivara, který seděl u kamen ve špinavém ponču. Bolivarovy vlasy vypadaly jako polité žluklým sádlem. Jednou za dva tři měsíce se Bol převlékl a šel navštívit manželku, ale ve snaze o vylepšení svého zjevu nikdy nepokročil dál než ke knírům, které se příležitostně pokoušel navoskovat nějakým tukem.

„Proč jsi z toho parníku odešel?“ zeptal se Vočko.

„Byl jsem tuze mladý a švarný,“ řekl Augustus. „Doroty by mě byly utahaly.“

Calla mrzelo, kam se řeč zvrtla. Plkání o ženských neměl rád nikdy, ale před tím dítětem obzvlášť ne. Augustus v sobě neměl špetku studu. V tom bodě se nikdy néshodli.

„Měly tě radši utopit,“ řekl ostře. Hovor u stolu zřídkakdy vedl k něčemu dobrému.

Newt se díval do talíře, jako obvykle, když se kapitán zlobil.

„Kdo by mě topil?“ řekl Augustus. „Kdyby to byl někdo zkusil, byly by ho milý holky rozsápaly na kousky.“ Věděl, že se Call vzteká, ale neměl chuť ho udobřovat. Ten stůl byl zrovna tak jeho jako Callův, a jestli se Callovi hovor nelíbí, klidně může jít spát.

Call věděl, že nemá cenu se přít. Protože právě o to Augustovi šlo – o slovní potyčku. Vlastně mu ani nezáleželo na tom, oč jde, a bylo mu celkem jedno, na čí straně stojí. Prostě se rád přel, kdežto Call debaty nenáviděl. Ze staré zkušenosti věděl, že na Augusta žádné argumenty neplatí, dokonce i v případech, kdy šlo prostě o to určit, co je správné a co ne. Dokonce i za dávných časů, kdy měli na krku Indiány a jiný trable, vítal Augustus každou příležitost k sporu. Tenkrát u Psího ramene Červený řeky měli fakt na kahánku, poněvadž je zaskočili Komančové a všichni, to jest oni dva a dalších šest hraničářů, svorně kopali do břehu díry, které jim užuž málem posloužily za hrob. Naštěstí přišla tmavá noc, takže se jim podařilo vyváznout; i tehdy se Augustus celou dobu přel s jedním hraničářem, kterýmu se říkalo Šereda Bobby. Probírali otázku divokých psů a Augustus ji vydržel rozebírat celou noc, ačkoli většina hraničářů byla tak vyděšená, že se nemohli ani vyčurat.

Samozřejmě že kluk hltá Augustovo povídání o říčních parnících a dorotách. Chlapec se nedostal za humna, a tak to pro něj bylo dobrodružství.

„Z toho tvýho holedbání se mi hatí jídlo v ústech,“ prohlásil nakonec.

„Jestli máš chuť na něco lepšího, Calle, musíš napřed odbouchnout Bola,“ podotkl Augustus; při té příležitosti si vzpomněl, že má kuchař u něho vroubek.

„Bole, přestaň už jednou mlátit sochorem do toho zvonu,“ řekl. „V poledne prosím, když se ti to líbí, ale večer ne. Každý normální člověk pozná, kdy slunce zapadlo. Zkazils mi tím randálem nejeden pěkný večer.“

Bolivar míchal svý sladký kafe a mlčel. Mlátil do zvonu, protože se mu to líbilo, a ne aby přivolal někoho k jídlu. Ať si jedí, kdy se jim zlíbí, on zase bude bušit do zvonu, kdy se zlíbí jemu. Rád dělal kuchaře – bylo to mnohem méně náročné než být banditou – ale to ještě neznamenalo, že je ochoten přijímat rozkazy. Pocit nezávislosti si uchoval nezmenšený.

„Cheneral Lee osvobodil otroky,“ poznamenal nevrle.

Newt se rozesmál. Bol nikdy nepochopil, jak to s tou válkou vlastně bylo, ale upřímně litoval, že skončila. Kdyby byla pokračovala, byl by asi zůstal banditou dál. Bylo to bezpečné a výnosné řemeslo, pokud byla většina Texasanů na frontě. Veteráni byli většinou taky zbojníci, a ke všemu měli lepší pušky. Konkurence byla najednou příliš silná. Bolivar pochopil, že je načase jít od válu, ale čas od času se mu zastesklo po malé přestřelce.

„Otroky neosvobodil generál Lee, nýbrž Abe Lincoln,“ opravil ho Augustus.

Bolivar pokrčil rameny. „To je jedno,“ řekl.

„To vůbec není jedno,“ řekl Call. „Jeden byl Yankee a druhý ne.“

Vočka to na minutu zaujalo. Fazole a žebírka ho oživily. Svého času ho osvobozovací hnutí velice zajímalo a dlouze o něm mudroval, zatímco přikládal ruce k dílu. Čirou náhodou se nenarodil jako otrok, ale kdyby ho to bylo přece potrefilo, byl by ho Lincoln osvobodil. Budilo to v něm k tomu muži jistý obdiv.

„Lincoln Američany osvobodil,“ vysvětlil Bolivarovi.

Augustus odfrkl. „Houby, to se moc pleteš, Vočko,“ řekl. „Abe Lincoln osvobodil jen pár Afrikánů, co nejsou Američani o nic víc než tadyhle Call.“

Call odstrčil židli. Nebude tu vysedávat a diskutovat o otroctví po takovém těžkém dni, ostatně nelákalo by ho to ani v neděli.

„Jsem Američan jako každý druhý,“ řekl, nasadil si klobouk a sebral pušku.

„Rozenej ve Skotsku,“ poučil ho Augustus. „Já vím, přivezli tě sem ještě v peřince, ale proto seš ještě pořád Skot.“

Call neodpověděl. Newt vzhlédl a uviděl ho stát ve dveřích s kloboukem na hlavě a s henryovkou na předloktí. Kolem hlavy mu přeletěly dvě velké můry přitahované světlem petrolejky na stole. Nic neřekl a vyšel ven.

Kapitola 2

Call šel po břehu řeky dobrou hodinu, ačkoli věděl, že je to vlastně zbytečné. Dělal to jenom ze zvyku, který mu zůstal z časů divočejších: zkoumat, pátrat po nějakém znamení nebo stopě, ostřit si smysly a vůbec. Když ještě sloužil u hraničářů, zvykl si odklidit se noc co noc načas z tábora z doslechu všech řečí a špičkování. Brzy přišel na to, že jeho smysly lépe fungují v samotě. Klábosit kolem ohně, klepat a klímat mohlo být příjemné v bezpečné končině, ale mohlo vás přijít draho v končině, která bezpečná nebyla. Rád si zašel tak na, míli od tábora a naslouchal ne mužům, ale kraji.

Samozřejmě v místě tak zkrotlém jako Osamělá Holubice bylo skutečné stopařské umění zbytečné, ale Call přesto rád v noci vyrazil na obchůzku, čichal větřík a poslouchal řeč kraje. Krajina mluvila tiše, jediný lidský hlas ji stačil přehlušit, zejména byl-li to hlas tak hlučný, jako měl Augustus McCrae. Augustus slynul silou svého hlasu po celém státu. Za tiché noci ho bylo slyšet přinejmenším na míli daleko, a to i když takřka šeptal. Call dělal, co mohl, aby se dostal z dosahu Augustova hlasu a mohl se uvolnit a věnovat pozornost zvukům jiným. Když už nic jiného, mohl uhodnout, jaké bude počasí, ne že by povětrnost v okolí Osamělé Holubice skýtala velká překvapení. Když se člověk podíval nahoru k hvězdám, kolikrát se mu zatočila hlava, tak jasná byla noc. Mraky byly vzácnější než hotové peníze, a že o hotové peníze jeden skoro nezavadil. Opravdu se nebylo čeho bát. Nanejvýš se mohl do kurníku vplížit kojot a ukrást kuře, ale to bylo to nejhorší, co se mohlo přihodit. Místní zloděje koní dávno odradil pouhý fakt, že tu on a Augustus žijí.

Call zamířil západně od města směrem k brodu, který mívali v oblibě Komančové za dnů, kdy ještě mohli pro svou kratochvíli podnikat nájezdy do Mexika. Bylo to blízko slaniska. Zvykl si chodit proti proudu k brodu takřka každý večer: poseděl tam chvilku na nízké skále a jen tak se díval. Když byl měsíc tak vysoko, že předměty vrhaly stíny, ukryl se pod chaparralový keř. Kdyby se někdy Komančové vrátili, určitě by to vzali přes svůj starý brod, jenže Call dobře věděl, že Komančové už nikdy nepřejdou. Dostali na pamětnou, zbylá hrstka bojovníků už nestačila nahánět strach ani na Horním Brazos, natož na Rio Grande.

Ta záležitost s Komanči byla dlouhá a škaredá – zabrala většinu Callova mužného věku –, ale teď už bylo vážně po všem. Už tak dlouho neviděl žádného opravdu nebezpečného Indiána, že kdyby náhle nějaký rudoch vjel do brodu, Call by v prvním ustrnutí ani nestačil střelit – přesně ten druh nepřipravenosti, které se snažil vyvarovat. Možná že braši dostali na pamětnou, ale pokud bude na svobodě jeden Komanč s koněm a puškou, bylo by pošetilé brát je na lehkou váhu.

Snažil se zůstat ve střehu stůj co stůj, ale po pravdě řečeno za posledního půl roku jediný, koho od řeky odstrašil, byl jakýsi bandita, ale taky to klidně mohl být nějaký vaquero s žíznivým koněm. Všechno, co Call při té příležitosti potřeboval udělat, bylo natáhnout kohoutek své henryovky – v tiché noci bylo to cvaknutí stejně účinné jako výstřel. Muž otočil zpátky do Mexika a od té doby se u brodu nevyskytlo nic kromě tu a tam nějaké té prašivé kozy putující ke slanisku.

Ačkoli dál chodil k řece každý večer, Call dobře věděl, že Osamělá Holubice už dávno nepotřebuje ostrahu. Řeči o tom, že Bolivar je spřažený se zbojníky, patřily k projevům Augustova humoru. Chodil dál k řece, protože býval rád hodinku o samotě a nerad pořád zakopával o druhé. Měl pocit, že si za celý den na minutku nevydechne, že je v jednom kole: ale ta kola se točila naprázdno. Jako hraničářský kapitán byl přirozeně také pod tlakem – jeho rozhodnutí mohla znamenat smrt nebo život mužů, kterým velel. Ale byl to tlak přirozený – spojený s jeho postavením. Byl velitel a muži k němu vzhlíželi, viseli na něm očima, aby se ujistili, že je pořád mezi nimi a vyvede je z každého maléru. Nehledě na svou řečnost byl Augustus zrovna tak dobrý jako on a byl by je z úzkých dostal zrovna tak dobře, kdyby to muselo být: jenže Augustus se nerozhoupal nikdy dřív, než to bylo zhola nezbytné. Starat se musel Call – takže muži k němu vzhlíželi pro rozkazy, a s Augustem se opíjeli. Nikdy ho nepřestalo hníst, že nelze přimět Augusta, aby se choval jako hraničář, leda v krajní nouzi. Vzpíral se tomu tak houževnatě, že občas jak Call, tak muži skoro toužili po kritické situaci, aby Gus přestal plácat a přít se a začal brát věci vážně.

Vzdor nebezpečenství se však Call necítil nikdy v takové tísni jako v poslední době, kdy na něho doléhaly malé, ale neustále potřeby druhých. Tělesná práce mu nevadila: Call nepatřil k těm, kdo vysedávají celý den na verandě a hrají karty nebo klábosí. Chtěl pracovat, ale už se mu protivilo být pořád všem za příklad. Zůstával pro ně pořád Kapitán, jako by si nikdo nevšiml, že je po válce i válčení. Velel jim tak dlouho, až měl každý za to, že se sluší mu všechny myšlenky a otázky, potřeby a nedostatky hlásit a předkládat k rozhodnutí, i když šlo o prkotiny. Muži čekali dál, že jim bude poroučet, a on sám si dál myslil, že je to jeho úkol. Zadřelo se to do něho: poroučel dál, ale cítil, že to už není na místě. On a Gus nebyli ani smírčími soudci: vedli nájemní stáj a prodávali koně a dobytek, když se vyskytl kupec. Práce, kterou dělali, byla většinou taková, že by ji dokázal dělat ve spaní; v posledních deseti letech se jeho každodenní odpovědnost vytrvale smrskávala, a přece se mu život nezdál lehčí. Pouze menší a daleko nudnější.

Call nebyl žádný snílek – to byl Gusův obor –, taky nevysedával za tmy na té skalce kvůli snění. Jen se v duchu vracel do časů, kdy pro toho, kdo držel stráž na komančské stezce, bylo radno mít pušku odjištěnou. Nicméně si zazlíval i ten fakt, že se v duchu tak často vrací do minulosti: nehodlal se probírat vzpomínkami jako nějaký kmet. Někdy se donutil vstát a pochodoval další dvě tři míle proti proudu a zase zpět, jen aby ty vzpomínky vypudil z hlavy. Teprve když zase okřál – když cítil, že by ještě dovedl velet, kdyby bylo třeba –, vrátil se do Osamělé Holubice.

Po večeři, když Call odešel k řece, uchýlili se Augustus, Vočko, Newt, Bolivar a vepři na verandu. Prasata čmuchala po dvoře, občas ulovila ještěrku nebo kobylku, hada nebo nepozornou cikádu. Bolivar vytáhl brousek a dobrých dvacet minut ostřil pěkný tesák s kostěnou rukojetí, který nosil u pasu. Střenka byla z jeleního rohu a úzká čepel se blýskala v měsíčním světle, zatímco Bolivar obtahoval nožem brousek pečlivě sem a tam a občas na kámen plivl, aby ho navlhčil.

Třebaže Newt měl Bolivara rád a považoval ho za svého přítele, trochu ho mrazilo nad tím, že Bolivar považuje za nutné brousit nůž každý večer. Zapůsobilo na něho věčné vtipkování pana Guse o zbojnících – třebas věděl, že jsou to žerty. Bylo mu záhadou, proč Bol brousí ten nůž večer co večer, když s ním nikdy nic nekrájí. Když se ho zeptal, Bol se usmál a palcem jemně ozkoušel ostří.

„Nůž je jako manželka,“ řekl, „pro jistotu potřebuje denně obtáhnout.“

Newt nechápal, ale Augustus se rozesmál.

„V tom případě je tvoje žena hezky zarezlá, Bole,“ řekl. „Vidí brousek nanejvýš dvakrát do roka.“

„Je stará,“ řekl Bolivar.

„Čím starší housličky, tím sladší hudou písničky,“ řekl Augustus. „My stará garda dovedeme pěkné nabroušení ocenit zrovna tak jako mládež, a možná víc. Měl bys ji přivést k nám, Bole. Představ si, kolik peněz za brousky bys ušetřil.“

„Tenhle nůž by vjel člověku do krku jako po másle,“ řekl Vočko. Uměl takové věci ocenit, sám byl taky vlastníkem pěkného tesáku s čepelí čtrnáct coulů dlouhou. Vočko nůž koupil od jednoho vojáka, který ho měl přímo od firmy Bowie. Neostřil ho denně jako Bolivar, ale občas ho vytáhl z kožené pochvy a přezkoumal jeho ostří. Byl to jeho nedělní nůž a neužíval ho k obyčejné práci, jako je porážka nebo stahování z kůže. Taky Bolivar nepoužíval svou kudlu k obyčejnému dílu: jenom občas, když byl v dobré náladě, nožem hodil a zabodl ho do bočnice některého vozu anebo s ním ze syrové kůže oholil pár hoblinek, které potom Newt skytl jako mlsek prasatům.

Augustus sám si nožů valně necenil, zejména nožů parádních. Nosil v kapse obyčejný starý zavírák a užíval ho hlavně na ořezávání nehtů na nohou. Kdysi, když se ještě většinou živili zvěřinou, nosíval u sebe dobrý stahovák, poněvadž to bylo nutné, ale zhola si nevážil nože jakožto zbraně. Co se jeho týkalo, od vynálezu koltů bylo používání jiných zbraní pro boj zblízka podivínské. Patřilo k menším nepříjemnostem jeho života, že musel takřka každý večer poslouchat, jak Bol obrušuje svou čepel.

„Když už musím něco poslouchat, radši bych poslouchal, jak obtahuješ manželku,“ řekl.

„Sem ji nevezmu,“ řekl Bol. „Znám vás. Pokusili byste se ji svést.“

Augustus se rozesmál. „A to zas ne, na báby já nejsem,“ řekl. „Nemáš dceru?“

„Dcer mám devět,“ odvětil Bolivar. Znenadání, vsedě, vrhl nožem po nejbližším povozu, špička se zabodla do dřeva a čepel se chvěla jako šíp. Vůz stál sotva dvacet stop daleko, takže to nebyl žádný velký výkon; chtěl jen podtrhnout svůj vztah k dcerám. Šest jich už vyvdal, ale ty tři poslední, co zůstaly doma, si střežil jako oko v hlavě.

„Doufám, že jsou po matce,“ řekl Augustus. „Jestli se vyvedly po tobě, budeš mít doma sbor starých panen.“ Sáhl po koltu pověšeném přes lenoch židle, vytáhl ho z pouzdra, a lenošně točil zásobníkem a poslouchal, jak hezky to cvaká.

Bolivar litoval, že mrštil nožem, protože teď bude muset vstát a dojít si pro něj přes dvůr. Zrovna ho bolely kyčelní klouby a ještě pár dalších kloubů k tomu, následek to zranění, které utrpěl před pěti lety, když na něho padl kůň.

„Pořád vypadám líp než krkavec jako vy,“ řekl a namáhavě vstal.

Newt věděl, že Bolivar a pan Gus se poštívají jen z dlouhé chvíle, ale přece byl neklidný, kdykoli k tomu došlo, především pozdě večer, když oba už pár hodin pilně popíjeli. Byla pokojná noc, tak tichá, že tu a tam zaslechl tóny piana, které hrálo v hospodě U strakaté fazole. Klavír byl pýchou saloonu a vlastně celého města. V neděli si ho dokonce půjčovali do kostela. Naštěstí byl sbor hned vedle hospody a klavír měl kolečka. Pár jáhnů postavilo u zadního vchodu hospody rampu a prkennou lávku vedli až ke kostelu, takže bylo potřeba jenom dostrkat po ní piano do kostela. Bohužel měla tato dohoda neblahé následky, jelikož někteří z jáhnů považovali za nutné nástroj střežit a trávili tudíž večery v hospodě.

Jedné sobotní noci hlídali nástroj tak dobře, že v neděli ráno s ním vykolejili a zlomili mu dvě nohy. Toho jitra se do kostela nedostavilo dost střízlivých mužů, aby piano odnesli dovnitř, a tak musela paní Růža Higginsová, která na ně hrála, sedět na ulici a břinkat chorály, zatímco zbytek kongregace, deset paniček a kazatel, zůstali uvnitř a pěli. Situace byla tím choulostivější, že Lorena Woodová se postavila na zadní schody hospody a poslouchala ten zbožný zpěv celá svlečená.

Newt byl do Loreny Woodové po uši zamilovaný, ačkoli ještě neměl příležitost s ní promluvit. Bolestně si uvědomoval, že kdyby se taková příležitost někdy naskytla, zaboha by nevěděl, co říct. V řídkých případech, kdy ho nějaká posílka vedla kolem hostince, poléval ho děs a hrůza při představě, že by se mohlo přihodit něco, co by ho vskutku donutilo, aby ji oslovil. Ovšemže chtěl s Lorenou mluvit – to pro něho znamenalo vrchol blaha –, ale nechtěl, aby k tomu došlo dřív, než se ustanoví na tom, co by jí tak nejlepšího mohl říci, a k tomu rozhodnutí ještě nedospěl, ačkoli Lorena už žila ve městě několik měsíců a on se do ní zamiloval, sotva poprvé zahlédl její tvář.

Lorena zabírala Newtovu mysl průměrně osm hodin denně, bez ohledu na práci, kterou se zabývaly jeho ruce. Ačkoli to byl jinak otevřený mladík a ochotně vykládal o svých problémech – aspoň Vočkovi a Deetsovi –, Lorenino jméno jaktěživ nevyslovil. Věděl, že by si tím koledoval o špičkování bez konce, a třebaže neměl nic proti tomu, aby si z něho utahovali, jeho cit k Loreně byl příliš hluboký, aby připouštěl hrubé laškování. Muži z Kloboucké party nechovali city ve velké vážnosti, zejména něžné city.

Hrozilo taky, že by ji někdo mohl zlehčit. Kapitán určitě ne, protože ten neměl ve zvyku o ženských vtipkovat, ba sotva o nich slovo utrousil. Ale úvahy o komplikacích, které by mohly vzniknout, kdyby někdo Lorenu urazil, obeznámily Newta důvěrně s mentálními úskalími lásky dávno před tím, než měl sebemenší příležitost vyzkoušet některý z požitků, které láska skýtá; kromě nekonečného požitku kontemplace.

Newt přirozeně věděl, že Lorena je kurva. Byl to fakt trapný, ale neumenšil jeho city k ní o kvintlík. V Osamělé Holubici ji zanechal karbaník, který došel k názoru, že mu Lorena nosí smůlu. Měla pokoj na patře u Strakaté fazole a vědělo se, že přijímá návštěvníky všeho druhu. Ale Newt nebyl jinoch, který by se dal takovým zjištěním odradit. Nebyl si docela jistý, co vlastně kurvy dělají, ale předpokládal, že Lorena přišla k svému zaměstnání stejně náhodně jako on k svému. Byla to čirá náhoda, že se stal koňákem na Klobouckém ranči, a nepochybně zrovna tak se stala Lorena kurvou. Co Newt miloval, byla povaha, která se jí zračila v tváři. Krásnější tvář se v Osamělé Holubici ještě nevyskytla, a on nepochyboval, že stejně krásné je i nitro. Zamýšlel říci něco v tom smyslu, až s ní konečně promluví. Když tak po večeři seděli na verandě, strávil mnoho času úvahami o tom, jakými slovy by myšlenku nejlépe vyjádřil.

Proto ho zlobilo, když se Bol a pan Gus začali do sebe strefovat urážkami, jako by to byly třešně. Bavili se tak skoro každý večer: za chviličku začnou lítat nože a cvakat kohoutky, takže se nedokáže soustředit na to, co řekne Loreně, až se poprvé setkají. Ani pan Gus, ani Bolivar neprožili život na záspi a Newt měl dojem, že oba mají zálusk rozdat si to ještě jednou. Newt nepochyboval, že kdyby došlo k potyčce, zvítězil by pan Gus. Vočko tvrdil, že Gus je lepší střelec než kapitán, ačkoli si Newt stěží dovedl představit osobu, která by v něčem předčila kapitána. Zanic nechtěl, aby přišlo do tuhého, protože by to byl Bolův konec, a on měl Bola rád, třebas ho z jeho zbojnických spolků trochu mrazilo. Děda mu jednou věnoval staré pončo jako přikrývku a přepustil mu spodní kavalec, když měl Newt žloutenku. Kdyby ho pan Gus zastřelil, přišel by Newt o přítele. Jelikož byl sirotek, nedala se taková myšlenka brát na lehkou váhu.

„Co si myslíte, že tam v tý tmě kapitán asi dělá?“ zeptal se. Augustus se usmál na chlapce schouleného na dolním schodu a poposedávajícího jako na jehlách. Kladl tuhle otázku vždycky, když myslel, že se schyluje k bitce. Přál si, aby Call přišel a zarazil jim to, kdyby k něčemu došlo.

„Hraje si na Indiány,“ řekl.

Tomu Newt nevěřil. Kapitán na hraní nebyl. Jestli si myslel, že se musí sebrat a večer co večer vysedávat ve tmě, určitě to bude důležitá věc.

Zmínka o Indiánech probudila Vočka z alkoholické dřímoty. Nenáviděl Indiány, částečně i proto, že ze strachu před nimi se třicet let pořádně nevyspal. Pokud jezdil s hraničáři, nikdy nezavřel oko bez pomyšlení na to, že až je zas otevře, bude nad ním stát obrovský Indián připravený ho probodnout něčím ostrým. Většina Indiánů, které viděl, byli sice vyzáblí cvrčci, ale to neznamenalo, že mu ten obr, který ho strašil ve snu, není souzený.

„Klidně by se tu mohli ukázat,“ řekl. „Kapitán ví, co dělá. Kdybych nebyl tak líný, šel bych s ním.“

„Se zlou by ses potázal,“ odsekl Augustus. Vočkova slepá oddanost Callovi mu někdy šla na nervy. Věděl přesně, proč Call schází každý večer k řece; vůbec to nesouviselo s obavou z Indiánů. Už jim to vyložil mnohokrát, ale zopakoval to ještě jednou.

„Chodí k řece, protože ho nebaví poslouchat naše plkání,“ řekl. „Není družný tvor a nikdy nebyl. Jaktěživ neposeděl u táboráku, jen se nadlábl, vypadl a radši vysedával někde opodál ve tmě a ládoval pušku. I kdyby se u řeky nakrásně nějaký Indián vyskytl, sotva by mu přišel na kobylku.“

„Ale vyznal se v tom,“ řekl Vočko. „Vypátral tu tlupu tenkrát za Strašidelným kopcem.“

„To se ví, Vočko,“ řekl Augustus. „Vobčas ňáký vobjevil. Bejvalo jich husto jako kobylek, jestli si vzpomínáš. Ručím za to, že dneska na nikoho nenarazí. Prostě Call má takovou náturu, že si musí naložit větší náklad než každý jiný. Netvrdím, že se honí za slávou jako některý chlápci, co jsem znal. Sláva Calla nezajímá. Potřebuje prostě udělat devětkrát víc, než je jeho povinnost, jinak neusne.“

Nastala odmlka. Vočkovi bylo vždycky nevolno z Gusových poznámek o kapitánovi, ale nemohl přijít na to, jak jim čelit. Pokud se vůbec ozval, většinou si pomohl citátem některého kapitánova oblíbeného výroku.

„To už je tak, někdo musí sedět na tvrdém.“

„Nic proti tomu,“ řekl Augustus. „Ať si Call klidně trpí za tebe a Newta a kohokoli dalšího, kdo si to nechce odtrpět sám. Bylo docela fajn mít po ruce takový roky chlápka ochotnýho nakládat si na bedra naše břemena, ale jestli si myslíš, že to dělá pro nás, a ne proto, že to dělá rád, tak seš pěknej bláha. Sedí u řeky za keřem a mne si ruce, že nemusí poslouchat, jak se Bol chlubí svou starou. Ví stejně dobře jako já, že v okruhu šesti set mil tu žádnej zlosyn není.“

Bolivar se zastavil u vozu a ulevoval si podle Newta dobrých deset patnáct minut. Často, když Bol začal pouštět vodu, sáhl pan Gus do kapsy pro staré stříbrné hodinky a šilhal po nich, pokud močení neustalo. Někdy dokonce vytáhl ze staré černé vesty, kterou pořád nosil, špaček tužky a notýsek a zapsal si, jak dlouho Bolivar vyprazdňoval měchýř.

„Tak se nejlíp pozná, jak si mužský stojí,“ vysvětlil, „takový senila nakonec už jen cintá jako novorozený tele. Radši si budu držet záznam, abychom věděli, kdy se budeme muset povohlídnout po novým kuchaři.“

Pro jednou však se o Bolův výkon zajímala víc prasata než pan Gus, který si zrovna přihýbal. Bol vytrhl nůž z pryčny a zmizel v domě. Prasata přišla k Newtovi se dát podrbat za ušima. Vočko se sesul na podlahu u zábradlí a začal chrápat.

„Hej, Vočko, vzbuď se a běž spát,“ řekl Augustus a kopal ho do holeně, dokud se nevzbudil. „Newt a já bychom tě tu mohli zapomenout, a čuníci by tě sežrali včetně spony na opasku.“

Polospící Vočko vstal a odklopýtal do domu.

„Však oni by ho nesnědli,“ mínil Newt. Modré podsvinče se usadilo na spodním schodu přítulně jako pes.

„Ne, ale aby člověk dostal Vočka do pohybu, musí ho trochu vystrašit!“ řekl Augustus.

Newt zahlédl, jak se kapitán vrací s puškou na předloktí. Jako vždycky se mu ulevilo. Jako by v něm něco povolilo, když věděl, že je kapitán doma. Líp se mu spalo. Kdesi v mysli se mu zahnízdila obava, že se kapitán třeba jednou nevrátí. Nebál se, že kapitána zabijou nebo že se mu stane nějaká nehoda, bál se, že prostě zmizí. Newt měl dojem, že kapitánovi jsou všichni na obtíž, a ne neprávem. On a Vočko a Deets se tužili, jak mohli, ale pan Gus se vůbec netužil a Bol vysedával a pil tequilu takřka celý den. Kdoví, jednou v noci kapitán prostě osedlá Čertici, a bude pryč.

Newt míval občas sen, jak kapitán nejen odjel, ale vzal ho s sebou na vysočinu, o které chlapec slýchal, ale kterou nikdy neviděl. V těch snech se nikdy nevyskytoval nikdo jiný: jenom on a kapitán v krásné travnaté krajině. Byly to sladké sny, ale pouze sny. Kdyby kapitán odjel, jistě by vzal s sebou spíš Vočka, jelikož Vočko pod ním tolik let sloužil jako kaprál.

„Nevidím žádné skalpy,“ řekl Augustus, když k nim Call došel. Call přeslechl poznámku, opřel pušku o zábradlí a zapálil si.

„Dneska by byla dobrá noc na přehánění dobytka,“ řekl.

„Co bysme s tím dobytkem dělali?“ zeptal se Augustus. „Ještě jsem tu nezahlíd žádnýho handlíře.“

„Klidně bychom mohli dobytek dopravit k nim,“ řekl Call. „Dělá se to. Žádný zákon ti nebrání trochu se zapotit.“

„Brání mi v tom můj zákon,“ řekl Augustus. „Ty dobytkáři nejsou přibitý hřebíkem. Však oni se brzy objeví. Potom si opatříme nějaký ten skot.“

„Pane kapitáne, smím příště s vámi?“ zeptal se Newt. „Myslím, že už jsem na to dost starý.“

Call zaváhal. Už brzy bude muset svolit, ale ještě na to nebyl připravený. Nebylo to vlastně vůči chlapci správné – jednou se to bude muset stejně naučit, ale Call se k tomu nemohl přimět. Svého času velel takovýmhle výrostkům a viděl je padnout, proto držel Newta zpátky.

„Budeš brzy moc starý, jestli budeš takhle vysedávat do noci,“ řekl. „Zítra máme práci. Běž spát.“

Hoch se okamžitě zdvihl, ale vypadal zklamaně.

„Brou, synu,“ řekl Augustus a pohlédl přitom na Calla. Call neřekl nic.

„Měls ho nechat posedět s námi,“ řekl Augustus za chviličku.

„Koneckonců jedinou příležitost k vzdělání poskytuje klukovi moje konverzace.“

Call nechal taky tohle odplynout. Augustus strávil rok v koleji kdesi ve Virgínii a naučil se řeckou abecedu a trochu latiny a nedopustil, aby na to někdo pozapomněl.

Slyšeli klavír od Strakaté fazole. Pianista byl veterán řečený Pyskatý Jones. Potrefilo ho to samý, co starýho Sama Houstona: měl v břiše díru, která se nikdy docela nezahojila. Někdo střelil Pyskouna pistolí velkého kalibru; neumřel na to, ale musil žít s pištěli. Ještě štěstí že uměl hrát na piano.

Augustus vstal a protáhl se. Sebral z lenochu kolt a řemen. Podle jeho měřítek noc teprve začínala. Musel překročit podsvinče, aby se dostal z verandy.

„Měl by sis nechat říct, Woodrowe,“ řekl. „Za svůj krátký život se to dítě nahrabalo kobližek už dost a dost.“

„Já mám o pár let víc, a přece se kobližkám nevyhýbám,“ řekl Call.

„To sis vybral sám,“ řekl Augustus. „Podle mého názoru se dá dojít ke štěstí i po voňavějších cestách. Třeba hraním v karty. Tak si myslím, že zavítám do našeho grandhotelu a podívám se, jestli tam neseženu někoho na partičku.“

Call už skoro dokouřil. „Proti hře v karty nic nemám, pokud nemáš za lubem nic jinýho.“

Augustus se zašklebil. Call se nikdy nezmění. „Copak asi?“ zeptal se.

„Na svou náturu vysedáváš u těch karet nějak moc vytrvale,“ řekl Call. „Radši si na tu holku dej pozor!“

„Jak to myslíš?“

„Aby si tě neotočila kolem prstu,“ řekl Call. „Jsi dost velký blázen na to, aby ses s ní oženil. Já tady tu ženskou nechci.“

Augustus se upřímně rozesmál. Call měl občas směšné nápady, ale co je moc, to je moc. Myslet si, že by se mužský v jeho letech a s jeho zkušenostmi chtěl oženit s kurvou!

„Uvidíme se při snídani,“ řekl.

Call ještě chvíli poseděl na schodech a poslouchal chrápání modrých prasat.

Kapitola 3

V místě, kde je chládek, Lorena ještě nežila – ale žít tam byl její jediný cíl. Měla dojem, že potit se naučila hned po dýcháni, a od té doby nepřestala provozovat obojí společně. Připadalo jí, že ze všech měst, co mužský líčili, má nejpříjemnější podnebí San Francisco, proto si umínila dostat se do San Franciska.

Někdy se jí zdálo, že postupuje pomalu. Už jí bylo skoro čtyřiadvacet a ještě se nedostala dál než do Osamělé Holubice, což nebyla velká rychlost, uvážíme-li, že jí bylo teprve dvanáct, když rodiče ze strachu před Yankejci opustili Mobile.

Většinu žen by tak pomalý pokrok sklíčil, ale Lorena si to tak nebrala. Samozřejmě měla taky vyprahlé dny, ale to bylo hlavně tím, že Osamělá Holubice sama byla beznadějně vyprahlá. Unavovalo ji koukat celý den z okna a nevidět nic jinýho než hnědou pláň a šedivé houštiny. Kolem poledne slunce pražilo tak, že země jakoby zbělela. Ze svého okna viděla Lorena taky řeku a Mexiko za ní. Pyskáč říkal, že by zbohatla, kdyby se usadila v Mexiku, ale Lorena o to nestála. Podle toho, co z té končiny mohla vidět, nezdála se o nic zajímavější než Texas a chlapi odtamtud smrděli stejně jako Texasani, ne-li hůř.

Gus McCrae tvrdil, že byl v San Francisku, a dlouhé hodiny jí vykládal, jaká je v zálivu modrá voda a jak se tam sjíždějí lodi ze všech stran. Ale nakonec to v slovech utopil jako všechno. Jednou dvakrát se Loreně zdálo, když tak Gusa poslouchala, že si udělala jasný obrázek, ale než Gus zmlkl, vidina se vytratila a ona zas jen tak ležela na posteli a přála si, aby se ochladilo.

V tom ohledu byl Gus zvláštní, protože muži většinou nemluví. Kdežto on plkal, pokud nezajel s bárkou do přístavu, a pak nepočkal ani, až uschnou, a plkal dál. Ačkoli byl ve srovnání s místním tarifem štědrý – dával jí pokaždé pět dolarů ve zlatě –, připadalo Loreně, že ji bere na hůl. Zasloužila si pět dolaru za strouhání mrkvičky a dalších pět za poslouchání jeho plků. Občas říkal zajímavé věci, ale na Lorenu toho bylo moc. Ale Gusovi jako by to nevadilo. Povídal pořád stejně vesele, ať poslouchala nebo ne, a nikdy ji nepřemlouval, aby mu za jedny peníze poskytla dva kláty, jako to dělala většina mladíků.

Divný bylo, že byl její nejčastější zákazník, a přitom ze všech nejstarší. Zařekla se, že se nebude divit ničemu, co mužský dělají, ale potají se divila, že to člověka v Gusově věku ještě pořád baví. A dělal to dobře, že by se od něho spousta mladíků mohla učit, včetně Mosbyho Merlina, který ji držel pod zámkem dole ve východním Texasu celý dva roky. Ve srovnání s Gusem měl Mosby místo mrkve ovadlou ředkvičku, na kterou byl neoprávněně pyšný.

Když potkala Mosbyho, bylo jí teprve sedmnáct a oba rodiče byli po smrti. Táta to vzdal ve Vicksburgu, maminka vydržela jenom do Baton Rouge, takže Lorena uvázla v Baton Rouge a tam na ni padl Mosby. Do tý doby se nespustila, i když byla brzy vyspělá, takže ji dokonce obtěžoval vlastní otec, ale když na ni vztáhl tenkrát ruku, nebyl při smyslech, v horečce nevěděl, co dělá. Brzy nato umřel. Lorena věděla od začátku, že Mosby je ožrala, ale namluvil jí, že je velký pán; měl drahou bryčku s párem krásných koní, a tak mu věřila.

Mosby tvrdil, že se s ní ožení, a Lorena věřila taky tomu, a dala se zavléct do velkého starého domu poblíž osady jménem Gladeswater. Dům byl obrovský a plný průvanu, protože v oknech nebylo sklo ani rolety ani okenice, zkrátka ničehož nic. Aby je komáři neuštípali, musely místnosti vykuřovat, jenže komáři štípali tak jako tak. Mosby měl matku a dvě mrchy sestry a prázdné kapsy a vzít si Lorenu za manželku nikdy nezamýšlel, třebaže to ještě nějaký čas hlásal.

Ve skutečnosti s ní jeho rodina zacházela hůř než s černohubkami, a s těma nezacházeli zrovna pěkně. Ostatně ty tři se nechovaly pěkně ani k Mosbymu, ani k sobě navzájem – jediné bytosti, s kterými se v tom domě zacházelo trochu vlídně, byli Mosbyho ohaři. Mosby ji ujišťoval, že tu smečku na ni poštve, jestli se někdy pokusí o útěk. Za těch nocí, které tam Lorena proležela v kouři, který se linul z vykuřovadel tak hustě, že se skoro nedalo dýchat, a v mracích komárů skoro stejně hustých jako kouř, vedle Mosbyho, který věčně otravoval s tou svou ředkvičkou, propadla malomyslnosti takové, že ztratila chuť k řeči. Stala se z ní nemluvná žena. Brzy nato ji začal Mosby nutit do „špásování“. Jednou večer prohrál tolik, že nabídl dvěma kamarádům jako úhradu píchnutí. Lorenu to tak zaskočilo, že se nezmohla na obranu a muži si řízli, ale ráno, když ti dva odešli, spráskala Mosbyho jeho vlastním bičem a rozsekla mu tvář tak škaredě, že ji zavřeli do sklepa na dva dny a ani jíst jí nedali.

Dva měsíce nato se věc opakovala s několika dalšími kámoši, a tentokrát už Lorena nekladla odpor. Mosby se svou ředkvičkou a vykuřovadly se jí tak zprotivil, že každá změna byla vítaná. Matka a mrchy sestry ji chtěly vyhnat z domu. Lorena by byla ráda šla, ale Mosby vyváděl tak, že se místo toho jedna ze sester odstěhovala k tetě.

Potom ji jednou večer Mosby už bez všech cirátů prodal nějakému cizinci: zřejmě se chystal tuto „legraci“ praktikovat pravidelně, jenomže druhý muž, kterému ji prodal, našel v Loreně zalíbení. Jmenoval se John Tinkersley a Lorena ještě nikdy neviděla muže švarnějšího, urostlejšího a vymydlenějšího. Když se jí zeptal, jestli je vážně za Mosbyho vdaná, řekla, že ne. Načež jí Tinkersley hned navrhl, aby s ním jela do San Antonia. Ochotně souhlasila. Mosbyho její rozhodnutí tak zdrtilo, že se nabídl, že okamžitě dojde pro kněze a dá se s ní oddat, ale do té doby již Lorena pochopila, že jako Mosbyho manželka by zažila ještě horší věci než doposud. Chvilku Mosby dělal ramena, jako že se budou prát, ale na Tinkersleyho nestačil, a dobře to věděl. Jediné, co na tom dokázal trhnout, bylo, že Tinkersleymu prodal koně pro Lorenu a sedlo po odešlé sestře.

San Antonio znamenalo proti Gladeswater velké polepšení, už jen proto, že se tam nevyskytovala vykuřovadla a komáru jen pár. Najali si dva pokoje v hotelu – ne nejlepším v městě, ale docela slušným – a Tinkersley Loreně koupil několikery pěkné šaty. Na úhradu prodal koně a sedlo, což Lorenu trochu rozčarovalo. Zjistila, že ráda jezdí na koni. Byla by s potěšením klusala až do San Franciska, ale Tinkersleymu se nechtělo. Ačkoli byl čistotný a urostlý a hezký, ukázalo se, že s ním nepochodila o nic líp než s Mosbym. Jestli měl pro někoho slabost, nebyla to ona, nýbrž on sám. Dokonce utrácel drahé peníze za to, aby mu někdo ostříhal nehty; výstřednost, o jaké se Loreně nikdy nesnilo, že by jí nějaký muž byl schopen. Byl to surovec. Když se hádali s Mosbym, bylo to, jako když se spolu perou děti; když poprvé odsekla Tinkersleymu, praštil ji, že hlavou třískla o džber s vodou na mycím stole. Ještě tři dny jí pak znělo v uších. Příště to bude horší, pohrozil a Lorena to nebrala za plané výhrůžky. Od té doby si dávala před Tinkersleym pozor na jazyk. Vytmavil jí, že ji neodvedl od Mosbyho za účelem sňatku, což ji samo o sobě nijak nermoutilo, protože už dávno nemyslela na vdávání.

Ale proto se ještě pořád nepovažovala za lehkou holku, jenže Tinkersley očekával, že lehkou holku dělat bude.

„Však v tom už máš cvik, nebo ne?“ řekl. Lorena nepovažovala to, co prožila v Gladeswater, za průpravu k ničemu, a k něčemu počestnému, co by mohla dělat, kdyby se nakrásně dostala od Tinkersleyho živá, už vůbec ne. Nějaký ten den si myslela, že ji Tinkersley miluje, ale brzy pochopila, že mu na ní záleží asi jako na dobrém sedle. Věděla, že prozatím nemá na vybranou. Aspoň že ten hotelový pokoj byl čistý a mrchy sestry daleko. Většina zákazníků byli muži, s nimiž Tinkersley karbanil dole ve výčepu. Občas se vyskytl i slušný chlap, který dal nějaké peníze také jí, a ne jenom Tinkersleymu, ale Tinkersley nebyl dnešní; našel její úkryt a vybral ho, než nasedli do dostavníku do Matamoros. Možná že by to byl neudělal, kdyby tak často neprohrával, jenže pěkný zevnějšek ještě nedělá z člověka dobrého hráče, jak jí naznačili různí klienti. Nebyl žádný mistr a v San Antoniu ne a ne protrhnout smůlu; doufal, že v pohraničí najde slabší konkurenci.

Po cestě se střetli doopravdy. Vztek kvůli těm penězům v Loreně bobtnal, až nabobtnal tak, že se přestala bát. Chtěla Tinkersleyho zabít za to, že jí nenechal ani findu. Vyznat se ve zbraních líp, byla by ho zabila. Myslila si, že u pistole stačí zmáčknout spoušť, ale ukázalo se, že napřed se musí natáhnout kohoutek. Tinkersley ležel opilý na posteli, ale tak opilý zas nebyl, aby si nevšiml, že mu přiložila jeho vlastní pistoli k břichu. Když žádný vystřel nevyšel, stačila ho praštit hlavní do obličeje; rána rozhodla zápas, ačkoli, než se Tinkersley vzdal a šel hledat doktora, aby mu sešil čelist, stačil ji ještě kousnout do horního rtu, zatímco se váleli po zemi a Lorena pořád ještě doufala, že pistole střelí.

Po tom kousnutí jí zůstala tenká jizvička nad rtem; k Lorenině pobavení právě kvůli té nepatrné jizvě po ní jeden čas mužští bláznili. Přirozeně nedělala to jen ta jizva – s věkem se pěkně zaoblila a taky zhezkla. Ale ta jizva k tomu přispívala. Ten den, než ji v Osamělé Holubici opustil, Tinkersley se opil a vykládal kdekomu ve Strakaté fazoli, že Lorena je mordýřka. Takže byla ve městě vyhlášená, ještě než si stačila vybalit šaty. Tinkersley ji nechal bez groše; naštěstí uměla vařit, když to muselo být. Strakatá fazole bylo jediné místo v Osamělé Holubici, kde se podávalo jídlo, a Lorena, přemluvila majitele Xaviera Wanze, aby u něho mohla dělat kuchařku, dokud kovbojové nepřekonají strach a nezačnou za ní chodit.

První, kdo se osmělil, byl Augustus. Když si poprvé zouval vysoké boty, usmál se na ni.

„Kdes přišla k té jizvě?“ zeptal se.

„Někdo mě kous,“ řekla Lorena.

Jakmile se Gus stal stálým hostem, už neměla nouzi o zákazníky, třebaže v létě, když byli skotáci většinou s dobytkem pryč, bývaly výdělky skrovné. Ačkoli už dávno přestala mužům věřit, postřehla brzy, že Gus je třída pro sebe, aspoň v Osamělé Holubici. Nebyl mizera a nejednal s ní, jako většina mužů jedná s dorotou. Věděla, že by jí dokonce pomohl, kdyby někdy opravdu pomoc potřebovala. Zdálo se jí, že se zbavil něčeho, čeho se ostatní muži nezbavili – nějaké úskočnosti nebo chtivosti. Kromě Pyskáče to byl jediný muž, s kterým si někdy povídala – trošku. Většině zákazníků neměla vůbec co říct.

O jejím mlčení se brzy vykládalo široko daleko. Patřilo k ní jako jizva a přitahovalo muže, i když je vyvádělo z míry. Nebyl to žádný trik, třebas dobře věděla, že když zákazníky vynervuje, mají věci rychlejší spád. Když u ní byl muž, jako by oněměla.

Také její mlčení bral Gus McCrae jinak. Zprvu jako by je nepozoroval – rozhodně mu nevadilo. Potom ho začalo bavit – reakce, jakou Lorena ještě u nikoho jiného nezaznamenala. Většinou muži, když byli s ní, čimčarali jako vrabci, bezpochyby v naději, že na to něco řekne. Gus byl sice velký hovorka, ale jeho řeči se nepodobaly brebentění těch druhých. Kypěly v něm myšlenky a on jim dával volný průtok spíš pro své vlastní potěšení než pro co jiného. Lorena nikdy nepovažovala život za něco zvlášť zábavného, ale Gus ano. Dokonce i její zaražená řeč mu připadala zábavná.

Jednoho dne vešel a sedl si na židli s obvyklým pobaveným výrazem na tváři. Lorena předpokládala, že si zuje boty, a zamířila k posteli, ale když se ohlídla, seděl tam dál, nohu přes nohu a točil kolečkem ostruhy. Pořád nosil ostruhy, třebaže ho na koni nevídala často. Čas od času ji vzbudilo za svítání bučení dobytka a ržání koní, a když vyhlédla z okna, viděla jeho a jeho společníka a tlupu jezdců, jak ženou stádo nízkým křovím na východ od města. Gus mezi nimi vynikal, protože seděl na velkém vraníku, který vypadal, že by stačil utáhnout tři dostavníky. Ale Gus si ostruhy nesundával, ani když byl opěšalý, aby je měl při ruce, kdyby se mu chtělo s něčím cinkat.

„To je jediný hudební nástroj, na který umím hrát,“ řekl jí jednou.

Jelikož tam jen tak seděl a kroutil ostruhou a usmíval se na ni, nevěděla Lorena, jestli se má svlíknout nebo co. Byl červenec, vedro k udušení. Pokusila se kropit prostěradla, ale horko je vysušilo někdy dřív, než si stačila lehnout.

„Propána, to je pařák,“ řekl Gus. „Za stejný peníze bysme mohli žít v Kanadě. Na nějaké kolíkování bych se dneska snad ani nezmohl.“

Tak co sem chodí? pomyslela si Lorena.

Další nezvyklá věc bylo, že Gus jako by jí četl myšlenky. Zatvářil se zakřiknutě, vytáhl z kapsy zlatý desetidolar a cvrnkl ho k ní. Lorena zostražitěla. To bylo pořád o pět dolarů víc, i kdyby se nakonec odhodlal kolík zasadit. Věděla, že někteří dědci občas zcvoknou a žádají divné věci – s Pyskáčem měla ustavičně problémy, a to měl v břiše díru, a všechno, co dokázal, bylo hrát na piano. Ale ukázalo se, že od Guse se nemá čeho bát.

„Na něco jsem přišel, Lorie,“ řekl. „Přišel jsem na to, proč my dva spolu tak dobře vycházíme. Ty víš víc, než říkáš, a já říkám víc, než vím. To znamená, že jsme dokonalá dvojice, pokud spolu nestrávíme víc než hodinu denně.“

Lorena z toho nebyla moudrá, ale uvolnilo se jí. Nezdálo se, že po ní bude chtít něco potrhlýho.

„To je deset dolarů,“ řekla, poněvadž si pomyslela, že se třeba přehlédl.

„Víš, ceny jsou divná věc,“ řekl. „Poznal jsem pěknou řádku prodejných holek, a vždycky jsem se divil, proč nemají pružnější ceník. Kdybych já byl na jejich místě a musel jít na pokoj a poskakovat tam s nějakým smradlavým dědkem, chtěl bych od něho hromadu peněz, kdežto kdyby zákazník byl mladý, vonný, do hladka vyholený hezounek, spokojil bych se třeba s dolarem.“

Lorena si vzpomněla na Tinkersleyho, který s ní dva roky spal, sebral jí všechno, co vydělala, a pak ji opustil bez jediného centu.

„Kdepak, dolar by nestačil,“ řekla. „Hladká brada není to hlavní.“

Ale Augustus měl náladu na debatování. „Řekněme, že by nejnižší cena byla dva dolary. V případě toho vyholeného fešáčka. Nakolik bys podražila, kdyby šlo o staré nemyté chlapisko, co ani číst neumí? Chci tím jen říct, že všichni mužští nejsou stejný, tak proč by cena měla být jednotná, no ne? Anebo snad, vzato z místa, kde sedíš, jsou všichni chlapi stejný?“

Jakmile si to rozmyslela, viděla Lorena, co má Gus na mysli. Muži nebyli všichni docela stejní. Hrstka byla dost fajn, aby si jich všimla, hrstka dost větší byla tak hnusná, že si jich chtěj nechtěj musela všimnout, ale valná většina nebyla ani taková ani maková. Byli to prostě chlapi a zanechávali peníze, a ne vzpomínky. Doposud v ní zůstaly vzpomínky jen na ty neřády.

„Proč jste mi dal tu desítku?“ dopřála si trošku zvědavosti, jelikož, jak se zdálo, půjde tak jako tak jen o řeči.

„V naději, že tě na minutku přiměju k řeči,“ usmál se Augustus. Tak bílé vlasy, jako měl on, ještě u nikoho neviděla. Jednou se zmínil, že mu vlasy zbělely ve třiceti a že to pro něj znamenalo nebezpečí nádavkem, protože Indiáni si bílý skalp zvlášť cení.

„Byl jsem dvakrát ženatý, jak víš,“ řekl. „Byl bych se oženil potřetí, jenže ta dotyčná udělala chybu a nevzala si mě.“

„Co to má společného s penězi?“ zeptala se Lorena.

„Vtip je, že nejsem od přírody starý mládenec,“ řekl Augustus. „Některé dny by člověk dal za trochu poklábosení s osobou ženského pohlaví všechno na světě. Hádám, že jsi tak skoupá na řeč, protože jsi nikdy nepotkala muže, který by rád poslouchal, když ženská mluví. Poslouchat ženský není tady v módě. Ale jistě i ty máš svůj příběh jako každý. Kdybys mi ho chtěla povědět, rád bych si ho poslechl.“

Lorena přemítala. Gus nevypadal jako na trní. Prostě tam seděl a točil kolečkem ostruhy.

„V tomhle kraji stejně je hlavní poptávka po ženské společnosti,“ řekl. „V chladném podnebí by to třeba mohlo být jinačí. Takové chladné podnebí chlápka našprajcuje a vzbudí v něm chuť trochu si lusknout. Ale tady u nás v tom vedru mládenci hledají především kapku družnosti.“

Na tom něco bylo. Muži se na ni někdy dívali, jako by si přáli, aby byla jejich milá – hlavně ti mladí, ale i dost z těch letitějších. Jeden nebo dva se dokonce nabídli, že ji budou vydržovat, ačkoli jí nebylo jasné, kam by ji nastěhovali. V jediném samostatném pokoji v Osamělé Holubici už bydlela. Co chtěli, bylo manželství na chvilku – svazek, který by trval, pokud dotyčný nevyrazí na dobytčí stezku. Některé holky to tak dělaly – žily na hromádce s jedním honákem měsíc nebo šest neděl a dostávaly dárky a hrály si na počestné paničky. Poznala v San Antoniu pár děvčat, co to takhle dělaly. Co ji na tom zaráželo, bylo, že ty holky jako by to braly stejně vážně jako kovbojové. Chovaly se stejně bláhově jako počestné dívky, žárlily na sebe a špulily se celý den, když se ten jejich nechoval, jak se jim líbilo. Lorena neměla nejmenší zájem provozovat živnost tímhle způsobem. Muži, kteří za ní chodí, si musí uvědomit, že jim nehodlá hrát divadýlko.

Po chvíli se rozhodla, že nemá zájem vyprávět svůj příběh ani Augustovi. Pozapínala si knoflíčky a vrátila mu desetidolar.

„Nestojí to za deset dolarů,“ řekla. „I kdybych si dokázala vzpomenout na všechno.“

Augustus minci zastrčil zpátky do kapsy. „Měl jsem vědět, že konverzace není za peníze,“ zacenil se. „Pojďme si radši dolů zahrát karty.“

Kapitola 4

Augustus nechal Calla sedět na schodech a loudal se přes dvůr na cestu, na chviličku se zastavil v písčitém korytě Klobouku, aby si připnul řemen s pistolí. Noc byla pokojná jako spánek, žádná noc na střílení, ale bylo moudré mít pistoli po ruce pro případ, že by musel praštit nějakého ožralu. Byl to starý dragounský kolt se sedmipalcovou hlavní, nejmíň stejně těžký – jak rád říkal – jako bok, na kterém visel. Jedním úderem vyřídil většinu opilců a dvěma by porazil vola, kdyby do rány vložil plnou sílu.

Noci v pohraničí byly sice docela jiné než v Tennessee, ale měly taky svůj půvab, který se naučil oceňovat. V Tennessee, pamatoval si, noc jako by houstla a v dutinách se usazovaly chumáče mlhy. Na mexické hranici byly noci jasné a tak suché, že člověk čichal prach, a čiré jako rosa. Byly tak jasné, až to člověka pletlo; dokonce i když z měsíce zbyl sotva srpeček, byly hvězdy dost jasné, aby každý keř a plot vrhal stín. Lekavý Vočko věčně uskakoval a občas i vypálil na nevinný chaparralový keř v domnění, že je to bandita.

Augustus nebyl zvlášť nervózní, ale sotva vkročili na ulici, vylekal se také: těsně před špičkami bot se mihla temná kulička. Uskočil ze strachu před uštknutím, třebaže jeho mozek věděl, že hadi se nekutálejí jako míč. Pak poznal spěchajícího pásovce. Jakmile viděl, co to je, pokusil se tvora kopnout, aby ho poučil, že je nevhodné chodit po ulici a lekat lidi. Ale pásovec se klidně valil dál, jako by měl stejné právo chodit po chodníku jako starosta.

Město se nehemžilo lidmi ani nezářilo světly, jen u Pumphreyů, kde čekali dítě, ještě svítili. Pumphreyovi vedli krám; děcko, které se mělo narodit, přijde na svět jako pohrobek, protože mládenec, který se s Pumphreyovic jedináčkem oženil, se na podzim utopil v Republikánce, sotva děvče otěhotnělo.

Před Strakatou fazolí byl uvázaný jenom jeden kůň, když tam Augustus dospěl – statný ryzák, který – jak věděl – patří honákovi jménem Dishwater Boggett čili Pom, tj. Pomyje, kteroužto přezdívku si vysloužil tím, že jednou přiběhl do ležení tak žíznivý po prašné jízdě, že nevydržel čekat, až na něho přijde řada u sudu s vodou, a nalokal se pomyjí, které chtěl kuchař zrovna vychrstnout. Pohled na ryzáka Augusta potěšil, protože Pom Boggett rád hrál v karty, ačkoli na karban neměl filipa. Peníze přirozeně neměl taky, ale to ještě nevylučovalo partičku. Pom byl šikovný a nikdy neměl o práci nouzi – s takovým hochem si Augustus klidně mohl zahrát na úvěr.

Když přestoupil práh, vypadali přítomní sklesle, asi protože Pyskáč zrovna vytřískával do kláves Má milá daleko za mořem spí, svou zamilovanou, a hrál s takovou vervou, jako by doufal, že ho bude slyšet až v Mexico City. Xavier Wanz, malý Francouz, majitel podniku, nervózně stíral stolky mokrým hadrem. Xavier si zřejmě myslil, že čistý stůl je v pohostinství zásadní předpoklad, ačkoli mu Augustus už nejednou ozřejmil, že taková představa je nesmysl. Většina hostů Strakaté fazole byla tak málo náročná, že by jim nevadil na stole ani mrtvý tchoř, natož pár drobtů nebo loužička kořalky.

Na čistotnost měl v Osamělé Holubici Xavier monopol. Celý rok chodil v bílé košili. Přistřihoval si knírek jednou týdně, ba dokonce nosil i motýlka nebo aspoň tkaničku od bot, která se usilovně snažila vypadat jako motýlek. Posledního opravdového motýlka štípl Xavierovi nějaký skoták patrně s úmyslem učinit dojem na krasotinku, kterou potká, až poženou dobytek po trase. Jelikož tkanička byla plihá, a ne tuhá, jak se sluší na řádného motýlka, zvyšovala ještě tesknost Xavierova vzezření, které by bývalo bylo teskné i bez ní. Pocházel z New Orleansu a skončil v Osamělé Holubici, protože mu někdo namluvil, že Texas je země neomezených možností. Třebaže se brzy přesvědčil o opaku, byl příliš hrdý nebo odevzdaný, aby se pokusil omyl napravit. Absolvoval každodenní život ve Strakaté fazoli vyrovnaně, ale čas od času rezignaci vystřídala nálada výbušná. Když pak výbuch nastal, třásla se ospalá hospoda divokými kreolskými kletbami.

„Dobrý večer, příteli,“ pravil Augustus. Řekl to co nejdůstojněji, neboť Xavier si potrpěl na dobré způsoby.

V odvetu Xavier škrobeně pokývl. Stěží si mohli začít vyměňovat zdvořilosti, neboť Pyskáč byl v nejlepším.

U jednoho stolu seděl Pom s Lorenou a snažil se ji přemluvit, aby mu poskytla na úvěr jeden pich. Pomovi sice bylo teprve dvaadvacet, nosil však mroží knír, který ho dělal o léta starším a usedlejším. Barva vousu se pohybovala mezi žlutou a hnědou – připomínala srst kojota, myslil si Augustus. Nejednou říkal Pomovi, že když už se živí kojoty, měl by si po jídle aspoň utřít pusu, čímž narážel na barvu jeho kníru, ale zbytečně mrhal vtipem: Pom nezabral.

Lorena vypadala nepřítomně – jako obvykle. Měla krásnou plavou kštici a už jen hedvábnost těch vlasů z ní činila výjimku v kraji, kde většina žen má vlasy jako koňské žíně. Líčka měla lehce propadlá – to jí dodávalo krásu k uzoufání. Augustus věděl ze zkušenosti, že krásky vpadlými lícemi jsou nebezpečné. Obě jeho manželky byly buclatých tváří a spolehlivé letory, žel málo odolné vůči podnebí. Jedna zemřela na zánět pohrudnice hned v druhém roce manželství a druhá na spálu po sedmi letech. Ale ze všeho nejvíc mu Lorena připomínala Kláru Allenovou, kterou miloval hlouběji a víc než ostatní ženy a kterou miloval doposud. Klářiny oči byly přímé a sršely zájmem, kdežto Lorena se věčně dívala stranou. A přece mu něco na tom děvčeti připomínalo Kláru, která si vzala tupého koňského handlíře, když se konečně odhodlala k vdavkám.

„Helemese,“ řekl a přistoupil ke stolu, „tebe bych tu, Pome, nečekal. Cože se flákáš tady na jihu v tuhle roční dobu?“

„Půjč mi dva dolary, Gusi,“ řekl Pom.

„Ani nápad,“ řekl Augustus. „Proč bych měl pučovat peníze flákači? Touhle dobou bys měl pohánět dobytek.“

„Příští týden začnu,“ řekl Pom. „Půjč mi dva dolary, na podzim ti je vrátím.“

„Pokud se neutopíš nebo si nezlomíš vaz, nebo někoho nezastřelíš a neskončíš na oprátce,“ řekl Augustus. „Kdepak, panáčku. Máš před sebou krkolomnou cestu. Ostatně, vždycky jsem si myslel, že máš za ušima, Pome. Hraješ to na mě, že se ti nechce sáhnout do kapsy.“

Pyskáč dohrál a přisedl k nim. Na hlavě mu seděl hnědý tvrďák, který před několika lety našel na silnici do San Antonia. Buď ho vítr vyfoukl z dostavníku, anebo Indiáni lapli nějakého lehkomyslného cesťáka a klobouk nechali být. Aspoň tak zněly dvě teorie, které Pyskáč během doby vypracoval, aby si vysvětlil tu šťastnou náhodu. Podle Augusta nemohl klobouk vypadat hůř, ani kdyby ho byl dva roky honil po stepi vítr. Pyskáč si ho nasazoval, jen když hrál na piano. Pokud hrál karty nebo posedával a ošetřoval si děravý žaludek, používal klobouk často jako popelník a v roztržitosti si pak někdy buřinku nasadil nevysypanou. Z lebky mu viselo jen pár zpečených šedivých žmolků, takže jim popel zvlášť neublížil, jenže popel byl jenom zlomkem zaneřádění, které musel tvrďák vystát. Mimo jiné sloužil Pyskáčovi za polštář a tolik věcí se vylilo na něj nebo do něj, že se Augustovi při pohledu na ten umatlaný klobouk zvedal žaludek.

„Vypadá jako kravský žvanec,“ podotkl. „Klobouk není nočník, hele. Na tvým místě bych ho vyhodil.“

Pyskáč dostal tu přezdívku, protože jeho horní pysk byl velikosti chlopně na sedlové brašně. Mohl si pod něj strčit tolik žvýkacího tabáku, že by to normálnímu člověku stačilo na měsíc; většinou si pysk žil svým vlastním životem na dolním konci jeho tváře, i když majitel tiše seděl a zkoumavě hleděl do karet, ret se vlnil a kroutil, jako by pod ním vál větřík, a on taky opravdu vál. Pyskáč měl v nose polypa a dýchal otevřenými ústy.

Ačkoli Lorena měla tvrdou školu, přece jen jí chvilku trvalo, než si zvykla na způsob, jak Pyskáč při jídle srká, a jednou se jí zdálo, že jakýsi skoták přišel k Pyskáčovi a připnul mu ret na nos jako na knoflík. Ale její odpor byl zanedbatelný ve srovnání s city Xavierovými: náhle přestal stírat stoly a šel k nim a chňapl Pyskáčovi po klobouku. Xavier měl špatnou náladu: svaly na tváři se mu chvěly jako čumák chyceného králíka.

„Ostuda! Ten klobouk tu nechci. Copak se tu dá jíst?“ řekl Xavier, ačkoli se nikdo jíst nepokoušel. Odnesl buřinku za pult a vyhodil ji zadním vchodem. Jako chlapec dělal pikolíka v neworleánské restauraci, kde opravdu byly na stolech ubrusy, známka úrovně, která ho dodnes strašila. Kdykoli pohlédl na holé stoly Strakaté fazole, uvědomil si, že ztroskotal. Stoly nejenže neměly ubrusy, ale byly tak hrubé, že si člověk mohl zadřít třísku, když přes ně přejel rukou. Taky nebyly pořádně kulaté, jelikož se kovbojům nedalo zabránit, aby nepižlali nožem hrany – za léta takhle nadělali do desek všelijaké vruby. Většina stolů vypadala následkem toho jako po bitvě.

Sám vlastnil jeden lněný ubrus, který vytáhl jednou za rok ve výroční den manželčiny smrti. Jeho manželka byla megera a nestýskalo se mu po ní, ale byla to jediná dostatečná záminka k prostření bílého ubrusu v Osamělé Holubici. Manželka, která se jmenovala Thérèse, zacházela zhurta taky s koňmi, a tak se jí spřežení jednou splašilo a sletělo i s bryčkou do rokle, přičemž bryčka dopadla na Thérèse. Při výroční večeři na její počest Xavier dokazoval, že je stále ještě hostinský hodný svého jména, tím, že se opil a neukápl při tom na sváteční ubrus ani slzu. Jediný, koho k těmto večeřím zval, byl Augustus, ale ten se dostavil tak jednou za tři čtyři roky z čiré zdvořilosti, nejen proto, že ty bankety byly truchlivé a bláhové – kdekdo v Osamělé Holubici se s Thérèsou rozloučil s ulehčením –, ale byly lehce nebezpečné. Augustus zdaleka nebyl tak ukázněný piják jako Xavier ani si tak nezakládal na ubrusech, a věděl, že kdyby poskvrnil drahocenný ubrus kořalkou, mohlo by to špatně skončit. Ne snad že by musel Xaviera zastřelit, ale třeba by bylo nutné praštit ho po hlavě, a Augustovi se příčilo na hlavu tak malou použít pistoli tak velkou.

Podle Xavierova názoru byl Pyskáčův klobouk poslední kapka. Žádný své cti dbalý muž nemůže připustit ve svém podniku takový klobouk – navíc ještě na hlavě vlastního zaměstnance; proto čas od času buřinku sebral a vyhodil ze dveří. Třeba ji sežere nějaká koza, kozy prý už sežraly horší věci. Ale místní kozy klobouk nevábil a Pyskáč si pro buřinku vždycky znovu došel, když si vzpomněl, že potřebuje popelník.

„Fuj!“ ulevil si Xavier už trochu spokojeněji.

Pyskáče to nevyvedlo z míry. „Co je zlého na tom klobouku?“ zeptal se. „Pochází z Filadelfie. Stojí to psáno vevnitř.“

Stálo to tam, ale nepřišel na to Pyskáč, nýbrž Augustus. Pyskáč by nikdy nepřečetl slovo tak dlouhé jako FILADELFIE, a měl jen velmi mlhavou představu o tom, kde to město je.

Všechno, co věděl, bylo, že to musí být civilizované a bezpečné místo, když tam měli čas zhotovovat buřinky, místo aby bojovali s Komanči.

„Víš co, Xaviere,“ navrhl Augustus. „Půjč tady Pomovi dva dolary, abychom si mohli hodit partičku, a já strčím ten klobouk do pytle a odvezu ho domů prasatům. To je jediný způsob, jak se ho zbavíš.“

„Jestli si ho ještě jednou nasadíš, spálím ho,“ řekl Xavier, dosud rozhorlený. „Spálím celou hospodu. A kam potom půjdeš?“

„Jestli chceš spálit taky támhle to piano, měl by sis předem osedlat rychlého mezka,“ řekl Pyskáč a ret se mu za řeči vlnil. „Farníkům to nepude pod nos.“

Poslouchat tenhle rozhovor byla pro Poma trýzeň. Dohnal do Matamoros malé stádo a ujel takřka sto mil proti proudu, v hlavě myšlenku na Lorenu. Sám se tomu divil, protože mu myšlenka na ni naháněla strach, nicméně jel a jel a teď tu byl. Většinou chodíval za mexickými kurvami, když měl chuť si povyskočit, ale občas po těch malých snědých ženách dostal zálusk na trochu zpestření. Lorena byla takové zpestření, že se mu při pomyšlení na ni zadrhlo v krku a nebyl s to promluvit. Už s ní byl čtyřikrát a živě si pamatoval, jak je bílá: měsíčně bledá se stíny tu a tam jako noc venku. Ale to nebylo přesné – mohl jet nocí v míru a pokoji, ale jízda s Lorenou nebyla pokojná. Užívala nějaký laciný pudr, který si přinesla z města, a jeho vůně Poma pronásledovala týdny. Protivilo se mu, jen tak jí zaplatit – zdálo se mu, že by bylo vhodnější, kdyby jí přinesl nějaký pěkný dárek z Abilene nebo Dodge. Na seňority to platilo – líbila se jim myšlenka, že se mohou těšit na dárky, a Pom dbal, aby je nezklamal. Vždycky jim vozil z Dodge pentle a hřebeny.

Loreně se však neopovážil o něčem podobném zmínit. Bylo tak dost těžké přednést prostou obchodní nabídku. Často jako by neslyšela, co jí kdo říká. Jak měl člověk docílit, aby dívka vzala na vědomí mimořádné city, jaké k ní chováte, když ta dívka na vás sotva pohlédne, neslyší vás a přivádí vás o řeč. Žít s vědomím, že zmíněná dívka nechce, abyste k ní choval mimořádné city, bylo ještě těžší, zejména když jste se chystal vydat po dobytčí stezce a věděl jste, že dotyčnou dlouhé měsíce neuvidíte.

Tyto matoucí city jitřilo ještě to, že Pom věděl, že si nemůže dovolit ani transakci pro dívku přijatelnou. V kapse mu zůstal jenom čtvrťák, jelikož celou výplatu za poslední měsíc v Matamoros prohrál. Chyběly mu peníze i výmluvnost, aby z Loreny vydyndal úvěr, ale nechyběla mu houževnatost a chystal se prosedět u Strakaté fazole celou noc v naději, že jeho očividná nouze nakonec Lorenou přece pohne.

Za těchto okolností byl Augustův příchod pro Poma trpká zkouška. Užuž měl dojem, že Lorena jihne, kdyby ji bylo nic nerozptýlilo, mohl zabodovat. A kdyby ne, aspoň spolu seděli u stolu jen sami dva, což taky nebylo k zahození. Ale teď tu byl on a ona, Augustus a Pyskáč, což ztížilo, ne-li znemožnilo každé přemlouvání – i když všechno, co v tom směru doposud podnikl, byly dlouhé pohledy velkýma lačnýma očima.

Pyskáč se začal strachovat o klobouk na dvorku. Augustova zmínka o prasatech vrhla na věc nové zlověstné světlo. Co kdyby mu prasata vážně sežrala buřinku, která byla jednou z nejpevnějších opor jeho bědné existence. Byl by se nejradši pro klobouk rozběhl, dřív než se prasata ukážou, ale věděl, že není moudré zbytečně Xaviera provokovat, když má špatnou náladu. Ven neviděl, poněvadž dveře do dvora zakrýval pult – třeba je milý klobouk už kdovíkde.

„Rád bych se vrátil zpátky do St. Louis,“ řekl. „Prý je to pěkně rušné město.“ Vyrostl tam, a kdykoli mu bylo těžko u srdce, vracel se v myšlenkách domů.

„Tak nemeškej,“ řekl Augustus. „Život je krátký. Proč ho marnit tady?“

„Tak co ho tu marníte vy?“ řekl Pom ponuře v naději, že Gus pochopí narážku a okamžitě vyklidí pole.

„Pome, Pome, tobě něco leží v žaludku, tak se mi zdá,“ řekl Augustus. „Víš, co bys potřeboval? Hodit si pěknou partičku.“

„Ani nápad,“ řekl Pom a vrhl smělý a úpěnlivý pohled na Lorenu.

Žel dívat se na ni bylo jako dívat se na hory. Hory se ani nepohnuly. Mohli jste k nim dojet, když jste měli jak a zač, ale nezamávaly vám na pozdrav.

Xavier stál ve dveřích a zíral do tmy. Hadr, kterým otíral stoly, mu promáčel jednu nohavici, ale nevšímal si toho.

„To je škoda, že ve městě nikdo neumřel,“ poznamenal Augustus. „Všichni vypadáte jako po funuse. Na tryznu jako dělaný. Co je s tebou, Wanzi? Pojď si zahrát.“

Xavier souhlasil. Pořád lepší než nic. Krom toho hrál karty skvěle, v okolí patřil k těm řídkým hráčům, kteří se mohli s Augustem měřit. Lorena taky nebyla špatná – Tinkersley ji něco naučil. Když bylo u Strakaté fazole plno, nepustili ji kovbojové ke hře, ale za večerů, když zákaznictvo pozůstávalo z Augusta, hrávala často.

Když hrála, proměnila se, hlavně když trochu vyhrávala – Augustus se často snažil, seč byl, aby jí dopomohl k výhře, jen aby viděl, jak k té proměně dochází. Nakrátko se v ní znovu probudilo dítě – nežvatlala, ale občas se hlasitě rozesmála a zastřené oči zjasnily a ožily. Tu a tam, když vyhrála opravdu tučnou sázku, šťouchla Augusta maličko do žeber pěstí. Vždycky ho to potěšilo – dělalo mu dobře, když viděl, že se děvče baví. Připomínalo mu to hry, které kdysi hrával u rodinného stolu v Tennessee se svými čipernými sestrami. Vzpomínka na ty hry ho obvykle přiměla k většímu pití, než bylo zdrávo – a to všechno jen proto, že Lorena na chviličku přestala být netečnou děvkou a připomněla mu šťastná děvčata, která kdysi znával.

Hráli, pokud se zlodějský měsíc nepřesunul na druhou stranu města. Lorena se tak rozjařila, že se Pom Boggett do ní zamiloval dvojnásob. Budila v něm bolest tak palčivou, že mu ani nevadilo, že na něm Xavier vyhrál půlku mzdy za příští měsíc. Bolest ho neopustila, ani když konečně uznal, že nemá naději, a vyšel do měsíčního svitu odvázat svého koně.

Augustus vyšel s ním, kdežto Pyskáč se vplížil na dvorek pro klobouk. Zatímco stáli venku, u Loreny se rozsvítilo a Pom vzhlédl a zachytil její stín, když přešla před petrolejkou.

„Takže ty nás opouštíš, Pome,“ řekl Augustus. „Kdopak má to štěstí, že ses dal k němu najmout pro tuhle sezónu?“

Lorenino mihnutí Poma uvedlo do takového duševního zmatku, že se těžko dokázal na otázku soustředit.

„Nejspíš poženu s Jújú.“ řekl s očima ještě na okně.

Příčina Pomovy tesknice Augustovi neunikla.

„To je přece parta Šanghaje Pierce,“ řekl.

„To je,“ přitakal Pom a už zvedal nohu do třmene.

„Počkej minutku, Pome,“ řekl Augustus. Zalovil v kapse a vytáhl dva dolary a podal je překvapenému kovbojovi.

„Jestli jedeš se starým Šášou na sever, kdoví zda se ještě kdy spolu sejdeme na zdejších nivách,“ pravil Augustus schválně emfaticky. „Přinejmenším přijdeš o sluch. Má hlas, že by z něho skála ohluchla.“

Pom se musel usmát. Gus jako by netušil, že v texaském pohraničí už dlouho patří k obligátním sporům, jestli má hromovější hlas on nebo Šanghaj Pierce. Ale všichni se shodli na tom, že co do ohlušujícího účinku nemají ti dva široko daleko soupeře.

„Proč mi dáváte ty peníze?“ zeptal se Pom. Nikdy se v Gusovi nevyznal.

„Požádal jsi mě přece o ně, nebo ne?“ řekl Augustus. „Kdybych ti je byl dal, než jsme začali hrát, mohl jsem je dát rovnou Wanzovi, a ten ode mne dva dolary nepotřebuje.“

V nastalé odmlce se Pom snažil uhodnout pravou pohnutku, pokud nějakou Gus má.

„Nechci, aby si někdo myslel, že jsem odmítl malou půjčku příteli,“ řekl Augustus. „Hlavně ne chlapci, co požene dobytek Šanghaje Pierce.“

„Ale pan Pierce s námi nežene,“ řekl Pom. „Ten pojede do New Orleansu a tam sedne na vlak.“

Augustus na to nic neřekl a Pom usoudil, že půjčku dostane i bez protekce pana Pierce.

„Nejezdi v noci,“ řekl Augustus. „Jestli chceš, můžeš dneska přespat na naší verandě.“

„To by šlo,“ řekl Pom. Celý nesvůj zase uvázal koně a zamířil ke vchodu do Strakaté fazole, poněvadž chtěl být nahoře, dřív než Lorena zhasne.

„Něco jsem si zapomněl, se mi zdá,“ řekl škobrtavě na prahu.

„Nebudu na tebe čekat, Pome,“ řekl Augustus. „Ale jestli tady zůstaneš, zveme tě na snídani.“

Zatímco se loudal pryč, zaslechl chlapcovy kroky dunět na zadních schodech hospody. Pom byl hodný kluk, skoro takový zelenáč jako Newt, ovšem honák byl mnohem zkušenější. Takovým junákům se sluší dopomoct k chvilce povyražení, než je život zkrouhne.

Zastavil se v bledé ulici a z dálky viděl v žlutém obdélníku Lorenina pokoje dva stíny. Pom nebyl Loreně protivný a ty karty ji rozohnily. Třeba na ni taky dojde a propukne v ní náchylnost k tomu mládenci. Poznal už pár dorot, které se vdaly a vyšlo jim to – kdyby Lorena měla chuť, nebyl by Pom Boggett špatná volba.

U Pumphreyů zhasli a pásovec a jeho koule stínu se poděli bůhvíkam. Na verandě ležela prasata takřka přitulena, rypák k rypáku. Augustus je užuž chtěl kopnout, aby udělala místo pro hosta, kterého víceméně očekával, ale vypadala tak spokojeně, že se mu jich zželelo; obešel dům, aby vstoupil zadním vchodem. Jestliže Pom Boggett se svým kojotským knírem usoudí, že je pod jeho důstojnost spát pod jedním krovem se dvěma krotkými prasaty, klidně je může vyhnat sám.

Kapitola 5

Ať už Augustus před spaním uvažoval o čemkoli, když se vzbudil, mohl klidně pokračovat, kde v noci přestal. Spal tak krátce, že se jeho myšlenky neměly čas rozutéct. Na jeden zátah nespal nikdy víc než pět hodin, jeho průměr byl tak čtyři hodiny.

„Člověk, který prospí celou noc zbytečně, zamešká plno života,“ říkával. „Jak já to vidím, den byl stvořen ke koukání a noc na milování.“

Jelikož právě o milování přemítal po příchodu domů, leželo mu na mysli i ráno, když kolem čtvrté vstal, aby se postaral o snídani – podle jeho názoru to bylo jídlo příliš významné, aby se dalo svěřit mexickému banditovi. Základ snídaně tvořila hromada vdolků, které pekl na dvoře v holandské troubě. Ve starém hrnku mu už dobrých deset let poslušně kynul kvásek a sotva vstal, šel zkontrolovat jeho čepici. Ostatek snídaně byl vedlejší, stačilo nakrájet pár proužků slaniny a usmažit pánev vajec od mladých slepiček. Kafe navařil Bolivar většinou slušně.

Augustus pekl vdolky venku ze tří důvodů. Za prvé se přes den dům stejně zahřeje ažaž, takže bylo zbytečné topit víc, než bylo třeba k přípravě kávy a vajec na špeku. Za druhé vdolky upečené v holandské troubě chutnají líp než vdolky smažené na plotně a za třetí nechtěl přijít o svítání. V kuchyni u plotny může člověk východ slunce lehko propást, a kdo v Osamělé Holubici zmešká východ slunce, musí přečkat dlouhé hodiny vedra a prachu, než znovu uvidí něco pěkného.

Augustus zadělal a ještě za tmy šel ven, aby zapálil pod holandskou troubou – jen tak, aby dřevěné uhlí na podkládce zřeřavělo. Když usoudil, že je trouba dost rozpálená, přinesl na dvorek vdolky a bibli. Nasázel vdolky do pece a posadil se na velký černý kotel, který používali v řídkých případech, kdy škvařili sádlo. Kotel byl tak veliký, že by se do něj vešel malý mezek, kdyby si někdo přál nějakého uvařit, ale v posledních letech zůstávala nádoba dnem vzhůru a tvořila skvělé sedátko.

Na východě obloha zrudla jako kovářská výheň a osvětlovala rovinu u řeky. Rosa smočila miliony jehliček chaparralu, a když se nad obzorem vynořily sluneční třásně, vypadal chaparral jako démanty posetý. V keři na dvoře vzniklo bezpočet malinkých duh, když se slunce dotklo krůpějí rosy.

K slávě svítání by úplně stačilo, myslel si Augustus, že dokáže obdařit krásou i chaparralové keře; věděl, že ta krása vydrží jen pár minut, a tak ji labužnicky vychutnával. Slunce zalilo zlatočerveným světlem zářivé keře, mezi nimiž bloudilo pár mekajících koz. I když už se slunce vyhouplo nad nízké pahorky na jihu, na chaparralech chvilinku otálela vrstvička světla, jakoby nezávislá na svém zdroji. Potom slunce utkvělo na obzoru jako obrovský zlaťák. Rosa se rychle vypařila a světlo, které leželo na keřích jako rudý písek, vyvanulo do jasného, namodralého vzduchu.

To bylo správné světlo na čtení, a tak Augustus věnoval pár minut prorokům. Nebyl zvlášť pobožný, ale pokládal se za docela slušného proroka, a tak rád zkoumal styl svých předchůdců. Podle něho byli většinou rozvláční, proto se je nesnažil číst verš po verši – ale zobl verš tu, verš tam, zatímco vdolky hnědly.

Zatímco uštipoval verše z Amose, přihrnula se zpoza rohu prasata, takřka současně vyšel ze zadních dveří Call a ještě si v chůzi dopínal košili. Prasata se zastavila těsně před Augustem. Modrou kůži měla zmáčenou rosou.

„Znají moje měkké srdce,“ řekl Callovi. „Čekají, že jim dám sežrat svou bibli. – Doufám, holoto, že jste nevzbudily Poma,“ dodal, poněvadž se ujistil, že Pom spí na verandě hlavu na sedle a klobouk na očích, takže bylo vidět jen mroží knír.

Call měl se vstáváním odjakživa těžkosti, a nepřestávalo ho to zlobit. Klouby měl celé ztuhlé a dráždilo ho vidět, jak si Augustus sedí na černém kotli a vypadá svěží a čilý, jako by prospal celou noc, ačkoli určitě hrál poker do dvou do rána. Vstát za svítání a vypadat čerstvě, to bylo umění, které se mu nikdy nepodařilo docela zvládnout – samozřejmě že vstal, ale cítil se jako zmlácený.

Augustus odložil bibli a šel se podívat na Callovu ránu.

„Měl bych ti na to plácnout ještě trošku kolomazi,“ řekl. „To je šeredné kousnutí.“

„Starej se radši o svý vdolky,“ řekl Call. „Co tu dělá Pom Boggett?“

„Neptal jsem se ho na to,“ řekl Augustus. „Až umřeš na otravu krve, budeš pozdě litovat, žes mi nedovolil tu ránu ošetřit.“

„To není žádná rána, ale kousnutí,“ řekl Call. „Hůř mě pokousaly štěnice tenkrát v Saltillu. Zřejmě jsi strávil nad biblí celou noc.“

„Kdepak,“ řekl Augustus, „Já čtu Písmo jenom ráno a večer, když mám před očima slávu Páně. Zbytek dne mám před očima jen tu mizernou díru, kam jsme se zakopali. V tomhle zapadákově něco užít dá fušku, ale dělám, co můžu.“

Šel k holandské troubě a položil na ni dlaň: měl dojem, že vdolky už budou, a tak je vyndal. Nakynuly a zčervenaly. Honem je nesl do domu a Call šel za ním. Newt už seděl u stolu, hezky zpříma, v jedné ruce nůž a v druhé vidličku, ale spal jak dudek.

„Usadili jsme se tu, abychom přišli k penězům,“ řekl Call. „O nějaké kratochvíli nebyla řeč.“

„Calle, vždyť ty netoužíš ani po penězích,“ řekl Augustus. „Naplil jsi do čuni každýmu pracháčovi, kterýho jsi potkal. Peníze máš rád ještě méně než kratochvíli, pokud je to možné.“

Call vzdychl a sedl si ke stolu. Bolivar byl vzhůru, motal se kolem kamen a třásl se tak, že sypal umletou kávu po podlaze.

„Vzbuď se, Newte,“ řekl Augustus. „Jestli se neprobereš, padneš na stůl a vypíchneš si oko vlastní vidličkou.“

Call chlapcem lehce zatřásl. Newt vykulil oči.

„Měl jsem hezký sen,“ řekl a znělo to velmi dětsky.

„Tak to máš smůlu, synu,“ řekl Augustus. „Po ránu je to tady spíš jako ve zlým snu. Co zas má tohle znamenat?!“

Jak sypal Bolivar kávu do vařící vody, utrousil hrstečku do omastku, na kterém se smažila vejce se šunkou. Pro něj to byla maličkost, ale Augusta to rozlítilo; toužil, aby aspoň jednou týdně byla snídaně, jak má být.

„To se ví, kafi to neublíží, když bude chutnat jako vejce,“ řekl kousavě, „stejně vejce od tebe chutnají jako kafe.“

„Co na tom,“ řekl Bolivar. „Je mi zle.“

Vočko překlopýtal kolem a pokoušel se v chůzi vytáhnout z kalhot třapec, než měchýř spustí stavidla. S tímhle problémem se potýkal často. Jeho gatě měly snad patnáct knoflíčků a každé ráno vstal a všechny si zapnul, než si uvědomil svou potřebu. Potom se přehnal kuchyní a v běhu je rozpínal. Většinou šťastně doběhl na dvorek, než proud vytryskl. Pak tam stál a kropil zem dobrých pět minut. Když slyšel jedním uchem prskání omastku a druhým Vočkovo močení, věděl Augustus, že je zase jednou po jitřním míru.

„Kdyby se v tuhle denní dobu mezi námi objevila nějaká žena, zakryla by si s vřískotem zrak,“ řekl Augustus.

Kdosi se objevil, ale byl to jen Pom Boggett, přivábený vůní slaniny.

Pro Newta to bylo překvapení: hned byl čilý a snažil se přihladit si čupřinu. Pom Boggett byl jeden z jeho hrdinů, opravdovský kovboj, který už nejednou hnal dobytek po trase až do Dodge City. To byla Newtova velká ctižádost: hnát stádo na sever. Při pohledu na Poma ožil; Pom nebyl beznadějně nedosažitelný jako kapitán. Newt si nepředstavoval, že by se někdy mohl vyrovnat kapitánovi, ale Pom mu nepřipadal tak moc odlišný. Bylo známo, že je přeborník, a Newt vítal každou příležitost být s ním; rád pozoroval, jak Pom co dělá.

„Brýtro, Pome,“ řekl.

„Ale japa se máme,“ řekl Pom, postavil se vedle Vočka a následoval jeho příkladu.

Newtovi dělalo dobře, že s ním Pom nezachází jako s dítětem. Když bude mít štěstí, třeba se jednou on a Pom dostanou někam do služby spolu. Nic lepšího si Newt nedovedl představit.

Augustus usmažil vejce do tuha, aby se do nich nedostala rozemletá káva, a když se mu zdála dost tvrdá, slil omastek do třígalonové plechovky od sirupu, kterou užívali jako omáčník. „To jsou pěkné moresy, močit v doslechu těch, kdo sedí u stolu!“ poznamenal káravě k džentlmenům na verandě. „Oba jste dávno dospělí, co by si o vás pomyslila vaše matka?“

Pom se trochu zarděl; Vočka ta otázka jenom zmátla. Jeho matka zesnula v Georgii, když mu bylo teprve šest. Před smrtí neměla čas vštípit mu valné vychování, a neměl tudíž potuchy, co by si myslela o jeho počínání. Ale byl si jist, že by neschvalovala, aby si dělal do kalhot.

„Měl jsem naspěch,“ řekl.

„Dobrý den, kapitáne,“ řekl Pom.

Call pokývl. Ráno měl nad Gusem vrch, protože Gus musel vařit. Když Gus vařil, mohl si Call nabrat vajec se slaninou kolik libo a trocha jídla v žaludku ho vždycky přivedla k životu a k úvahám, co všechno by se ten den mělo udělat. Kloboucký ranč byl jen krcálek, měli pronajato zrovna dost půdy, aby se měly kde pást houfky dobytka a koní, dokud se na ně nenašel kupec. Call žasl, že takový stateček dokáže zaměstnat tři dospělé a chlapce od svítání do šera, den za dnem, ale bylo tomu tak. Když s Gusem ranč koupili, stodola i ohrady byly na spadnutí, takže se bez ustání dřeli, jen aby tomu zabránili. V Osamělé Holubici se nedalo vykonat nic pořádného, pořád museli zápolit s časem, aby se vypořádali s neodkladnými drobnostmi. Už šest týdnů kopali novou studnu, a ještě nenarazili na vodu.

Když si Call nabral na talíř porci vajec na slanině, zaplavil mu mysl takový příval úkolů, že trvalo minutu, než Pomovi odpověděl na pozdrav.

„Vítej, Pome,“ řekl konečně. „Vem si trochu vajec.“

„Pom si hodlá hned po snídani oholit knír,“ poznamenal Augustus. „Už se mu nechce dál žít bez ženských.“

S pomocí Gusových dvou dolarů se Pomovi podařilo Lorenu obměkčit. Vzbudil se na verandě s jasnou hlavou, ale jen se Augustus zmínil o ženských, vzpomněl si na všechno, a náhle mu bylo láskou slabo. Měl hlad jako vlk, když usedal ke stolu; sbíhaly se mu sliny na vejce a opečánky, ale při myšlence na Lorenino bílé tělo nebo tu jeho část, kterou zahlédl, když si svlékla župan, se mu náhle zatočila hlava. Jedl dál, ale jídlo ztratilo chuť.

Modré podsvinče přišlo ke dveřím a k Augustovu veselí si prohlíželo stolovníky: „Jen se koukněte!“ řekl. „Čuně pozoruje čuňata.“ Ač vystrnaděn k pánvi, dokázal si zajistit svůj díl vdolků, půl tuctu už jich smočil v medu a zhltl.

„Hoď tomu praseti skořápky,“ řekl Bolivarovi. „Hyne hlady.“

„Co na tom,“ odvětil Bolivar a sál kávou zbarvený cukr z polévkové lžíce. „Já hynu taky.“

„Opakuješ se, Bole,“ řekl Augustus. „Jestli máš v plánu dnes umřít, doufám, že si napřed vykopeš hrob.“

Bolivar se na něj truchlivě díval. Z tolika řečí ho po ránu rozbolela hlava, jako by zimnice nestačila. „Jestli někomu vykopu hrob, budete to vy,“ konstatoval.

„Poženeš na sever, Pome?“ zeptal se Newt s nadějí, že obrátí řeč k radostnějším vyhlídkám.

„Nejspíš,“ řekl Pom.

„Na ty vejce by člověk potřeboval sekyru,“ řekl Call. „Cihly bývají kolikrát měkčí.“

„No jo, Bol do nich vysypal kafe,“ řekl Augustus, „to máš jako beton.“

Call dojedl skalnatá vejce a měřil si Poma. Byl to pružný čahoun a dobrý jezdec. Ještě pět šest takových jako on, a mohli by dát dohromady vlastní stádo a hnát ho na sever. Už víc než rok o tom uvažoval. Dokonce se o tom zmínil Augustovi, ale ten se jenom smál.

„Na to jsme už staříci, Calle,“ řekl. „Všechno, co bychom potřebovali vědět, jsme už zapomněli.“

„Ty možná,“ řekl Call, „ale já ne.“

Při pohledu na Poma si Call zase na ten plán vzpomněl. Nehodlal strávit zbytek života kopáním studní nebo pokrýváním stodoly. Kdyby získali pořádné stádo a dobře je prodali, vydělali by dost na to, aby si koupili kus dobré půdy na sever od Texasu.

„Už jsi s někým podepsal smlouvu?“ zeptal se.

„Ne, ještě jsem nikomu nic nepodepsal,“ řekl Pom. „Ale už jsem s nima byl kolikrát, a myslím si, že mě pan Pierce najme zase – a kdyby ne, však on se najde někdo jiný.“

„Mohl bys dostat práci taky u nás,“ řekl Call.

Augustus zpozorněl. „Co by u nás dělal?“ zeptal se. „Pom je přece hlavní honák. Dílo, při kterým se chodí, mu nevoní, viď, Pome?“

„To je fakt,“ řekl Pom, a hledě na kapitána, viděl Lorenu. „Jenže tentokrát jsem to nějak prošvih. Co máte na mysli?“

„Dneska na noc si zajedeme do Mexika,“ řekl Call. „Koukneme se, co je tam k mání. Třeba si nadženeme vlastní stádo. Počkej den dva, než uvidíme, jak na tom jsme.“

„Z toho kobylího kousnutí ti přeskočilo,“ řekl Augustus. „Seženeme si stádo, a co s ním pak chceš dělat?“

„Poženeme ho,“ řekl Call.

„Tak leda do Picklovy Mýtiny,“ řekl Augustus. „Tím nezaměstnáš kvalifikovanou sílu, jako je Pom, na celý léto.“

Call vstal a odnesl talíř a příbor do dřezu. Bolivar se ztrápeně vztyčil a chopil se vědra.

„Skoda že tu ještě není Deets,“ řekl.

Deets byl černoch a žil s Callem a s Augustem skoro stejně dlouho jako Vočko. Před třemi dny byl podle Callovy osvědčené taktiky vyslán do San Antonia, aby tam uložil v bance peníze; žádného banditu totiž nenapadne, že by černoch mohl mít u sebe prachy.

Bolivarovi Deets chyběl, protože k jeho povinnostem patřilo nošení vody.

„Do oběda bude zpátky,“ řekl Call. „Podle Deetse si člověk může nařizovat hodinky.“

„Na to bych nepřísahal. Taky je to jen člověk,“ řekl Augustus. „Kdyby náhodou padl na tu pravou, to bys koukal, jak se ti hodinky zpozdí. Je jako já. Ví, že jsou věci důležitější než práce.“

Bolivar si zlobně měřil vědro: „Nejradši bych ho prostřílel jako řešeto,“ utrousil.

„To by ses do něj musel napřed strefit!“ řekl Augustus. „Už jsem tě viděl střílet. Nejsi nejhorší ze všech střelců, co jsem kdy viděl, ten titul patří Jacku Jennellovi, ale přijdeš hned za ním. Jack se pokoušel o štěstí jako lovec buvolů a pohořel. Ten by se byl nestrefil do zcepenělýho bizona na krok od sebe.“

Bolivar odkráčel s vědrem a vypadalo to, že se hned tak nevrátí.

Pom usilovně přemítal. Původně měl v úmyslu se hned po snídani rozloučit a odjet do Matagordy, kde měl o práci postaráno. Kloboučníci nebyli známí jako honáci, ovšem kapitán Call nikdy nemluvil do větru. Jestli si chce naháňku taky vyzkoušet, pak to udělá. Taky tu byla Lorena, které by se mohl objevit ve zcela jiném světle, kdyby spolu strávili víc času pár dní za sebou. Ovšem trávit čas s Lorenou bylo nákladné, a on neměl ani cent, ale kdyby se rozneslo, že bude dělat pro Kloboučníky, třeba by mu někdo půjčil.

Pom si nesmírně zakládal na tom, jak mistrně řídí dvoukolku. Napadlo ho, že Lorena asi tráví většinu času zavřená u Strakatý fazole a že by třeba ocenila projížďku ve dvoukolce podél řeky, pokud se ovšem takový povoz v Osamělé Holubici nalézá. Vstal a odnesl talíř do dřezu.

„Kapitáne, jestli tu nabídku myslíte vážně, rád tu den dva zůstanu,“ řekl.

Kapitán zatím vyšel na zadní verandu a pozoroval nitku silnice, která se vinula křovinatou krajinou směrem k San Antoniu. Hezký kus běžela rovně jako struna, než se ponořila do prvního úvalu. Kapitán na ní mohl oči nechat. Pomovu odpověď jako by nevnímal, přestože honák stál pár kroků od něho. Pom vyšel rovněž na verandu, aby viděl, co kapitána tak upoutalo. Daleko vzadu na silnici zahlédl dva jezdce, ale byli ještě tak daleko, že se o nich nic nedalo říct. Chvílemi se vzduch vedrem tetelil, a tu se zdálo, že je to pouze jeden jezdec. Pom přimhouřil oči; pořád nemohl na těch jezdcích rozpoznat nic zvláštního. Ale co se objevili, kapitán jako by zkameněl.

„Gusi, pojď sem,“ řekl.

Augustus zrovna stíral med z talíře, k čemuž spotřeboval dalších pár vdolků.

„Jím,“ odvětil, ačkoli to bylo očividné.

„Pojď se podívat, kdo to k nám jede,“ řekl kapitán; kupodivu mírně, pomyslil si Pom.

„Jestli je to Deets, mám už pro dnešek hodinky natažené,“ řekl Augustus. „Stejně se určitě nepřevlékl, a pohled na to, jak mu černá kolena čouhají z prošívaný deky, co z ní má ušitý kalhoty, by mi zkazil zažívání.“

„Deets to je, jenže nejede sám,“ řekl kapitán.

„Vždycky se chtěl oženit,“ řekl Augustus. „Zřejmě potkal tu pravou, o níž jsem se prve zmiňoval.“

„Neveze si nevěstu,“ řekl Call už poněkud popuzeně. „Potkal někoho jiného. Jestli sem hned nepudeš, přivleču tě za límec.“

Augustus už stejně dojedl. Ještě ukazováčkem vytřel poslední kapičku medu, který byl na prstě stejně sladký jako na vypečených vdolkách.

„Newte, víš ty, že med, je ze všech jídel na světě pokrm nejryzejší?“ zeptal se vstávaje.

Newt už vyslechl tolik přednášek na tento námět, že dávno zapomněl víc, než obvykle lidé o přednostech medu vědí. Honem odložil talíř do dřezu, jelikož byl zvědavější než pan Gus na to, koho Deets přivádí.

„Ano, pane, mám med taky rád,“ řekl, aby předešel řečem o medu.

Augustus stál krok za chlapcem a lenošně lízal ukazováček. Mrkl na silnici, aby viděl, co Calla tak vzrušilo. Přijížděli dva jezdci, ten vlevo byl jasně Deets na bílém valachovi, kterému říkali Biskup. Druhý jel na hnědém mimochodníku; Gus potřeboval jen okamžik, než se mu rozsvítilo. Jezdec jako by se v sedle maličko nakláněl ke koňově pravé straně, způsob jízdy vlastní pouze jediné osobě, kterou znal. Augusta to tak vzalo, že si v roztržitosti vjel lepkavými prsty do vlasů.

„Propána, Woodrowe,“ řekl. „To je přece Jake Spoon.“

Kapitola 6

To jméno udeřilo Newta jako kámen, tolik pro něho Jake Spoon čili Jakub Lžíce znamenal. Když byl ještě chlapeček a matka ještě žila, chodíval k nim Jake Spoon ze všech nejčastěji. Už mu svitlo, když se tak probíral svými vzpomínkami, že matka byla kurva jako Lorena, ale to odhalení v něm nic nezkalilo a vzpomínky na Jaka Spoona teprve ne. Žádný člověk se k nim nechoval laskavěji – k němu i k matce – jmenovala se Maggie. Od Jaka dostával cucavé bonbóny a centíky. Jake ho vysadil na mimochodníka a prvně ho svezl na koni; dokonce mu dal u starého Jesuse ušít první jezdecké boty, a když jednou v kartách vyhrál dámské sedlo, věnoval mu je a dal mu zkrátit třmeny na míru.

To bylo před tím, než v Osamělé Holubici nastal spořádaný život: kapitán Call a Augustus tenkrát patřili k hraničářům a jejich povinností bylo objíždět hranice. Jake Spoon byl taky hraničář a v Newtových očích největší frajer ze všech. Vždycky měl u pasu perletí vykládanou pistoli a jezdil na mimochodníku – je to pohodlnější, tvrdil. Zdálo se, že si z nebezpečí své profese nedělá hlavu.

Potom boje při hranicích potuchly, kapitán a pan Gus a Jake a Vočko a Deets odešli od hraničářů a založili Kloboučnický ránč. Ale Jakovi se usedlý život zřejmě nezamlouval: jednoho dne byl prostě pryč. Nikdo se tomu nedivil, třebas Newtovou matkou to tak otřáslo, že synovi naplácala pokaždé, když se zeptal, kdy se Jake vrátí. Bití jako by se netýkalo ani tak jeho jako matčina zklamání z Jakova odjezdu.

Newt se přestal po Jakovi ptát, ale nepřestal na něho vzpomínat. Sotva o rok později umřela matka na zimnici a ujali se ho kapitán a Augustus, i když se ze začátku kvůli němu hádali. Ze začátku chyběla Newtovi matka tak moc, že ty hádky nevnímal. Maminka i Jake byli pryč a žádné hádky mu je zpátky nepřivedou.

Ale i když nejhorší žal pominul a on si začal vydělávat na živobytí plněním nesčetných úkolů, které pro něho kapitán vymýšlel, často zabíhal v mysli do dní, kdy za matkou chodil Jake Spoon. Říkal si, že by Jake mohl být klidně jeho otec, třebas mu každý tvrdil, že se jmenuje Newt Dobbs, a ne Newt Spoon. Proč se jmenuje Dobbs a proč si tím jsou všichni tak jisti, mu vrtalo v hlavě: v Osamělé Holubici nikdo nic o nějakém panu Dobbsovi nevěděl. Zeptat se matky, pokud ještě žila, ho nenapadlo – příjmení se v Osamělé Holubici a okolí valně nenosila a neuvědomil si, že příjmení člověk údajně dostává po otci. Dokonce ani pan Gus, který s radostí vykládal o všem možném, jako by o panu Dobbsovi postrádal informace. „Vydal se na západ v nevhodný čas,“ byla jeho jediná poznámka na adresu té osoby.

Newt nikdy nepožádal o vysvětlení kapitána. Kapitán otázky nevítal, řekl vám, co uznal za vhodné, abyste věděli, ve svůj čas. Přesto v hloubi duše Newt na pana Dobbse nevěřil. Měl hrstku věcí z matčiny pozůstalosti: pár korálů a hřebínků a zápisníček a obrázky vystříhané z časopisů, památky, které pro něho zachránil pan Gus, a v notýsku nestálo nic o nějakém panu Dobbsovi a mezi obrázky nebyla jeho fotografie, zato tam byla poškrábaná fotografie jeho dědečka, Maggiina otce, který žil v Alabamě.

Jestliže, jak se domníval, pan Dobbs byl jenom výmysl, anebo pouze chlápek, který den dva přespal v penzionu – pokud Maggie žila, bydleli v penzionu –, může být jeho otcem klidně Jake Spoon. Třeba mu to nikdo neprozradil, protože si mysleli, že bude slušnější, když mu to po návratu Jake poví sám.

Newt nikdy nepochyboval, že se Jake vrátí. Po dobytčích stezkách k nim tu a tam vítr přivál útržek novinky – že dělá smírčího soudce v Ogallale anebo zlatokopa v Černých kopcích. Newt neměl zdání, kde ty Černé kopce jsou ani jak tam člověk může najít a nakopat zlato, ale jedním z důvodů, proč tak dychtil hnát stádo na sever, byla naděje, že po cestě někde narazí na Jaka. Přirozeně chtěl nosit pistoli a stát se hlavním honákem a prožít tu dobrodružnou pouť – kdoví, třeba uvidí i buvoly, i když věděl, že jich zbývá už málo. Ale pod všemi ostatními nadějemi ležela tato prastará touha a mohla tam zůstat zasutá dlouhé měsíce a léta, a přece zůstat živá jako bolest ve vykotlaném zubu: potřeba uvidět Jaka Spoona.

A teď ten člověk jede k nim Deetsovi po boku na mimochodníku stejně hezkém jako ten, kterého míval před lety. Newt zapomněl na Poma Boggetta, ačkoli si ještě před chvílí umiňoval, že odkouká každé jeho hnutí. Ještě než oba jezdci dojeli, zahlédl Newt, jak Deetsovi svítí bílé tesáky v černé tváři; odjel pověřen běžným úkolem a vracel se pyšný na něco víc, než že ho splnil. Nehnal se tryskem k verandě a nevýskal, ale i na dálku bylo jasné, že má radost. Pak pod kopyty koní zavířily na dvoře obláčky prachu a byli tu. Jake měl na sobě hnědý kabát a klobouk a u pasu ještě pořád svou perletí vykládanou pistoli. Deets se dál culil. Dojeli až těsně k verandě a pak teprve přitáhli uzdu. Očividně přijížděl Jake zdaleka, neboť mimochodník na sobě neměl lot masa.

Jake měl kávové oči a malý knírek. Chvilku si všechny prohlížel a pak se pomalu zacenil. „Ahojka, kuci,“ řekl. „Co je k snídani?“

„Přece vdolky a vejce na slanině, Jaku,“ řekl Augustus. „Strava jako obvykle. Jenomže provoz není nepřetržitý. Budeš si muset počkat čtyřiadvacet hodin. Doufám, že si vezeš játra nebo jelení kýtu, abys nám tu nepadl hlady.“

„Gusi, nepovídej, že už jste dojedli,“ řekl Jake a seskočil z hnědáka. „Jeli jsme celou noc a Deets mi pořád vykládal, jak báječný pečeš vdolky.“

„Vy jste mluvili, Gus se živil,“ podotkl Call.

Potřásli si s Jakem rukou a zkoumavě se prohlíželi. Jake se na minutu zadíval na Deetse: „Já to věděl, že jsme měli zatelegrafovat z Picklovy Mýtiny,“ řekl, zakřenil se a potřásl Gusovi rukou.

„Ty si byl vždycky žrout, Gusi,“ řekl.

„A ty si vodjakživa chodil k jídlu pozdě,“ připomněl mu Augustus.

Potom si chtěl potřást rukou Vočko, ačkoli ho Jake nikdy neměl zrovna v lásce. „Teda tobě to trvalo, Jaku,“ řekl Vočko.

Zatímco si potřásali rukama, zpozoroval Jake chlapce vedle nějakého vytáhlého skotáka s velkým knírem. „Propána, nejsi ty Newt? To jsi teda řácky vyrost. Jak je to možný?“

Newt tak překypoval city, že se sotva zmohl na řeč. „Jsem to já, Jaku,“ řekl. „Ještě tu pořád jsem.“

„Co tomu říkáte, kapitáne?“ zeptal se Deets, zatímco předával Callovi bankovní stvrzenku. „Našel jsem marnotratného syna?“

„Našel,“ přitakal Call. „Ale vsadím se, že to nebylo v kostele.“

Deets se zasmál. „To ne, pane,“ řekl. „V kostele to nebylo.“

Představili Jaka Boggettovi, ale jen co Pomovi potřásl rukou, otočil se a znovu se zahleděl na Newta, jako by se nemohl vzpamatovat z úžasu nad tím, jaký se z dítěte stal mládenec.

„Páni, Jaku,“ řekl Augustus s pohledem na hnědku, „tys to zvíře pěkně zhuntoval.“

„Dej tomu koni pořádně nažrat, Deetsi,“ řekl Call. „Mám dojem, že slušnou píci už hezky dlouho neviděl.“

Deets odvedl koně do nezastřešené stodoly. Fakticky si šil kalhoty ze starých prošívaných dek z důvodů, které nikdy nikomu neozřejmil. Deky byly sice pestré, ale nebyl to ten správný materiál k jízdám mezi mesquity a chaparraly. Trny kalhoty na několika místech natrhly a bavlněná vycpávka čouhala ven. Na hlavě nosil Deets starou brigadýrku, kterou někde našel – zřízenou skoro stejně jako Pyskáčova buřinka.

„Že nosil tu brigadýrku, ještě než jsem odjel?“ zeptal se Jake. Smekl klobouk a otřepával si krempou prach z nohavic. Měl kudrnaté černé vlasy, ale na temeni zaregistroval Newt k svému úžasu značnou lysinu.

„Pokud si vzpomínám, našel tu brigadýrku v padesátejch letech,“ řekl Augustus. „To víš, Deets je jako já – nezahodí oděvní součástku jen proto, že trochu zastarala. Všichni nejsou parádníci jako ty.“

Jake upřel kávové oči na Augusta a pomalu roztáhl ústa k úsměvu. „Co by ti to udělalo, kdybys zadělal ještě jednou na ty svý vdolky?“ řekl. „Neochutnal jsem kousek slušnýho pečiva za celou cestu z Arkansasu sem.“

„Podle toho, jak vypadá ta tvá kobylka, jsi to musel brát kalupem,“ řekl Call, což byla nejzazší mez, kterou stanovil své zvídavosti. Něco se s Jakem za těch dvacet let najezdil a měl ho rád; ale v hloubi duše si jím nebyl nikdy docela jistý. Na celém západě nebylo sympatičtějšího chlápka a taky lepšího jezdce, jenže jezdecké umění není všechno a sympatičnost taky ne.

V Jakovi něco nehrálo. Něco do sebe pořádně nezapadalo. V jednom boji se projevil jako nejchrabřejší muž roty, a příště byl víceméně nanic.

Augustus to věděl taky. Byl Jakův velký přímluvčí a měl ho v lásce, třebaže spolu léta soupeřili o přízeň Kláry Allenové, která jim oběma nakonec dala košem. Ale jako Call cítil taky Augustus, že na Jaka není spoleh. Když Spoon od nich odešel, prohlašoval Augustus s oblibou, že Jake jednou skončí na oprátce. To se doposud nestalo, ale ten spěšný příjezd k snídani na vyzáblém koni svědčil o něčem nekalém. Jake si zakládal na koních jako ze škatulky a nikdy by zvíře takhle nestrhal, kdyby mu v zádech neseděl nějaký průšvih.

Jake uviděl, jak se od staré cisterny blíží Bolivar s vědrem. Bolivar byl nová tvář, osoba, kterou jeho návrat domů nedojímal. Přes okraj vědra vystříklo trochu chladné vody, vábné pro muže s pusou tak vyprahlou, jako měl Jake.

„Hoši, rád bych se napil a případně i umyl, kdybyste mi mohli skytnout trochu vody,“ řekl. „V poslední době jsem si to polepil, ale než vám to povím, rád bych do sebe dostal aspoň tolik vody, abych si mohl odplivnout.“

„Jen si posluž,“ řekl Augustus, „vem si čerp a naber si. Máme tu počkat a zadržet poliše?“

„Nikdo za mnou nejede,“ řekl Jake a zašel do domu.

Pom Boggett nevěděl, co počít. Užuž se chtěl dát najmout, a najednou přijede tenhle neznámý a všichni jako by na něho zapomněli. Kapitán Call, vyhlášený svou praktičností, vypadal trochu nepřítomně. Gus a on tam zůstali stát, jako by vzdor Spoonovu ujištění vážně čekali jízdní oddíl.

Newt si toho taky všiml. Pan Gus měl jít dovnitř a zadělat znovu na vdolky, ale ani se nehnul a zřejmě o něčem uvažoval. Deets už se vracel z ohrady.

Pom se konečně odhodlal. „Kapitáne, jak jsem říkal, rád tu počkám, jestli počítáte s tím, že se vám podaří získat stádo.“

Kapitán se na něho podíval tak divně, jako by mu vypadlo z hlavy, nejen co tu Pom dělá, ale i jak se jmenuje. Ale to bylo jen zdání.

„Ale ovšem, Pome,“ řekl. „Možná že budeme potřebovat pár honáků, pokud ti nevadí kopat studnu, než k tomu dojde. Vočko, měl bys tam ty mládence hned odvést.“

Pomovi se zpěnila krev. Už dva roky pobíral nejvyšší mzdu a nikdo po něm nežádal, aby se prstem dotkl něčeho, co se nedá dělat z koňského hřbetu. To byla od kapitána neomalenost, jen tak zhurta ho poslat s nějakým výrostkem a s blbem, jako je Vočko, aby se celý den oháněl krumpáčem a lopatou. V raněné pýše se rozhodl, že sedne na koně a na kopání studny se vykašle. Ale kapitán se na něho přísně díval, a když k němu Pom vzhlédl, aby mu řekl, že si to rozmyslel, jejich oči se setkaly, a Pom neřekl nic. Vlastně nebyly vyřčeny žádné sliby a o platu nepadla ani zmínka, ale Pom zřejmě o krůček překročil mez. Kapitán se do něho zavrtal očima, jako by chtěl vidět, jestli dostojí slovu, anebo se bude kroutit jako červ a rozmyslí si to.

Pom se nabídl jenom kvůli Lorie, ale najednou jako by už nešlo o ni. Vočko a Newt už mířili ke stodole. Z kapitánova postoje bylo jasné, že pokud si Pom nechce zkazit pověst, nezbyde mu než se aspoň na den zakopat do studny.

Zdálo se mu, že by měl říct aspoň něco, aby si uchoval tvář, ale než na něco přišel, přistoupil k němu Gus a plácl ho do ramene.

„Škoda žes neodjel včera v noci, Pome,“ šklíbil se na něj škodolibě. „Kdoví na jak dlouho tu teď mezi námi uvázneš.“

„To vy jste mě pozval,“ řekl Pom krajně rozmrzele. Když nechtěl utržit ostudu, neměl na vybranou: vykročil k výběhům.

„Až dorazíš do Číny, můžeš toho kopání nechat,“ volal za ním Augustus. „To je ta zem, kde chlapi nosí copánek.“

„Nedráždil bych ho na tvým místě,“ řekl Call. „Můžeme ho potřebovat.“

„Já ho neposlal kopat studnu,“ řekl Augustus. „Nevíš, že pro něho je to urážka na cti? Divím se, že poslechl. Myslel jsem, že je větší frajer.“

„Jednou řekl, že zůstane,“ řekl Call. „Nebudu ho třikrát denně krmit na to, aby tu posedával a hrál s tebou karty.“

„Neměj péči,“ řekl Augustus. „Na to teď mám Jaka. Vo co, že Jaka do tý svý studny nedostaneš!“

Vtom se na zadní verandě objevil Jake s vyhrnutými rukávy a s tváří zrudlou od toho, jak si ji drhl kusem pytloviny, kterou užívali jako ručník.

„Ten starej pistolero si tím ručníkem vyčistil pistoli,“ ošklíbal se. „Je mastný špínou.“

„Pokud si do něho čistil jen svou šestiranku, moh bys bejt rád,“ řekl Augustus. „Moh si do něho utřít horší věci.“

„Sakra, chlapi, copak vy se nikdy nemejete?“ zeptal se Jake. „Ten dědek mexická mi nechtěl dát ani lavór vody.“

Tenhle druh poznámek nemohl Call vystát, ale to byl celý Jake, víc ho zajímaly hovadinky než důležité záležitosti.

„Co jsi nás opustil, naše úroveň poklesla,“ řekl Augustus. „Většina osádky nemá smysl pro hygienu.“

„To je fakt,“ řekl Jake. „Po verandě se promenuje hnusný prase. Co bude s těmi vdolky?“

„Ačkoli se mi po tobě ukrutně stýskalo, nevykyne mi kvásek na povel jen proto, že jste ty a Deets nestačili dojet včas,“ řekl Augustus. „Ale co pro tebe můžu udělat, je pěkná omeleta.“

Usmažil ji a Jake a Deets ji jedli, zatímco Bolivar seděl v koutě a chmuřil se při pomyšlení, že bude muset mýt nádobí ještě po dalších dvou strávnících. Augusta bavilo sledovat Jaka při jídle – počínal si tak vybraně ale Call byl jako na trní. Jakovi trvalo dvacet minut, než zdlábl pár vajíček a kus slaniny. Augustovi bylo jasné, že Call se snaží být zdvořilý a dovolit Jakovi, aby si naplnil břich, než spustí svou historii, jenže Call nebyl trpělivý člověk a toho dne už odkládal nutkání dát se do práce déle než obvykle. Stál ve dveřích, pozoroval bělavé nebe a vypadal, že se samou nedočkavostí co nejdřív kousne.

„Tak kde si vlastně chodil, Jaku?“ zeptal se Augustus, aby uvedl věci do pohybu.

Jake vypadal zasmušile jako takřka vždycky. Jeho kávové oči jako by se nemohly odtrhnout od trudných výjevů minulosti a budily stále dojem, že je muž soužením navštívený – což se nikdy neminulo účinkem na dámy. Augusta poněkud znechucovalo, že se dámy dají tak snadno obloudit Jakovýma velkýma očima. Ve skutečnosti byla existence Jaka Spoona bez problémů: staral se jedině o to, aby měl vypucovaný boty, jinak dělal většinou jen to, co se mu líbilo. Za těma hlubokýma očima se tajil jen a jen pomalu pracující mozek. V zásadě Jake procházel životem jako v snách a kupodivu vždycky nějak proplul.

„Trošku jsem se porozhlídnul po světě,“ řekl. „Před dvěma roky jsem se dostal až do Montany. Myslím, že to mě přivedlo k rozhodnutí vrátit se domů, ačkoli už jsem stejně pár let pomýšlel na to, že se pustím na jih a podívám se za vámi, hoši.“

Call se vrátil do místnosti a sedl si obkročmo na židli, dospěv k názoru, že tohle si může taky poslechnout.

„Co s tím má Montana společného?“ zeptal se.

„To bys musel vidět, Calle,“ řekl Jake. „Neznám hezčí končinu.“

„Jak daleko ses dostal?“ zeptal se Augustus.

„Hezký kus za Yellowstone, skoro až k Mlíčný řece,“ řekl Jake. „Tam už je Kanada na dohled.“

„Sázím se, že Indiáni taky,“ řekl Call. „Jak ses dostal za Čejny?“

„Většinou už zkrotli. Jen Čemonožci ještě dělají potíže. Já tam byl s vojáky, dělal jsem jim zvěda.“

To bylo těžko uvěřitelné. Jake Spoon se hodil spíš za kibice než za zvěda a Montana nebyl žádný mariáš.

„Tak z tebe se stal skaut?“ zeptal se Call suše.

„Jen jsem provázel jednoho chlápka, co hnal Černonožcům nějaký dobytek,“ upřesnil Jake. „Vojáci nám dělali eskortu.“

„Odkdy pomáhá armáda honit krávy?“ nechápal Gus.

„Pomáhali nám zachovat si vlasy na hlavě,“ řekl Jake a složil nůž a vidličku úhledně napříč talíře, jako by seděl v hodovní síni. „Hlavně jsem plašil buvoly.“

„Buvoly?“ řekl Augustus. „Myslel jsem, že už mají odzvoníno.“

„Pchá,“ pravil Jake, „za Yellowstonem jsem jich viděl nejmíň padesát tisíc. Buvolobijci si na ně zatím netroufají kvůli Indiánům. To se ví, pobijou je, jen co Čejnové a Siouxové zkrotnou, a třeba už je za ten čas, co jsem pryč, vybili taky tam! Ty potvory indiánský mají teď všechnu trávu pro sebe. A že je to ňáká tráva. Tu bys měl vidět, Calle.“

„Hned bych se podíval, kdybych uměl lítat,“ řekl Call. „Jít po svých by bylo bezpečnější,“ mínil Augustus. „Než bysme tam došli, možná by už Indiány vyřídili.“

„A to bude ta pravá chvíle,“ řekl Jake, „jen co budou rudoši zpacifikovaný, stane se z Montany zlatý důl. Takový pastviny jsi ještě neviděl, Calle. Tráva po kolena a vody habaděj.“

„Ale zimavo, co?“ řekl Augustus.

„No, trochu to zebe,“ připustil Jake. „Ale sakra, člověk si může voblíct kabát.“

„Ba co víc, člověk může sedět u kamen,“ podotkl Augustus.

„Ještě jsem neviděl nikoho, kdo si nadělal jmění sedě u kamen,“ řekl Call, „leda bankéři, ale to my nejsme. Jak by sis to představoval, Jaku?“

„Hlavní je se tam dostat,“ řekl Jake. „Dát do kupy trochu bezprizornýho dobytka a vzít ho s sebou. Předehnat všechny ostatní parchanty, a budem v balíku natotata.“

Augustus a Call si vyměnili pohledy. Bylo zvláštní slyšet takovouhle řeč od Jaka, který se nikdy nevyznačoval touhou po mamonu – a tím méně zálibou v kravách. Hezký holky, mimochodníci, stohy čistejch košil, to bývaly jeho hlavní mety.

„Co to? Čím to, že ses tak změnil?“ zeptal se Augustus. „Nikdy jsi přece nebažil po bohatství.“

„Žít ve spolku s dobytkem celou cestu z Texasu do Montany by nebylo pro tebe, pokud mám v dobré paměti tvé zvyky,“ řekl Call.

Jake se zacenil svým pomalým úšklebkem. „Mládenci,“ řekl, „nejsem takovej budižkničemu, jak si představujete. Milovník kravinců a prachu zrovna nejsem, to přiznávám, jenže já viděl, co jste vy neviděli: Montanu. Že si rád zahraju karty, ještě neznamená, že nevycítím příležitost, když se mi skulí pod nohy.

Hoši, vždyť vy nemáte ani střechu na stodole. Pochybuji, že by vás to moc vzalo, kdybyste se sebrali a šli o dům dál.“

„Tedy, Jaku, ty jsi číslo,“ řekl Augustus. „Deset let se neukážeš, a najednou se přihrneš a chceš, abysme všechno zbalili a honemhonem pospíchali na sever dát všanc svůj skalp.“

„Ale jdi, Gusi, já a Call už stejně plešatíme,“ řekl Jake. „O vlasy by ses musel bát jen ty.“

„O důvod víc, abych je nenosil na trh do nevlídných krajů,“ řekl Augustus. „Víš co, pěkně si tu pár dní odpočiň a hodíme si partičku. Až tě oberu o všechny peníze, promluvíme si o stěhování.“

Jake přiostřil sirku a začal se metodicky párat v zubech.

„Než mě obehraješ, bude Montana dávno osídlená,“ řekl. „Já se hned tak nedám.“

„Co je s tím koněm?“ zeptal se Call. „Nezhuntoval jsi ho na kost jen proto, abys nám zvěstoval, jaké štěstí nás čeká v Montaně. Tak jak sis to polepil?“

Jake se páral v zubech s výrazem ještě trochu zasmušilejším.

„Zabil jsem zubaře,“ řekl. „Čirou náhodou, ale zabil jsem ho.“

„Kde se to stalo?“ zeptal se Call.

„Fort Smith, Arkansas,“ řekl Jake. „Budou to tři neděle.“

„Vždycky jsem považoval zubařinu za nebezpečný řemeslo,“ řekl Augustus. „Vydělávat si na živobytí trháním stoliček je napováženou.“

„Netrhal mi zub,“ řekl Jake. „Neměl jsem tušení, že ve městě nějaký zubař vůbec je. Pohádali jsme se v hospodě a jeden zatracenej mezkař se na mě sápal. Za mnou se o stěnu opírala něčí buvolačka a já po ní šáh. Na svý vlastní pistoli jsem totiž seděl a nikdy bych ji nevytáhl včas. Přitom se mnou ten mezkař nehrál.“

„Tak co ho vyhecovalo?“ zajímal se Gus.

„Pálenka,“ řekl Jake. „Byl nadranej. Než jsem ho vzal vůbec na vědomí, znelíbil se mu můj ústroj a vytáhl kolt.“

„Předně nechápu, cos pohledával v Arkansasu, Jaku,“ řekl Augustus. „Elegán jako ty v takovém zapadákově nutně budí pozornost.“

Call se během dlouhých let naučil, že věrohodná bývá jen půlka toho, co Jake říká. Jake nebyl prolhaný, ale jakmile přemýšlel o nějakém svém úrazu, zapracovala mu fantazie a zabarvila věc v jeho prospěch.

„Jestli na tebe někdo první namířil pistolí a tys ho zastřelil, pak to byla sebeobrana,“ řekl Call. „Pořád nevím, kde se tam vzal ten zubař.“

„Prostě smůla jako trám,“ řekl Jake. „Já toho mezkaře nezastřelil. Střelil jsem, ale vedle; nicméně chlap se lek a utek. Bohužel jsem střílel tou hnusnou buvolačkou. Hospoda, kde jsme seděli, byla dřevěná. Pro padesátikalibrovou kulku je prkno prkotina.“

„Zubař taky,“ podotkl Augustus. „Ledaže by mu kulka prolétla od hlavy k patě, a to ještě by mu podle mě vylítla podešví.“ Call potřásl hlavou – na co všechno Augustus nepřijde.

„Tak kde se tam vzal ten zubař?“ zeptal se.

„Šel po protější straně ulice,“ řekl Jake. „A to prosím mají v městě Dlouhou třídu pořádně širokou.“

„Jak se zdá, ne dost,“ podotkl Call.

„To jo,“ řekl Jake. „Jdeme ke dveřím, abysme viděli toho mezkaře pelášit, a co vidíme? Padesát sáhů vod nás leží na zemi ten zubař, tuhej. Nachomejt se přesně na tom chybným místě.“

„To samý proved jednou Vočko,“ řekl Augustus. „Pamatuješ se, Woodrowe? Nahoře ve Wichitě? Vočko střelil po vlkovi, netrefil se, kulka přeletěla kopec a zabila jednoho z našich koní.“

„To nezapomenu,“ řekl Call. „Zabila Vilíka. Toho koně nepřestanu litovat.“

„Přirozeně jsme nedokázali přesvědčit Vočka, že je to jeho dílo,“ řekl Augustus. „Nechápe, co je to křivka dopadu.“

„Zato já to chápu,“ řekl Jake. „Kdekdo ve městě měl toho zubaře rád.“

„Ale di, Jaku, nepovídej,“ řekl Augustus. „Zubaře přece nikdo nemá rád.“

„Tenhle byl místní starosta,“ řekl Jake.

„Ale bylo to neúmyslné zabití,“ řekl Call.

„To bylo, jenže já jsem karbaník,“ řekl Jake. „V Arkansasu si všichni hrozně zakládají na své řádnosti. Zubařův bratr dělá šerifa a někdo mu napovídal, že jsem pistolník. Týden před tou nehodou mě vyzval, abych se klidil.“

Call vzdychl. Celý ten pistolnický věhlas opatřila Jakovi jedna šťastná rána, která se mu podařila zamlada, když byl ještě mezi hraničáři nováček. Směšné, jak někomu jeden výstřel stačí zajistit reputaci nadosmrti. Jake se tenkrát lekl a střelil od boku na mexického banditu, který se proti oddílu hnal tryskem. Podle Callovy domněnky, kterou Augustus sdílel, Jake nejspíš vůbec nestřílel na banditu, nýbrž na koně v naději, že zvíře v pádu strhne jezdce a lehce ho pochroumá. Jenže střílel od boku – naslepo, navíc se sluncem v očích – a strefil se lotrovi rovnou do ohryzku, trefa, jaká se člověku obvykle podaří nanejvýš jednou za život.

Naštěstí pro Jaka většina těch, kdo ten zásah viděli, byli taky zelenáči a neuvědomili si, jaká je to náhoda. Ti z nich, kterým se podařilo přežít a dospět, roznesli ten kousek po celém západě, takže se od Mexika po Kanadu sotva našel chlap, který neslyšel, jak jistou mušku má Jake Spoon, ačkoli ti, kdo s ním bojovali pár let bok po boku, dobře věděli, že Jake pistolí střílí žalostně a puškou nanejvýš průměrně.

Ta nezasloužená pověst působila Callovi a Augustovi odjakživa starosti, ale Jake měl štěstí i nadále, a tolik pitomců, co by považovali souboj na pistole za vrchol potěšení, kolem zase nebylo, a tak se Jakovi podařilo obstát. Byla to ironie osudu, že výstřel, který mu konečně způsobil průšvih, byl stejně náhodný jako výstřel, který ho proslavil.

„Jak ses zbavil šerifa?“ zeptal se Call.

„Když se to stalo, byl pryč,“ řekl Jake. „Jel do Missouri podat svědectví v procesu s nějakými přepadači dostavníků. Ani nevím, jestli se už vrátil do Fort Smith.“

„Kvůli nešťastné náhodě by tě nemohli pověsit ani v Arkansasu,“ řekl Call.

„Jsem sice hazardní hráč,“ řekl Jake, „ale tohle jsem neriskoval. Odešel jsem zadním vchodem a ujel jsem, a doufám, že July nebude mít čas pustit se za mnou.“

„July je ten šerif?“ zeptal se Gus.

„Jo, July Johnson,“ řekl Jake. „Mladej, ale houževnatej. Jen doufám, že nebude mít čas.“

„Nechápu, proč muž zákona potřebuje mít bratra zubaře,“ pronesl dost nepřítomně Augustus.

„Když ti dal výhost, měl jsi jít,“ řekl Call. „Fort Smith není jediný město na světě.“

„Jake tam jistě měl nějakou děvku,“ řekl Augustus. „To už je tak jeho zvyk.“

„Jak ty do jednoho vidíš, Gusi,“ řekl Jake.

Všichni na chvilku zmlkli, zatímco se Jake zamyšleně pára v zubech přiříznutou sirkou. Bolivar chrápal na stoličce.

„Měl jsem se sebrat a jít, Calle,“ řekl Jake omluvně. „Ale Fort Smith je pěkný město. Leží na řece, a já mám rád místa, kde proudí řeka. Je tam plno sumců. A sumci, to je pane lahůdka!“

„Rád bych viděl tu rybu, která by mě zdržela na místě, kde mě nechtějí,“ řekl Call. Jake měl vždycky po ruce nějakou omluvu.

„Šerifa to určitě dojme, až mu to povím,“ řekl Augustus. „Třeba tě před popravou vezme na ryby.“

Jake nereagoval. Patřilo to k věci: Gus si zavtipkuje, potom mu s Callem společně vyhubují. Tak to chodilo vždycky, když něco nadrobil. Ale bez ohledu na počet zabitých zubařů zůstanou Call a Gus jeho compaňeros. Call a Gus sice svého času taky zastupovali právo, ale nedrželi se vždycky litery zákona a nepoklonkovali jeho ramenům. Nedovolí nějakému neopeřenému šerifovi, aby ho zhaftl a pověsil kvůli nešťastné náhodě. Kdyby se tu někdy ukázal – i když je to málo pravděpodobné hoši by se ho zastali a July Johnson by odjel s nepořízenou.

Vstal a šel ke dveřím podívat se na parné prašné městečko.

„Ani jsem moc nedoufal, že vás tu ještě najdu, hoši,“ řekl. „Myslel jsem, že už budete mít dávno někde velký ranč. Todle městečko stálo taktak za čtyrák, než jsem odtud vypad, a teď, jak to tak vidím, stojí za starou belu. Zůstal tu ještě někdo známý?“

„Xavier a Pyskáč,“ řekl Augustus. „Thérèse se naštěstí zabila. Bude tu ještě pár dalších, ale už nevím, kdo to je. Tom Bynum je pryč.“

„Ani se nedivím,“ řekl Jake. „Nad blázny, jako je Tom Bynum, Pánbůh drží ruku.“

„Co víš o Kláře?“ zeptal se Augustus. „Mám za to, žes ji při svém bloudění světem navštívil. Tak co, nezašel jsi k ní náhodou na večeři, neviňátko?“

Call vstal. Už věděl, proč se Jake vrátil; nepromarní přece den posloucháním jeho tlachů o tom, kde všude byl a co viděl. Hlavně nechtěl nic slyšet o Kláře Allenové. Řečí o Kláře se už naposlouchal ažaž v dobách, kdy se ti dva o ni ucházeli. Ulevilo se mu, když se vdala, protože si myslel, že ji nebude mít věčně na talíři, ale spletl se, a poslouchat Augustovo lkaní bylo skoro horší, než když se o ni ti dva prali. Sotva se Jake vrátil, začne to znovu, třebaže od té doby, co se Klára Allenová vdala a odjela, už uteklo plných patnáct let.

Deets vstal spolu s kapitánem, hotov k dílu. Při jídle neřekl ani slovo, ale očividně byl hrdý na to, že první viděl Jaka on.

„Inu, není žádný svátek,“ řekl Call. „Máme co dělat. Půjdeme se s Deetsem kouknout, jestli nemůžeme těm hochům s něčím píchnout.“

„Newt mě překvapil,“ řekl Jake. „Pořád jsem ho viděl jako prcka. A co dělá Maggie?“

„Už devět let je pod drnem,“ řekl Augustus. „Umřela, sotva jsi zmizel za kopečky.“

„Páni,“ řekl Jake. „Tak to s vámi Newt žije už devět let.“

Rozhostilo se dlouhé ticho, které nevadilo jedině Augustovi. Deetsovi vadilo natolik, že předešel kapitána a přestoupil práh.

„Jo, už je to tak, Jaku,“ řekl Augustus. „Je u nás vod tý doby, co Maggie umřela.“

„Páni,“ řekl Jake znovu.

„Zachovali jsme se jen jako dobří křesťané,“ řekl Augustus. „Když jsme se ho ujali, myslím. Koneckonců jeden z vás, kamarádi, je nejspíš jeho tatík.“

Call si nasadil klobouk, uchopil pušku a nechal je jejich řečem.

Kapitola 7

Jake Spoon se ze dveří nízkého stavení díval, jak Call a Deets míří ke stodole. Od chvíle, kdy vyhlédl ze dveří saloonu a uviděl v blátě na druhé straně fortsmithské Hlavní ulice ležet mrtvého, se nemohl dočkat, až bude doma, ale když byl doma, vzpomněl si, jak horká tu bývala půda, když Call zrovna nebyl v náladě.

„Deetsovy gatě jsou vážně unikum,“ podotkl mírně. „Tak se mi zdá, že se dřív strojil líp.“

Augustus se uchechtl. „Ba ne, hůř,“ řekl. „Prosím tě, ten svůj beraní kabát nosil dobrých patnáct let. Kdo se k němu přiblížil na pět kroků, získal nadílku blech. Kvůli tomu kožichu musel spát ve stodole. Nejsem choulostivý, ale blechy nesnáším.“

„Kam se poděl?“ zeptal se Jake.

„Spálil jsem mu ho,“ řekl Augustus. „Jednou v létě, když byli Deets a Call pryč. Namluvil jsem mu, že ho ukradl jeden buvolobijec. Deets se málem za chlapem pustil, ale rozmluvil jsem mu to.“

„Konečně to byl jeho kožich,“ řekl Jake. „Nedivím se mu.“

„Vždyť ho nepotřeboval!“ řekl Augustus. „Tady není žádná zima. Deets k němu přilnul jen proto, že ho nosil tak dlouho. Pamatuješ se ještě, jak jsme k němu přišli? Byl jsi u toho?“

„Dost možná, ale nepamatuju se,“ řekl Jake a zapálil si.

„Ten kožich jsme našli v opuštěným srubu na horním Brazos,“ řekl Augustus. „Osadníci ho tam zřejmě nechali, protože byl moc těžký. Vážil tolik co pořádná bachyně. Taky proto ho Call dal Deetsovi. Nikdo jiný nebyl tak statný, aby takovou tíži mohl nosit celý den. Ty se na to nepamatuješ, Jaku? Stalo se to tenkrát po tý potyčce u Strašidelnýho vrchu.“

„Na potyčku si vzpomínám, ale zbytek mám nějak matný,“ řekl Jake. „Tak se mi zdá, že vy, hoši, neděláte nic jinýho než vysedáváte a vykládáte si vo starejch časech. Na to já jsem moc mladej, Gusi. Já si chci v životě ještě něco užít.“

Pamatoval si zejména, jaká v něm bývala malá dušička, pokaždé když přebrodili Brazos, jelikož jich v oddíle bylo sotva deset nebo dvanáct a klidně se dalo předpokládat, že narazí na stovku Komančů nebo Kiowů. Byl by býval s radostí od hraničářů pláchl, kdyby byl věděl, jak to udělat a neshodit se, ale na nic nepřišel. Nakonec šťastně přečkal dvanáct potyček s Indiány a plno přestřelek s bandity, jen aby se octl v bryndě ve Fort Smith v Arkansasu, městečku, nad které si člověk sotva může představit koutek bezpečnější.

Jen byl zpátky, hned ho sklíčila zpráva o Maggii: vždycky vyhrožovala, že umře, jestli ji opustí. Přirozeně to považoval za plané hrozby, slzavé plky, jakými se ženské vždycky snaží jednoho zadržet, a Jake se takových řečiček něco naposlouchal po celé délce trasy, od San Antonia a Fort Worth přes Abilene a Dodge do Ogallaly a Miles City; bral to za divadýlko kurev, které dělají, že jsou zamilovaný. Jenže Maggie opravdu umřela, zatímco on počítal, že svou živnost pouze přestěhuje o město dál. Při té zvěsti se v něm ozvaly výčitky svědomí, ačkoli – pokud věděl – ublížil Maggii Call víc než on.

„Hele, Jaku, ještě jsi mi nepověděl o Kláře,“ řekl Augustus. „Jestli jsi s ní mluvil, rád bych o tom slyšel, i když ti každou minutu závidím.“

„Nemáš mi co závidět,“ řekl Jake. „Zahlíd jsem ji jenom na okamžik před krámem v Ogallale. Ten zatracenej Bob byl s ní, takže všechno, nač jsem se zmohl, bylo nadzvednout klobouk a říct dobrýtro.“

„Sakra, Jaku, to jsem si nemyslel, že máš tak malou kuráž,“ řekl Augustus. „Žijou v Nebrasce, ne?“

„Jo, u severní Platte,“ řekl Jake. „Von je největší koňák v celým Teritoriu. Armáda vod něho bere většinu koní, a že tam je pěknejch pár pluků a spotřeba koní veliká. Hádám, že bude hezky zazobanej.“

„A co dětičky, mají?“ zeptal se Augustus.

„Myslím dvě dcerky,“ řekl Jake. „Chlapci jí prý umřeli, pokud jsem slyšel Bob nebyl dvakrát vlídnej – ani k večeři mě nepozvali.“

„I taková hlava dubová jako Bob má dost rozumu, aby chlápky, jako jsi ty, nepouštěl do Klářiny blízkosti,“ řekl Augustus. „Jak vypadala?“

„Klára?“ řekl Jake. „Už nebyla tak hezká jako kdysi.“

„Život v Nebrasce bude asi tvrdej.“

Oba se na pár minut odmlčeli. Podle Jaka to byla od Guse neomalenost vyptávat se na ženu, ke které on, Jake, ztratil veškeré sympatie, jakmile mu ukázala dveře a vdala se za rozložitého nedovtipného koňského handlíře z Kentucky. Kdyby mu ji byl přebral Gus, nebylo by ho to tak ranilo, poněvadž Gus se Kláře dvořil dřív, než ji poznal on.

Augustus také ucítil v srdci škubnutí – hlavně ho pálilo, že Jake Kláru viděl na vlastni oči, kdežto on se musí spokojovat tu a tam s útržkem klípku. V šestnácti byla tak hezká, až se tajil dech, a k tomu bystrá – a kurážná, jak se brzy ukázalo, když při velkém indiánském nájezdu v šestapadesátým, který v těchhle končinách patřil k nejhorším, přišla o rodiče. Klára byla tenkrát v penzionátě v San Antoniu, ale rychle se vrátila do Austinu a ujala se krámu, který rodiče založili – Indiáni se pokusili sklad podpálit, ale bůhví proč nechytl.

Augustus měl dojem, že ten rok by ji byl mohl získat, ale naneštěstí byl tenkrát podruhé ženatý, a než jeho manželka zemřela, osamostatnila se Klára natolik, že dobýt ji už nebylo nic lehkého.

Bylo to nad jeho síly, jak se posléze ukázalo. Nechtěla ho, a Jaka taky ne, a vzala si nakonec Boba Allena, hromotluka, který nedovedl ani dveřmi projít, aby si neudělal bouli na hlavě. Brzy spolu odjeli na sever, od té doby špicoval Augustus uši, jestli se nedozví, že Klára ovdověla – nepřál Kláře nic zlého, ale obchodovat koňmi na indiánském území bylo ošidné řemeslo. Kdyby náhodou Bob předčasně skonal – jak se stalo už mnoha lepším mužům –, chtěl jeho vdově nabídnout pomoc jako první.

„Ten Bob Allen má štěstí,“ řekl. „Znal jsem plno koňskej handlířů, co vydrželi sotva rok.“

„Copak vy koňma neobchodujete?“ řekl Jake. „Nějak jste se tu, hoši, zakopali. Už dávno jste se měli pustit na sever. Na severu má člověk ještě spoustu příležitostí.“

„Dost možná, Jaku, ale ty jsi tam našel jenom příležitost zastřelit zubaře,“ řekl Augustus. „Aspoň jsme nespáchali žádný komický zločin.“

Jake se usmál. „Máš něco k pití?“ zeptal se. „Anebo tu jen tak celý den trčíš s vyschlým hrdlem?“

„Pije a jak,“ řekl náhle procitlý Bolivar.

Augustus vstal. „Trošku se projdeme,“ řekl. „Tady dědek nemá rád, když se mu lidi povalujou v kuchyni přesčas.“

Vykročili do horkého rána. Obloha už zbělala. Bolivar si vzal z hraničky palivového dříví na verandě laso ze surové kůže a vyšel taky. Dívali se, jak mizí v křoví s lanem v ruce.

„Ten starý pistolero není zrovna zdvořilý,“ řekl Jake. „Kam kráčí s tím lasem?“

„Neptal jsem se ho,“ řekl Gus. Vešel do chladírny, která byla projednou bez chřestýšů. Pobaveně si představil, jak se Call naštve, až se v poledne vrátí a najde je oba podobraz. Podal džbán Jakovi, jelikož byl host. Jake nádobu odzátkoval a umírněně si lokl.

„Teď ještě kapku stínu, abysme si mohli popít v chládku, a bylo by nám hej,“ řekl Jake. „V tomdle zapadákově asi sotva bude k dispozici nějaká veselá žínka, co?“

„Ty jsi číslo,“ řekl Augustus a převzal džbán. „To nemáš jiný starosti?“

„Starosti nestarosti, na tohle mám čas vždycky,“ řekl Jake.

Dřepli si do stínu chladírny a opřeli se zády o adobu, ještě chladnou na té straně, kam nepražilo slunce. Augustus nepovažoval za nutné zmínit se o Loreně, věděl, že ji Jake brzy objeví sám a do týdne si ji otočí kolem prstu. Při myšlence na smůlu Poma Boggetta se usmál, protože Jakův návrat zaručeně zvrátil každou naději, kterou snad ten chlapec měl. Pom se zbytečně moří s krumpáčem, neboť v umění probouzet v ženách lásku neměl Jake sobě rovna. Z jeho velkých očí všechny vyčetly, že bez nich bude ztracený, a ještě se nenašla žádná, která by si chtěla vzít na svědomí jeho smutný konec, kdyby ho poslala o číslo dál.

Zatímco dřepěli za chladírnou, čmuchala prasata kolem domu a pátrala po něčem k snědku. Ale na dvoře nebylo ani saranče. Zastavila se a minutku hleděla na Augusta.

„Běžte dolů k hospodě,“ řekl. „Třeba tam najdete Pyskáčovu buřinku“

„Lidi, co chovaj prasata, jsou vobyčejný dacani,“ řekl Jake. „Divím se vám, Callovi a tobě. Když jste přestali střežit osadníky, myslel jsem, že se vrhnete na dobytek.“

„Já zase myslel, že se z tebe stane majitel železnice, nebo aspoň hanbince. Jak vidno, oba jsme se zklamali.“

„Třeba nemám ani vindru, ale s prasaty se ještě nebavím,“ řekl Jake. Teď, když byl zase doma a mezi svými, padla na něj dřímota. Ještě si dopřál pár doušků a rýpnutí, pak se natáhl těsně k chladírně, tak aby zůstal co nejdéle ve stínu. Zvedl loket, aby se ještě jednou podíval do džbánku.

„Jak to, že tě Call nechá takhle lelkovat a popíjet?“ zeptal se.

„Call není můj pán,“ řekl Augustus. „Když piju, nemá mi co zakazovat.“

Jake se zadíval přes strupaté pastviny. Tu a tam byly trsy trávy, ale většinou vypadala půda jako z křemene. Vlny horka z ní stoupaly jako kouř z petrolejky. Ve směru jeho pohledu se cosi hnulo, na okamžik si myslel, že vidí pod chaparralovým keřem nějaké divné hnědé zvíře. Když se podíval líp, uviděl, že je to holá zadnice toho mexického dědka.

„Sakra. Proč chodí srát s lasem?“ zeptal se. „Kde jste k tomu parchantovi umaštěnýmu přišli?“

„Zřídili jsme útulek pro kriminálníky na odpočinku,“ řekl Augustus. „Jestli hodláš jít do penze, bylo by tu pro tebe místo.“

„Sakra, už jsem zapomněl, jak šeredný je tu kraj,“ řekl Jake. „Kdyby šlo hadí maso na odbyt, tak by se tady třeba dalo i zbohatnout.“

Položil si klobouk na obličej a takřka vzápětí začal pochrupovat. Augustus vrátil džbán do chladírny. Napadlo ho, že by měl Jakovy siesty využít k návštěvě Lorie, než propadne Jakovu kouzlu, protože potom ji Jake nejspíš požádá, aby svou profesionální činnost na čas přerušila.

Augustus bral tuto vyhlídku filozoficky, věděl ze zkušenosti, že ve vztazích k ženám dochází nezadržitelně k roztržkám, hojícím se začasté mnohem hůře než poruchy, jaké byl schopen způsobit Jake Spoon.

Nechal Jaka spát a loudal se korytem Klobouku. Když míjel výběhy, zahlédl Poma točit rumpálem, aby vytáhl ze studny velké vědro rumu. Call byl ve výběhu a měl v práci Čertici. Přivázal ji ke kůlu a ovíval sedlovou pokrývkou. Pom byl zalitý potem, jako by zrovna vylezl z napajedla. Propotil i pentli na klobouku, dokonce i svůj opasek.

„Pome, seš mokrý jako myš,“ řekl Augustus, „kdyby tu byla nějaká studna, myslil bych, žes do ní spadl.“

„Kdyby se pot dal pít, nepotřebovali byste na ranči žádnou studnu,“ řekl Pom a Augustovi se zdálo, že postřehl v hlase jistou příkrost.

„Tak to nesmíš brát, Pome,“ řekl. „Touhle lopatou si zakládáš na slávu nebeskou.“

„Čert vem nebe,“ prohlásil Pom.

Augustus se usmál: „V bibli stojí, že máme lopotovat v potu tváře,“ řekl. „A ty se potíš dokonce i sponou na opasku, synu. To budeš mít u kůrů andělských k dobru.“

Pom na poznámku nereagoval, ale v duchu trpce litoval, že se bláhově uvázal do díla tak potupného. Augustus se na něho cenil, jako by nebylo nic veselejšího než pohled na člověka zbroceného potem.

„Měl bych vás skopnout dolů,“ řekl Pom. „Nedostat od vás ty peníze, měl bych už za sebou polovičku cesty do Matagordy.“

Augustus došel k plotu, aby se podíval na Callovu práci s klisnou. Zrovna se na ni chystal hodit sedlo. Byla uvázaná nakrátko, ale pořád po něm točila oči pro případ, že by náhodou polevil v pozornosti.

„Potřebovala by klapky na oči,“ řekl Augustus, „to bys moh vědět.“

„Ale já nechci, aby měla klapky na očích,“ řekl Call.

„Kdyby měla klapky na očích, třeba by se příště zakousla do kůlu místo do tebe,“ řekl Augustus.

Call donutil kobylu přijmout pokrývku a zvedl sedlo. Čertice byla uvázaná nakrátko, takže ho nemohla kousnout, ale zadní nohy měla volné. Držel se jí těsně u plecí a chystal se spustit sedlo. Kobyla se ohnala bližší zadní nohou. Nezasáhla ho, ale nakopla sedlo a málem mu je vyrazila z rukou. Držel se pořád těsně u plecí a srovnal sedlo zase do správné polohy.

„Pamatuješ se, jak tomu chlápkovi ukousl kůň všechny prsty na levý noze?“ řekl Augustus. „Jmenoval se Harwell. Přihlásil se do armády a padl u Vicksburgu. Co přišel vo ty prsty, už stejně jako honák za moc nestál. Ovšem ten kůň, co mu je ukous, měl kebuli jako slon. Kobylka, jako je tahle, by ti sotva dokázala ucvaknout všech pět prstů na jedno kousnutí.“

Call spustil na hřbet sedlo. Jakmile se třmeny dotkly břicha, vzepjala se klisna jak mohla, sedlo odletělo obloukem a dosedlo na zem tak dvacet stop daleko. Augustus se halasně rozesmál. Call odešel do stodoly a vrátil se s krátkým lanem spleteným z usně.

„Jestli potřebuješ pomoc, stačí říct,“ nabídl se Augustus.

„Ne, od tebe žádnou pomoc nechci,“ řekl Call.

„Calle, ty do smrti nedostaneš rozum,“ řekl Augustus. „Na světě je spousta mírných koní. Proč člověk jako ty plýtvá časem a silami na klisnu, která musí mít podvázanou nohu a klapky na očích, abys na ni dokázal jen položit sedlo?“

Call ho ignoroval. Za chvilku zvedla klisna zkusmo bližší zadní nohu s úmyslem nakopnout všechno, co bude na dosah. Call chytil nohu do nachystané smyčky a laso uvázal k sloupu, čímž zůstala kobyla jen na třech a nemohla kopat, pokud nechtěla upadnout. Pozorovala Calla koutkem oka, trošku se třásla rozhořčením, ale nechala se osedlat.

„Proč ji neprodáš Jakovi?“ zeptal se Augusta. „Pokud ho neoběsí, třeba ji vycvičí na mimochodníka.“

Call opustil osedlanou, uvázanou a na třech nohou stojící klisnu a přešel k plotu, aby si zakouřil a nechal kobyle čas rozvážit situaci.

„Kde je Jake?“ zeptal se.

„Spinká,“ řekl Augustus. „Musí být pořádně uondaný.“

„Vůbec se nezměnil,“ řekl Call. „Ani o chlup.“

Augustus se zasmál. „Ty tak můžeš mluvit,“ řekl. „Kdy ty ses naposledy změnil? To muselo být, ještě než jsme se potkali, a to je už třicet let.“

„Koukni se na ni, jak nás pozoruje,“ řekl Call. Klisna je opravdu pozorovala, dokonce i uši k nim měla nastražené.

„Nebral bych to jako lichotku,“ řekl Augustus. „Nedělá to z lásky k tobě.“

„Mluv si, co chceš,“ řekl Call, „inteligentnější klisnu jsem ještě neviděl.“

Augustus se znovu rozesmál. „Tak to je tvoje, viď? Inteligence! Ty a já se na věci díváme opačně. Před inteligentními bytostmi se člověk musí mít na pozoru. Lhostejno, jestli to jsou koně nebo ženy nebo Indiáni nebo já nevím co. Už dávno jsem se naučil, že hloupost má něco do sebe. Zabedněný kůň možná občas šlápne do výmolu, ale aspoň se k němu můžeš otočit zády beze strachu, že přijdeš o kůži.“

„Mám radši koně, co neškobrtají,“ řekl Call. „Myslíš, že po Jakovi vážně jdou?“

„Těžko posoudit,“ řekl Augustus. „Jake byl vždycky lekavý. Nikdo neviděl tolik Indiánů, co se změnili v mátový keř, jako on.“

„Mrtvý zubař není mátový keř.“

„Ne – v tomhle případě je neznámou v rovnici ten šerif,“ řekl Gus. „Třeba neměl bratra rád. Třeba ho nějaký desperát zastřelí, dřív než se vydá za Jakem. Třeba se cestou ztratí a skončí ve Washingtonu. Ale taky třeba se tu ukáže hned zítra a všem nám dá zabrat! Na to bych nesázel.“

Na okamžik zmlkli, bylo slyšet jen vrzání rumpálu, jak Pom vytahoval další vědro suti.

„Co kdybysme se pustili na sever, co tomu říkáš?“ překvapil Call Augusta otázkou.

„Nic,“ řekl Augustus. „Nikdy jsem o tom neuvažoval, a pokud vím, ty taky ne. Opravdu si myslím, že jsme na nějaké dlouhé zápolení s Indiány krapátko starý.“

„Tohle nebude nic vážnýho,“ řekl Call. „Slyšel jsi Jaka. Děje se tam to samý co tady u nás. Indiáni budou brzy vyřízený. A Jake má čuch na slibnou končinu. Zní to, jako by tam byl pro dobytkáře ráj.“

„Chyba lávky, zní to, jako že je tam pěkná divočina,“ řekl Augustus. „Vždyť tam nejsou ani pořádný domy na přespání. Už jsem se dost naspal na holý zemi. Teď vítám trošku civilizace. Nemusím mít hotely ani tramvaje, ale fakt oceňuju slušnou postel a střechu nad hlavou.“

„Povídal, že se tam dá nadělat jmění,“ řekl Call. „A to je logický. Někdo tam musí udělat pořádek a zabrat půdu. Představ si, že tam budeme první. Pak by sis mohl koupit postelí třeba čtyřicet.“

Augusta překvapovalo nejen to, co Call navrhuje, ale i jak to říká. Už léta bral Call život, jako by ho měl v podstatě za sebou. Call nikdy neviděl moc důvodů, proč by se měl radovat ze života, zato odjakživa znal svůj cíl. Jeho cílem bylo udělat, co je třeba, a to, co bylo zapotřebí udělat, bylo prosté, i když ne snadné. Texaští osadníci potřebovali ochranu na severu před Indiány, na jihu před bandity. Jakožto hraničář měl Call zaměstnání, které mu vyhovovalo, a plnil svůj úkol s křepkostí, kterou by bylo možno u jiného člověka považovat za štěstí.

Ale zaměstnání posléze ztratilo smysl. Na jihu se z něho stala hlavně ochrana stád boháčů, jako byl kapitán King nebo Šanghaj Pierce, kteří měli jeden jak druhý víc dobytka, než může smrtelník potřebovat.

Na severu převzala boj proti Komančům od hraničářů armáda a už s ním byla skoro hotová. Call a on neměli žádný vojenský rank ani výcvik, byli proto vojákům solí v očích; jakmile byla po celé severozápadní hranici zřízena síť pevností, zjistili volně pojíždějící hraničáři, že věčně buď překážejí vojákům, anebo vojáci překážejí jim. Když vypukla občanská válka, zavolal si je sám guvernér a požádal je, aby se nehlásili k dobrovolníkům – že teď, když tolik mužů odešlo, musí na pořádek v pohraničí dohlížet aspoň jeden spolehlivý oddíl hraničářů.

Tenhle úkol je přivedl do Osamělé Holubice. Po válce rozkvetl obchod dobytkem: jihotexasští velkostatkáři o překot houfovali stáda a hnali pak dobytek na sever do Kansasu, kde začínala železnice. Když dobytek vystřídal vysokou a buš se začal hemžit honáky a dobytkáři, nechali konečně s Callem hraničaření. Byla hračka podniknout čas od času výlet za řeku, přihnat pár set kusů hovězího a prodat je dobytkářům, příliš líným na to, aby si pro kravičky došli do Mexika sami. Dařilo se jim dobře v malém měřítku. Na kontě v San Antoniu měli dost, aby se mohli považovat za bohaté, kdyby je toto zjištění zajímalo. Jenže oni o tom neuvažovali; Augustus věděl, že v životě, jaký vedli, Calla nic zvlášť nezajímá. Měli dost peněz, aby mohli přikoupit pozemky, ale nekoupili ani akr, ačkoli se ještě pořád půda dala získat úžasně lacino.

Zřejmě vedli kočovný život příliš dlouho, soudil Augustus, když o tom přemítal. Patřili na koně, a ne do města, v tom byli podobnější Komančům, než by Call kdy připustil. Žili v Osamělé Holubici skoro deset let, a přece majeteček, který za tu dobu v domě shromáždili, byl tak bezcenný, že by nikdo z nich nelitoval vyšvihnout se do sedla a všechno opustit.

Ostatně Augustus měl dojem, že si oba vždycky představovali, že právě tak to bude. Nepatřili k bratrstvu usedlíků, on a Call. Hovořili občas o tom, že se vydají na západ od Pecos a třeba tam zase budou hraničařit, ale v této oblasti se zatím opovážili usedlíci dráždit Apače jen vzácně, a tak tam ještě žádná ostraha nebyla potřebná.

Augustus nečekal, že Callovi postačí nadosmrti krást Mexikánům dobytek, ale nečekal taky, že se Call zničehonic rozhodne vyrazit do Montany. Očividně mu ta vize učarovala.

„Víš co, Calle?“ řekl Augustus. „Ty a Deets a Vočko se vypravíte do Montany, postavíte tam pěkný srub s velkým krbem a aspoň jednou postelí, aby na mě čekala, než přijdu. Potom vyženete zbytek Čejnů a Černonožců a zpupné Siouxe všeho druhu. Až s tím budete hotovi, shromáždíme já, Jake a Newt stádo a sejdeme se na Prašný řece.“

Call vypadal takřka pobaveně. „Rád bych viděl to stádo, s kterým byste tam ty a Jake dospěli. Leda tak se stádem kurev.“

„Určitě by to bylo požehnání, kdyby se nám jich podařilo dát pár do kupy a dovést je tam,“ řekl Augustus. „Na celém Teritoriu hádám nebude jediná slušná ženská.“

Vtom ho napadlo, že cestou do Montany nutně musí překročit řeku Platte, a u řeky Platte přece žije Klára. Jeho by k večeři pozvala, i kdyby se Bob Allen mračil, už jen proto, aby se pochlubila dcerkami. Třeba jsou Jakovy zprávy zastaralé. Třeba od té doby, co tamtudy Jake projel, Klára od manžela utekla. Tak nebo tak, v historii už se párkrát stalo, že manželé byli doběhnuti, a kdyby jen do té míry, že museli pozvat k rodinnému stolu na večeři někdejšího soka. Tyto úvahy postavily Callův záměr do příznivějšího světla.

„Jak daleko je to asi do Montany, co myslíš, Calle?“ zeptal se.

Call se zadíval na sever přes prašnou rovinu, jako by v duchu odhadoval rozlohu těch plání sahajících dál, než kdo slyšel, dál, než vykládají muži u ohně, mimo každou zkušenost a známost těch, které znal. Jake se ráno zmínil o Mlíčný řece, o které ještě Call neslyšel. Znal kraj, který znal, a nikdy nezabloudil, jenže jeho končiny končily řekou Arkansas. Znal muže, pro které končil svět dál – u Yellowstonu. Ale nikdo – ani Kit Carson, s kterým se dvakrát sešel, nemluvil o tom, co leží na sever od té Žluté řeky.

Potom mu v paměti vytanul tábor u řeky Brazos, kde s nimi seděl u ohně jeden vojenský kapitán; s ním byl delavarský zvěd, který došel dál než každý, koho Call znal, až k pramenům Missouri.

„Pamatuješ se na Černýho Medvěda, Gusi?“ zeptal se. „Ten by věděl, jak je to daleko.“

„Aby ne,“ řekl Augustus. „Vždycky mi bylo hádankou, jak mohl ten cvrček indiánská přejít takový lán země.“

„Tvrdil, že z Columbie došel až k Rio Grande,“ řekl Call. „Tomu říkám vidět kus světa.“

„To víš, byl to Indián,“ řekl Augustus. „Nemusel jako my objíždět hranice a zavádět zákon a pořádek, aby se bankéři a kazatelé neměli čeho bát. Proto tě to tak láká do Montany. Toužíš dalším pár bankám zajistit pohodlné bydlo.“

„Nepopichuj!“ řekl Call. „Nejsem žádný bankéř.“

„To ne, ale nejednomu bankéři jsi prokázal dobré služby,“ řekl Augustus. „To jsme vykonali, abys věděl. Zlikvidovali jsme zatracený Indiány, aby neobtěžovali bankéře.“

„Neobtěžovali jen bankéře,“ řekl Call.

„To je fakt: obtěžovali právníky, doktory, novináře a cesťáky všeho druhu,“ řekl Augustus.

„O ženách a dětech pomlčme,“ řekl Call. „A pomlčme taky o obyčejných osadnících.“

„Ale jdi, ženy a děti a osadníci jsou jenom kanonenfutter pro advokáty a bankéře,“ řekl Augustus. „Jsou v plánu. Jakmile jich Indiáni pobijí dostatečný počet, zdvihne se potřebná vlna obecného rozhořčení a jde se na Indiány. Když se ti ničemové nepřestanou vracet, ujme se akce armáda a vytěsní je důkladněji. Konečně se armádě podaří zahnat divochy nadobro do nějaké rezervace, a advokáti a bankéři dostanou zelenou a můžou odstartovat civilizaci. Každičká banka v Texasu by nám měla platit provizi za práci, kterou jsme odvedli. Bez našeho přičinění by ještě dnes všichni bankéři seděli na zadku doma v Georgii, jedli čekankový salát a vodnici.“

„Když se na to takhle díváš, měls toho dávno nechat,“ řekl Call, „a vrátit se domů a učit abecedě.“

„A to zas ne,“ řekl Augustus. „Chtěl jsem to tu vidět, dřív než se ujmou vlády advokáti a bankéři.“

„Tak vidíš, v Montaně ještě žádný nejsou,“ řekl Call.

„Jestli se tam vypravíme, brzy se ukážou,“ řekl Augustus. „Ti, co se tam dostanou první, si tě najmou, abys pochytal a pověsil všechny zloděje koní a zbylým Indiánům vzal chuť bojovat, a ty to spolehlivě obstaráš a položíš tak základy civilizaci. A znovu nebudeš vědět, kam se vrtnout, jako to nevíš posledních deset let.“

„Nejsem žádný mladík,“ řekl Call. „Než se situace usadí, budu pod drnem. Ostatně nehodlám tam prosazovat zákon. Hodlám tam chovat dobytek. Jake povídal, že je to pro dobytkáře ráj.“

„Povídali, že mu hráli: jakej ty jsi dobytkář, Calle?“ řekl Augustus. „A já jakbysmet. Kdybysme získali ranč, nevím, kdo by ho řídil.“

Callovi se zdálo, že kobyla si postála na třech už dost dlouho, a s Gusem toho nesporně namluvili až příliš. Gus někdy zpíval divnou písničku. Pobil stejně Indiánů jako každý hraničář a viděl dost jejich řezničiny, aby věděl, proč to dělá, a přece mluvil, jako by stál na jejich straně.

„Co se ranče týká,“ řekl, „řídit by ho mohl kluk. Už je skoro dospělý.“

Augustus nad tím chvíli bádal, jako by na něco takového nikdy nepomyslel. „No, to by snad mohl, Calle,“ řekl. „Podle mě by ho řídit mohl, kdyby měl chuť a kdybys ho k tomu pustil.“

„Nevím, proč by na to neměl mít chuť,“ řekl Call a odešel ke kobyle.

Kapitola 8

Kolem čtvrté bylo tak horko, že člověku zůstával mozek stát. Newtovi to rozhodně nemyslelo, a ostatní pracanti na tom byli zřejmě zrovna tak. Jediné, o čem se přeli, bylo, jestli je člověku větší horko, když kope ve studni, anebo když točí rumpálem nahoře na slunci. V jámě pracovali tělo na těle a potili se čůrkem, takže z nich šla pára, kdežto nahoře slunce pot hned vypilo. Ve studni bylo Newtovi úzko, hlavně pokud dělal s Vočkem, protože Vočko občas špatně mířil krumpáčem a jednou se mu málem strefil do palce. Od té chvíle pracoval Newt rozkročmo, aby měl chodidla z dosahu.

Tužili se, když kapitán přicválal na kobyle celé zpěněné, jak ji prohnal dobrých dvacet mil kolem řeky. Dojel až ke kraji studny.

„Tak co, hoši, ještě pořád voda neteče?“ povídal.

„I teče, ze mě jí vytekl dobrý galon nebo dva,“ řekl Pom.

„Buď rád, že jsi zdravý,“ řekl Call. „Kdyby se člověk nepotil, v tomhle horku by musel zajít.“

„Vy byste asi tuhle kobylu neprodal, co?“ řekl Pom. „Líbí se mi.“

„Nejsi první, komu se líbí,“ řekl kapitán. „Ale nejspíš si ji nechám. A vy, mládenci, můžete nechat díla a trochu si dáchnout. V noci se jede do Mexika.“

Sebrali se a usadili uvnitř stodoly, kde bylo trošku stínu. Jen dosedli, začal si Deets látat kalhoty. Měl v sedlové kolně schovanou krabici od doutníků a v ní tlustou jehlu a režnou nit, a sotva měl chvilku volnou, navlékl jehlu a šil. Hlavu mu pokrývaly husté, teď už maličko prokvetlé kučery.

„Na tvým místě bych se s těmahle kalhotama neštupoval,“ řekl Pom. „Když už musíš chodit v prošívaný dece, měl by sis koupit novou a nebabrat se s touhle cupaninou.“

„Kdepak, pane,“ řekl Deets bodře, „tyhle gatě ještě něco vydrží.“

Newt byl trochu vzrušený. Kapitán ho nevyčlenil ze skupiny mužů, kterým uložil, aby si odpočinuli. Třeba ho konečně přibere k jízdě do Mexika. Na druhé straně ovšem byl v tu chvíli zrovna ve studni a třeba na něho kapitán prostě zapomněl.

„Ta klisna se mi vážně zamlouvá,“ řekl Pom a pozoroval, jak ji kapitán odsedlává.

„Nevím proč,“ řekl Vočko. „Včera kapitána málem zabila. Vyrafla mu špalík masa velkej jako moje noha.“

Všichni se zadívali na Vočkovu nohu tvarem a velikostí podobnou lopatě.

„Přeháníš,“ řekl Pom. „Tvoje noha je větší než celá hlava toho zvířete.“

„Kdyby ten kus masa vyrafla tobě, zdál by se ti až dost velký,“ podotkl Vočko mírně.

Když byl Pom zase mocen slova, vytáhl z kapsy nůž v koženém pouzdře a zeptal se, jestli nemají chuť si zahrát roztahovačku. Newt měl taky nůž a hned byl pro. Hra pozůstávala ze série různých hodů končících zabořením čepele do země. Pom vyhrál a Newt musel za trest vytáhnout střenku ze země zuby. Pom zarazil čepel tak hluboko, že si Newt umazal hlínou celý nos, než se mu podařilo nůž vytáhnout. Vočko se ohromně bavil. „Hrome, Newte, až přerazíme krumpáč, budeš klidně moct hloubit studnu nosem,“ řekl.

Jak tam tak seděli a lenošně zkoušeli další nové hody, zaslechli klapot kopyt, a když vzhlédli, uviděli od východu přijíždět volným cvalem dva jezdce.

„Kdepak to asi bude?“ podivil se Vočko. „Na návštěvy je to neobvyklá doba.“

„Jestli to není starej Juan Cortinas, bude to párek bankovních lupičů,“ řekl Pom. Cortinas byl mexický zloděj dobytka, pro své spanilé jízdy do Texasu slavený jižně od řeky co národní hrdina.

„Cortinas to není,“ řekl Vočko, když přimhouřil oči, aby jezdce líp viděl. „Ten jezdí vždycky na siváku.“

Pom žasl, jak někdo může být tak tupý a myslet si, že se Cortinas přihrne do Osamělé Holubice v doprovodu jednoho maníka.

Jezdci zůstali stát na konci ohrady a četli firmu, kterou tam vztyčil Augustus po založení Kloboucké společnosti. Call si představoval, že to bude prkno s nápisem Kloboucká půjčovna koní, ale Augustovi to bylo málo. Tvrdil, že by měli dát na vědomost také své sazby. Call se domníval, že stačí vyvěsit tabuli s oznámením, jaké služby lidem nabízejí, ale Augustus to považoval za beznadějně křupanské. Našel v okolí fošnový poklop od zelného sklípku, který majiteli sebrala vichřice, možná ta samá, co jim vzala střechu. Přitloukl ho na plot u silnice, a tak to byla první věc, kterou většina návštěvníků Osamělé Holubice při příchodu spatřila. Přeli se s Callem tak dlouho o to, co na tabuli bude stát, až Call znechuceně prohlásil, aby si Gus dělal, co chce.

To Augustus jen uvítal, protože soudil, že kromě něho není v Osamělé Holubici nikdo tak vzdělaný, aby věděl, jak má vypadat firemní štít. Za pěkného počasí sedával ve stínu, který tabule vrhala, a přemítal, jak ji zdokonalit. Za ty dva tři roky od jejího vztyku vymyslel k původnímu prostému oznámení tolik doplňků, že nakonec byl poklop celý popsaný.

Začal prostým a stručným názvem firmy: Kloboucká dobytkářská společnost, emporium a půjčovna koní, ale ani to se neobešlo bez polemiky. Call prohlásil, že slovo emporium je pojem všem neznámý, jeho v to počítaje, a že přes všechno mnohomluvné Augustovo vysvětlování pořád ještě nepochopil, co to vlastně je, leda to, že jejich podnik nikdy s žádným emporiem nic společného neměl a mít nebude a že prodej dobytka a emporium jsou nebe a dudy.

Nicméně Augustus zvítězil a emporium se dál skvělo na štítu. Trval na tom hlavně proto, že chtěl návštěvám ukázat, že v Osamělé Holubici žije alespoň jedna osoba znalá cizích slov a jejich pravopisu.

Pod firmu umístil svoje a Callovo jméno; svoje napřed, jelikož byl o dva roky starší a domníval se, že má jako nestor nárok na první místo. Callovi to bylo jedno – zakládal si na jiných věcech. Ovšem brzy na tabuli zanevřel tak, že litoval, že na ni jeho jméno vůbec stojí.

Zato Vočko prahl po tom, aby tam jeho jméno stálo, a tak mu je tam Augustus jednou o Vánocích připsal jako dárek k Ježíšku. Vočko pochopitelně neuměl číst, ale oči mu sloužily, a jak jednou zjistil, kde se jeho jméno nachází, ukazoval je ochotně každému, kdo projevil zájem. Třebaže Pom valný zájem nejevil, stačil je už ukázat i jemu. Želbohu dobře tři desítky let už nikdo neřekl Vočkovi jinak než Vočko a na jeho křestní jméno se nepamatoval ani Call, ačkoli ho kdysi přijímal mezi hraničáře a věděl, že se jmenuje Parker.

Aby Vočka ušetřil rozpaků, uvedl ho Augustus na tabuli jako: V. Parker, skoták. Chtěl ho představit veřejnosti jako kováře, protože Vočko byl vskutku znamenitý kovář a skoták pouze průměrný, ale Vočko si myslel, že se udrží v sedle jako každý druhý, a nepřál si, aby jeho jméno bylo sdruženo s řemeslem méně důstojným.

Newt uznával, že je moc mladý na to, aby na tabuli stálo taky jeho jméno, a nikdy se o té možnosti nikomu nezmínil, ale bylo by mu udělalo velikou radost, kdyby ho tam někdo jiný navrhl. Ale nikdo to neudělal. Ostatně Deets taky čekal skoro dva roky, než se jeho jméno objevilo na tabuli, a tak se Newt smířil s tím, že ještě čásek počká.

Augustovi přirozeně nenapadlo napsat na tabuli Deetsovo jméno, jelikož Deets byl černoch. Jenže když se konečně po dlouhých debatách octlo na tabuli Vočkovo jméno, upadl Deets do hlubokých chmur – což se mu vůbec nepodobalo a nad čímž Callovi zůstával rozum stát. Jezdil s Deetsem dlouhá léta bez ohledu na počasí a nebezpečí končinami tak nehostinnými, že kolikrát museli porazit koně, aby měli co jíst, a celý ten čas mu Deets sloužil v dobré náladě. A teď se najednou kvůli nějakému nápisu nasupí a supil by se donekonečna, kdyby ho Augustus jednoho krásného dne nepřistihl při tklivém pohledu na tabuli a nedovtípil se příčiny. Když Augustus Callovi svůj objev sdělil, kapitán vyletěl:

„Tá tvoje tabule ještě naši partu zničí,“ řekl, a pro změnu propadl chmurám zase on. Že je Augustus marnivý, věděl odjakživa, ale u Deetse nebo Vočka by takovou slabost nikdy nepředpokládal.

Augustus ochotně přimaloval Deetsovo jméno k ostatním, ale stejně jako v případě Vočkově to neprošlo bez obtíží: ukázalo se, že napsat jenom Deets je málo. Pravda, Deets taky neuměl číst, viděl však, že jeho jméno ve srovnání s jinými zabírá prostor příliš malý. Měřeno s ostatními bylo krátké a Deets chtěl vědět proč.

„To je tím, že máš jen jedno jméno,“ řekl Augustus. „Lidi mají většinou jména dvě. Ty jsi asi taky dostal u křtu jméno, ale časem jsi ho zapomněl.“

Deets den dva vysedával a lámal si hlavu, ale ne a ne si vzpomenout, že by ho někdy volali taky jiným jménem, a Callova paměť vynechala taky. Teď už začalo mrzet i Augusta, že si s tabulí začínal, protože jim zbytečně přidělává trampoty. Jediné řešení bylo vymyslit si nějaké jméno, které by se hodilo k Deetsovi, ale zatímco probírali různé eventuality, Deetsovi se najednou rozbřesklo:

„Još,“ prohlásil jednou po večeři k obecnému překvapení. „Jmenuju se Još. Můžete mi to připsat, pane Auguste.“

„Još je zkrácenina z Jošuy,“ řekl Augustus. „Můžu ti připsat to i ono, ale Jošua je delší.“

„Tak napište to delší,“ řekl Deets. „Na tolik práce krátký jméno nestačí.“

Znělo to poněkud záhadně: taky z něho nedostali, jak to že si najednou vzpomněl, že jeho křestní jméno je Još. Augustus ho zvěčnil na tabuli jakožto: Deets, Jošua; poněvadž Deets už tam stálo předtím. Naštěstí Deetsova ješitnost nesahala tak daleko, aby si žádal další specifikaci, ačkoli Augustus měl chuť připsat mu jako zaměstnání – prorok; ten Jošua k tomu zrovna sváděl. Jenže Call běsnil, sotva se o tom zmínil.

„Kvůli tobě budeme celýmu okresu pro smích!“ řekl. „Co kdyby za Deetsem někdo přišel a chtěl po něm, aby prorokoval?“ Deets osobně soudil, že by to nebyla žádná tragédie.

„To bych svedl hladce, kapitáne,“ řekl. „Předpověděl bych, že bude horko, a předpověděl bych, že bude sucho, a účtoval bych si čtyrák.“

Po vyřešení problému se jmény byl zbytek tabule hračka. Anoncovala dvě komodity: možnost nájmu a možnost prodeje. K nájmu byli koně a bryčky, lépe řečeno bryčka, pérovaná koleska bez pérování, koupená od Xaviera Wanze poté, co zahubila jeho manželku Thérèse. Prodejné byly krávy a koně; k tomu připojil Augustus po zralé úvaze poznámku: Kozy a osly nekupujeme ani neprodáváme; jelikož s kozami neměl trpělivost a Call zase nesnášel osly. Nakonec ještě připsal: Brav nepůjčujeme, což Calla opět popudilo.

„Až tohle někdo uvidí, pomyslí si, že jsme cvoci,“ řekl. „Kdo to má v hlavě v pořádku, toho nikdy nenapadne, aby si půjčoval prase. Co by kdo dělal s vypůjčeným prasetem?“

„Prasata se dají využít k různým užitečným věcem,“ řekl Augustus. „Například můžou vyčistit sklep od hadů, když má někdo sklep. Nebo můžou vyčistit kaluže. Stačí zahnat pár prasat do louže, a za chvíli máš po blátě.“

Den byl parný a Call zbrocený potem. „Kdybych věděl, kde najdu něco tak osvěžujícího, jako je louže, vyválím se v ní sám,“ řekl.

„Prostě firma je poutač, Calle,“ řekl Augustus. „Měla by člověka zastavit a přimět ho, aby se zamyslel nad tím, co bude v nejbližších dnech od života požadovat.“

„O zákazníka, který si potřebuje vypůjčit prase, nestojím,“ odtušil Call.

Zamítnutím pronájmu bravu text končil k Augustově spokojenosti, alespoň na čas; za rok nebo dva dospěl k názoru, že by tabuli přidalo na důstojnosti, kdyby ji uzavíral nějaký latinský citát. Vlastnil starou latinskou učebnici, která patřívala jeho otci a byla v salátovém stavu, jak ji léta vozil v sedlové brašně. Končila několika stránkami citátů a Augustus nad nimi strávil nejednu šťastnou hodinu hloubaje, který verš by se na spodku tabule nejlépe vyjímal. Bohužel citáty nebyly přeloženy, autor asi předpokládal, že na konci knihy budou žáci už plynně číst latinsky. Augustus se s tímto jazykem obeznámil pouze letmo a neměl příležitost své znalosti prohloubit. Jednou ho na planinách překvapila sněhová vánice a on spotřeboval hodný kus gramatiky, než rozdělal oheň. Uchránil se před zmrznutím, avšak za cenu takřka celé mluvnice a slovíček. Zbytek mu valně nepomohl při luštění závěrečných citátů. Nicméně Augustus byl toho názoru, že latina je stejně hlavně pro oko, a zkoumal verše, aby našel ten nejpohlednější. Nakonec se rozhodl pro: Uva uvam vivendo varia fit, což mu připadalo jako krásné motto, ať už to znamená cokoli. Jednoho dne, když nikdo nebyl doma, šel a namaloval ten výrok písmeno po písmeni hned pod Brav nepůjčujeme. Teď teprve měl pocit, že jeho dílo je úplné. Na tabuli stálo:

KLOBOUCKÁ DOBYTKÁŘSKÁ SPOLEČNOST

EMPORIUM A PŮJČOVNA KONÍ

Kap. Augustus McCrae

MAJITELÉ

kapitán W. F. Call

V. PARKER, skoták

DEETS, JOŠUA

Nájem: koně a bryčky

Prodej: dobytek a koně

Prodej ani nákup koz a oslů neprovozujeme.

BRAV nepůjčujeme.

UVA UVAM VIVENDO VARIA FIT

Augustus o mottu ani nemukl a trvalo dobré dva měsíce, než si ho někdo všiml, což svědčí o netečnosti obyvatelů Osamělé Holubice. Augusta zle hnětlo, že nikdo neocenil fakt, že jeho zásluhou se octlo latinské motto na tabuli, kterou při příjezdu mohl číst každý návštěvník, ačkoli – po pravdě řečeno –, ti, kdo přijížděli, byli stejně nevšímaví jako místní občané, snad proto že cesta do Osamělé Holubice byla záležitost klopotná a vyčerpávající. Těch pár jedinců, kteří ji podnikli, nemělo náladu zastavit se a dumat nad učeným nápisem.

Ještě víc hnětl Augusta fakt, že si motta nevšiml žádný člen firmy, Newta nevyjímaje, přestože právě od něho Augustus očekával jistou čilost. Samozřejmě dva členové firmy byli negramotní – vlastně tři, pokud mezi ně chtěl zahrnout také Bolivara – a nerozeznali latinu od čínštiny. Nicméně způsob, jak vnímali tabuli zhola globálně jako součást krajiny, přiměl Augusta k zasmušilým úvahám o nepozornosti, která se líhne ze známosti příliš důvěrné.

Konečně si jednoho dne motta všiml Call, pouze proto, že jeho koni upadla podkova zrovna před tabulí. Když sesedal, aby podkovu sebral, mrkl na tabuli a všiml si, že pod zvěstí o prasatech stojí cosi divného. Tušil, že to bude latina, ale nechápal, co dělá latina na vývěsním štítě. Augustus právě seděl na verandě, popíjel a tvářil se jakoby nic.

„Sakra, cos tam ještě přidal?“ chtěl vědět Call. „To ti to prohlášení o prasatech nestačilo? Co tohle znamená?“

„To je latinsky,“ řekl Augustus a nedal se vyrušit příkrým

„Proč latinsky?“ ptal se Call. „Myslel jsem, že umíš řecky.“

„Znával jsem kdysi řeckou abecedu,“ řekl Augustus. Měl už hodně vypito a teď teskně uvažoval, jak hluboko klesl. Za ta léta v divočině se mu řecká abeceda vytratila z hlavy písmenko po písmenku – nač to zapírat svíce vědění, s níž se vypravil do světa, dohořela na ubohý pahýlek.

„Dobře, ale co to znamená po latinsku?“ zeptal se Call.

„To je motto,“ řekl Augustus. „Motto je prostě motto.“ Hodlal utajit, jak dlouho to jen půjde, že neví, co to motto říká, ostatně do toho nikomu nic nebylo. On ten verš napsal na tabuli – výklad sluší čtenářům.

Call ho rychle prokoukl. „Sám to nevíš,“ řekl. „Kdo ví, co to znamená. Klidně by to mohla být výzva, aby si lidi u nás ukradli, co chtějí.“

Tomu se Augustus musel smát. „Každý znalec latiny nás klidně může přijít obrat; co se mě týče, rád dám všanc pár herek, když budu mít jednou příležitost vzít si na mušku vzdělance.“

Poté se spor o motto anebo o vhodnost štítu vůbec vynořil pouze tu a tam, když se neměli už oč přít. Z těch, kdo žili na dohled, měl k tabuli nejkladnější poměr Deets, jelikož odpoledne skýtala skrovný čtvereček stínu, v němž sedával a sušil si pot.

Nikomu jinému jinak nebyla k užitku a bylo nezvyklé vidět před ní za horkého odpoledne stát dva jezdce a číst ji, místo aby pádili do Osamělé Holubice zalít si prašná hrdla.

„To budou vědátoři,“ řekl Pom, „co si rádi počtou.“

Konečně muži přiklusali ke stodole. Jeden byl podsaditý rudolící chlapík asi v kapitánově věku, druhý byl skrček s poďobanou tváří a s velkou pistolí na stehně. Kápo byl jasně ten rudolící. Jeho vraníka mu jistě leckdo záviděl. Mrňous jel na grulle s prohnutým hřbetem.

„Chaso, jmenuji se Wilbarger,“ řekl ten starší muž. „To je zatraceně legrační tabule.“

„To napsal pan Gus,“ řekl Newt a snažil se o přátelský tón. Pana Guse určitě potěší, že se konečně našel někdo se zálibou ve vývěsních štítech.

„Kdybych si ovšem hodlal najmout vepře, dost bych se naštval,“ řekl Wilbarger. „Muž, který si chce najmout kance, se nezastaví před ničím.“

„Však on by ho už někdo zastavil, kdyby se tu ukázal,“ řekl po chvíli Newt. Nikdo jiný nic neřekl a on cítil, že si Wilbargerova poznámka žádá odpověď.

„A co vy, jste kovbojové, anebo jste utekli od cirkusu?“ zeptal se Wilbarger.

„Máme tu pár krav,“ řekl Vočko. „Kolik kusů byste tak potřebovali?“

„Potřebuju čtyřicet koní, podle vaší tabule soudě, máte koně na prodej,“ řekl Wilbarger. „Předevčírem v noci nám horda Mexikánů štípla skoro celou remudu. Za Nueces mi stojí stádo dobytka a nehodlám ty krávy hnát do Kansasu pěšky. Jeden chlápek povídal, že byste mi potřebné koně mohli opatřit. Je to pravda, chaso?“

„Je,“ řekl Vočko. „A co víc, můžeme taky dopadnout ty lotry mexický.“

„Nemám čas bavit se s Mexikány,“ řekl Wilbarger. „Kdybyste mi, pánové, poskytli takových čtyřicet jízdních koní, zaplatíme a jedeme.“

Newt pocítil lehké rozpaky. Jasně si uvědomoval, že o čtyřiceti koních nemůže být řeč, ale nechtělo mu to ze rtů. Ostatně byl v partě nejmladší a nebylo na něm mluvit za druhé.

„Měl byste si o tom promluvit rovnou s kapitánem,“ navrhl. „O obchody se stará kapitán.“

„Aha,“ řekl Wilbarger a utíral si loktem pot z tváře. „Kdybych si byl všiml nějakého kapitána, byl bych zašel za ním rovnou a nevyjednával s cirkusáky, jako jste vy. Přebývá někde poblíž?“

Vočko ukázal na dům mezi chaparralem takových padesát yardů od nich.

„Asi bude doma,“ dodal.

„Chlapi, vy byste měli vydávat noviny, překypujete informacemi,“ řekl Wilbarger.

Jeho poďobaný průvodce považoval tuto poznámku za nesmírně komickou. K všeobecnému překvapení se kdákavě rozesmál jako vyplašená slepice.

„Kudy se jede do bordelu?“ zeptal se, když dokdákal.

„Pipko, ty jsi číslo,“ řekl Wilbarger, otočil koně a klusal k domu.

„Kudy se jede do bordelu?“ zeptal se Pipka znovu.

Díval se na Poma, ale ten neměl nejmenší úmysl prozradit Lorenino sídlo šeredě na prohnutém Šemíkovi.

„Za řekou v Sabinas,“ řekl věcně.

„Cože?“ řekl poněkud zaskočený skrček.

„Sabinas,“ opakoval Pom. „Stačí přebrodit řeku a klusat tak den na severovýchod. Jistě to najdete.“

Newt usoudil, že ta poznámka svědčí o Pomově ostrovtipu, ale Pipka zřejmě neměl smysl pro humor. Zamračil se, čímž se mu povytáhly líce, takže hluboké důlky po neštovicích vypadaly jako tunely.

„Neptal jsem se po mapě Mexika,“ řekl. „Slyšel jsem, že máte nějakou blonďatou kurvu rovnou tady v městě.“

Pom pomalu vstal. „A ták, to je moje sestra,“ řekl.

Samozřejmě to byla pustá lež, ale splnila svůj účel. Pipku sice toto sdělení nepřesvědčilo, ale Wilbarger zatím odjel, takže zůstal sám proti nasupené přesile. Naznačit, že kovbojova sestra je lehkých mravů, mohlo vést k delší pěstní, ne-li horší potyčce – a Pom Boggett vypadal na pěkného řízka.

„To teda zase někdo kecal,“ řekl a obrátil koně směrem k domu.

Vočko, který životem rád postupoval přímo a krok za krokem, nedocenil ožehavost situace.

„Vodkdy máš sestru, Pome?“ zeptal se. Vočko řídil svůj způsob života podle kapitánova vzoru. Strakatou fazoli navštívil sotva dvakrát do roka, radši si proléval hrdlo na verandě, kde neměl daleko do postele v případě, že by to se zaléváním přehnal. Kdykoli viděl ženskou, cítil se nesvůj. Lekal se, aby se nedopustil nějakého společenského prohřešku. Kdykoli zpozoroval v svém okolí osobu ženského pohlaví, sklopil oči a byl jako pěna. Nicméně čirou náhodou jednou ráno, když hnali stádo mexického dobytka přes Osamělou Holubici, vzhlédl a uviděl, jak se na ně z otevřeného okna hospody dívá plavovláska. Ramena měla nahá, takže v úžasu pustil otěže. Nezapomněl na to děvče, a když se naskytlo, že jel kolem hospody, zabloudil příležitostně pohledem k tomu oknu. Odhalení, že jde o Pomovu sestru, mu vyrazilo dech.

„Vočko, jak dlouho už jsi na světě?“

Otázka vyvolala ve Vočkovi zmatek. Zrovna uvažoval o dívce v okně, dotaz po délce jeho života znamenal zarazit jeden proud myšlení a přehodit výhybku na jiný, nesnadnější směr.

„Radši se zeptej kapitána, Pome,“ řekl mírně. „Nikdy si to nepamatuju.“

„Když už máme volné odpoledne, půjdu se trochu projít,“ řekl Pom. Vykročil do města.

Vyhlídka, že tentokrát pojede na noční výpravu s ostatními, nešla Newtovi z hlavy.

„Kam jedete, když se pustíte dolů na jih?“ zeptal se Vočka, který ještě přemítal o datu svého narození.

„Kroužíme kolem dokola, pokud nenarazíme na nějaký stádo,“ řekl Vočko. „Kapitán ví, kde hledat.“

„Snad pojedu taky,“ řekl Newt.

Deets ho plácl přes rameno velkou černou rukou.

„Nějak moc rád byste slyšel hvízdat kulky kolem uší, panáčku,“ řekl. Pak přistoupil k nedokončené studni a zadíval se do hloubky.

Deets šetřil slovy, ne mimikou. Newtovi se často zdálo, že v partě jediný Deets opravdu chápe jeho potřeby a touhy. Bolivar byl milý čas od času a pan Gus většinou, ale jeho vlídnost byla jaksi roztržitá. Potřeboval probrat a prodiskutovat tolik věcí, že měl čas zajímat se o Newta, teprve když ho nebavilo uvažovat o ničem jiném.

Kapitán se na něho osopil jen zřídkakdy, pokud něco kardinálně nezvrzal, ale taky mu nikdy neřekl vlídné slůvko. Kapitán na trousení vlídných slov nebyl – ale když už někdy roztál, věděl Newt, že na něho se dostane naposledy. Kapitán ho jaktěživ nepochválil, i když pracoval sebelíp. Někdy skoro klesal na mysli: čím víc se snažil kapitánovi zalíbit, tím menší nad tím jevil kapitán radost. Když Newt odvedl dobrou práci, kapitán jako by to bral jako dotěrnost, takže si Newt zaraženě říkal, proč se vlastně snaží, když jeho úspěchy dokážou kapitána jedině popudit. A přece se zdálo, že jediné, čeho si kapitán váží, je dobrá práce.

Deets vždycky postřehl jeho skleslost a pokoušel se ho všemožně povzbudit. Občas mu pomohl s úkoly, které byly nad jeho síly, a nikdy nezameškal příležitost k pochvale. Byla to podpora, i když to nestačilo v Newtovi zahladit pocit, že kapitán proti němu něco má. Co by to mohlo být, netušil, ale něco to být muselo. Z ostatních jako by si to uvědomoval jedině Deets, ale Newt nikdy nesebral dost odvahy, aby se ho na to přímo zeptal – věděl, že Deetsovi by takový hovor nebyl po chuti. Ostatně Deets stejně sotva promluvil. Vyjadřoval se radši očima a rukama.

Zatímco Newt dumal o noci a Mexiku, loudal se Pom šťastně k hospodě U strakaté fazole a myslel na Lorenu. Myslel na ni celý den, když točil rumpálem a kopal ve studni. Noc nevyšla tak dobře, jak doufal – Lorena mu nedala najevo nic, co by si mohl vyložit povzbudivě – ale Poma napadlo, že možná prostě potřebuje nějaký čas, než jí dojde, že on ji miluje. Kdyby se mohl zdržet týden nebo dva, třeba by si zvykla, a dokonce by jí to bylo milé.

Za obchodem se smíšeným zbožím starý mexický sedlář krájel useň na proužky pro spletení do lana. Pomovi napadlo, že by jeho zevnějšku prospělo, kdyby zašel k řece a smyl ze sebe trochu potu, který na něm za den zaschl, ale jít k řece znamenalo ztrátu času, a tak radši od toho nápadu upustil. Jediné, co udělal, bylo, že se před Strakatou fazolí zastavil, aby si líp zastrčil košili do kalhot a oprášil nohavice.

Zatímco se zabýval podolkem, utrpěl těžký duševní otřes. Zastavil se na dvacet kroků za hospodou, což bylo pouze dřevěné jednopatrové stavení. Bylo tiché parné odpoledne, bez větérku. Hlasité pšouknutí by bývalo slyšet přes celou ulici, jenže to, co zachytilo Pomovo ucho, nebylo bzdění. Když poprvé zaregistroval vytrvalé vrzání a praskání, nic mu to neříkalo, ale brzy se mu rozbřesklo a následně zatmělo před očima. Proti své vůli přistoupil blíž k domu, aby se utvrdil ve svých obavách.

Od rohu zrovna nad jeho hlavou, kde měla Lorena pokoj, zazníval skřípavý a vrzavý zvuk, jaký vyluzují dva lidé na rozklížené, špatně pérované posteli se slamníkem z kukuřičného šustí. Takové bylo Lorenino lože. Včera v noci vydávalo pod nimi týž zvuk, dostatečně hlučný, aby si Pom, než propadl rozkoši, pomyslil, jestli je není slyšet až ven.

A teď ten zvuk slyšel sám, jak tu tak stál s košilí zpola zastrčenou, zatímco se nahoře s Lorenou miloval někdo jiný. Vzpomínky na její tělo splývaly s tím zvukem, až se Pomovi sevřelo tak srdce v hrudi, že nemohl popadnout dech. Měl pocit, že ztratil vládu nad svými údy a bude odsouzen stát ve vedru pod oknem pokoje, do kterého tak spěchal. Ona byla částí toho zvuku, věděl, jakou hudbou přispívá k tomu děsnému koncertu. Začal v něm stoupat hněv: na okamžik byl jeho předmětem Xavier Wanz, který taky mohl Loreně opatřit slušnou matraci plněnou bavlnou místo chrastivého šustí, které člověka musí škrabat i ve spaní.

Ve vteřině však Pomův hněv minul Xaviera a vypěnil proti muži nad jeho hlavou a nad Lorenou, který s pomocí jejího těla vyluzoval to skřípání a praskání.

Nepochyboval, že je to ten poďobaný skrček na prohnuté herce. Patrně jen předstíral, že jede k domu, a zkratkou korytem potoka zamířil rovnou do hospody. Brzy toho manévru bude litovat.

Pom si přitáhl opasek a ponuře rázoval k severnímu konci hospody. Musel obejít celé stavení, než unikl tomu vrzání. Umínil si nezvratně, že toho skrčka, jakmile vyjde z hospody, zabije. Pom nebyl žádný pistolník, ale některé věci nelze strpět. Vytáhl pistoli, přezkoumal, je-li řádně nabitá, a žasl, jak s člověkem může život zatočit – když ráno vstával, počítal s tím, že bude celý život kovbojem, a teď se z něho stane zabiják a celá jeho budoucnost se octne v sázce. Ten člověk má třeba mocné přátele, kteří Poma nakonec skolí. A přece – jelikož cítil, co cítil, neviděl, jakou jinou cestou by se mohl dát.

Zasunul pistoli do pouzdra a vyšel zpoza rohu s plánem, že počká u té prohnuté herky, pokud se kovboj neukáže, aby ho mohl vyzvat na souboj.

Ale když obešel roh, čekal ho další šok. K zábradlí před saloonem nebyl uvázaný prohnutý šedák. Přesněji řečeno, před hospodou nebyli žádní koně. Na druhé straně u Pumphreyovic krámu nakládali dva hromotluci do vozu role ostnatého drátu; jinak byla ulice prázdná.

Pro Poma to bylo trapné dilema. Byl plně odhodlán dopustit se vraždy, a teď mu chyběla oběť. Na okamžik se pokusil namluvit si, že neslyšel, co slyšel. Třeba si Lorena poskakovala na slamníku jen tak pro své potěšení. Ale tato hypotéza byla neudržitelná. V takovém vedru by neměla chuť poskakovat si na posteli ani sebebujařejší dívčina, a Lorena nebyla žádný diblík. K tomu poskakování ji podnítil nějaký muž. Otázka byla: který.

Pom nakoukl dovnitř, jen aby zjistil, že Strakatá fazole je pustá jako kostel v sobotu večer. Nikde ani stopa po Xavierovi nebo Pyskáčovi, a co hůř, vrzání nepřestávalo. Slyšel je i od vchodu. To bylo na Poma moc. Odkvapil přes verandu na ulici, ale brzy mu došlo, že nemá kam jít, pokud nechce sebrat koně a vyrazit do Matagordy a nechat kapitána Calla, aby si myslel, co chce.

Ale na to nebyl Pom ještě zralý – alespoň pokud neobjeví, kdo je jeho sok. Zatím šlapal po jedné straně ulice nahoru a po druhé dolů a cítil se přitom jako pitomec. Došel až k řece, ale tam nebylo nic k vidění, leda pruh hnědé vody a veliký kojot. Kojot stál na mělčině a žral žábu.

Pom proseděl u řeky hodinu, a když se vrátil k Strakaté fazoli, bylo všechno zase normální. Xavier Wanz stál ve dveřích s mokrým hadrem v ruce a na pultu seděl Pyskáč a ořezával si velké kuří oko na palci. Z Pomova hlediska nebyli důležití.

Důležitá zato byla Lorena, která seděla u stolu se slušivým ruměncem na tváři proti Jaku Spoonovi, kávookému cizinci s perleťovou pažbou pistole. Jake měl klobouk postrčený do týla a mluvil k ní očima, jako by se znali léta. Na stole trůnila osamělá sklenka pálenky. Od prahu Pom viděl, jak Lorena upila a potom sklenku jakoby nic podala Jakovi, který si lokl pořádně.

Ten výjev na Poma hluboce zapůsobil – obrátil se mu žaludek, jako když poprvé zaslechl vrzání postele. Jaktěživ neviděl, že by máma a táta pili z jedné sklenice, a to prosím byli manželé. A on den předtím nedokázal, aby mu Lorie věnovala jediný pohled, a přitom je vrchní honák a žádný vagabund.

Jak tak postával v létacích dveřích, změnilo se celé Pomovo ponětí o ženách, jako by do něho udeřilo a blesk spálil jeho staré představy na škvarek. Nic nebude, jak si představoval – kdoví jestli vůbec něco bude. Chtěl vycouvat ze dveří, aby se dostal ven a mohl si všechno někde o samotě srovnat v hlavě, ale otálel o vteřinku déle, než měl. Oba, Lorena i Jake, odtrhli zraky od sebe a spatřili ho ve dveřích. Lorena nezměnila výraz, ale Jake mu okamžitě věnoval přátelský pohled a zvedl ruku.

„Sláva!“ vykřikl. „Jen pojď dál, synu. Doufám, že jsi šťastný počinek, a teď už se dveře netrhnou. Jestli něco nesnáším, tak smutnou hospodu.“

Pyskáč, opět s buřinkou na hlavě, se otočil a zavlnil mu pyskem na pozdrav. Potom sfoukl odřezky kuřího oka z pultu.

„Pom zrovna velký počinek není,“ řekl.

Pom vešel a v duchu znovu zalitoval, že kdy vstoupil do osady Osamělá Holubice.

Jake Spoon zamával na Xaviera. „Hele, Hospodo, sem s tím tvým jedem!“ zahalekal. Odmítal říkat Xavierovi jinak než Hospodo. „Každej, kdo musel kopat v tomdle horku tu zatracenou studnu, si zaslouží doušek na můj účet.“

Nabídl mladíkovi židli a Pom si sedl a cítil, jak střídavě bledne a rudne. Toužil zvědět, co tomu říká Lorena, a když Jake na minutku odvrátil hlavu, vrhl na ni pohled. Měla nezvykle zářivé oči, ale ty oči ho neviděly. Ustavičně se točily za Jakem, který svému protějšku nevěnoval zvláštní pozornost. Třikrát nebo čtyřikrát trochu nepřítomně zabubnovala prsty na stůl, jako by udávala rytmus svým myšlenkám, a ještě dvakrát si lízla z Jakovy sklenice. Na horním rtu měla krupičky potu, jednu zrovna na konci té bledé jizvy, ale nevypadala, jako by jí vadilo horko nebo cokoli jiného.

Pom takřka nebyl s to od ní odvrátit oči, tak byla hezká, a když se mu to přece povedlo, střetl se s pohledem Jaka Spoona. Ale Jakův pohled byl bezvýhradně přátelský – zdálo se, že je upřímně rád, že má společnost.

„Kdybych se já někdy pokusil kopat studni, pochybuju, že bych to přežil byť jen hodinu,“ řekl. „Mládenci, měli byste se Callovi postavit a říct mu, aby si kopal studni sám.“

Xavier přinesl láhev a další sklenku. Jake se osobně chopil láhve a štědře nalil. „Tak dobrou pálenku v Arkansasu nemají,“ řekl.

„V Arkansasu,“ řekl Xavier pohrdlivě, jako by to slovo mluvilo za sebe.

V tu chvíli pocítil Pom, že se skutečnost rozplývá. Nebylo na světě místo, kde by si přál být méně než u jednoho stolu s Lorie a jiným mužem, ale jak se zdálo, seděl právě tam. Loreně jako by jeho přítomnost nevadila, ale zároveň bylo jasné, že by jí nevadilo o nic víc, kdyby byl tisíc mil odtud. U židle stál Xavier a z hadru mu kapalo na nohavici; Jake Spoon upíjel a tvářil se přátelsky. Klobouk se mu posunul do týla, takže bylo na čele vidět úzký proužek bílé neopálené kůže.

Načas ztratil Pom ponětí, co je co. Dokonce si přestal uvědomovat, že je kovboj, což bylo vědomí, které v něm bylo zakořeněno nejsilněji. Byl pouze chlápek se sklenkou v ruce, jemuž se život najednou zhatil. Ještě včera byl hlavní honák, ale jaký to teď mělo význam?

Ačkoli den byl horký a slunný, měl Pom dojem, že je zima a zataženo, tak záhadná se mu jevila ta divná záležitost zvaná život, že nevěděl, kam se podívat, a už vůbec ne, co říkat. Vypil sklenku, pak druhou a pak ještě několik dalších, a třebaže život zůstával stále pod mrakem, uvnitř mraku se pomalu oteplovalo. Když byl v půli druhé láhve, přestal se soužit kvůli Lorie a Jakovi a seděl u piana a provázen Pyskáčem zpíval „Má milá za mořem spí“.

Kapitola 9

Když se vynořil Wilbarger, seděl Augustus na terase a dával si načas. Své otálení považoval za gesto dobré vůle, soudil totiž, že byl Jake během té dlouhé jízdy příliš vylekaný, aby si dopřál dámskou společnost. Jake patřil k mužským, co jsou v říji, jak je rok dlouhý, kteréžto založení kapitána Calla, který zjevně neříjel nikdy, silně popuzovalo. Augustus sice taky nebyl žádný asketa, ale nestrpěl, aby si ho smilstvo osedlalo jako mezka – nejapný vtip, který stejně většině posluchačů nedošel. Rád si zadováděl, jak říkal, ale za nepříznivých okolností si dovedl milostné hrátky vynahradit pálenkou. Vzhledem k čerstvému Jakovu příchodu bylo jasné, že toto odpoledne okolnosti příznivé nebudou, a proto Augustus sáhl po džbánku, hodlaje altruisticky poskytnout Jakovi hodinku nebo dvě, než se za ním vydá do hospody a pokusí se ho zlákat k partičce.

Wilbarger byl samozřejmě překvapen. Přiklusal na mohutném vraníku těsně k verandě, což překvapilo nejen Augusta, nýbrž i prasata: vzbudila se a chrochtala na koně.

Wilbarger se závistivě zadíval na Augustův džbán. „Sázím se, že nepijete tomelovou šťávu,“ řekl, „škoda že si nemohu taky dopřát trochu lenošení.“

„Kdybyste sesedl a přestal děsit moje prasata, rád bych vám nabídl pár loků,“ řekl Augustus. „K představování můžeme přikročit až potom.“

Podsvinče vstalo a vešlo vraníkovi rovnou pod nohy, naštěstí byl kůň tak dobře vycvičený, že se ani nepohnul. Wilbarger se vylekal víc než on. Po pravdě řečeno, Augustus se lekl taky. Podsvinče ještě nikdy nic takového neudělalo, i když to bylo odjakživa podsvinče nevypočitatelné.

„Zřejmě ukázkový kousek bravu, který nepronajímáte,“ řekl Wilbarger. „Ještě že nesedím na svý klisně, ta by ho odkopla tak daleko, že byste se za svým vepřovým musel vypravit na lov.“

„To sele spalo a nečekalo, že při probuzení nad sebou spatří koně,“ řekl Augustus.

„Kdo jste: Call nebo McCrae?“ zeptal se Wilbarger, kterého už omrzelo bavit se o prasatech.

„Já jsem McCrae,“ řekl Augustus. „Call by neměl na tak dlouhý klábosení trpělivost.“

„To mluví pro něho,“ řekl Wilbarger. „Já jsem Wilbarger.“

Vtom vyšel z domu Call. Kousnutí ho celý den bolelo a zrovna si dělal obklad z kaktusové dužiny. Výroba byla pracná, proto odešel domů tak brzy.

Když vstoupil na verandu, přijížděl od druhé strany domu mužík na siváku.

„Vida, obklíčili jste nás, a my o tom neměli páru,“ řekl Augustus. „Ten mužský s podolkem přes kalhoty je kapitán Call.“

„Já jsem Wilbarger,“ řekl Wilbarger. „A to je Pipka, můj pacholek.“

„Pojďte dál, je-li libo,“ řekl Call.

„Díky,“ řekl Wilbarger, „k čemu sesedat, když budu hned zas muset nasedat? Zbytečná dřina. Prý prodáváte koně, pánové.“

„To prodáváme,“ řekl Call. „A krávy taky.“

„O dobytek nemám zájem,“ řekl Wilbarger. „Mám tři tisíce kusů hovězího pohotově, jen vyrazit. Co potřebuju, je remuda.“

„Škoda, že se tur domácí nedá vycvičit k jízdě jako lichokopytníci,“ podotkl Augustus. Zrovna ho to napadlo, a věren svému zvyku, vyslovil svou myšlenku nahlas.

Oba, Call i Wilbarger, se na něho podívali, jako by mu přeskočilo.

„Vám je toho možná líto,“ řekl Wilbarger. „Já zase myslím, že je to požehnání. To vy jste napsal tamtu tabuli, co?“

„Tak jest,“ řekl Augustus. „Přejete si taky takovou?“

„Ne, ještě nejsem zralý do cvokárny,“ řekl Wilbarger. „To jsem věru nečekal, že se v téhle části Texasu sejdu s latinou, ale vzdělanost se zřejmě šíří.“

„Jak jste mohl shromáždit tak veliké stádo bez koní?“ zeptal se Call v naději, že vrátí konverzaci zpátky do obchodních kolejí.

„Ale, mám pár cvičených zajíců, a ti mi je nadháněli,“ řekl Wilbarger trochu, nedůtklivě. „Koně nám ukradli nějaký Mexouši,“ dodal. „Než jste pověsili hraničaření na hřebík, zvěšeli jste prý mexický zloděje koní šmahem. Ale pár vám jich přece jen uniklo, pánové.“

„Ba ne, my je pověsili do jednoho,“ prohlásil Augustus, potěšený zjištěním, že host má vtip a vyřídilku. „Kobyly vám muselo ukrást nové pokolení. A za ně neručíme.“

„Nechme řečí,“ řekl Wilbarger. „Mám na starosti tři tisíce kusů dobytka a jedenáct mužů. Kdybych mohl koupit čtyřicet koní, a dobrých koní, ulevilo by se mi. Můžete mi posloužit?“

„Zítra za rozbřesku budeme mít k dispozici sto kusů,“ řekl Call. Gusova žvanivost měla jednu výhodu – Call často získal minutu nebo dvě, aby pojal plán.

„Neměl jsem v úmyslu strávit tu noc,“ řekl Wilbarger. „A tak jako tak, nepotřebuju sto koní, ba ani padesát. Kolik bych jich mohl dostat teď hned?“

Augustus vydoloval z kapsy staré mosazné hodinky a zašilhal na ně.

„Lituji, nyní koně neprodáváme,“ řekl. „Pro dnešek máme zavřeno.“

Wilberger znenadání sesedl a bezděky povolil podpěnku o coul nebo dva, aby se koni líp dýchalo.

„To je věru nečekaná řeč,“ pravil. „Ještě jsem neslyšel o nájemné stáji zavřené za bílého dne.“

„Stáj není vůbec zavřená,“ řekl Augustus. „Můžeme vám ustájit, co budete chtít. Úřední hodiny platí jen pro obchod koňmi.“

Wilbarger vešel na verandu. „Jestli je ten džbán k nájmu, najal bych si lok,“ řekl. „Tak se mi zdá, že ten džbán je jediná věc k mání v tomhle městě.“

„K mání a gratis,“ řekl Augustus a podal mu ho.

Zatímco Wilbarger pil, podíval se Augustus na Calla. Ta poznámka o sto koních mu připadala poněkud furiantská, i když měli v plánu zájezd do Mexika. Poslední akce byly zaměřeny hlavně na dobytek. Tu a tam narazili na pár koní a odehnali je i s kravami, ale zřídkakdy jich bylo víc než deset nebo dvanáct. Kde vezmou těch zbylých devadesát, Augustus nevěděl.

„Copak v tomdle městě není jediná kurva?“ zeptal se Pipka. Byl pořád ještě v sedle. Otázka všechny zaskočila. A Wilbargera očividně rozezlila.

„Pipko, myslel jsem, že máš aspoň kouska způsobů,“ řekl. „Víst takové řeči před honáky je jedna věc, ale začínat s tím tady, když se pokouším s panstvem domluvit obchod, je něco jiného.“

„Jenže voni mi nechtěli nic říct,“ téměř zakňučel Pipka.

„Jsou to bohabojní chlapci,“ řekl Augustus. „Naše chlapce byste s nějakou Jezabel nikdy nenačapali.“

„Tak vona se jmenuje Jezabel?“ zeptal se Pipka. „Já slyšel jiný jméno.“

„Nikdy se nenaučil ovládat nízké pudy,“ řekl Wilbarger. „Doufám, že mu prominete.“

„Kdo si jazyk neuhlídá, se zlou se potáže,“ řekl Augustus mírně.

„Tak ty koně,“ vrátil se Wilbarger k předmětu jednání. „To je mrzuté, že máte zavřeno. Těšil jsem se, že za svítání budu zpátky u stáda. Je to špatný stání. Když si nepospíším, sežerou mi moskyti většinu skotáků. Kdybych sehnal aspoň tolik poníků, abysme mohli vyrazit, třeba bych pak cestou, až se dostaneme víc na sever, mohl remudu doplnit a vyměnit za lepší zboží.“

„To je riskantní,“ řekl Call.

„Já vím, že je to riskantní – a co není?“ řekl Wilbarger. „Tak kolik byste mi jich mohl prodat hned teď?“

Call už měl kličkování dost.

„Tři,“ řekl.

„Tři dnes odpoledne,“ řekl Wilbarger. „A sto zítra. Musíte znát někoho se spoustou koní na prodej. Škoda že ho neznám taky.“

„Většinou prodává jen nám,“ řekl Augustus. „Neskrblíme penězi,“

Wilbarger vrátil džbán. „Časem neskrblíte taky,“ řekl. „Mým časem. Nemohli bychom za tím mužem zajít hned?“

Call zavrtěl hlavou. „Za svítání,“ řekl.

Wilbarger kývl, jako by to byl čekal. „Dobrá,“ řekl. „Pokud jste mi dali na vybranou, jaksi mi to ušlo.“

Odkráčel k vraníkovi, utáhl podpěnku a vyhoupl se do sedla.

„Doufám, že mě nezklamete, pánové,“ řekl. „Když jsem zklamaný, vyvádím jako střečkující jalovice.“

„Vždycky držíme slovo,“ řekl Call. „Za svítání můžete počítat se čtyřiceti koňmi, kus za pětačtyřicet dolarů.“

„Budeme tu,“ řekl Wilbarger. „Nebudete nás muset shánět.“

„Ještě minutku,“ řekl Call. „Jaký je váš cejch, anebo vy koně neznačkujete?“

„Značkuju je,“ řekl Wilberger. „Vypaluju jim do levého stehna HIC.“

„A máte je podkovaný?“ zeptal se Call.

„Vesměs,“ řekl Wilbarger. „Přižeňte mi je, jestli je uvidíte.“

„Co znamená HIC?“ zeptal se Augustus.

„To je latinsky, víte,“ řekl Wilbarger. „A je to lehčí latina než ta, co stojí na tabuli.“

„Ach,“ řekl Augustus. „Kde jste se naučil latinsky?“

„Na univerzitě v Yale,“ řekl Wilbarger. Potom odklusal i s Pipkou.

„Tak se mi zdá, že lže,“ řekl Augustus. „Člověk, který vystudoval Yale, by si nepotřeboval vydělávat na živobytí přeháněním stáda.“

„Jak to můžeš vědět?“ řekl Call. „Třeba rodina zkrachovala. Anebo se mu zachtělo žít jako zálesák.“

Augustus se tvářil skepticky. Byla to rána pomyslit si, že ve městě je někdo vzdělanější než on.

„Nachytal tě, co?“ řekl Call. „Ani jsi nevěděl, co znamená to krátké slovíčko.“

„Náhodou to vím – je to zkratka pro hýknutí,“ řekl Augustus lehkovážně. „To ti povím, pro koně je to divná značka.“

„Co myslíš, je Jake namol?“ zeptal se Call.

„Kdepak,“ řekl Augustus. „Nicméně soudím, že je podstatně šťastnější, než byl ráno. Proč se ptáš?“

„Poněvadž potřebuju, aby byl v noci střízlivý,“ řekl Call. „Potřebuju, abyste byli oba střízliví.“

„I kdybych byl střízlivý jako novorozeně, přece bych těch sto koní nenašel,“ řekl Augustus. „Blafuješ. Wilbarger potřebuje koní jen čtyřicet, a my mu jich nedokážeme sehnat ani tolik. A kdybysme jich nakrásně schrastili sto, k čemu by nám bylo těch zbylejch šedesát?“

„Potřebujeme remudu pro sebe na cestu do Montany,“ řekl Call.

Augustus postavil džbán a vzdychl. „Já bych Jakovi nakopal,“ řekl.

„Proč?“

„Protože ti nasadil brouka do hlavy,“ řekl Augustus. „Jake je z jinýho těsta. Nápady mu plynou jedním uchem tam a druhým ven. Ale tvojí hlavou ještě neprošla jediná myšlenka. Tvůj mozek je jako močál, všechno shltne a nic nepustí. Prožil jsem většinu života v teplým podnebí, a ty si teď umaneš vláčet mě někam do zimy.“

„Proč ne, jestli se tam žije líp?“ namítl Call.

Augustus byl chvíli ticho. „Nechci se teď s tebou přít kvůli Montaně,“ řekl. „Myslím, že bysme měli napřed prodiskutovat, co podnikneme v noci. Kde chceš ukrást těch sto koní?“

„V haciendě Flores,“ řekl Call.

„Já to věděl,“ řekl Augustus. „To nebude naháněčka, ale přepad.“

Hacienda Flores byl největší ranč v Coahuile. Stál už v dobách, kdy Rio Grande byla jen řeka a žádná hranice. Vaqueros tenkrát křižovali řeku stejně bezstarostně jako každý jiný tok. Miliony akrů, které byly kdysi majetkem haciendy, náležely teď Texasu, ale vaqueros pořád jezdili za řeku a přiháněli domů stáda a koně. Podle svého mínění si brali jen to, co bylo jejich. Ranč měl hlavní stan sotva třicet mil daleko a tam byla taky soustředěna většina koňského stáda v síle několika set hlav; mnoho kusů mělo texaský cejch.

„Kdybych nebyl přesvědčen o opaku, řekl bych, že se snažíš vyvolat válku,“ řekl Augustus. „Starý Pedro Flores nám nevěnuje stovku koní, i kdyby jednoho každého předtím vlastnoručně ukradl.“

„Není růže bez trní,“ řekl Call.

„To je fakt, a ty miluješ nebezpečí stejně jako Jake ženský,“ řekl Augustus. „Řekněme, že sem ty koně přiženeme. Co pak?“

„Prodáme Wilbargerovi čtyřicet kusů a zbytek si necháme,“ řekl Call. „Seženeme trochu skotu a pustíme se na sever.“

„Pustíme se na sever, a s kým?“ zeptal se Augustus. „Na partu skotáků zrovna nevydáme.“

„Najmeme si kovboje,“ řekl Call. „V okolí je mladý čeládky fůra.“

Augustus znovu vzdychl a vstal. Vypadalo to, že je na čásek konec lenošení. Call zahálel příliš dlouho, a teď to byl hotov napravit tím, že bude pracovat šestkrát tvrději, než se na lidskou bytost sluší.

Na druhé straně by jednomu dělalo dobře, kdyby tak Pedrovi odehnali pár tuctů koní. Pedro byl starý harcovník a zápolit s ním ještě pořád neztratilo půvab.

„Jake ještě bude litovat, že se nenechal oběsit,“ řekl. „Víš, jak trpí, když musí něco dělat.“

„Kam jdeš?“ zeptal se Call, když viděl Augusta odcházet.

„Přece za Jakem, oznámit mu novinu,“ řekl Augustus. „Třeba si bude chtít promastit pistolku.“

„Říkal jsem si, že kluka vezmeme s sebou,“ řekl Call. Už si to rozvážil. Jestli mají získat sto koní, bude každá ruka dobrá.

„Jak myslíš,“ řekl Augustus. „Já to Newtovi povím. Samou radostí spadne z plotu.“

Jenže Newt ve chvíli, kdy se to dozvěděl, neseděl na plotě. Stál v písečném korytě Klobouku a poslouchal, jak Pom Boggett kousek od něho proti proudu zvrací. Vypadal na umření. Když se vraceli z hospody s Jakem Spoonem a panem Gusem, Pom sice šněroval, ale držel se na nohou. Potom ale zakopl a obrátil se mu žaludek. Zvracel vkleče vzepřený o dlaně. Vycházely z něho stony, které Newtovi připomínaly mlaskavý zvuk, jaký vzniká, když kráva vytáhne kopyto z rozbahněné slatiny.

Newtovi už párkrát v životě bylo špatně od žaludku, ale tak zle nikdy, a dělal si proto starosti. Vypadalo to, že Pom každou chvíli skoná. Newt by si byl nikdy nepomyslel, že někdo může ochořet tak prudce v době tak krátké. Ale pan Jake a pan Gus jako by to nebrali dvakrát vážně. Stáli na břehu a bavili se spolu, zatímco Pom s hlavou skloněnou vydával ten zvuk krávy vybředající z močálu.

Pokud bylo Pomovi tak zle, nebyl Newt s to se pořádně radovat z noviny, kterou mu pan Gus právě řekl – ačkoli na ten okamžik čekal léta. Místo aby tonul v blahu, neponechávala mu úzkost o Poma prostor k nějakým dalším citům.

„Nemám dojít pro Bolivara?“ zeptal se. Bolivar byl domácí lékař.

Pan Gus zavrtěl hlavou. „Na opilost Bolivar nic nemá,“ řekl. „Call vám neměl dávat volno. Kdyby byl Pom trčel ve studni, unikl by pokušení.“

„Ryba nemohla pít rychleji než ten junák,“ řekl Jake. „Pokud ryby pijou.“

„Rozhodně nepijou to, co pil on,“ řekl Augustus. Věděl dobře, že příčinou Pomova pádu byla nešťastná láska.

„Doufám, že ho kapitán neuvidí,“ řekl Newt. Kapitán nesnášel pití, leda v nočních hodinách a v mírném množství.

Sotva to vyslovil, uviděl, jak kapitán vychází z domu a míří k nim. Pom byl pořád na všech čtyřech. Vtom začal Bolivar bušit do jídelního zvonce, ačkoli ještě zdaleka nebyl čas, kdy obvykle večeřeli. Zřejmě nejednal po úmluvě s kapitánem, neboť ten se popuzeně ohlédl. Bušení železa o železo nijak nepřispělo k zlepšení Pomova stavu – zase začal vydávat ten mlaskavý zvuk.

Jake se podíval na Augusta. „Call ho vyhodí,“ řekl. „Nedá se nic vymyslet na jeho omluvu?“

„Pom Boggett je vrchní honák,“ pravil Augustus. „Dokáže se omluvit bez cizí pomoci.“

Call k nim došel a zadíval se na zhrouceného kovboje, kterému se pořád ještě zdvíhal žaludek. „Co se mu stalo?“ zamračil se.

Pom uslyšel nad sebou nový hlas a pootočil hlavu dostatečně, aby viděl, že se ke skupině diváků připojil i kapitán. To byla možnost, které se hrozil i v nejhorší nevolnosti. Nepamatoval se na nic, co se stalo u Strakaté fazole, ledaže zpíval spoustu písniček, ale na dně si i pod svou opilostí uchoval vědomí, že z toho bude muset složit účet kapitánu Callovi. V jisté chvíli se mu ztratila z očí Lorena, zapomněl, že je do ní zamilovaný, a zapomněl dokonce, že Lorena sedí na druhém konci místnosti s Jakem, ale nikdy úplně nezapomněl, že v noci má jet na výpravu s kapitánem Callem. V duchu viděl, jak jedou, dokonce i když pil a zpíval, a teď kapitán přišel a bylo načase nasedat.

Pom nevěděl, jestli vůbec bude mít sílu vstát, tím méně vyhoupnout se na koně, tím méně udržet se v sedle a honit dobytek, ale věděl, že v sázce je jeho pověst a že když se nevzmuží, bude mít navždycky ostudu. Žaludek se mu ještě pořád houpal, ale dokázal se zhluboka nadechnout a vstát. Pokusil se vyjít na břeh jakoby nic, ale nohy mu odmítly sloužit, takže byl nucen zase klesnout na kolena a škrábat se nahoru, což k jeho bídě ještě přidalo rozpaky, neboť břeh tvořil mírný svah, sotva tři stopy vysoký.

Call přistoupil k mladému kovbojovi tak blízko, až ucítil pálenku, a došlo mu, že Pomova nevolnost pochází od pití. To bylo to poslední, co od něho čekal, a jeho první hnutí bylo mladíka okamžitě vyhodit a poslat nazpátek k Šanghaj Piercovi, o němž se říkalo, že na nějakou lahvinku nehledí. Ale než otevřel ústa, všiml si náhodou, jak se na sebe Gus a Jake kření, jako by se jim povedla bůhvíjaká legrace. Pro ně to rozhodně legrace byla – ty dva ostatně zajímala každá nezbednost víc než vážné záležitosti. Ale poněvadž tak zářili, napadlo Callovi, že pravděpodobně Poma nějak obalamutili a schválně opili, v kterémžto případě nebyla chyba zúplna na mladíkově straně. Byli známí potměšilci, a když byli pohromadě, teprve neznali ve svých kouscích míru. To se jim podobalo: provést takový fór, zrovna když je to nejméně vhodné – přesně jako ty žertíky, které páchali ještě jako hraničáři.

Pom se zatím dohrabal na břeh a zase se vztyčil. Sotva se postavil, hlava se mu na okamžik rozjasnila a zvedl se v něm divoký optimismus – třeba už to má za sebou. O vteřinu později se jeho naděje zhroutily. Vykročil k výběhům, aby osedlal svého koně, zakopl o mesquitový kořen, který vyčuhoval z prachu, a natáhl se jak dlouhý tak široký.

Také Newtovy naděje stouply, když se Pom postavil, a bylo mu do pláče, když se teď jeho přítel válel v prachu. Nechápal, jak se mohl Pom za chvilku takhle zpít a proč to udělal, když mají před sebou tak důležitou noc. Bolivar pořád ještě tloukl Sochorem do zvonce a hrozně člověku ztěžoval myšlení.

Jake Spoon, neznalý Bolivarových obyčejů, se znechuceně šklíbil, zatímco randál pokračoval.

„Kdo poručil tomu dědkovi dělat takový kravál?“ zeptal se. „Proč ho někdo z vás nepicne?“

„Kdybychom ho picli, vařil by nám Gus,“ řekl Call. „V tom případě by nám nezbylo než jíst řeči anebo lačně poslouchat.“

„Jsou horší věci na světě než mě poslouchat,“ pravil Augustus.

Porn Boggett znovu vstal. V očích měl rozšířený skelný pohled a pohyboval se tak obezřele, jako by se bál, aby se nerozsypal.

„Co je s tebou?“ zeptal se Call.

„To kdybych věděl, kapitáne,“ řekl Pom.

„Proč to nevíš?“

„Protože se na to nepamatuju,“ řekl Pom.

„Ale nic s ním není,“ řekl Augustus. „Prostě chtěl zjistit, za jak dlouho dokáže vypít dvě láhve pálenky.“

„Kdo se s ním vsadil?“ zeptal se Call.

„Já ne,“ řekl Augustus.

„Já taky ne,“ zacenil se Jake. „Jenom jsem se nabídl, že mu seženu trychtýř. S trychtýřem by to byl myslím stihl ještě o chlup rychleji.“

„Udržím se na koni, kapitáne,“ řekl Pom. „Jak jednou budu v sedle, spadne to ze mě.“

„Doufám, že máš pravdu,“ řekl kapitán. „V mojí partě není místo pro muže, který nestačí na svou práci.“

Bolivar mlátil do zvonce tak vytrvale, až se Jake neudržel.

„Prosím, jestli je dneska 4. červenec, mám tu svý vlastní prskavky,“ řekl a vytáhl pistoli. Než kdo stačil říct slovo, vypálil třikrát směrem k domu. Bušení pokračovalo, jako by se bylo nestřílelo, jen Newt sebou trhl – to se přece nedělá – i když Bolivar opravdu tropil nadměrný hluk.

„Když jsi do střílení tak hr, už se nedivím, že máš policajty na krku,“ řekl Augustus. „Jestli chceš ten hluk fakt zarazit, seber cihlu a prašť Bola do hlavy.“

„Nač chodit, když se dá střílet?“ znovu se zacenil Jake.

Call neřekl nic. Všiml si prve, že Jake zdvihl hlaveň dostatečně, aby jakoukoli úhonu starého kuchaře vyloučil. To bylo pro něho typické – vždycky se rád dělal horší, než byl.

„Jestli se chcete chlapi nadlábnout, měli byste se do toho pustit hned,“ řekl. „Jak zapadne slunce, vyrazíme.“

Po večeři si vyšli Jake a Augustus na dvůr zakouřit a zaplivat. Pom seděl na holandské troubě, srkal černý kafe a tiskl si jednou rukou spánky – skráně ho bolely, jako by mu do každé zasekli sekyrku. Deets a Newt odešli do výběhů pochytat koně. Newt teskně uvažoval, že je v partě jediný bez boční zbraně. Deets si vzal starého Walker Colta velikosti vepřové šunky, pistoli, kterou si brával jen na cesty, jelikož ani on neměl dost síly, aby se mu za celý den nepronesla. Kapitán odešel do výběhů před nimi, poněvadž osedlat Čertici chvilku trvalo. Měl ji nakrátko uvázanou k sloupku, když Deets a Newt dorazili. Když šel Newt do stodoly pro lano, kapitán se otočil a podal mu pistoli v pouzdře a opasek.

„Je lepší mít ji a nepotřebovat, než potřebovat a nemít,“ řekl trochu slavnostně.

Newt si zbraň vzal a vytáhl ji z pouzdra. Byla lehce cítit olejem – kapitán ji musel dneska promazat. Samozřejmě nedržel pistoli v ruce poprvé. Pan Gus ho podrobil důkladnému výcviku ve střelbě pistolí, a dokonce ho chválil, že má mušku. Ale držet pistoli a pistoli vlastnit byly dvě různé věci. Točil bubnem koltu a poslouchal, jak jasně pocvakává. Pažba byla dřevěná, hlaveň chladná a modrá, v pouzdru zůstal slabý pach po sedlovém mýdle. Zasunul pistoli zpátky do pouzdra, zapnul si opasek a ucítil na boku její solidní váhu. Když vyšel do výběhu, aby chytil svého koně, cítil se poprvé v životě dospělý a úplný. Slunce se zrovna sklánělo k obzoru, lelci poletovali kolem kamenného napajedla, které kdysi dávno postavili Deets a kapitán. Deets už chytil koně pana Guse, velkého spolehlivého ryzáka, kterému říkali Strakoš, a zrovna chytal svého oře. Newt si nadhodil laso a na první hod chytil svého miláčka šedého valacha, kterému říkal Myšák. Měl pocit, že se zbraní po boku dovede i lasem líp házet.

„Páni, tak voni ti dali bouchačku, co?“ usmál se Deets od ucha k uchu. „Jak to tak vidím, brzy nám tu budeš všem poroučet.“

Tak ctižádostivá myšlenka se Newtovi ještě nikdy myslí nemihla. Vrcholem jeho nadějí bylo stát se jedním z party – chodit s nimi a dělat, co bude na práci. Ale Deets to mínil jako vtip a Newt byl v správném rozpoložení pro vtipy.

„Máš pravdu,“ řekl. „Čekám, že mě tu co nejdřív udělají pánem. A první, co udělám já, bude, že ti přidám.“

Deets se plácl do stehna a rozesmál se; byla to legrační představa. Když se zbytek party konečně přiloudal z domu, našli je, jak se na sebe cení.

„Jen se na ně koukněte,“ řekl Augustus. „Člověk by řekl, že zrovna odhalili, k čemu jsou zuby.“

Když se setmělo a po měkkém prázdném nebi se zvolna rozpínaly červánky, překročila Kloboucká parta v síle sedmi mužů řeku a cválala na jihovýchod k Haciendě Flores.

Kapitola 10

První příznak dospělosti, kterého si Newt všiml, byl, že čas už neubíhal tak pomalu. Sotva přejeli řeku, dal se kapitán volným klusem na jihovýchod. Vzápětí se setmělo a oni stejnoměrně klusali měsíčnou nocí. Jelikož Newta ještě nikdy nevzali do Mexika, leda jednou za čas do některé vesničky níž na řece, kde nakupovali dobytek zákonným způsobem, nevěděl, co ho vlastně čeká, ale rozhodně nečekal krajinu tak temnou a prázdnou. Vočko a pan Gus pořád vykládali, jak se Mexiko hemží bandity, a zatím jejich sedma už dvě hodiny vnikala do končiny, kde jako by nebylo nic než holá půda. Neviděli žádné světlo, neslyšeli žádný zvuk – jenom jeli a jeli přes mělké strouhy řídnoucím chaparralem pořád dál od řeky. Občas kapitán změnil krok a pustil se do krátkého cvalu, ale většinou zůstával u klusu. Jelikož Myšák měl měkký klus a tvrdý cval, byl Newt spokojený.

Jel uprostřed skupiny. Zadní voj tvořil jako obvykle Vočko. Po boku měl Poma Boggetta, který od odjezdu neřekl slovo; jeho stav nemohl Newt posoudit, ale na koni seděl pevně. Měsíční srpek osvětloval jen nebe, zemi ne. Jediné záchytné body byly stíny, nízké stíny vrhané většinou chaparralem nebo mesquitovými keři. Starat se o trasu nebyla přirozeně Newtova starost, ale napadlo ho, že by se měl trochu zorientovat pro případ, že by se někde od ostatních trhl a potřeboval trefit domů sám. Ale čím déle jeli, tím ztracenější se cítil, jediné, co věděl jakžtakž jistě, bylo, že řeku mají po levici. Pokoušel se sledovat kapitána a pana Guse a rozeznat záchytné body, podle nichž je vedou. Ale nebyl s to nic odhalit. Nezdálo se, že by věnovali terénu valnou pozornost. Teprve když se dostali na jakési úbočí a vyplašili notné stádo dlouhorohého skotu, přitáhl kapitán uzdu. Dobytek, vylekaný sedmi jezdci, už dusal pryč.

Tou dobou se hvězdy jasně třpytily a Mléčná dráha se podobala protáhlému kropenatému oblaku. Kapitán beze slova sesedlal. Došel až na konec své uzdy a začal močit. Jeden po druhém muži také slezli a následovali ho. Každý se přitom maličko odvrátil, aby nemířili jeden na druhého. Newt si pomyslil, že by měl udělat to, co druzí, ale ke svým rozpakům nemohl spustit. Takže se zase musel zapnout a doufat, že si toho nikdo nevšiml.

V tichu, které vystřídalo zurčení, ještě dozníval dusot běžícího dobytka, jediný slyšitelný zvuk vyjma funění koní a tu a tam cinknutí ostruhy. Kapitán zřejmě uznal, že si koně zaslouží krátký oddech, zůstal stát a díval se za prchajícím dobytkem.

„Tyhle krávy stačilo jen sebrat,“ řekl. „Spočítal je někdo?“

„Ne, ani mě nenapadlo,“ řekl Augustus, jako by byl mezi nimi jediný, kdo umí počítat.

„Tak to byly krávy?“ řekl Jake. „Já myslel, že jsou to gazely. Přehnaly se přes kopec tak rychle, že jsem se nestačil dívat.“

„Naštěstí běží na západ,“ řekl Call.

„Pro koho naštěstí?“ zeptal se Augustus.

„Pro nás,“ řekl Call. „Můžeme si pro ně zítra v noci dojít. Sázím se, že jich byly aspoň čtyři stovky.“

„Komu se bude chtít, může se sem zítra vrátit,“ řekl Augustus. „Já jsem nepracoval dvě noci za sebou, co pamatuju.“

„Ty jsi nepracoval nikdy dvě noci v jednom kuse,“ řekl Jake a vyhoupl se do sedla. „Pokud jsi neměl v práci nějakou dámu.“

„Jak už jsme daleko?“ zeptal se kapitán Deetse, který měl jednu úžasnou schopnost – dovedl odhadnout ujetou vzdálenost líp než kdokoli, koho Call kdy znal. A dovedl to ve dne v noci, za každého počasí, i v buši.

„K ohradě to bude ještě pět mil,“ řekl Deets. „Leží taky kousek výš k severu.“

„Pro jistotu to objedem,“ řekl Call.

Augustus považoval takovou opatrnost za nesmysl. „Propána,“ řekl, „ten zatracenej tábor je pět mil daleko. Nemusíme uhýbat až někam k Mexico City, abysme se mu vyhli.“

„S opatrností nejdál dojdeš,“ řekl Call. „Ještě bysme mohli zase vyplašit nějaký dobytek. Znal jsem chlápky, který pochytili hluk splašenýho dobytka na pěknou dálku.“

„Pět mil daleko bych neslyšel ani Hospodinovu polnici,“ řekl Augustus. „Ostatně nejsme jediný, kdo v týhle končině může vyplašit krávy. Může je vylekat vlk nebo lev.“

„Neptal jsem se na tvé mínění,“ řekl Call. „Jen blázen riskuje.“

„Někdo by si zase moh myslet, že jen blázen jde krást koně z nejlíp hájenýho ranče v severním Mexiku,“ řekl Augustus. „Pedro zaměstnává nejmíň stovku vaqueros.“

„To je fakt, ale jsou roztroušený po okolí a většina z nich neumí střílet,“ řekl Call.

„Většina našinců to neumí taky,“ řekl Augustus. „Pom a Newt ještě nikdy neprolili krev a jeden z nich je tak jako tak nadranej.“

„Gusi, ty bys umluvil vačici,“ řekl Jake.

„Škoda že tu ňákou nemáme,“ řekl Augustus. „Už jsem zažil vačice, kterým to myslelo líp než celý týhle kumpanii.“

Poté řeč odumřela a všichni se zase oddali rytmu jízdy. Newt se snažil, seč byl, zůstat čilý, ale pohybovali se tak jednotvárně, že po chvíli přestal myslet a jen jel, Deets před ním, Pom vedle něho a Vočko vzadu. Být ospalý, byl by mohl klidně v sedle usnout, tak pravidelně se natřásali.

Pom Boggett ze sebe za jízdy setřásl nejhorší tíži své opice, ačkoli se chvílemi ještě pořád cítil zmátořený. Strávil většinu života na koni a byl schopen jízdy za každého stavu vyjma totální obrnu. Nedalo mu práci udržet se na svém místě ve skupině. Počase mu přestalo bušit v hlavě a okřál natolik, že se začal zajímat o probíhající události. Netrápil ho pocit, že je ztracený v pustině, ani obavy z mexických banditů. Spoléhal na svého koně a byl připraven ujet před každým střetnutím, které by se nedalo vyřídit jinak. Hlavní potíž byla v tom, že jel těsně za Jakem Spoonem, a tak se mu události z hospody vtíraly, kdykoli vzhlédl. Věděl, že si muž před ním získal Loreninu náklonnost a na něho že vybyla jen podružná rolička, a to bolelo. Utěšoval se trochu pomyšlením, že v noci dojde k přestřelce – Pom sice ještě nikdy nebyl v ohni, ale soudil, že budou-li kulky létat pěkně hustě, trefí některá Jaka, což by situaci radikálně změnilo. Ne že by si Pom výslovně přál Jakův skon – stačilo by, kdyby byl raněn tak, aby ho museli nechat někde níž na řece, kde jsou doktoři.

Nejednou zaznamenali houfce dlouhorohého skotu, který – sotva se přiblížili – prchal jako vysoká.

„Jestli se pustíme do Montany s kravami, jako jsou tydle, budeme tam za týden,“ řekl Augustus. „Těm by nestačil žádný kůň, ba ani lokomotiva.“

„Támhle za kopečkem je další velký tábor, kapitáne,“ řekl Deets.

„My nechceme tábor, my chceme stádo!“ zahalasil Augustus.

„Ještě trochu zvedni hlas, Gusi,“ řekl Jake. „Jestli ještě trošku zvedneš hlas, sami nám to stádo přivedou, škoda že ty koně budou vosedlaný.“

„Je to horda fazoložroutů,“ řekl Augustus. „Těch se nebojím, pokud nebudou prdět mým směrem.“

Call zamířil na jih. Čím blíž byli akci, tím víc se mu protivilo to vtipkování. Měl dojem, že chlapi, kteří prošli ohněm a viděli smrt a zranění, by v sobě měli vypěstovat trochu vážnosti pro nebezpečenství svého řemesla. Poslední, co se mu chtělo při takových příležitostech dělat, bylo mluvit – kdo mluvil, nemohl naslouchat krajině a mohl přeslechnout něco, co mohlo skončit pohromou.

Zato Gusovo pohrdání zdravým rozumem bylo pověstné. Jake jako by nebezpečí podceňoval stejně, ale Call věděl, že je to větším dílem maska. Gus s vtipkováním začal a Jake si myslel, že mu musí přihrávat, jelikož chtěl vypadat chladnokrevně.

Ale doopravdy chladnokrevný byl Gus McCrae; byl to snad nejchladnokrevnější brach, jakého kdy Call poznal – a že znal hodně mužů, kteří se jen tak nelekli. Choval se k nebezpečí tak přehlíživě, že se Call zpočátku domníval, že si Gus přeje umřít. Poznal už muže, kteří chtěli umřít – z nějakého důvodu se jim život zprotivil – a většina z nich došla brzy kýženého cíle. Za jeho časů se v Texasu dalo lehko umřít.

Ale Gus měl život rád a nemínil nikomu obětovat žádnou z jeho radostí. Call nakonec dospěl k názoru, že chladnokrevnost je vedlejší produkt Gusovy obecné ješitnosti a přehnané sebedůvěry. Call sám strávil plno času sebehodnocením. Věděl, co dokáže nesporně, co může dokázat při troše štěstí, a co nedokáže, ledaže by se stal zázrak. Problém s Gusem byl v tom, že za ten zázrak považoval sebe. Choval se k nebezpečí s lehkým pohrdáním nebo s nezakrytým výsměchem, a ten výsměch byl asi tak všechno, co cítil k Pedru Floresovi, třebaže Pedro držel svou kamennou říši pohromadě už čtyřicet divokých let.

V případě potřeby bylo ovšem na Guse spolehnutí, ale jinak byl jeho hlavní a jedinou oporou Deets. Od Deetse nikdo žádné řeči nečekal, takže se mohl plně soustředit na pozorování, a často si všiml věcí, které Call přehlédl, nebo mu potvrdil jeho dohady. Dokonce i Gus ochotně uznával, že Deets má z celé party nejlepší sluch, ačkoli Deets tvrdil, že spoléhá hlavně na svůj čich – tvrzení, z kterého si Augustus dělal legraci.

„Jakpak čiješ nebezpečí?“ ptal se. „Ještě jsem si nevšim, že má nějaký pach. Víš jistě, že nečicháš sebe sama?“

Ale Deets to nikdy nevysvětlil a nepřipustil, aby ho Gus zatáhl do sporu. „Jakpak to pozná kojot?“ odpovídal někdy.

Když ujeli směrem na jih ještě dvě tři míle, přitáhl Call uzdu. „Kousek odtud je taky tábor,“ řekl. „Přespávají tu jeho skotáci. Sotva jich tam bude víc než jeden nebo dva, ale bylo by mrzuté, kdyby nám jeden pláchl a utíkal zburcovat velký dům. Radši se tam koukneme a svážem je. Provedeme to my dva s Deetsem.“

„Ty vaqueros už asi budou ožralý,“ usoudil Augustus. „Ožralí a v limbu, oba dva.“

„Rozdělíme se,“ řekl Call. „Ty a Jake a Vočko běžte sehnat koně. My pochytáme skotáky.“

Teprve když domluvil, vzpomněl si na kluka. Úplně zapomněl, že je s nimi. Přirozeně pro to dítě by bylo bezpečnější, kdyby ho byl poslal honit stádo, ale rozkaz byl jednou vydán a on nerad měnil rozhodnutí, které jednou vyřkl.

Augustus sesedl a přitáhl sedlový řemen o dírku. „Doufám, že nenarazíme na žádný strouhy,“ řekl. „Ve tmě nerad skáču přes strouhy.“

Newtovi maličko poskočilo srdce, když si uvědomil, že si ho kapitán hodlá nechat u sebe. Zřejmě si kapitán myslí, že přece jen k něčemu je, třebaže Newt neměl ponětí, jak se takový skoták chytá, ať už mexický nebo jiný. Jakmile se rozdělili, Call zpomalil. V duchu si vyčítal, že neposlal kluka s Gusem. On a Deets spolu pracovali už tak dlouho, že se skoro ani nepotřebovali domlouvat. Deets prostě mlčky udělal, co bylo třeba. Ale to kluk nemůže vědět, a bude se jim zbytečně plést pod nohy.

„Myslíš, že mají psa?“ zeptal se Call – když pes zaštěká, každý trochu chytrý vaquero zastříhá ušima a provede bezpečnostní opatření.

Deets zavrtěl hlavou. „To by už dávno štěkal,“ řekl. „Třeba psa uštkl had.“

Newt pevně třímal otěže a co chvíli si narážel na hlavu klobouk – nechtěl o svůj klobouk přijít. Mysl mu kmitala mezi dvěma úzkostmi: že ho zabijí, nebo že spáchá nějakou pitomost a rozlítí kapitána. Ani to ani ono nebylo příjemné pomyšlení.

Call zastavil a sesedl. Usoudil, že budou tak čtvrt míle od tábora. Kluk ho následoval, jenom Deets bůhvíproč zůstal na koni. Call se na něho podíval a užuž chtěl promluvit, když Deets zvedl velkou ruku. Očividně slyšel něco, co oni neslyšeli.

„Co je?“ zašeptal Call.

Deets slezl a stále napínal sluch. „Nevím,“ řekl. „Zní to jako zpěv.“

„Proč by vaqueros o půlnoci zpívali?“ zeptal se kapitán.

„Jsou to Angličani,“ řekl Deets.

To bylo ještě nepochopitelnější. „Třeba slyšíš Guse,“ řekl Call. „Jenže takový cvok přece není, aby teď zpíval.“

„Půjdu se na to podívat,“ řekl Deets a podal uzdu Newtovi.

Sotva Deets zmizel, padla na Newta tíseň. Stál jako sloup, držel oba koně a bál se hlesnout.

Call odjakživa trpce nesl, že nemá sluch tak dobrý, jak by měl být. Naslouchal, ale neslyšel vůbec nic. Pak si všiml chlapce, vypadal napjatý jako drát.

„Slyšíš něco?“ zeptal se ho.

Kdykoli jindy by Newt tu otázku považoval za snadnou. Buď něco slyšel, nebo ne. Ale pod tlakem situace a odpovědnosti se staré jistoty rozplynuly. Měl vskutku dojem, že něco slyší, ale nedovedl říci co. Zvuk byl tak vzdálený a nezřetelný, že si nebyl ani jistý, že je to zvuk. Čím víc napínal sluch, tím méně si byl jistý tím, co slyší. Nikdy by byl neřekl, že věc tak prostá jako zvuk v něm může vzbudit takový zmatek.

„Snad něco slyším,“ řekl Newt a jasně si uvědomoval nedostatečnost své odpovědi. „Je to takový tenký jako ptačí hlásek,“ dodal.

Kapitán vytáhl ze sedlového pouzdra pušku. Newt chtěl vyndat taky tu svoji, ale kapitán ho zadržel.

„Nebudeš ji potřebovat a mohl bys ji taky upustit,“ řekl. „Já jsem jednou pušku upustil a pak jsem musel zmizet a nechat ji tam.“

Deets byl najednou zpátky a tiše přistoupil ke kapitánovi.

„Opravdu zpívají,“ řekl.

„Kdo?“

„Zpívají anglicky.“

„Jsou dva. Mají s sebou mezka a osla.“

„To mi nejde na rozum,“ řekl Call. „Co dělají v táboře Pedra Florese dva našinci?“

„Tak se koukneme, ne?“ řekl Deets.

Vyrazili husím pochodem za Deetsem na nízký vršek a tam se zastavili. Takových sto yardů před nimi bylo vidět míhavé světélko. Když zůstali stát, potvrdilo se Deetsovo tvrzení. Jasně slyšeli zpěv. Dokonce jim píseň připadala povědomá.

„To je přece Mary McCrae,“ řekl Newt. „Tu hraje Pyskáč.“

Call nevěděl, co si o tom myslet. Posunuli se blíž až k rohu toho, co kdysi bývala velká, ostnatým drátem obehnaná ohrada. Očividně se tu teď tábořilo zřídka: ohrada byla v bídném stavu, dráty strhané a sloupky povalené. Bouda, kde spávali skotáci, neměla střechu – z ohně zpěváků stoupal k obloze kouř bělejší než měsíční světlo.

„Nechali to tu zpustnout,“ zašeptal Call.

Jasně slyšel zpěv a jeho rozpaky jen vzrostly. To nebyly mexické ani texaské hlasy. Zněly irsky – ale proč by měli Irové večírek v opuštěném kravském táboře Pedra Florese? Jestli to není divné. Ještě neslyšel o nějakém irském vaquerovi. Celá záležitost byla zmatečná, ale nemůže tu jen tak stát a divit se. Koňské stádo se dá brzy do pohybu.

„Pro jistotu bysme je měli zajistit,“ řekl. „Vtrhneme dovnitř ze tří stran. Kdyby se někdo pokusil pláchnout, střílejte na koně.“

„Nemají koně,“ připomněl Deets. „Jenom mezka a osla.“

„Tak střílejte na ně,“ řekl Call.

„Ale co když se strefím do toho chlápka?“ řekl Newt.

„To už je jeho starost,“ řekl Call. „Tvoje starost je nenechat ho ujet.“

Uvázali koně k pahýlu stromku a zamířili k chajdě. Zpívání přestalo, vystřídala je hádka.

Kapitán s Deetsem zmizeli a nechali Newta o samotě s jeho rozechvěním a břemenem odpovědnosti. Napadlo ho, že stojí nejblíž u jejich vlastních koní. Kdyby ti chlapi byli zkušení banditi, nic by se jim nehodilo líp než ukrást tři takové pěkné koně. Třeba to zpívání byla jen lest, finta, jak oslabit kapitánovu pozornost. Třeba jich je víc než dva. Ostatní se mohli schovávat v temnotě.

Sotva ho napadlo, že by banditů mohlo být víc, litoval, že ho to napadlo. Ta myšlenka ho vyděsila. Mezi ním a boudou byla spousta nízkých keřů, většinou chaparraly, za každým keřem se mohl skrývat bandita s křivákem. Vočko mu často vysvětloval, jak účinný je dobrý křivák v rukou toho, kdo ví, kam bodnout – popisy dobrých vpichů mu tanuly na mysli, zatímco pokročil vpřed. Neudělal ještě ani deset kroků, když dospěl takřka k jistotě, že nastává jeho konec. Bylo mu jasné, že je snadná oběť i pro toho nejnezkušenějšího banditu. Jaktěživ nikoho nezastřelil a ve tmě špatně viděl. Vnímal svou bezmocnost tak zřetelně, že se brzy cítil jako umrtvený – ne dost umrtvený, aby se nebál, co se může stát, ale příliš otupělý, aby pomyslel na nějakou obranu.

Dokonce pocítil i záchvěv zlosti na kapitána, že mu tak bezmyšlenkovitě přidělil tu stranu domu, kde stojí jejich koně. Kapitánova důvěra, kterou by si tak rád vysloužil, mu teď připadala příliš náročná: nechá ho tu a nestará se, jak se s úkolem vyrovná.

Leč čas plynul, a tak se sunul krok za krokem s pistolí v ruce k domu. Když vedle něho stáli kapitán s Deetsem, zdála se chýše blízko, ale jen odešli, jako by se vzdálila, takže musil zdolávat mnoho nebezpečných stínů. Jediné, co ho trochu konejšilo, bylo, že hlasy ve tmě hlaholily, takže ho muži sotva mohli slyšet, pokud ze samého zmatku sám nevystřelí.

Když se dostal na třicet sáhů k chýši, dřepl si za keř. Chajda byla odjakživa pouhý přístřešek, obezděný nepálenými cihlami, a teď byla tak sesutá a děravá, že bylo dovnitř dobře vidět. Newt zjistil, že hádající se jsou dva pořízkové s holýma rukama, anebo to aspoň tak vypadalo. Měli na sobě Špinavé košile a ten starší měl pěknou bleskovku. Ten druhý vypadal jako kluk, sotva starší než on. Měli flašku, ale zřejmě v ní moc nezbývalo, protože ten starší ji nechtěl podat mladšímu.

Nebylo těžké pochopit, o čem vedou spor. Přeli se, co budou mít zítra k jídlu.

„Povídám ti, sníme toho mezka,“ řekl mladík.

„Ani nápad,“ řekl starší.

„Tak mi dej aspoň napít,“ řekl chlapec.

„Přestaň,“ řekl starší. „Nezasloužíš si mou pálenku a svého mezka ti nedám k obědu. Jsem tomu mezku zavázán a ty taky. Nedonesl nás až sem bez protestů?“

„Myslíš do týhle pouště, kde zhebneme?“ odsekl mladíček. „Za to mu mám děkovat?“

Newt stěží rozeznal vzadu za ohněm u vchodu do chýše hubeného mezka a oslíka.

„V nejhorším sníme osla,“ řekl plešatec. „K čemu nám je?“

„Mohli bysme ho naučit sedat si na zadek a prosit o cukříček,“ řekl ten mladý a hned nad svým vtipem vyprskl.

Newt se přisunul trochu blíž. Jeho strach rychle opadal. Muži, kteří vedou takové řeči, nemohou být zvlášť nebezpeční. Jen mu otrnulo, čapla ho zezadu za rameno nějaká ruka: málem omdlel děsem při představě, jak se do něho užuž zabodne křivák. Pak si teprve uvědomil, že je to Deets. Černoch mu pokynul, aby ho následoval, a kráčel rovnou do chýše. Nezdálo se, že by měl sebemenší obavy. Když byli dva kroky od zhroucené adobové zdi, uviděl Newt kapitána, jak z druhé strany vstupuje do kruhu světla vydávaného ohněm.

„Ani hnout, hoši!“ řekl klidným, takřka přátelským hlasem. Mužům u táboráku však ten hlas asi moc přátelsky nezněl. „Vrazi!“ zaječel mladíček. Vyskočil a proletěl jako šipka kolem kapitána, takže mu kapitán nestačil nastavit nohu ani praštit ho pažbou pušky. Na tlusťocha byl mrštný a seděl na hřbetě mezka, než se druzí dva stačili hnout. Newt čekal, že po něm kapitán střelí, anebo že aspoň couvne a srazí ho z mezka, ale k jeho překvapení kapitán jen stál a díval se s puškou na předloktí. Chapec, protože to byl jen chlapec, prudce vmáčkl mezkovi do slabin kotníky, zvíře povyskočilo a zhroutilo se, takže mu chlapec přeletěl přes hlavu, takřka přesně na místo, odkud vyběhl. Když se Newt líp podíval, pochopil, proč kapitána útěk nevzrušil: mezek měl jednu nohu podvázanou.

Pohled na popletu, který se pokouší prchnout na mezku s podvázanou nohou, byl pro Deetse moc. Plácl se velkou rukou do stehna a basově se rozesmál; pušku si odložil na nízkou zeď z nepálených cihel.

„Tak to vidíš, nestojí za nic,“ řekl chlapec rozhořčeně a vyskočil. „Nohy mu neslouží.“

Deets se rozesmál ještě hlasitěji, ale plešatec vzdychl a zadíval se na kapitána docela bodře.

„Je to můj bratr,“ řekl klidně. „Pán ho obdařil pěkným barytonem a nejspíš si řek, že tím pro chudýho irskýho kluka udělal až moc.“

„Určitě jsem chytřejší než ty,“ odsekl hoch. Zdálo se, že má chuť pokračovat v hádce, ale bratr se jen usmál.

„Mezek nemůže fungovat, když má podvázanou přední nohu,“ řekl. „Na takové maličkosti pořád zapomínáš, Seane.“

Zvíře se zatím zase zvedlo a pokojně stálo vedle kapitána.

„Já mu ji nepodvazoval,“ řekl hádavě Sean. „Já jel na oslu.“ Plešatec pohostinně nabídl láhev kapitánovi.

„Je tam už jen hlt,“ řekl, „ale jestli máte žízeň, poslužte si.“

„Je to pro mne čest, ale nebudu pít, díky,“ řekl kapitán. „Víte vy vůbec, kde jste?“

„V Irsku nejsme,“ odpověděl hoch. „To jediný vím.“

„Nemáte s sebou náhodou pytel brambor, pane?“ řekl ten starší. „Stýská se nám po našich koroptvičkách.“

Call kývl na Deetse a Newta, aby se k nim přidali. Když došli k ohni, plešatec vstal.

„Jelikož nás nehodláte zavraždit, představím se,“ řekl. „Jsem Allen O’Brien a tohle je náš Sean.“

„Jiná zvířata nemáte? Jen toho mezka a osla?“ zeptal se Call.

„Začínali jsme se třema mezky,“ řekl Allen. „Bohužel jsme podlehli chlastu. Vyměnili jsme dva mezky za osla a pálenku.“

„A pytlík fazolí,“ dodal Sean. „Jenže ty fazole jsou nanic. Zlomil jsem si zub, když jsem do jedny kousl.“

Teď zase vzdychl Call. Čekal vaqueros, a místo toho padne na dva bezradný Iry, který nemají na čem jet. Mezek i osel hlady sotva stáli na nohou.

„Kde se tu lidičky berete?“ zeptal se.

„To by byla dlouhá historie,“ řekl Allen. „Jsme daleko od Galvestonu? To byl náš cíl.“

„Dost jste přestřelili,“ řekl Call. „Tahle bouda, kam jste zašli na nocleh, patří muži jménem Pedro Flores. Není to žádný dobrodinec, a jestli vás tu zítra přistihne, dá vás nejspíš oběsit.“

„Určitě,“ potvrdil Deets. „Zítra bude zuřit.“

„Prima, to půjdeme radši s vámi,“ řekl Allen. Zdvořile nabídl doušek jak Deetsovi, tak Newtovi, a když odmítli, sám vyprázdnil láhev do dna a odhodil do tmy.

„Čímž máme sbaleno,“ řekl.

„Dojdi pro koně,“ řekl Call Newtovi a díval se na Irčany. Nebyla to jeho starost, mohl klidně odjet a nechat je být, jenže krádež, které se hodlal dopustit, je může připravit o život. Pedro Flores si vybije zlost na každém anglicky mluvícím bělochovi, který mu padne do ruky.

„Nemám čas na dlouhé vysvětlování,“ řekl. „Jižně odtud máme nějaké koně. Jak to půjde, pošlu sem některýho našince s dvěma koňmi. Buďte připraveni – nebudeme na vás čekat.“

„To pojedeme ještě teď v noci?“ řekl hoch. „Ale to se nevyspíme!“

„Zkrátka čekejte,“ zopakoval Call. „Až pojedeme, pojedeme zostra, a na tom mezku a oslíku byste nám nestačili.“

Newtovi bylo těch dvou líto. Vypadali přátelsky. Ten mladší držel v rukou pytlík fazolí. Newt měl pocit, že je nemůže opustit, pokud jim neporadí.

„Fazole se musí napřed namočit,“ řekl. „Dejte je do vody, za chvíli změknou.“

Kapitán už cválal pryč, Newt si netroufal déle otálet.

„Jak je máme namočit, když nemáme vodu?“ řekl Sean. Měl velký hlad a v takových chvílích očividně propadal zoufalství.

Poslední odcházel Deets. Když nasedal, Allen O’Brien k němu přistoupil.

„Doufám, že na nás nezapomenete,“ řekl. „Bojím se, že jsme se ztratili.“

„Kapitán řekl, že se pro vás stavíme, tak se pro vás stavíme,“ řekl Deets.

„Třeba přijedou s valníkem,“ řekl Sean. „Jet na voze, to by se mi hodilo.“

„Pro tebe by se nejlíp hodila kolíbka,“ řekl bratr.

Poslouchali, jak hluk cválajících koní slábne a ztrácí se v pusté noci.

Kapitola 11

Augustus brzy objevil stádo koní v údolí jižně od starého sezonního tábora. Do ubikace se Call strefil přesně, ne tak do počtu. Pár koní zařehtalo při spatření jezdců, ale zvlášť vyplašeně nevypadali.

„Nejspíš to jsou koně z Texasu a už mají Mexika dost,“ řekl Augustus.

„Já ho mám plný zuby, a ani jsem se tu neohřál,“ řekl Jake a zapálil si. „Tyhle čilimníky já nikdy neměl rád.“

„Škoda, Jaku, tady by ses měl usadit,“ řekl Augustus. „Sem za tebou ten šerif nemůže. A nadto, pomysli na zdejší ženský!“

„Já už ženskou mám,“ řekl Jake. „Ta holka z Osamělý Holubice mi hezkou chvíli postačí.“

„To máš pravdu, je to kus,“ řekl Augustus, „ta tě klidně položí na lopatky.“

„Co ty o tom víš, Gusi?“ zeptal se Jake. „Sotvas ji vyzkoušel, v tvých letech?“

„Čím starší housličky, tím lepší hudou písničky,“ řekl Augustus. „Ty ses nikdy v ženách nevyznal.“

Jake neodporoval. Už zapomněl, jak rád se Gus pře.

„Ty si hádám myslíš, že jediný, co po tobě každá ženská chce, je, aby sis ji vzal za manželku, postavil jí dům a vychoval s ní pět nebo šest fakanů,“ řekl Augustus. „Podle mýho názoru ale jen málokterá ženská je blázen, a jedině blázen by si moh pro takový dílo vybrat tebe, Jaku. Ty jsi prima pro tanec při měsíčku nebo o posvícení, a třeba i na malý výlet, ale stavění domu a vychovávání fakanů, to není tvůj obor.“

Jake dál mlčel. Věděl, že ticho je nejlepší obrana, jakmile se Augustus rozkuráží. Když ho nechá, sice to ještě chvilku potrvá, než zmlkne, ale jakákoli odpověď by ho jen víc rozproudila*

„Tohle přece není sto koní,“ podotkl po chvíli. „Třeba jsme padli na špatný stádo.“

„Ne, to je ono,“ řekl Augustus. „Pedro se prostě naučil nechovat celou remudu na jednom place. Tohle je skoro čtyřicet koní. Woodrow nebude jásat, ale ten není nikdy spokojený.“

Sotva domluvil, zaslechl od severu cválat tři koně.

„Jestli to nejsou naši, tak s námi bude zle,“ řekl Jake.

„Jsou to naši,“ řekl Augustus. „Čím to, že zvěd jako ty, průzkumník z Montany, nepozná svoje lidi podle sluchu?“

„Gusi, s tebou by nevydržel ani svatej,“ řekl Jake. „Copak můžu vědět, jak cválají vaše kobyly?“

To byl známý trik: chtěli, aby se proti nim cítil jako nemehlo, jako by člověk byl nemehlo, protože nevidí ve tmě anebo nepozná podle cvalu místního koně.

„Propána, ty jsi ale netykavka, Jaku,“ řekl Augustus, zrovna když k nim Call přirazil.

„Je tohle všechno, co tu bylo, anebo jste do nich vjeli a zbytek utekl?“

„Tobě ty koně připadají neklidný?“ zeptal se Augustus.

„A sakra,“ řekl Call. „Když jsme tu byli naposled, byly tu dvě nebo tři stovky koní.“

„Možná že Pedro udělal bankrot,“ řekl Augustus. „Zkrachovat nemusejí vždycky jen Texasani. Cos udělal s těmi vaqueros?“

„Žádný jsme nenašli. Našli jsme jen dva Iry.“

„Iry?“ protáhl Augustus.

„Zabloudili,“ řekl Deets.

„A dost daleko, jak to vypadá,“ řekl Jake.

„Chtěli do Galvestonu,“ pokusil se vyjasnit situaci Newt.

Augustus se rozesmál. „Myslím, že není moc těžké nestrefit se do Galvestonu, když člověk startuje z Irska,“ řekl. „Ale to už jeden musí být mistr, když mine celý Spojený státy a strefí se zrovna do ranče Pedra Florese. Lidi, co tohle dokázali, bych rád poznal.“

„Budeš mít příležitost,“ řekl Call. „Nemají na čem jet, pokud nepočítám mezka a osla. Myslím, že bysme jim měli pomoct z bryndy.“

„Divím se, že maj co na sebe,“ řekl Augustus. „Už je dávno měl nějakej bandita svlíknout donaha.“

„Spočítali jste ty koně, nebo jste tu jen tak seděli a žvanili?“ zeptal se Call zhurta. Ukazovalo se, že noc bude složitější a méně výnosná, než doufal.

„Uložil jsem to Pomovi,“ řekl Augustus. „Jejich asi čtyřiceti.“

„To je málo,“ řekl Call. „Chytíme dva a vrátíme se pro ty Iry.“

Sundal ze sedla laso a podal je klukovi.

„Běž a přiveď dva koně,“ řekl. „Vyber nějaký krotký.“

Newt byl úkolem tak překvapený, že málem upustil laso. Ještě nikdy nechytal do lasa koně v noci – ale musí to zkusit. Odklusal ke koním, jistý, že se rozprchnou, sotva ho uvidí. Ale měl štístko. Šest nebo osm koní naopak přiklusalo k němu, aby si očichali jeho valacha, a tak snadno jednoho z nich chytil. Když si chystal druhou smyčku a snažil se při tom odvést prvního koně k Vočkovi, přiklusal bez ptaní Pom Boggett a jakoby nic chytil dalšího koně.

„Co s nima budeme dělat, značkovat je?“ ptal se.

Newt měl zlost, protože by byl býval rád svůj úkol splnil bez cizího přispění, ale že to byl Pom, mlčel.

„Půjčíme je dvěma chlápkům, který jsme našli,“ řekl. „Irčanům.“

„Br,“ otřásl se Pom. „Nerad půjčuju svý laso Irovi. Ještě bych vo svý dobrý laso moh přijít.“

Newt to vyřešil tak, že druhému koni navlékl své laso. Vedl oba ke kapitánovi. Když se přiblížil, pan Gus se rozesmál, až se Newt lekl, že nakonec přece jen něco zvoral – ale nemohl přijít na to co.

Pak uviděl, že se koukají koni na cejch, na HIC vypálené na levém stehně.

„Z toho je vidno, že i hříšníci mohou činit dobré skutky,“ řekl Augustus. „Vydali jsme se na lup a teď budeme moci vrátit cenný majetek muži oloupenému jinými. To je zvláštní spravedlnost, co?“

„Hlavně je to promarněná noc,“ řekl Call.

„Já na vašem místě bych od toho muže žádal za navráceni těch koní odměnu,“ řekl Jake. „Jaktěživ by se s nimi neshledal nebýt nás.“

Call byl zticha. Přirozeně nemohou od toho člověka přijmout peníze za jeho vlastní koně.

„Netrap se, Calle,“ řekl Augustus. „Vynahradí nám to ty Irčani. Třeba mají bohaté strýčky – bankovní ředitele, majitele železnic, uhlobarony nebo tak něco. Ty budou tak šťastný, že se jim synovečci vrátili živí a zdraví, že si nás vezmou na holport.“

Call ho ignoroval a snažil se vymyslet nějaký způsob, jak věc spravit. Plánoval sice vždycky každou akci bedlivě, ale život v pohraničí ho dávno poučil o křehkosti všech plánů. Popravdě řečeno, většina plánů se do jisté míry a z různých důvodů prošvihne. Přežil jako hraničník, protože hbitě reagoval na novou situaci, a ne protože dovedl neomylně plánovat.

V daném případě získal dva poutníky bez prostředků a stádo čerstvě odcizených koní. Jenže do svítání zbývaly ještě plné čtyři hodiny a jemu se nechtělo upustit od mety, kterou si původně vytkl, že se vrátí se stovkou mexických koní. Ještě to bylo pořád možné, pokud bude postupovat dostatečně rázně.

„Tak tedy,“ řekl a rychle přemítal, koho určit k čemu. „Tohle jsou většinou Wilbargerovi koně. Jsou tak krotcí, protože jsou ještě pořádně uhnaní, a krom toho jsou zvyklí na Texasany.“

„Hned bych si jednoho chytil a jel na něm zpátky, jen kdyby mezi nima byl nějakej mimochodník,“ řekl Jake. „Div jsem nevypustil duši, jak mě nadhazoval ten starej klusák, co jste mi dali, pánové.“

„Jake si zvyk na péřový podušky a arkansaský kurvy,“ řekl Augustus. „Je k pláči, že se chudák musí na stará kolena družit s drsňáky, jako jsme my.“

„Kočkovat se můžete zítra,“ řekl Call. „Pedrovi koně nemůžou být ze světa. Podívám se po nich, než to tu zabalím. Rozdělíme se na tři oddíly.“

„Mě zařaď do toho, co jede nejkratší cestou domů,“ řekl Jake, který nikdy neměl dostatek hrdosti, aby si nenaříkal. „Už se mi příčí naklepávat si dál zadek po Mexiku.“

„Jak chceš,“ řekl Call. „Ty, Pom a Deets poženete koně domů.“

Byl by si rád nechal Deetse u sebe, jenže Deets byl jediný, o kom s určitostí věděl, že Wilbargerovy koně povede rovnou čarou do Osamělé Holubice. Pom Boggett sice měl pověst dobrého honáka, ale jeho jakost si ještě nevyzkoušel, a Jake nejspíš ani nevěděl, kde je.

„Gusi, ty si vem na starost Iry,“ řekl. „Jestli ti dva dovedou trochu jezdit na koni, měl bys dohonit stádo někde na týhle straně řeky. A ne aby sis s nima napřed hodil partičku pokeru!“

Augustus minutku rozvažoval.

„Tak takhle ty na to jdeš?“ řekl. „Ty a Newt a Vočko budete mít všechnu legraci pro sebe a pro nás ostatní zbyla jen nudná klopota.“

„Snažil jsem se ti usnadnit práci, Gusi,“ řekl Call. „Z úcty k tvým šedinám a obecné zvetšelosti.“

„Nashle u snídaně,“ řekl Augustus a převzal otěže od Newta. „Doufám, že ti tvoji Irové nečekaj žádnou bryčku.“

Po těch slovech odcválal. Ostatní klusali k místu, kde seděli a čekali Vočko a Pom.

„Vočko, ty půjdeš se mnou,“ řekl Call. „A ty…“ podíval se na kluka. Ačkoli tím vystavoval Newta dalšímu nebezpečí, rozhodl se, že vezme chlapce s sebou. Aspoň neodkouká nic zlého, což by nepochybně odkoukal, kdyby putoval s Gusem.

„Všechno, co vy tři máte za úkol, je přihnat před rozbřeskem tyhle koně do města,“ dodal. „Kdybychom nebyli zpátky, dejte Wilbargerovi ty jeho.“

„K čemu se chystáš? Snad tu nechceš zůstat a voženit se?“ zeptal se Jake.

„Nemám žádný pevný plán,“ řekl. „Nedělejte si s námi starosti. Starejte se o koně.“

Když to říkal, díval se na Deetse. Nemohl výslovně stanovit Deetse za velitele nad dvěma bílými, ale chtěl, aby černoch věděl, že odpovědnost za to, aby se koně dostali na místo určení, leží na něm. Deets neřekl nic, ale když vycválal, aby koně uvedl do pohybu, zaujal místo na křídle, jako by tam patřil odjakživa. Pom Boggett odklusal na druhé křídlo, takže Jake dělal zadní voj. Po svém způsobu se tvářil, jako by se ho akce vůbec netýkala.

„Jsi fakt kamarád, Calle,“ řekl. „Ještě nejsem doma ani celý den, a už jsi mě povýšil na zloděje koní.“

Ale odcválal za stádem a brzy jim zmizel z očí. Vočko se za ním díval a pak zívl.

„Ať se propadnu,“ řekl, „Jestli Jake není pořád stejnej.“

O hodinu později našli hlavní stádo v úzkém údolí několik mil na sever. Call odhadoval, že to bude víc než sto kusů. Svízel spočívala hlavně v tom, že koně byli sotva míli od Floresova hlavního stanu, a ke všemu na té méně výhodné straně. Museli je přehnat buď kolem haciendy, anebo je převést na sever k řece, což byla trať podstatně delší. Kdyby si Pedro Flores a jeho lidé vzpomněli je pronásledovat, měli by dobrou šanci, že je dostihnou v otevřené krajině za bílého dne, nemálo mílí od každé pomoci. Proti malému vojsku vaquerů by stáli jen Call, Vočko a chlapec.

Na druhé straně Calla nijak neblažilo, že by tu měl koně nechat, když už je konečně našel. Byl v pokušení přehnat je rovnou kolem haciendy v naději, že všichni šli spát namol opilí.

„Když už jsme jednou tady, tak si je vezmeme,“ řekl.

„Je jich pěknej houf,“ řekl Vočko. „Dlouho se sem nebudeme muset vracet.“

„Už se sem nikdy nevrátíme,“ řekl Call. „Pár prodáme a zbytek vememe s sebou do Montany.“

Život konečně začíná, pomyslel si Newt. Teď se dostal až sem, daleko za hranici, a chystá se odehnat obrovské stádo koní, a za pár dní nebo týdnů vyrazí po dobytčí stezce do končin, o kterých sotva slyšel. Kluci z Osamělé Holubice, kteří dělali honáky, došli většinou jenom do Kansasu a vytahovali se, jako by byli bůhvíkde – to Montana bude nejmíň dvakrát tak daleko. Nedovedl si představit, jak to tam asi vypadá. Jake říkal, že tam jsou buvoli a hory, dvě věci, které nikdy neviděl, a taky sníh, věc ze všeho nejhůř představitelná. Znal pahorky a kopce, takže o horách měl ponětí, a v novinách, které kočí dostavníků občas nechávali panu Gusovi, viděl obrázky buvolů.

Zato sníh byla věc zcela tajuplná. Jednou nebo dvakrát už zažil v Osamělé Holubici mrazíky – viděl ledový škraloup na vědru s vodou, které stálo na verandě. Jenže led nebyl sníh, ten prý leží na zemi v takových kupách, že se lidi musí skrz něj brodit. Viděl už obrázky lidí na saních, ale pořád si nedovedl pořádně představit, jaký je to pocit stát po kolena ve sněhu.

„Dáme se rovnou cestou k domovu,“ řekl Call. „Když je vzbudíme, tak je vzbudíme.“

Podíval se na kluka. „Ty pojedeš na levým křídle, Vočko na pravým a já vzadu. Jestli se něco semele, přijde to odzadu a já si toho všimnu první. Kdyby se na nás moc tiskli a sápali, můžeme jim vždycky předhodit třicet nebo čtyřicet koní a doufat, že se tím spokojí.“

Objeli stádo a polehoučku je začali hnát na severozápad, tu a tam mávli lasem, aby se koně rozhýbali, ale mluvili co nejmíň. Newtovi to přece jen všechno připadalo divné, neboť původně si představoval, že jedou do Mexika koně kupovat, a ne krást. Člověk musel žasnout při pomyšlení, jaký rozdíl v pohledu na to, co je správné a co ne, znamená bahnitá říčka jako Rio Grande. Na texaském břehu se za krádež koně věšelo a mnozí z oběšených byli mexičtí kovbojové, kteří přišli za řeku dělat vlastně to samé, co teď dělali oni. Kapitánova neúprosnost vůči lapkům byla proslulá, a přece teď jsou tady a odhánějí koní celé stádo. Zřejmě stačí přejít řeku a zločin přestane být zločinem a je z něho hra.

Newt neměl dojem, že se dopouštějí něčeho špatného, kapitán by přece nic špatnýho nedělal. Ale napadlo ho, že pro mexické právo může být to, co činí, delikt hrdelní. Dávalo to hře nepříjemné zabarvení. Když si dřív představoval, jaké to bude, až taky pojede do Mexika, předpokládal, že nebezpečí bude mít podobu kulek, ale teď už si tím nebyl jistý. Při jízdě tam si nedělal starosti, protože měl kolem sebe celou partu. Jenže teď při návratu neměl kolem sebe partu a připadal si docela sám. Vočko byl daleko na druhé straně údolí a kapitán půl míle vzadu. Kdyby proti němu vyrazil houf nepřátelských vaquerů, dost možná by své společníky ani nenašel. I kdyby ho hned nezajali, mohl se lehko ztratit. Určit polohu Osamělé Holubice by nebylo jen tak, zvlášť s pronásledovateli v patách.

Kdyby ho chytili, věděl, že nemůže čekat milost. Jediná příznivá okolnost byla, že jak se zdálo, široko daleko se nevyskytoval strom, na který by ho mohli pověsit. Pan Gus kdysi vyprávěl historku o zloději koní, kterého museli pověsit na kladku čouhající z vikýře stodoly, poněvadž v místě nerostly žádné stromy; ale co Newt věděl, v Mexiku nebyly ani stodoly. Jasné mu bylo jen to, že má strach. V úzkostech ujel několik mil. Myšlenka na oběšení – nová myšlenka – mu ne a ne jít z mysli. Jednu chvíli se mu vnucovala tak silně, že si rukou stiskl krk, aby okusil, jaké to je, když člověk nemůže dýchat. Nebylo to tak strašné, pokud se Škrtil vlastní rukou, jenže provaz by se zařezával hůř.

Míle ubíhaly a vaqueros nikde. V měsíčním svitu se koně protáhli do dlouhé řady a lehce klusali. Už byli daleko za haciendou a noc se zdála tak pokojná, že Newtovi trochu otrnulo. Konečně kapitán a Vočko a ostatní podnikli takových jízd už plno. Byla to fuška na jednu noc, a tahle noc už skoro končí.

Newt nebyl unavený, a když ho nejhorší strach přešel, začal si představovat, jak příjemné bude defilovat Osamělou Holubicí s takovým stádem koní. Každý, kdo ho uvidí vjíždět, pochopí, že už je chlap – dokonce i Lorena by si toho mohla všimnout, kdyby náhodou v pravý čas vyhlédla z okna. On a kapitán a Vočko konají něco výjimečného. Deets na něho bude pyšný, a dokonce i Bolivar kývne.

Všechno pokračovalo poklidně a pokojně a srpek měsíce visel na západě. Newt měl dojem, že to musí být jedna z nejdelších, nocí roku. Vytrvale se díval k východu v naději, že zahlédne na obzoru cípek červeně, ale obzor byl pořád černý.

Zrovna dumal o ránu, a jak to bude fajn, až budou za řekou a poženou koně do města, když tichá noc najednou vybuchla jako bomba. Byli na dlouhé chaparralové pláni jižně od řeky; objížděli právě mimořádně bujnou houštinu chaparralu, opuncií a nízkých mesquitových keřů, když se to stalo. Newt popojel kousek stranou, aby koně měli kam uhnout od houštiny, když za sebou uslyšel výstřely. Než se stačil ohlídnout nebo jen sáhnout po pistoli, stádo se splašeně rozběhlo. Zadní koně se snažili prodrat dopředu, koně kolem něho se vzepjali, skočili a řachli do trní. Z druhé strany houštiny zazněly výstřely z pistole a Newt přestal chápat, co se děje. Než ta mela začala, byla většina stáda za ním a koně před ním klusali všichni týmž směrem. Ale teď se na pláni zmateně vlnila masa splašených zvířat a do ní se valil ještě proud koní zprava. Muselo do nich vrazit nějaké cizí stádo, které objíždělo houštinu ze severu. Sotva si to Newt uvědomil, zmítalo se kolem něho moře zvířat, z nichž některá při střetu upadla. Potom rozeznal mezi zděšeným ržáním stovek koní křik a kletby – mexické kletby. Uviděl jezdce utopeného mezi zvířaty jako on a k jeho úleku to nebyl ani Vočko, ani kapitán. Teprve teď mu došlo, že do sebe vrazila dvě stáda s opačným cílem: jedno, to jejich, mířilo do Texasu, druhé chvátalo z Texasu.

Ale pochopení mu bylo málo platné; zadní koně se konečně prodrali dopředu a teď se všechna zvířata strkala a snažila se vyrazit z houfu. Na okamžik mu napadlo, že by se měl pokusit o totéž, ale pak zahlédl další dva jezdce, kteří už venku byli a zoufale se snažili stádo uspořádat. Bezvýsledně. Ale ani oni k nim nepatřili a tak si řekl, že pokud trčí v hloubi stáda, je aspoň v bezpečí.

Brzy se ukázalo, že jejich stádo je mnohem větší a vtahuje do sebe stádo druhé. Zanedlouho cválala všechna zvířata svorně na severozápad, Newt mezi nimi. Jeden valach s vytřeštěnýma očima málem Myšáka porazil. Potom zaslechl Newt střelbu zleva a shrbil se v domnění, že výstřely jsou určeny jemu. Jak se tak nakláněl a točil hlavu ve směru palby, Myšák se přehoupl přes statný chaparralový keř: Newt ten skok nečekal, jedna noha mu vyklouzla z třmenu, otěže se mu vysmekly z ruky, ale chytil se sedlové hrušky a zůstal v sedle. Napříště se soustředil na jízdu, přestože střelbu zaslechl ještě několikrát.

Tiskl se k hřívě, což byla zbytečná opatrnost, neboť ženoucí se stádo zdvíhalo tolik prachu, že by neviděl na deset stop před sebe ani za bílého dne, Byl za ten prach vděčný – dusil, ale chránil ho před zastřelením, což bylo důležitější. Po několika mílích už nebyli koně na sebe tak natlačení.

Newtovi napadlo, že by měl vykličkovat ze stáda a nenechávat se jen tak unášet jako tříska proudem, ale nevěděl, co pak. Slušelo by se, aby střílel po vaqueros, pokud tam ještě jsou? Skoro se bál vytáhnout pistoli z pouzdra, co kdyby Myšák zase skočil přes keř a jemu by vypadla z ruky?

Jak tak ujížděl a snažil se nespadnout a doufal, že koně ani on se nezřítí do rokle nebo strže, zaslechl velmi uklidňující zvuk: zvuk kapitánovy velké pušky. Newt slyšel dva výstřely. Musel to být kapitán, protože v pohraničí nosil henryovku už jen on. Všichni ostatní přešli k lehčím vinčestrovkám.

Výstřely znamenaly, že kapitán je v pořádku. Divné bylo, že se nesly zepředu, jelikož kapitán byl původně vzadu, jenže vpředu byli taky vaqueros. Kapitánovi se nějak podařilo dostat se do čela a setřást je.

Newt se ohlédl přes rameno a uviděl na východě červánky. Byla to jenom čárka, jakoby pastelkou namalovaná nad tlustou černou čáru země, nicméně znamenalo to, že noc končí. Nevěděl, kde jsou, ale pořád ještě měli spoustu koní. Běželi teď ve volném rozestupu, takže se snadno dostal na okraj stáda. Vzdor té červeni na východě zdála se krajina temnější než za hluboké noci; nic neviděl a jen hleděl držet s koňmi krok v naději, že běží správným směrem. Trochu mu bylo divné, že takové leknutí přestál živ a zdráv; pořád se ohlížel na východ a nemohl se dočkat, až bude světlo, aby konečně viděl kolem sebe a zjistil, jestli už se není čeho bát. Co když sto sáhů za ním cválají Mexikáni s vinčestrovkami?

Přál si, aby kapitán vystřelil znovu; ještě nikdy se neoctl v postavení, kdy by si připadal ve všem tak nejistý. Ať napínal zrak seč mohl, Newt nebyl s to zahlídnout nic než černou zem a bílý prach. Samozřejmě slunce brzy tuto nejasnost rozřeší, ale co uvidí, až něco uvidí? Co když budou kapitán a Vočko tentam a on bude cválat mezi Pedrovými vaquery do Mexika.

Potom zdolali jakési návršíčko a Newtovi poskočilo srdce nad tím, co uzřel: uzounkou stříbrnou stužku na severovýchodě – což musila být řeka. Blednoucí měsíc visel zrovna nad ní. Za ní v té tmě byl Texas, sice stejně černý jako Mexiko – ale byl tam. Hluboká úleva z toho pohledu odplavila většinu Newtova strachu. Dokonce poznal i ten zákrut – byl to starý komančský brod sotva míli nad Osamělou Holubicí. Ať už opatroval jeho dušičku kdokoli, dovedl ho domů.

Bůhvíproč se mu při spatření toho bezpečného, dobře známého místa chtělo plakat. Zdálo se mu, že noc trvala věčnost – a celý ten čas se pořád strachoval, že něco udělá špatně a dopustí se chyby, která bude znamenat, že se už víckrát nevrátí do Osamělé Holubice, anebo že se tam vrátí s ostudou. Teď to měl za sebou, už byl skoro doma a úleva jím proudila jako teplá voda a kanula mu v kapkách po líci. Byl rád, že je ještě tma – co by tomu ostatní řekli, kdyby ho viděli? Měl na obličeji závěje prachu, a když rychle setřel ty slzy úlevy, zůstaly mu na tváři vlhké šmouhy.

Za dalších pár minut, když se stádo přiblížilo k řece, tma povolila a zšedla. Červeň na východním obzoru už netvořila čárku, nýbrž rozrostla se do otevřeného vějíře. Brzy Newt rozeznal v prvním slabém šedavém světle běžící koně – spoustu koní. Zrovna když si myslel, že tu povodeň v nitru bezpečně zahradil, povolila tma ještě víc a první sluneční světlo se hrnulo na pláň, proniklo oblakem prachu a dotklo se srsti unavených koní, kteří většinou už zpomalili do krátkého klusu. V čele na břehu řeky čekal kapitán Call s velkou henryovkou na předloktí. Čertice byla zpěněná, ale hlavu držela vzhůru a nepokojně jí pohazovala, zatímco pozorovala blížící se stádo – dokonce zastříhala bystrýma ušima na Myšáka. Ani kapitán, ani šedivá kobylka jako by nebyli ani trochu zmoženi dlouhou nocí nebo pernou jízdou; Newta však pouhý pohled na ně dojal tak, že byl nucen setřít další slzu, a rozmazal si prach na tvářích ještě hůř. Kus níž po proudu zahlédl Vočka na plecitém hnědáku, kterému říkali Sardinka. Po nepřátelských vaqueros, s nimiž se potkali, ani památka. Newt měl tolik otázek na to, kde vlastně byli a co dělali, že ani nevěděl, kde začít, ale když dojel ke kapitánovi a zastavil se tak, aby se Čertice nepokusila Myšáka kousnout, nepoložil mu otázku žádnou. Byly by se z něho hrnuly proudem, kdyby tam stál pan Gus nebo Deets nebo Vočko, ale že to byl kapitán, otázky spolkl. Všechno, co řekl na závěr nejdobrodružnější a nejdůležitější noci svého života, bylo: „Dobré jitro.“

„A že je vážně dobrý, co?“ řekl Call, když tak hleděl, jak se obrovské, více než stohlavé stádo rozlévá přes nízké břehy, aby se napilo vody. Vočko zajel se Sardinkou až po třmeny do proudu, aby se stádo neroztáhlo moc k jihu.

Call věděl, že to byla vzácně šťastná náhoda, že se srazil s těmi čtyřmi mexickými zloději a přebral jim většinu koní, kterých se zmocnili v Texasu. Mexikánci se domnívali, že narazili na vládní oddíl – kdo jiný než vojsko mohl mít tolik koní? – a neměli se k boji, ačkoli po jednom vaquerovi, který se vytrvale pokoušel otočit stádo, přece jen musel střelit.

Co se kluka týče, bylo dobře, že získal trochu zkušenosti a vyšel ze všeho jenom se špinavou tváří.

Seděli tiše v sedle, zatímco z čepičky slunečního kotouče vystřelovaly dlouhé pentle světla přes hnědou řeku a pijící koně, z nichž někteří si na mělčině lehli a váleli se v chladivém bahně. Když se stádo po dvou po třech hnulo k severnímu břehu, dotkl se Call klisny a chlapec a on sjeli do proudu. Call uvolnil uzdu a nechal klisnu pít. Měl z ní stejnou radost jako z úlovku. Běžela jistě jako kočka a zdaleka nebyla vyčerpaná, třebaže chlapcův valach byl tak zmožený, že potrvá týden, než se sebere. Vočkův velký hnědák na tom nebyl o moc líp. Call dovolil klisně, aby se napila po libosti, než přitáhl uzdu. Většina koní přešla na severní břeh a slunce už se vyhouplo nad obzor.

„Tak pojedeme domů,“ řekl chlapci. „Doufám, že Wilbarger má kapsy plný peněz. Koní máme ažaž.“

Kapitola 12

Pokud Wilbargera pohled na tolik koní překvapil, nedal to najevo. Malé stádo už bylo ve výbězích a dál spolu s Deetsem a s mužem zvaným Pipka mlčky oddělovali koně s vypáleným HIC. Pom Boggett se staral o vrata mezi oběma výběhy: Wilbargerovy koně nechal proběhnout a ty, k nimž se nehlásil, odháněl lasem. Jake Spoon nebyl k vidění a taky po Augustovi a Irech ani památky.

Nové stádo bylo příliš početné, aby se dalo zahnat do výběhu. Call dávno zamýšlel oplotit jednu pastvinu pro takový případ, ale nikdy se k tomu nedostal. Zatím to nevadilo, koně byli po dlouhé cestě unavení a mohl je nechat pást a odpočívat. Po snídani pošle kluka, aby na ně dohlédl.

Wilbarger na okamžik ustal v práci, aby pohlédl na proud koní klusajících kolem, a hned zas pokračoval v oddělování, které už bylo skoro u konce. Poněvadž v ohradě bylo dost pomocných rukou, nezbylo Newtovi na práci nic jiného než stát u plotu a dívat se. Vočko už vyšplhal na to, čemu říkali sedadlo pro rozhodčí – na horní drát corralu –, aby sledoval akci. Jeho hnědák a Newtův Myšák, čerstvě odsedlaní, udělali pár kroků, potom si lehli a váleli se v prachu.

Call se ještě neodhodlal klisnu pustit. Když Wilbarger dokončil probírku, došel k plotu a zahleděl se ne na kapitána, nýbrž na ni.

„Dobré jitro,“ řekl. „Nabízím vám obchod. Nechte si těch třicet osm skvělých koní, které jsem zrovna vyřadil, a já si vezmu tu vychrtlou chudinku, na který sedíte. Třicet osm za jednu, to je podle mýho počtu dobrý obchod.“

„Počítáte špatně,“ řekl kapitán, nepřekvapený nabídkou.

Vočka zato vyvedla z míry tak, že div nespadl z plotu.

„To je vám milejší naděje, že vás ta potvora při první příležitosti zase kousne?“ zeptal se. Věděl, že se leckomu Callova klisna líbí, ale že by se někomu mohla líbit tak velice, bylo pro něho skoro neuvěřitelné.

Pom Boggett šel k nim a vytřepával si svinutým lasem prach z gatí.

„To je vaše poslední slovo?“ zeptal se Wilbarger. „Nabízím vám osmatřicet za jednoho. Taková příležitost se vám nenaskytne každý den.“

Pom odfrkl. Šedivou klisnu by byl taky rád získal. „To by bylo jako prodat zlatej padesátidolar za osmatřicet nikláků,“ řekl. Měl stejně mizernou náladu. Sotva zahnali koně do ohrady, Jake Spoon odsedlal a zamířil rovnou čarou do Strakatý fazole, jako by tam byl na bytě.

Wilbarger se po něm ani neohlédl. „Tahle parta je plná rozumbradů,“ zabručel. „Kdyby se rozum dal prodávat, byli byste bohatý.“ Zadíval se na Calla.

„Tuhle klisnu neprodám,“ řekl Call. „A myslím to vážně.“

„Beru to jako tvrdý fakt,“ řekl Wilbarger. „Žiju na koňským hřbetě, a přece jsem ještě v životě neměl pořádnýho koně.“

„Tahleta mi přišla do třetice,“ řekl Call.

Wilbarger kývl. „Milý pane, jsem vám velmi vděčný za to, že jste se dostavil včas. Muž, s kterým jste ve spojení, zřejmě ví, kde je peleš lotrovská.“

„Peleš jako hrom,“ řekl Call.

„Tak jdem, Pipko,“ řekl Wilbarger. „Kdo otálí, nikdy domů nedojde.“

„Zůstaňte ještě na snídani,“ navrhl Call. „Každou chvíli sem dorazí ještě další dva vaši koně.“

„Copak je s nimi, jedou po třech?“ zeptal se Wilbarger.

„Jsou v péči pana McCrae,“ řekl Call. „Má svoje vlastní tempo.“

„Při mluvení taky,“ řekl Wilbarger. „Nejspíš nebudeme čekat. Nechte si ty dva koně za svou námahu.“

„Přihnali jsme pár pěkných zvířat,“ řekl Call. „S radostí vám je předvedeme, jestli jste ještě v nouzi.“

„Už nemám zájem,“ řekl Wilbarger. „Vepře nepronajímáte, tu klisnu prodat nechcete, tak vám můžu dát leda sbohem.“

Potom se otočil k Boggettovi. „Nestál bys o dobrý místo, synu?“ zeptal se. „Líbíš se mi.“

„Já už místo mám,“ řekl Pom.

„Honit koně z Mexika není práce,“ řekl Wilbarger, „ale hazard. Vypadáš jako honák, a já se chystám vyrazit po trase s třemi tisíci kusy.“

„My taky,“ řekl Call, pobavený tím, že se mu ten chlápek pokouší odloudit skotáka rovnou před nosem.

„Kam míříte?“ zeptal se Wilbarger.

„Do Montany,“ řekl Call.

„To bych nedělal,“ řekl Wilbarger. Dojel k vratům, nahnul se, aby je otevřel, vyjel a nechal na Pipkovi, aby vrata zavřel. Když se Pipka při zavírání předklonil, spadl mu klobouk. Nikdo mu ho nešel zvednout, a tak musel ke své zlosti sesednout. Wilbarger čekal, ale vypadal netrpělivě.

„Tak se možná na trase setkáme,“ řekl Callovi. „Být vámi, vyhnul bych se Montaně. Moc daleko, moc zima, moc medvědů a nevím, jak je to s Indiány. Snad už je mají pod palcem, ale nespoléhal bych na to. Nakonec by někdo mohl po vás podědit vybrané stádo skotu.“

„Doufejme, že to nebude tak zlé,“ odtušil Call.

Wilbarger odjel v čele stádečka koní, které uzavíral Pipka. Když mrňous míjel Poma, byl Boggett ve velkém pokušení strhnout ho lasem z koně a pěkně ho zvalchovat a tak ulevit svému roztrpčení nad Lorenou a Jake Spoonem – ale za kapitánovy přítomnosti se spokojil pouze zlým kukučem a nechal Pipku odjet.

„Hrome, to mám hlad,“ řekl Vočko. „Snad se nám Gus nakonec neztratil. Kdo by nám pek vdolky?“ dodal, když na jeho poznámku nikdo nic nepodotkl.

„Vždycky by ses moh voženit,“ konstatoval Pom suše. „Na světě je spousta ženskejch, co uměj píct vdolky.“

Nebylo to poprvé, co byl Vočko na tuhle dílčí pravdu upozorněn. „To vím taky,“ řekl. „Ale to eště neznamená, že by mě ňáká chtěla.“

Deets okázale mlaskl. „Však by si tě vzala vdova Collová,“ řekl. „Ještě ráda by si tě vzala.“ Pak – dobře věda, že vdova Collová je pro Vočka bolavé místo – odkráčel k domu.

Zmínka o Mary Collové se Vočka dotkla velmi nemile. Lidi mu čas od času naznačovali, že by se mohl oženit – zejména Gus McCrae to s oblibou rozebíral.

Ale i bez cizí zmínky se mu občas do hlavy vloudila myšlenka na ženské, a jak tam jednou byla, měla sklon kroužit tam několik hodin jako mrak tiplic. Samozřejmě mrak tiplic ve srovnání s mrakem moskytů z Mexického zálivu je maličkost, takže přemýšlení o ženských nebylo nijak nesnesitelné, ale byly to úvahy, které Vočko v hlavě nepřemílal rád.

Nikdy nevěděl, co si o ženských myslet, a pořád na to ještě nepřišel, ale co se chování týkalo, bral si za příklad kapitána, a kapitánův příklad byl jasný. Kapitán se ženským vyhýbal a celá ta léta byl Vočkovi zářným vzorem až na jednu divnou příhodu, která Vočkovi vytanula na mysli nejvýš jednou za rok nebo dva, obvykle ve snu. Šel si tenkrát do hospody pro sekyru, kterou si od něho kdosi půjčil a nevrátil, a jak se po té sekyře sháněl, uslyšel z patra ženský pláč a hněvná slova.

Ta plačka byla kurva jménem Maggie, Newtova matka, ke které později tak zahořel Jake Spoon.

Teprve když Vočko sekyru našel a byl v půli cesty domů, došlo mu, že Maggie mluvila s kapitánem a že mu dokonce tykala, což Vočko neučinil ani jednou za dlouhá léta své služby.

Poznání, že se kapitán zdržoval v jedné místnosti s děvkou, zapůsobilo na Vočka podobně jako kulka, která ho trefila mezi lopatky při té velké bitce s Indiány u Strašidelnýho kopce. Když ho kulka zasáhla, pocítil náraz a potom jako by mu mozek zdřevěněl – a stejně se cítil po objevu, který učinil, zatímco nesl sekyru z hospody domů: Maggie mluvila s kapitánem mezi čtyřma očima, ačkoli pokud věděl, nikdo nikdy neslyšel, že by kapitán pěstoval s ženami styky bližší než občasné nadzvednutí klobouku vůči dámě, kterou potkal na ulici.

Na ten útržek přeslechnutého hovoru Vočko zapomínal pomalu. Ještě měsíc nebo dva poté se cítil celý vyšinutý, čekal, že se život nějak radikálně změní. Ale nic se nestalo. Brzy potom se všichni vydali proti proudu na zátah proti banditům z Chihuahuy, a kapitán, jak to Vočko viděl, byl pořád ten starý kapitán. Než se vrátili, narodilo se Maggie dítě a brzy nato se k ní nastěhoval Jake Spoon. Potom Jake odjel a Maggie umřela a Gus se jednoho dne rozjel a přivezl Newta od mexické rodiny, která se chlapce ujala po matčině smrti.

Léta míjela, většinou pomalu, hlavně když nechali hraničaření a pustili se do obchodování koňmi a dobytkem. Jediný faktický výsledek, který to přeslechnutí cizího hovoru Vočkovi přineslo, bylo, že si napříště dával pozor, komu půjčuje sekyru. Měl rád, když život plynul poklidně, a netoužil po dalších záhadách nebo převratných odhaleních.

Ačkoli ochotně zůstával s kapitánem a Gusem a konal svou denní práci, shledával, že ženská otázka se nedá jen tak lehko zahnat. Problém ženitby, jemuž se Deets tak bujaře pochechtával, byl dotěrný. Hlavně zásluhou Guse, který byl dvakrát ženatý a kurvil se, kdekoli se naskytla nějaká kurva. Manželství patřilo k oblíbeným Gusovým námětům. Když spustil, kapitán většinou vzal pušku a šel se projít, ale Vočko býval tou dobou rozložený na verandě a trochu ospalý z pití, takže si pokaždé vyslechl v plné šíři Gusovy názory, k nimž patřilo mimo jiné i to, že Vočko dělá hroznou chybu, že se ještě neoženil s vdovou Collovou.

Fakt, že Vočko s Mary Collovou promluvil sotva pětkrát nebo šestkrát za život, většinou ještě když žil nebožtík Joše Colle, neznamenal zhola nic pro nezúčastněnou osobu, jako byl Gus, nebo i pro nezúčastněnou osobu, jako byl Deets; oba jako by považovali za hotovou věc, že v něm Mary vidí vhodného Jošova nástupce. Podle nich pro to mluvil zejména fakt, že Mary sice byla žena nezvykle vysoká, ale ne tak vysoká jako Vočko. Byla o dobrou stopu vyšší než Još Colle, neškodný chlapík, kterého při návratu z Picklesovy Mýtiny, kde byl koupit dojnou krávu, stihla bouřka. Blesk ho usmažil i s koněm – dojnou krávu jen ožehl, ale stejně ztratila mlíko. Mary Gollová se už znovu nevdala, podle Gusova mínění jen proto, že se Vočko nezmohl na to, aby za ní zašel a požádal ji o ruku.

„Prosím tě, Još byl jenom půl žejdlíka,“ říkával Gus. „Ta ženská potřebuje žejdlík celý. Bude celá blahá, když získá muže, co dosáhne i na horní poličku.“

Vočko nikdy neuvažoval o tom, že by v manželství hrála výška postavy nějakou úlohu. Několik měsíců nad tím dumal, až ho napadlo, že Gus je taky vysoký a navíc vzdělaný.

„Ty jsi taky vysoký,“ řekl mu jednou v noci. „Měl by ses s ní oženit sám. Oba umíte číst.“

Věděl, že Mary umí číst, protože v kostele jednou nebo dvakrát zažil, že ji pastor požádal, aby četla žalmy. Měla zvláštní hluboký chraplavý hlas, pro ženu nezvyklý, a Vočko míval při poslechu divný pocit, jako by ho někdo šimral na zátylku.

Gus energicky popřel, že by mohl být vhodným mužem pro Mary Collovou. „Kdepak, Vočko, to by nevyšlo,“ řekl. „Já už prošel ždímačkou manželství dvakrát. Vdova potřebuje čerstvý zboží. Ostatně to chtějí všechny ženské, vdovy nevdovy. Jestliže má mužský zkušenost, nutně ji získal u jiný, a to nikdy nedělá dobrotu. Taková rovná ženská jako Mary si patrně myslí, že ti může skytnout víc zkušenosti, než kolik kdy budeš potřebovat.“

Pro Vočka to byl těžký oříšek. Nemohl si vzpomenout, jak se vůbec kdy k tomuhle tématu dostali, jelikož jaktěživ neřekl slovo o tom, že by se chtěl ženit. Ať už manželství značilo cokoli, značilo taky, že by musel opustit kapitána, a to Vočko nechtěl. Samozřejmě Mary nežila moc daleko, ale kapitán měl vždycky rád mužstvo po ruce, pro případ náhlé příhody. A taky netušil, co by si kapitán pomyslil, kdyby mu řekl, jaké má spády. Jednoho dne proto poukázal Gusovi na to, že on zdaleka není v Osamělé Holubici jediná partie. Byl tu Xavier Wanz, o Pyskáčovi nemluvě. A mezi cesťáky, kteří projížděli městem, určitě taky bylo plno svobodných. Ale když se zmínil o téhle variantě, Gus jako by neslyšel.

Leckdy si v noci, když tak ležel na verandě, připadal jako blázen, že o něčem takovém uvažuje, ale přemítal o tom dál. Celý život prožil mezi mužskými, pracoval, honil bandity a Indiány, nedokázal si vzpomenout, že by za celý dospělý život strávil deset minut o samotě s nějakou ženou. To znal líp Gusova prasata než Mary Collovou, a bylo mu s nimi volněji. Rozumné by bylo nedbat Guse a Deetse a uvažovat o věcech, které nějak souvisejí s jeho každodenní prací, například jak docílit, aby mu holinka nedřela kuří oko na palci. Před deseti lety mu vojenský soumar na ten palec šlápl a od té doby měl prst do oblouku, maličko, ale stačilo to, aby se na prstě třením o svršek boty udělalo kuří oko. Jediné řešení bylo vyříznout v botě díru, což se osvědčilo za suchého počasí, ale za mokra a zimy to znamenalo značnou svízel. Gus se nabídl, že mu palec znovu zlomí a srovná, jak má být, ale Vočkovi kuří oko zase tak moc nevadilo. Připadalo mu, že trápení s palcem je důležitější než žena, s kterou sotva promluvil; jenže jeho mysl si v tom směru nedala říct. Za některých nocí ležel na verandě a oči se mu klížily tak, že si své kuří oko nejen nezbrousil, ale vůbec na ně nepomyslil, zatímco vdova Collová vyplula na hladinu jeho vědomí jako želva na hladinu rybníka. Za takových okolností předstíral, že klímá, neboť Gus měl takový fištrón, že člověku četl myšlenky, a určitě by ho škádlil, kdyby přišel na to, že myslí na Mary a na její chraplavý hlas.

Dotěrnější než představa, jak Mary čte žalmy, byla jiná vzpomínka. Jednoho dne šel kolem jejího domu, zrovna když se nad městem strhla malá bouřka a k úděsu psů a koček hnala prostředkem ulice smetí. Mary měla pověšené prádlo, a teď se je snažila sundat, než se rozprší, ale bouřka byla rychlejší.

V písku se rozstřikovaly veliké kapky a vítr zesílil, takže Maryina prostěradla pleskala, jako když bičem práská. Vočka vychovali k úslužnosti, a jelikož bylo zřejmé, že ta prostěradla dají Mary zabrat, přešel ulici, aby jí nabídl pomoc.

Ale bouřka je oba předběhla; než stačil vejít na dvorek, spustil liják, takže bílý prach zhnědl. Většina jiných žen by nechala prádlo osudu a utíkala se schovat, ale Mary ne. Sukni měla tak mokrou, že se jí lepila na nohy, ale pořád zápolila s jedním z pleskajících prostěradel. Při tom zápolení jí vítr vytrhl z ruky pár menších kousků, které už sebrala, a unášel je přes dvůr, který už vypadal jako jezírko. Vočko je hbitě lapil a pak pomohl Mary sundat mokrá prostěradla ze šňůry – zřejmě to prováděla z čiré paličatosti, jelikož na západě bouřkového mraku už zase svítilo slunce, brzy bude zpátky také tady a za pár minut by prádlo usušilo.

To bylo jediné Vočkovo setkání s onou stránkou ženství, o níž Gus nepřestával básnit – totiž s ženským sklonem vzpírat se zdravému rozumu. Mary byla mokrá skrz naskrz, pleskající prostěradlo jí vyrazilo z vlasů hřebínek, takže se jí vrkoče rozpustily. Prádlo bylo stejně mokré jako před pověšením, ale ona toho nenechala. Sundávala ze šňůry věci, které tam bude muset za čtvrt hodiny znovu vyvěsit, a Vočko jí pomáhal, jako by to mělo nějaký smysl. Zatímco přidržoval šňůru, postřehl cosi, co jím projelo skoro stejně žhavě jako blesk, který zabil Joše Colla: kousky, které zachránil, bylo spodní prádlo – bílé dlouhé kalhotky podobné těm, které teď zřetelně prosvítaly Maryinou mokrou sukní, nalepenou k tělu. Vočko se tak vyděsil, že kalhotky málem pustil do bláta. Určitě si Mary pomyslí, že je to od něho drzost sahat jí jen tak na spodní prádlo, ale jednou si umanula, že sundá prostěradla ze šňůry. Nevěděl, jak se zachovat v situaci tak ožehavé, a tak jen dál podpíral šňůru jako bidlo, ztuhlý rozpaky. Naštěstí mu déšť brzy začal stékat přes okraj klobouku jako malý vodopád, takže se mohl za ním schovat, pokud ta muka neskončila. Jak mu tak voda tekla čůrkem z klobouku, jevilo se mu dění jen nezřetelně – nebyl s to posoudit, do jaké míry ten dobře míněný, leč zbrklý čin Mary rozhořčil.

Kupodivu se nestalo nic strašného. Když konečně zvládla prostěradla, převzala od něho Mary kalhotky tak věcně, jako by to byly kapesníky nebo ubrousky nebo cokoli jiného. Kupodivu vypadala spíš rozveselena pohledem na něho, jak tam před ní stál a voda z klobouku mu crčela těsně kolem nosu.

„Vočko,“ řekla, „štěstí, že máš pusu na klíč. Kdybys ji měl otevřenou, ještě by ses mohl utopit. Vřelé díky za pomoc.“

Patřila k těm smělým ženám, které říkají mužům jménem, a byla známá svým ostrým jazykem.

„Za tuhle koupel vděčíme Pánu,“ dodala. „Já osobně jsem ji nepotřebovala, ale musím říct, že tebe docela vylepšila. Teď, když jsi skoro čistý, nevypadáš ani tak škaredě, jak jsem si myslela.“

Než došla k zadní verandě, déšť ochabl a v posledních kapkách se duhově třpytilo slunce. Vočko šlapal domů a voda mu teď kanula z klobouku řidčeji. O příhodě se nikomu nezmínil, věda, že by ho s ní nemilosrdně škádlili, kdyby se prozradil. Ale pamatoval si ji. Když ležel na verandě zpola opilý a vzpomínka se mu vynořila v mysli, přimísily se do ní věci, o nichž ani nevěděl, že si jich všiml, například vůně Maryina mokrého těla. Neměl v úmyslu ji očichávat a taky se o to nepokusil, a přece hned první noc po té události první, nač si vzpomněl, bylo, že Mary byla cítit jinak, než cokoli kdy čichal. Nemohl najít slovo pro to, co bylo tak odlišného na Maryině vůni – snad to bylo tím, že jako žena vydávala čistší pach než ostatní mokrá stvoření, s nimiž přišel do styku. Od té bouřky uplynul víc než rok, a přece byla Maryina vůně pořád součástí jeho vzpomínky. Pamatoval si taky vypukliny, jimiž jako by byla její šněrovacka zakončena na horním i dolním konci.

Ne že by myslil na Mary noc co noc. Dost času strávil obecným přemítáním o manželství. Hlavní a nejtíživější stránka manželství byla povinnost, aby manželé žili pohromadě. Mnohokrát se snažil vybavit si, jaké by to bylo být v noci sám pod jednou střechou s ženskou – anebo mít ženu naproti sobě při snídani a při večeři. Jaké řeči asi taková manželka od člověka čeká? A jaké chování? To bylo nad jeho síly: zůstávalo mu to hádankou. Občas ho napadlo, že by mohl Mary říct, že by si ji rád vzal, ale že se nepovažuje za hodna žít pod její střechou. Kdyby jí to dobře předestřel, třeba by se zachovala velkodušně a dovolila mu žít dál na druhém konci ulice s partou, jelikož si na takový život už zvykl. Samozřejmě by to zařídil tak, aby byl po ruce pro každé dílo, které by po něm žádala – ale jinak by život mohl plynout dál jako dřív.

Byl dokonce v pokušení zeptat se Guse, co tomu říká – jelikož Gus věděl o manželství víc než kdokoli jiný ale kdykoli se chystal o tom zmínit, buď se mu chtělo příliš spát, anebo se na poslední chvilku rozhodl, že bude lepší mlčet. Kdyby se očím experta zdál jeho plán směšný, stejně by mu nevysvětlil proč, a jen by ho nadosmrti škádlil.

Dojídali Bolovu mastnou snídani u velkého stolu, když zaslechli na dvoře zvuk kopyt. Za minutku přiklusal Augustus a sesedl, oba Irové byli jen pár sáhů za ním. Neseděli na holém hřbetě, trůnili ve velkých, stříbrem pobitých mexických sedlech a hnali před sebou osm nebo deset hubených koní. Když cizinci dospěli k verandě, zůstali na koni a tvářili se sklesle. Pom Boggett nechtěl pořád věřit, že se Irové vyskytují také v Mexiku; když teď vyšel na verandu a spatřil je, vyprskl smíchy.

Newtovi jich bylo trochu líto, ale musel uznat, že vypadají komicky. Mexická sedla byla zřejmě určena mužům s delšíma nohama, a tak se jim chodidla klimbala daleko od třmenů. Přesto jako by se Irčanům nechtělo dolů.

Augustus strhl z unaveného koně sedlo a pustil ho, aby se šel past.

„Slezte, mládenci,“ řekl Irům. „Jste v bezpečí, pokud se nedáte do jídla. Tomuhle říkáme domov.“

Allen O’Brien svíral oběma rukama velkou mexickou sedlovou hrušku. Držel se jí poslední dvě hodiny tak křečovitě, že se bál, aby se neutrhla. Zaleknutě se podíval dolů.

„To by člověk neřekl, oč větší je kůň než soumar,“ řekl. „Země se zdá tak daleko.“

Pomovi se zdálo, že ještě neslyšel nic směšnějšího. Nikdy ho nenapadlo, že by se nějaký dospělý muž nedovedl dostat z koně. Při pohledu na oba Iry trčící v sedle a komíhající krátkýma nohama se rozřehtal na celé kolo, tak mu to připadalo směšné.

„Panebože, asi jim budeme muset přistavit žebřík,“ řekl, když zase popadl dech.

Také Augusta nevědomost Irčanů mírně pobavila. „Na tom nic není, mládenci, musíte sebou mrsknout, přehodit nohu a skočit dolů.“

Allen O’Brien provedl sestup bez velkých nesnází, také Sean se přehoupl, ale pak se neměl ke skoku, pár vteřin se držel hrušky, takže překvapený kůň začal trochu vyhazovat. Oř byl příliš hubený a unavený, aby toho moc svedl, nicméně byl Sean několik minut mírně smýkán, pohled tak směšný, že se rozesmál i Call. Když už stál junák oběma nohama bezpečně na pevné zemi, připojil se k obecnému veselí i Allen O’Brien. Sean se konečně pustil a zuřivě zíral na bratra.

„Po Jakovi ani vidu – to jsem si mohl myslet,“ řekl Augustus, nabral veliký čerpák vody, naplnil si jednou dvakrát ústa vodou, zakloktal a vyplivl doušek na zem, aby si vyčistil hrdlo od prachu. Potom nabídl čerpák Allenovi, který napodobil kloktání a plivání v domnění, že je to zvykem v té nové zemi, kde se octl.

„Dal sis načas, jak vidím,“ řekl Call. „Už jsem chtěl zorganizovat záchrannou výpravu.“

„Houby,“ řekl Augustus. „Dopravit ty mladíky sem byla taková hračka, že jsem zajel do Sabinas a stavil se v bordelu.“

„To vysvětluje ta sedla,“ řekl Call.

„Jo a ty koně taky,“ dodal Augustus. „Ta místní holota byla zpitá do němoty, když jsme tam dorazili. Těm irskejm junákům se na holým hřbetě jelo špatně, tak jsme jim štípli dvě sedla a nejlepší oře.“

„Z těchhle herek by ani dobrý mejdlo nebylo,“ řekl Pom s kritickým pohledem na koně, které Augustus přihnal.

„Nemít takovej hlad, vyvrátil bych tvý tvrzení,“ řekl Augustus, „Stačí je týden nebo dva mořit, a dostaneš i z těchhle ořů kvalitní mýdlo.“

Mladý Sean O’Brien nedokázal zatajit své rozčarování nad Amerikou.

„Jestli jsme opravdu v Americe, kde je sníh?“ zeptal se k obecnému údivu. Jeho představa nové vlasti byla silně ovlivněna pohledem na bostonský přístav v zimě, který viděl v nějakém starém časopise. Byly tam velké závěje, a rozpálený dvůr, kde se octl, se nepodobal ničemu, co čekal. Místo lodí s vysokými stožáry stál tady jen nízký dům z vepřovic a v kůlničce na jednom rohu se válela hromada starých sedel a potrhaných postrojů. A co hůř, nikde ani kousíček zeleně. Keře byly šedivé a trnité a stromy tam nerostly.

„Jo, holečku, to ses nestrefil,“ řekl Augustus. „Tady máme jenom písek.“

Call cítil, jak v něm roste netrpělivost. Noc byla daleko úspěšnější, než mohl doufat. Nejlepší koně si vyberou pro sebe; ostatní prodají – získá tak kapitál, aby si najal mužstvo a vybavil krytý povoz k cestě na sever. Potom už zbude jen sehnat dobytek a označkovat ho. Jestli za to pořádně vezmou, můžou s tím být za tři neděle hotovi a vyrazit na trasu kolem prvního dubna – vzhledem k daleké cestě, kterou mají před sebou, nebylo nijak předčasné. Problém bude, jak všechny přidržet k práci. Jake už pláchl za svou kurvou a Augustus se ještě nenasnídal.

„Chlapi, běžte se najíst,“ řekl Call Irům; když už je zachránil, musí je chtěj nechtěj taky nakrmit.

Allen O’Brien hleděl sklesle na skrovný počet stavení, která tvořila Osamělou Holubici. „To je celé město?“ zeptal se.

„Jo, a ve skutečnosti je horší, než vypadá,“ řekl Augustus.

Všem bylo trapně, když se Sean O’Brien rozplakal. Byla to mimořádně náročná noc a nedoufal, že ji přežije. Celou cestu čekal, že spadne z koně a zůstane nadosmrti ochrnutý. Spojoval ochrnutí s pádem, protože jeden jeho bratranec spadl ze střechy, když na chalupu přitloukal došky, a od té doby se nemohl hnout. Kůň, kterého mu dali, připadal Seanovi přinejmenším tak vysoký jako chalupa, a zdálo se mu, že jeho obavy jsou oprávněné. Během dlouhé plavby se mu čím dál tím víc stýskalo po zelené zemi, kterou opustil. Když je vylodili ve Vera Cruz, nebyl příliš zklamaný, zatím byli teprve v Mexiku a nikdo mu nikdy neříkal, že Mexiko je zelené.

Jenže teď byli v Americe, a všechno, co viděl, byl prach a nízké trní a takřka žádná tráva. Čekal chládek a rosu a zelenou trávu, do které by se mohl natáhnout a pořádně si zdřímnout. Holý horký dvůr byl kruté zklamání, a Sean měl nadto vždycky slzy na krajíčku. Vyhrkly mu, sotva pomyslel na něco smutného.

Bratr Allen byl ze Seanových slz tak rozpačitý, že zamířil rovnou do domu a usedl ke stolu. Pozvali je k jídlu – jestli je Seanovi milejší stát na dvoře a brečet, jeho starost.

Pom dospěl k názoru, že ten mladý Ir bude cvok. Jen cvok může plakat před dospělými.

Augustus zachránil situaci: přistoupil k Seanovi a vzal ho pod paží. Vlídně k němu hovořil a vedl ho do domu. „Pojď, půjdeme se najíst, synu,“ řekl. „Až budeš mít plný žaludek, nebude se ti to už zdát tak beznadějné.“

„Ale kde je tráva?“ zeptal se Sean a popotáhl.

Pom Boggett zahalekal: „Tak se mi zdá, že by se radši pás!“

„To ne, Pome,“ řekl mu Augustus. „Jenom vyrostl v zemi porostlé trávou… a ne na poušti jako ty.“

„Já jsem vyrostl v Matagordě,“ řekl Pom. „U nás máme trávy po kolena.“

„Auguste, musíme si na minutku promluvit,“ řekl Call.

Ale Augustus už byl s chlapcem na prahu a Call musel za nimi.

Překvapený Bolivar přihlížel, jak Irové pořádají vepřová žebírka a fazole. Byl jejich zjevením tak vyveden z míry, že sebral pušku, kterou choval poblíž sporáku, a položil si ji na klín. Byla to rezavá desetikalibrovka, s kterou chodil na kozy a měl ji rád při ruce pro případ, že by se přihodilo něco nezvyklého.

„Doufám, že tuhle věcičku nehodláš odpálit tady,“ řekl Augustus. „Sebrala by zeď – o nás nemluvě.“

„Ještě nestřílím,“ řekl Bol, ponechávaje si možnost volby.

Call počkal, až si Augustus dá na talíř, jelikož pokud nebude mít jídlo před sebou, je vyloučeno získat jeho pozornost. Ten irský výrostek přestal plakat a ládoval do sebe fazole snad ještě rychleji než Augustus – měl hlad jako vlk, což byl zřejmě hlavní důvod jeho skleslosti.

„Půjdu se poohlídnout, jestli někde neseženu pár honáků,“ řekl Call. „Odpoledne bys měl s těmi koňmi radši trochu couvnout.“

„A kam?“ zeptal se Augustus.

„Proti proudu, jak chceš daleko,“ řekl Call.

„Tihle Irové mají pěkný hlas,“ podotkl Augustus. „Škoda že jich není o dva víc – měli bychom báječný folkový kvarteto.“

„Byla by škoda, kdybys přišel o ty koně, zatímco já budu najímat honáky,“ opáčil Call důrazně.

„Chceš tím říct, že podle tebe mám pár nocí prospat na holý zemi jen proto, aby si Pedrovi hoši ty koně neukradli nazpátek?“ zeptal se Gus. „Spaní na holé zemi už pro mě není.“

„Na čem budeš spát na pochodu do Montany?“ zeptal se Call. „Dům s sebou vzít nemůžeme a po cestě moc hotelů nenajdeš.“

„Já nemám v plánu vypravit se do Montany,“ řekl Augustus. „To je tvůj plán. Když se mi bude chtít, třeba půjdu s tebou. Anebo si to možná ještě rozmyslíš ty. Já vím, že sis doposavad ještě nikdy nic nerozmyslel, ale se vším se musí jednou začít.“

„Ty bys kámen umluvil,“ řekl Call. „Jen se koukni na ty koně. Sotva budeme mít ještě někdy takovou kliku.“

Call viděl, že nemá cenu ztrácet čas. Když Augustus neměl náladu mluvit vážně, nic ho k tomu nepřimělo.

„Jake se vrátil, nebo ne?“ zeptal se Augustus.

„Jeho kůň je tady,“ řekl Call. „Nejspíš přijel na něm. Myslíš, že začne pracovat, až se do toho dáme?“

„Ne, a já nezačnu taky,“ řekl Augustus. „Spíš bys moh najmout tyhle irské junáky, pokud máš příležitost.“

„Hledáme práci,“ řekl Allen. „Co neumíme, rádi se naučíme.“

Call se zdržel komentáře. Muži, kteří nedovedou ani nasednout a sesednout z koně, byli těžko použitelní pro partu skotáků.

„Kam se chystáš?“ zajímal se Augustus.

„Moh bych zajít k Raineyovům,“ řekl Call. „Mají tolik synů, že by jich snad mohli pár postrádat.“

„Svého času jsem chodil za Maude Raineyovou,“ řekl Augustus a houpal se na židli. „Kdybysme se nemuseli potýkat s Komanči, byl bych si ji asi vzal. Než se vdala, jmenovala se Groveová. Snáší ty kluky jako slepice vejce, co?“

Call odešel, aby neprožvanil celý den. Deets klímal na verandě, ale napřímil se, když Call vyšel. Pom Boggett a kluk chytali do lasa nízké keře a Pom při tom kluka učil pár knifů z umění lasařského. To bylo dobře, protože z Kloboucké party neuměl nikdo tak dobře lasovat, aby ho mohl něco naučit. Call sice v případě nutnosti uměl lasem hodit a Vočko taky, ale ani jeden ani druhý nepatřili k prvotřídním lasařům.

„Jen se cvičte, mládenci,“ řekl. „Až seženeme trochu dobytka, budeme lasovat od rána do večera.“

Potom si chytil svého druhého nejlepšího koně, načervenalého valacha jménem Rozbřesk, a vydal se do trnisek na severovýchodě.

Kapitola 13

Lorena už nečekala, že ji někdy něco překvapí, a ze všeho nejmíň nějaký mužský; když tu vešel do dveří Jake Spoon a překvapil ji. Začalo to o minutu dřív, než k ní vůbec promluvil. Překvapilo ji už to, že jen ji zhlédl, vypadal jako starý známý.

Seděla u stolu a čekala, že se vrátí Pom Boggett, jen co někde sežene dva dolary. Moc ji to netěšilo, neboť Pom jasně čekal něco úplně jiného, než za ty dva dolary dostane. Proto také dávala před mladíky přednost starším ročníkům. Ti starší bývali většinou spokojeni s tím, zač si zaplatili, zato mladíci se takřka vždycky zamilovali a čekali, že na to ona bude brát ohled. Došlo to tak daleko, že mladíkům nikdy neřekla ani bé, protože si myslila, že čím míň řekne, tím míň budou čekat. Samozřejmě si dělali naděje pořád, ale ona si aspoň ušetřila řeč. Tušila, že jí Pom Boggett nedá pokoj, pokud si to bude moct dovolit, a tak když slyšela na verandě cvakat podpatky a řinčet ostruhy, předpokládala, že Pom přichází zahájit druhé kolo.

Ale vstoupil Jake. Pyskáč zajásal a Xaviera to vzrušilo natolik, že vyšel zpoza pultu a potřásl hostu rukou. Jake byl zdvořilý a rád, že je vidí, vlídně se poptal na jejich zdraví a udělal pár vtipů, ale ještě než vypil sklenku, kterou mu Xavier nabídl na konto domu, zapříčinil v jejích citech jistý zvrat. Měl velké kalné hnědé oči a úhledný knír se špičkami dolů, ale kníry a velké oči už viděla často. Rozdíl byl v tom, že se Jake choval dál stejně nenuceně a volně, i když ji zahlédl u stolu. Většina mužů při pohledu na ni znervózněla u vědomí, že by jejich manželky neschvalovaly, že jsou s ní pohromadě v jedné místnosti, anebo při pomyšlení na to, co po ní chtějí, čehož nemohli dosáhnout dříve než po jistém nešikovném vyjednávání, které jen málokterý zvládl hladce.

Jake žádné známky nervozity nejevil. Napřed – než k ní vůbec promluvil – se na ni několikrát zcela nenuceně usmál, ne furiantsky, jako se usmíval Tinkersley V jeho úsměvu se nepokrytě zračilo, že si Tinkersley myslí, že by mu měla být vděčná za každou příležitost udělat pro něho, oč ji požádá. Zprvu mu byla opravdu vděčná, že ji vysvobodil od Mosbyho a dýmovníků, ale zakrátko se jí Tinkersleyho úsměv z duše zprotivil.

Lorena byla chvilku zmatená. Neignorovala muže, kteří přicházeli do Strakaté fazole. Ignorovat muže by byla chyba. Většinou to byly neškodné exempláře, nebyli jí protivnější než blechy; štěnice považovala za horší zlo. Ale nepochybně se mezi nimi vyskytovali neřádi, co měli divné chutě, a bylo dobře takové mrchy včas odhalit a učinit potřebná opatření. O důvěryhodnosti mužského pokolení obecně neuvažovala, jelikož neměla v úmyslu ještě někdy něco od mužských čekat. Neměla námitek přisednout si k nim občas, když hráli karty – dokonce ji to těšilo, jelikož vydělávat peníze v kartách bylo podstatně lehčí a zábavnější než v posteli –, ale pěkná partička karet tu a tam bylo tak všechno, co od mužů čekala.

Jen se Jake objevil, její navyklý myšlenkový postup doznal změnu. Ještě než přenesl láhev k jejímu stolu, začala si přát, aby to udělal. Kdyby vzal láhev a sedl si jinam, byla by se cítila zklamaná, ale samozřejmě to neudělal. Sedl si, zeptal se, zdali by nepohrdla troškou osvěžení, a díval se jí při tom do tváře přátelsky a nonšalantně.

„Panebože,“ řekl, „nikdy bych nečekal, že tady najdu někoho, jako jste vy. Za časů, když jsem tu pobýval, nevídali jsme tu nic moc. Jo, kdyby tohle bylo San Francisco, tak bych se nedivil. To je místo, kam podle mýho patříte.“

Loreně připadalo jako zázrak, že na to přišel tak rychle muž, který sotva vešel. V posledním roce začala o své schopnosti dostat se do San Franciska pochybovat, ba zapochybovala i o tom, zda je tam vážně takový chládek a lahoda, jak si to představovala, ale přece od té představy nechtěla upustit, protože za ni neměla náhradu. Snad to byly vzdušné zámky, ale žádný lepší cíl neměla.

Pak se zjevil Jake a zčistajasna se zmínil o tom správném místě. Než se přehouplo odpoledne, odložila veškerou ostražitost a pověděla Jakovi o sobě víc, než kdy komu řekla. Pyskáč a Xavier poslouchali zpovzdáli v užaslém tichu. Jake toho namluvil pramálo, ale občas jí poklepal na ruku a dolil jí, když měla prázdnou sklenici. Čas od času poznamenal „Panebože!“ nebo „Ten sprosťák, ten by zasloužil odbouchnout!“, ale většinou tam jen tak seděl s kloboukem šoupnutým do týla a hleděl na ni přátelsky a účastně.

Když dovyprávěla svůj příběh, svěřil se jí, že zabil zubaře ve Fort Smith v Arkansasu, že ho hledá policie, ale že doufá, že zákonu unikne, a jestli se mu to podaří, že se bez meškání postará, aby se dostala do San Franciska, kam patří. Způsob, jak to řekl, na Lorie hluboce zapůsobil. Do hlasu se mu vloudil teskný tón, jako by ho tížilo pomyšlení, že by mu předčasný skon v této rytířské službě mohl zabránit. Jako by čekal, že zemře, a nejspíše záhy. Neznělo to nijak ufňukaně – prostě jen poklesl hlasem a tklivě se zadíval, ale ani na minutu mu to neubralo schopnost plně vychutnávat přítomné požitky.

Lorie při těch slovech zamrazilo a zatoužila mu ty požitky opatřit, pokud to bude v jejích silách. Byla zvyklá na muže, kteří si mysleli, že se bez ní neobejdou, jen proto, že do ní chtěli strčit svou mrkvičku anebo si z ní chtěli udělat na pár dní či týdnů svou nevěstu. Ale Jake po ní nic takového nechtěl. Prostě jí dal najevo, že se cítí značně pomíjivý a že dost možná nebude s to provést všechno, co by si přál. Lorena mu chtěla pomoci. Překvapilo ji to, ale byl to cit příliš silný, aby ho mohla popřít. Nerozuměla, kde se v ní bere, ale cítila to tak. Věděla, že má v sobě sílu, ale doposud si ji nechávala pro sebe. Muži pořád čekali, že jim z ní něco věnuje, ale ona to nikdy neučinila. Najednou bez váhání začala tu sílu nabízet Jakovi. Byl docela jiný. Nežádal o pomoc, ale dovedl ji přijmout.

První navrhla, aby šli nahoru, hlavně protože měla dost toho, jak Xavier a Pyskáč hltají každé slovo. Na schodech si všimla, že Jake napadá na nohu. Ukázalo se, že si před lety při pádu z koně zlomil kotník – a ten kotník mu po dlouhé jízdě, jakou prodělal zrovna teď, rád otékal. Pomohla mu zout botu a sehnala trochu horké vody a Rochovu sůl. Po chvíli máčení nohy v lázni se zatvářil pobaveně, jako by ho zrovna něco legračního napadlo.

„Škoda že tu není žádná vana, vykoupal bych se a přistřihl si knír,“ řekl.

Na zadní verandě stála plechová vana. Lorena si ji vynášela nahoru, kdykoli potřebovala koupel, a taky těch šest nebo osm věder, která se do ní musela nalít. Xavier se koupával častěji než ona. Snášel špínu na zákaznících, ale ne na sobě. Pyskáč na lázeň nepomyslil, pokud kdo věděl.

Jelikož Jake měl zutou botu, nabídla se Lorena, že necky přinese sama. Sundal si taky druhou holínku a kulhal pro vanu. Potom podplatil Pyskáče, aby ohřál trochu vody. To chvilku trvalo, jelikož se voda musela hřát na sporáku.

„U mexickýho lazebníka bys dostal koupel za deset centů, Jaku,“ upozornil Pyskáč.

„To je možná pravda,“ řekl Jake, „ale mně je milejší společnost v tomhle podniku.“

Lorena si myslela, že ji třeba požádá, aby odešla z pokoje, než se vykoupe, poněvadž až doposud se k ní Jake choval se vší uctivostí, ale na nic takového zřejmě nepomyslil. Zastrčil kličku na dveřích, aby Pyskáč nevnikl dovnitř a nezahlédl něco, po čem mu nic nebylo.

„Pyskula rád kouká po holkách,“ podotkl – což nebyla pro Lorenu novinka.

„Škoda že ty necky nejsou větší,“ řekl. „Mohli bysme se koupat společně.“

Něco podobného Lorena ještě neslyšela. Překvapilo ji, jak chladnokrevně se Jake svléká. Jako všichni mužští, pokud to nebyli profesionální karbaníci, byl na obličeji, na krku a na rukou snědý a zbytek těla měl bílý jako mléko. Většina jejích zákazníků byla do hněda opálená až k límečku a pod ním tvarohově bílá. Převážně se styděli ukázat cokoli ze svého těla, ačkoli kvůli ukojení těla přece přišli. Někteří si dokonce ani nerozepnuli opasek. Lorena je často nutila čekat, zatímco se svlékala – kdyby se neodstrojila, měla by šaty celé zmačkané. Ostatně ráda se před muži svlékala, protože je to děsilo. Nejeden se vylekal tak, že musel od celé transakce upustit – ovšem i v tom pádě chlapi vždycky svědomitě zaplatili a omlouvali se a žádali za prominutí. Přišli za ní v domnění, že ji chtějí vidět svlečenou, ale když se bez okolků svlékla, často schlípli.

Gus byl přirozeně výjimka. Měl ji rád nahou a oblečenou ji měl rád taky. Pohled na její tělo mu připomněl jiná těla, vysedával na posteli, škrábal se a vykládal o různých ženských zvláštnostech, o kterých byl schopen uvažovat jenom on, například o různém tvaru a velikosti prsou.

Jake Spoon nebyl tak hovorný jako Gus, ale stejný nestyda. Blaženě se vyhříval ve vodě, dokud nevystydla. Dokonce ji požádal, aby mu zastřihla vlasy. Zkusila to, ale brzy nahlédla, že by to byla katastrofa, a nechala toho, sotva ustřihla pár černých kučer.

Když se řádně vydrhl ručníkem, otočil se k ní a vedl ji k posteli. Než si lehl, zůstal stát a zdálo se, že jí chce nabídnout peníze. Lorena si říkala, jestli to udělá, a když zůstal stát, rychle se otočila tak, aby jí mohl rozepnout řadu knoflíčků na zádech. Nemohla se dočkat – ne objetí, ale chvíle, kdy se Jake ujme odpovědnosti za ni. Nikdy ji nenapadlo, že by po muži mohla něco takového chtít, ale teď jí nevadilo, že své přesvědčení změnila za pouhou hodinku, ani že to přesvědčení změnila ve stavu mírně podnapilém. Věřila, že ji Jake Spoon vyvede z Osamělé Holubice, a nechtěla, aby se mezi ně postavily peníze anebo cokoli jiného, co mohlo způsobit, že by ji opustil.

Jake okamžitě přistoupil a pomohl jí s rozepínáním. Určitě nebyla první žena, kterou svlékal, jelikož dokonce pamatoval i na háček u krku, na což by většina jejích zákazníků nikdy nepomyslela.

„Ty hadry už nosíte pěknou chvíli, co?“ poznamenal se značně kritickým pohledem na oděv, z něhož ji právě vyprostil.

To ji taky překvapilo, doposud ještě žádný muž nevěnoval pozornost jejímu oblečení – dokonce ani Tinkersley, který jí dal peníze, aby si mohla koupit šaty, které měl Jake v rukou – levné bavlněné šaty, na límečku roztřepené. Loreně bylo trochu stydno, že si té obnošenosti všiml mužský. Už kolikrát si chtěla ušít jedny nebo dvoje šaty – jinak si člověk nové šaty v Osamělé Holubici nepořídil –, ale neuměla dobře zacházet s jehlou, a tak se spokojovala s výbavou, kterou si pořídila v San Antoniu.

Za ten čas, co tu byla, už ji kolikrát zvali do San Antonia muži, kteří by jí byli možná koupili oblečení nové, ale vždycky odmítla. San Antonio leželo špatným směrem, žádný z těch mužů se jí nelíbil, ostatně nové šaty nepotřebovala, jelikož i v těch starých měla zákazníků víc, než jí bylo vhod.

Jakova poznámka byla mírná, ale Lorenu lehce zastudila. Uvědomila si, že je to náročný muž – s ním si nebude moci dovolit žádné hajdaláctví. Muž, který si všimne odřeného límečku, když před ním stojí polonahá žena, byl pro Lorenu nová odrůda muže – člověk, který si brzy všimne i jiných věcí, a možná závažnějších než límeček. Srdce jí pokleslo, jas chvíle trochu pobledl. Patrně už byl v San Francisku a viděl větší krasavice, než je ona. Třeba, až přijde čas k odjezdu, bude mu bytost tak špatně oblečená jen na obtíž. Třeba to překvapení, které jí vstoupilo do života, z něho zase stejně rychle odejde.

Ale její malomyslnost rychle pominula. Jake odložil šaty, díval se, jak si přetahuje přes hlavu spodničku, a když se položila, usedl na pelest. Choval se naprosto nenuceně.

„Tedy, Lorie, ty jsi jednička,“ řekl. „Vůbec jsem nedoufal, že budu mít takové štěstí, když jsem se vracel. Jsi jako kytka.“

Když ji začal hladit, všimla si, že má ženské ruce s útlými prsty a čistými nehty. Tinkersley měl taky čisté nehty, ale Jake nebyl arogantní jako Tinkersley a nespěchal. Většina mužských se na ni sápala, jen co se octli v posteli, ale Jake seděl na pelesti a usmíval se na ni. Když se usmíval, vrátila se jí zas jistota. U většiny mužských přišla chvíle, kdy uhnuli očima. Ale Jake se jí dál díval rovnou do očí. Díval se na ni tak dlouho, až se začala stydět. Cítila se víc nahá než kdy dřív, a když se sklonil, aby ji políbil, trhla sebou. Neměla líbáni ráda, ale Jake se tomu cuknutí jen zakřenil, jako by její stydlivost byla legrační. Dech měl stejně čistý jako ruce. Nejeden kyselý dech už jí zcuchal vlasy a vnikl do nozder, ale Jake neměl dech ani žluklý ani kyselý. Voněl po cedru.

Když skončili, Jake si zdříml, místo aby vstal a honem se strojil. Lorena ležela vedle něho a uvažovala. Uvažovala o San Francisku a při tom pomyšlení si pomyslela, že klidně dokáže všechno na světě. Ani se jí nechtělo vstát a stírat prostěradla. Co je jí do toho. Brzy bude pryč, a pokud záleží na ní, Xavier si je klidně může spálit.

Když se Jake probudil, podíval se na ni, zazubil se a jeho ruka, teď už teplá, se znovu dala do díla. „Jestli si nedám pozor, vypučím znovu natotata,“ podotkl. Lorena měla chuť zeptat se ho, proč je mu dech cítit cedrem, ale nevěděla, jestli se to sluší, když do města sotva přišel. Ale zeptala se přece, trochu uleknutá vlastním hlasem kladoucím tu otázku.

„Ale projížděl jsem cedrovým hájkem a nařezal si hrst párátek,“ řekl Jake. „Nic neosvěží dech jako cedrové párátko, leda párátko z máty, ale máta v těchhle končinách neroste.“

Pak ji znova políbil, jako by jí věnoval darem svůj svěží dech. Mezi polibky jí vykládal o San Francisku a kudy se tam člověk nejlíp dostane. Dokonce i když jí vklouzl mezi nohy a staré pérování začalo skřípět a pichlavá matrace chrastit, pořád ještě trochu povídal.

Když konečně vstal a protáhl se a navrhl, aby sešli dolů, bylo Loreně veselo jako už dávno ne. Xavier a Pyskáč, zvyklí na její kabonění, nevěděli, co si o tom myslit. A když přišel Pom Boggett, taky z toho nebyl moudrý. Pom si k nim sedl, a než se nadáli, vypil láhev pálenky. Pak se dal do zpěvu a všichni se mu smáli. Lorena se smála stejně hlasitě jako Pyskáč, jemuž vlál ret jako prapor, když se bavil.

Teprve když Jake odjel s kapitánem Callem na jih, zmocnila se Loreny netrpělivost. Chtěla mít Jaka zase zpátky. Čas, který spolu strávili, byl taková pohoda, skoro jako sen s otevřenýma očima. Chtěla, aby se jí ten sen zdál znovu.

Když za ní v noci v hospodě přišel šlašitý kovboj jménem Jasper Fant, Lorena na něho pouze mlčky zírala, až upadl do rozpaků a vycouval a nezmohl se ani na slovo. Potřebovala pouze zírat. Jasper šel pro radu k Pyskáčovi a Xavierovi a do konce týdne věděli všichni kovbojové na řece, že jediná labuť v Osamělé Holubici se proměnila v hrdličku.

Kapitola 14

Když se Jake konečně přikolísal domů (větší díl dne vyspával v Lorenině posteli), Augustus si už hodnou chvilku přihýbal ze svého džbánku. Seděl na přední verandě, odháněl mouchy a pozoroval oba Iry; spali jako zabití pod nejbližším vozem. Usnuli v hubeném stínu valníku: stín se posunul, Irové nikoli. Chlapec neměl klobouk. Spal s loktem přes obličej. Jake na ně ani nemrkl, když je míjel: Augustus si toho dobře všiml. Jake nikdy neslynul zájmem o lidi, pokud ty lidi nebyly kurvy.

„Kde je Call?“ zeptal se Jake, sotva vkročil na verandu.

„Snad jsi nečekal, že najdeš Woodrowa Calla sedět v chládku?“ zeptal se Augustus. „Ten chlap je rozený pracant.“

„A ty zase rozený mluvka,“ řekl Jake. „Potřeboval bych deset dolarů“

„Ále?“ protáhl Augustus. „Lorie zvýšila taxu?“

Jake ignoroval otázku, stejně míněnou pouze jako špička, a sáhl po džbáně. „To děvče je velkomyslný jako pastorova vdova,“ řekl. „Od kavalíra, jako jsem já, peníze nebere. Ale doufám, že ty jsi platil jako mourovatej; náhodou vím, žes mě předešel.“

„Vždycky jsem byl o krok před tebou, Jaku,“ řekl Augustus. „Ale abych zodpověděl tvou otázku, Call šel shánět zatracenou partu honáků, abysme měli postaráno o skotáky, až ke svý zhoubě a zmaru vytáhneme do Montany.“

„Do prdele,“ řekl Jake. „To jsem zas jednou udělal blbost; že jsem nedržel hubu.“

Usadil se na spodní schod a džbán postavil na půl cesty, takže na něj dosáhli oba. Byl mírně rozmrzelý, že Call odjel, dřív než si stačil vypůjčit – vytáhnout peníze z Augusta byla vždycky dlouhá a únavná záležitost. S Callem se v tom směru jednalo líp – nerad půjčoval peníze, ale radši je půjčil, než by se o tom dlouze bavil, kdežto Augustus se nade všechno rád dlouze bavil.

Taky bylo mrzutý, že Call tak zničehonic vzplanul, pro ten nápad s Montanou, i když Jake odedávna tvrdil, že hlavní předpoklad blahobytu je naočkovat Callovi tu správnou ideu: Call se svou razancí ji obratem ruky uvede v skutek a sotva se pak bude zdráhat sdílet své bohatství s chlápkem, který s tou myšlenkou přišel první.

Jenže teď, když byl Jake konečně zpátky, byl by rád strávil pár horkých lenošných měsíců v Osamělé Holubici. Lorie byla větší kráska, než čekal. Její pokoj nad lokálem nebyl nic moc, ale bylo to pořád lepší ubytování, než v jaké mohli doufat cestou do Montany.

Jako obvykle však plynul život rychleji, než bylo Jakovi milo. Call se vrátí s partou kovbojů a on, aby se vyhnul pouti na sever, bude prakticky nucen k sňatku s Lorenou. Jenže když se zapáčí a zůstane v Osamělé Holubici, kdo mu zaručí, že se zčistajasna nepřihrne šerif z Fort Smith a neodvleče ho s sebou na šibenici? Zrovna když měl náladu trochu přibrzdit, přivedl se vlastní brebtavostí do maléru.

„Třeba nesežene dobytek ani honce,“ řekl, dobře věda, že přání je to jen zbožné.

„I sežene,“ řekl Augustus, „dobytek – určitě, a jestli nesežene honáky, požene krávy vlastnoručně. A nás donutí, abysme mu pomáhali.“

Jake si posunul klobouk do týla a neřekl nic. Zpoza rohu se přitoulalo modré podsvinče, a teď stálo před ním a prohlíželo si ho, což Jaka kdovíproč mimořádně pobuřovalo.

„Měl bych to prase vzít rovnou mezi voči,“ řekl; čím déle seděl, tím větší se v něm rozlévala zlost. Kam se koukl, neviděl nic dobrýho. Buďto pokluše zpátky do Montany a pravděpodobně přijde o skalp, anebo zůstane v Texasu a pravděpodobně skončí na šibenici. A jestli na to nepůjde šikovně, děvčeti brzy dojde trpělivost a bude po něm chtít, aby ji vážně odvedl do San Franciska. Na ženských bylo nejhorší, že pořád toužily po něčem jako San Francisco, a hned trojčily, když jim to člověk slíbil a slib nesplnil. Jaktěživ žádná nepochopila, že našinec mluví o příjemných věcech a dalekých městech, jen aby dotyčné poskytl šťastnou vyhlídku, na kterou by se mohla nějakou dobu těšit. Nebral to jako praktické předsevzetí, něco, co se vážně stane, ale to žádná ženská zřejmě nikdy nepochopí. Kolikrát se octl v pěkné kaši, když se zklamání změnilo v hněv. To se musí nechat, ženské se dovedou rozběsnit až běda.

„Už tě někdy ohrožovala ženská, Gusi?“ zeptal se při tom pomyšlení.

„Ne, že by ohrožovala, to neohrožovala,“ řekl Augustus. „Ale jednou nebo dvakrát mě praštila pokličkou.“

„Proč?“

„Bez příčiny,“ řekl Augustus. „Kdo nerad fazole, musí dát vale mexický stravě.“

„Kdo tu mluví o mexický stravě?“ utrhl se Jake. Gus semele vždycky páté přes deváté.

Augustus se uchechtl. „Máš odjakživa dlouhý vedení, Jaku,“ řekl. „Kdo si začíná s ženskými, dostane dříve či později pokličkou po hlavě, stejně jako když se dáš na mexickou stravu, musíš čekat, že na jídelníčku budou fazole.“

„To bych rád viděl tu ženskou, která by si mě troufla praštit pokličkou,“ řekl Jake. „Tu a tam nějakou nadávku, prosím, ale to aby mě čert vzal, než bych se nechal bít.“

„Jen počkej, Lorie je schopná praštit tě něčím horším než pokličkou, jestli se pokusíš vykroutit ze slibu, že ji odvezeš do San Franciska,“ řekl Augustus, rozradovaný, že má tak brzy příležitost Jaka skřípnout.

Jake nechal poznámku bez odpovědi. Přirozeně že Gus ví o děvčeti všechno. Ne že by člověk musel být kdovíjaká bedna, aby se vyznal v ženských: tajemství na nich byla rozestřená jako med na mucholapce. O San Francisku všichni svorně tvrdili, že je to nejkrásnější město na západě, kam jinam by si Lorie mohla přát jet.

Augustus vstal a vzal z opěradla židle opasek s velkou pistolí. „Měli bysme ty Irčany vzbudit, nebo se upečou,“ řekl. Došel k nim, žduchal jim tak dlouho botou do bot, až se zavrtěli. Konečně si Allen O’Brien sedl a vypadal jako omámený.

„Páni, to je teploučko, co?“ řekl.

„A to máme teprve jaro, synu,“ řekl Augustus. „Jestli máš rád teplicko, vrať se sem čtvrtýho července. Do tý doby většinou roztajem.“

Když se ujistil, že oba Irové jsou vzhůru, zašel do domu a vrátil se s puškou. „Tak de se,“ řekl Jakovi.

„Kampak?“ zeptal se Jake. „Zrovna sem si sed.“

„Schovat ty koníčky,“ řekl Augustus. „Pedro Flores se jen tak nevzdá. Ten se tu ukáže.“

Jake hořce polkl. Znovu litoval, že ho okolnosti přinutily k návratu. Už strávil jednou celou noc v sedle, a teď po něm chtějí, aby stejně strávil noc další, a to všechno kvůli houfu kopytníků, o které neměl nejmenší zájem.

„Nechce se mi,“ řekl. „Sotva jsem přijel. Vědět, že vy braši neznáte nic lepšího než honit po nocích cizí koně, ani bych sem nepách.“

„Styď se, kůže líná,“ řekl Augustus a odkráčel. Jake měl paličatou žilku, a jak na ni došlo, dokonce ani Call s ním většinou nehnul. Irský výrostek se vyhrabal na nohy a protíral si oči.

„Tak, hybaj, mládenci,“ řekl Augustus. „Do sedel.“

„To už zas někam pojedem?“ zeptal se Sean. Ve spaní se otočil a teď měl v košili osinky.

„Brzy se ti ježdění zalíbí,“ řekl Augustus. „Je to lehčí, než se ti zdá.“

„Nemáte ňákýho soumara?“ zeptal se Sean. „Na soumaru se mi jezdí líp.“

„Synu, bohužel nám právě došli,“ řekl Augustus. „Umíte někdo střílet, hoši?“

„Umíme kopat brambory,“ řekl Allen – nechtěl, aby si ten člověk myslel, že jsou úplný budižkničemu.

„Nasedli jste na špatnou loď, hoši,“ řekl Augustus. „V celým okrese byste stíží našli tucet zemáků.“

Ze stádečka, které zůstalo v ohradě, chytil ty nejmírnější koně a ukázal nováčkům, jak si mají přitáhnout třmeny, aby jim nohy neklimbaly – v Sabinas na takové jemnůstky nebyl čas. Vtom se přišoural Jake s vinčestrovkou na lokti. Nepochybně usoudil, že bude jednodušší probdít další noc než vysvětlovat Callovi, proč ji neprobděl.

Brzy byli Irčani v sedle, obezřelým krokem se vydali kolem dokola ohrady.

„Chybí jim cvik,“ řekl Augustus, „ale Irové jsou ostrovtipný plemeno. Uvidíš, za týden budou jezdit jako Komančové.“

„Nevím, jestli se tu týden ještě zdržím,“ řekl Jake. „S vámi, kluci, je těžký pořízení. Nejspíš seberu tu zlatovlásku a odfrčíme spolu do Kalifornie.“

„Ty jsi ale korouhvička, Jaku,“ řekl Augustus. „Včera jsi nás lákal do Montany, a dneska se chystáš do Kalifornie.“

Sotva si Irové docela slušně osvojili nasedání a sesedání, vtiskl Augustus každému vinčestrovku a přikázal jim třikrát střelit po kaktusu.

„Jednou se to naučit musíte,“ řekl. „Jestli budete umět jezdit a střílet, než se kapitán Call vrátí, třeba vás najme.“

Fakt, že drží v rukou opravdické vražedné zbraně, naplnil bratry O’Břienovy bázní tak posvátnou, že okamžitě zapomněli na svůj strach z koní. Sean ještě nikdy neměl pušku v ruce a temné plesknutí kulky, když se zaryla do kaktusu, ho vyděsilo. Napadlo ho, že když se od nich čeká, že budou střílet, mohou taky čekat, že se bude střílet na ně – nevábná myšlenka.

„To se jich máme napřed zeptat na jméno, než střelíme?“ zeptal se.

„To není nutné,“ ujistil ho Augustus. „Většina z nich se tak jako tak jmenuje Ježíš.“

„Ale já žádnej Ježíš nejsem,“ řekl Jake. „Mládenci, vyberte si k učení terče na jiný straně. Když na mě někdo střílí, bejvám zlej.“

Když oba Irčané přiklusali ke stádu v závěsu za Augustem a Jakem, Pom Boggett takřka vlastním očím nevěřil. Vždycky slýchal, že Kloboucká parta je svérázná, ale ozbrojit muže, kteří nevědí, ani jak dolů z koně, nebylo ani tak svérázné jako cvoklé.

Augustus na velkém bělouši jménem Packa byl v čele, za ním jel Jake Spoon. Jake vypadal, jako by kousal šťovík, což Pom kvitoval s uspokojením. Třeba Lorena Jaka tak moc nemiluje. Pom popojel a strčil do Newta, který na svém koni spal. Pom taky chvilkami podřimoval, jelikož den byl horký a koně klidní.

„To nesmíš zmeškat,“ řekl, „Gus ty zakrslíky posadil na koně.“

Newt ztěžka otvíral oči. Jen bylo po štvanici, pokoušel se ho zdolat spánek. Kdyby teď přijel Pedro Flores a chtěl ho zastřelit, ani by mu to moc nevadilo, aspoň by se pořádně vyspal. Věděl, že správný kovboj má vydržet v sedle dva tři dny v jednom tahu bez spaní, ale provinile uznával, že tohle umění ještě nezvládá. Jak do něho Pom strčil, spadl mu klobouk, a když pro něj slezl, měl nohy jako z olova. Byl by rád něco řekl Seanovi, který vypadal stejně utahaně jako on, ale nezmohl se na slovo.

Augustus, který ještě neměl příležitost prozkoumat Callův velký úlovek, vjel mezi stádo a krokem mířil na druhou stranu, kde čekali Deets a Vočko. Dal si načas a zkoumal zvířata kritickým okem. Sotva čtyřicet ocenil na prvotřídní jezdecké koně. Hodně bylo prťáků, dost zvířat mělo odřeniny od sedla, vesměs to byly herky vyhublé, ať už z přepracování nebo z podvýživy, a nejspíš z nedostatku řádné píce. S výjimkou nějakého toho plemeníka Pedro Flores na své koně asi v životě nepromrhal hrst ovsa.

„Ty kobyly nestojí za bezesnou noc,“ řekl Deetsovi a Vočkovi. „Jo, kdybysme si chtěli založit mýdlárnu, tak by ještě ušly, ale pokud vím, nemáme to v pácu. Tak se mi zdá, že nejlíp uděláme, když si vybereme padesát těch nejlepších a ostatní necháme běžet.“

„Panebože,“ vykřikl Vočko zděšeně. „Kapitán nás všechny postřílí, jestli se těch koní nedopočítá.“

„Pěkně by vypěnil, to nepochybuju,“ řekl Augustus. „Co říkáš ty, Deetsi?“

„Jsou hubený,“ řekl Deets. „Třeba ztloustnou, když jim dáme čas.“

„A tobě narostou křídla, jestli ti dám čas,“ řekl Augustus. Podívali se přes řeku. Slunce rychle klouzalo k západu – za hodinu za dvě mohli čekat hlučnou návštěvu.

„Mám plán,“ řekl. „Do města se Pedro nebude obtěžovat, jelikož dobře zná naše zvyky. Zavřeme do ohrady smetánku a ty králíčky vyzáblý schováme v křoví. A když se nám Pedrovo vojště nebude zdát, vemem roha a necháme ho, aby si ty svý mydláře odehnal domů.“

Vočko byl z toho plánu celý nesvůj. Když u toho byl kapitán, děly se věci přímočaře. Gus vždycky přišel s nějakou fintou. Jelikož se ho však nikdo nezeptal, co si o tom myslí, jen přihlížel, jak Gus a Deets dělí stádo. Brzy se Pom Boggett dovtípil, oč jde, a přijel jim na pomoc. Pom vždycky rád přiložil ruku k dílu, pokud nešlo o kopání studní.

Jake seděl opodál s klukem a Irčany a přihlížel akci bez valného zájmu. Zapálil si, ale nikomu nenabídl, aby si taky zakouřil.

Newt přihlížel rovněž a rozhodoval se, jestli má jít taky pomáhat. Ale pan Gus, Deets a Pom si počínali tak zdatně, že si pomyslel, že by jim jenom překážel, zůstal tedy na místě a doufal, že mu Jake něco řekne. Od té doby, co byl Jake doma, se ještě nenaskytla příležitost znovu navázat přátelství.

Jak se slunce blížilo k západu, cítil Newt čím dál tím větší tíseň. Padla na něho chtěj nechtěj, kdykoli byl kapitán pryč. Věděl, že pan Gus má pověst jednoho z nejchladnokrevnějších borců v pohraničí, a věřil, že Jake by si poradil takřka se vším, co by se mohlo přihodit, ale přes jejich záštitu, pokud kapitán nebyl doma, nemohl se zbavit úzkosti.

Mladý Sean O’Brien cítil úzkost taky, jenomže to byla úzkost jiného druhu. Vyhlídka na to, že bude střílet a že budou střílet na něho, se mu v mysli rozpínala víc a víc, že už nemohl myslet na nic jiného. Jelikož Newt vypadal přátelsky, rozhodl se, že se ho optá na, radu.

„Na kterou část těla je nejlepší střílet?“ zeptal se Newta.

Jake Spoon zabublal. „Na koně,“ řekl. „Miř na koně. Málokterý z těch čilimníků je nebezpečný, když stojí na vlastních nohách.“

Po těch slovech nasadil koni ostruhy a odklusal na druhou stranu stáda.

„Má pravdu?“ zeptal se Sean. „Má se střílet na koně?“

„Když to Jake říká, bude to tak,“ řekl Newt loajálně, i když ho ta rada překvapila taky.

„Už jste zastřelil hodně lidí?“ zeptal se Sean.

Newt zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „Včera jsem s nimi byl poprvé. Ještě nikdy jsem nestřílel po nějakém člověku, a po koni taky ne.“

„Takže se střílí na koně,“ hlásil Sean, když přijel bratr Allen. Allen neřekl nic. Myslil na svou ženušku Sary, kterou nechal v Irsku. Než odjel, týdny proplakala, poněvadž považovala za nespravedlivé, že ji opouští. Rozlítil se a odjel přece, ale teď se mu po ni tak stýskalo, že se mu slzy, stejně mokré, jako byly ty její, koulely z očí, takřka kdykoli na ni pomyslil. Ačkoli býval obyčejně dobrá kopa, trpěl odloučením od Sary víc, než by si byl kdy připustil. V duchu viděl její drobnou rusovlasou postavičku vykonávat každodenní práce: vařit zemáky, tahat za cecíky jejich starou krávu ve snaze vydojit ze splasklého vemene trochu mlíka. Když myslel na Saru, přeslechl každou řeč; nechtěl, aby ho něco vyrušovalo. Jak by jí asi bylo, kdyby věděla, do čeho se zapletl? Že sedí na koni s těžkou puškou na boku?

Na protější straně Augustus dokončil selekci koní a chystal se rozdělit mužstvo. Deets a Pom hlídali výkvět opodál hlavního stáda.

„Tak, holky,“ řekl jim Augustus, „teď zaveďte to komonstvo domů a uložte je do postýlky. Já a tihleti věhlasní skotáci odklušeme se zbytkem proti proudu.“

Pom Boggett sotva věřil svému štěstí. Byl připraven znovu ponocovat v roští, ale jak se zdálo, strejda Gus mu přeje.

„Provedu,“ řekl. „Řekněte mi, co chcete k večeři, Gusi; jen co je uložíme, sním to za vás.“

Augustus vtip ignoroval. „Deetsi, buď jako ostříž,“ řekl. „Tenhle kohoutek se asi bude chtít v noci opít nebo oženit.“

Pom zamával a uvedl koně v chod. Vtom přicválal Jake.

„Kam jedou?“ zeptal se.

„Zpátky do města,“ řekl Augustus. „Podle mě je to pro dobrý koně nejbezpečnější místo.“

„Zatraceně,“ řekl Jake s nezakrytou lítostí. „Takys mohl poslat zpátky mě. Sotva lezu.“

„Někdo mi musí být k ruce při ochraně těchhle maníků,“ řekl Augustus. „Pokud si vzpomínám, udělal sis jméno při přestřelce s mexickými bandity – myslel jsem, že uvítáš příležitost dát svýmu věhlasu nový lesk.“

„Nejradši bych oddělal tebe,“ řekl Jake hezky naštvaně. „Se všemi bandity z celýho Mexika si člověk neužije takový peklo jako s tebou.“

„Ale, Jaku, řekněme si to na rovinu,“ řekl Augustus. „Rád by ses vrátil ke svý koroptvičce. Ale já si myslím, že ten junák Pom má taky právo na jednu rundu, než chudáka holku zničíš docela.“

Jake odfrkl. Ten skotáček byl jeho poslední starost.

„Když máš Irčany tak v lásce, hlídej si je,“ řekl. „Mně pošli mladýho Newta, vezmeme si na starost jednu stranu. Máš ňáký direktivy, kudy a kam?“

„Nemám,“ řekl Augustus. „Jen je co možná drž mimo Mexiko.“ Zamával na Newta a ten brzy přicválal.

„Synu, tady Jake Spoon si tě žádá za pomocníka,“ řekl. „Jestli budete vy dva hlídat na východě, já, Vočko a ty purclíci si vememe na starost západ.“

Klukovi svitlo v tváři, jako by zrovna dostal nové sedlo. Svého času Jaka Spoona zbožňoval, a při troše povzbuzení byl zřejmě hotov kult obnovit. Augusta na okamžik bodlo u srdce – měl Jaka rád, ale zdálo se mu, že je nádoba příliš křehká a děravá k tomu, aby do ní bylo vkládáno tolik nadějí. Ovšem která nádoba je vodotěsná?

„Máme jenom popojíždět, anebo se zastavit a počkat na Mexikánce?“ dychtil Newt zvědět, co se od nich čeká.

„Jezděte,“ řekl Augustus. „Ať si nás chytí, jestli nejsou baby. Ale kdyby nás dostali, ne abyste vystříleli všechnu munici. Zítra je taky den.“

Nato se otočil a s nezkušenou pomocí Irčanů přiměl za pár minut stovku koní, aby se v pohasínajícím světle hnuli k severu.

Kapitola 15

Sotva bylo stádo v ohradě, neměl Pom stání. Pokuřoval, opřený o plot velkého corralu. Věděl, že je jeho povinností zůstat u koní. Ten čerňucha byl sice očividně jednička, ale těžko se od něho dalo čekat, že udrží ranč proti roji banditů.

Jenže Pom na ten roj banditů doopravdy nevěřil. Pod posledními červánky bylo všude ticho jako v kostele. Tu a tam zamečela koza nebo začiřikal lelek, ale to bylo všechno. Ten pokoj a mír Poma brzy utvrdil v názoru, že je škoda, aby dva chlapi promarnili v corralu celý večer. Banditi byli pomyslní. Lorena konkrétní a pouze dvěstě sáhů daleko.

Jak se tak opíral o plot, Pom si bez obtíží vymýšlel nadějné vyhlídky. Jake Spoon byl taky jen člověk – a snad až příliš sebejistý. Možná že to s námluvami přehnal. Pom to chápal, byl by rád přeháněl taky, jen kdyby věděl, jak na to. Možná že Lorie tolik smělosti nevítala – snad poznala, že na Jaka není spolehnutí.

Když tuto možnost půl hodiny přemílal, dostal horečku. Musí to ještě jednou zkusit, anebo toho bude celou tu dlouhou cestu trpce litovat. Někdo by mu mohl to odskočení vyčíst jako neodpovědnost – kapitán Call například docela jistě –, ale nemůže tu přece trčet celou noc dva kroky od Loreny a nejít za ní.

„No, vypadá to klidně,“ prohodil k Deetsovi, který seděl zády k velkému napajedlu, pušku na klíně.

„Zatím ticho po pěšině,“ přitakal Deets.

„Podle mě to chvilku potrvá, než se něco strhne, pokud se vůbec něco strhne,“ řekl Pom. „Zajdu na skok do hospody a svlažím si hrdlo.“

„Klidně si běžte, pane,“ řekl Deets. „Já už stádo ohlídám.“

„Kdybys potřeboval pomoc, vystřel,“ řekl Pom. „Budu v minutě zpátky, kdyby se něco strhlo.“

Vzal koně, aby v případě potřeby nezůstal opěšalý, a odklusal.

Deets poznal takové mravenčení svého času taky a neměl tenkrát po ruce žádnou ženu jako protijed, ale léta a tvrdá práce ztišily někdejší žár, a tak když zůstal sám, vychutnával v pohodě noční klid. S požitkem seděl, opíral se zády o napajedlo a poslouchal, jak se koně chystají ke spaní. Čas od času přišel některý k napajedlu a pil dlouhými mlaskavými doušky. Na druhé straně ohrady dva koně nervózně dupali a frkali, ale Deets se nešel podívat. Nejspíš se nějaký had připlazil příliš blízko k ohradě. Had si nebude s koňmi nic začínat, pokud se tomu dokáže vyhnout.

Nedělal si starosti s možným přepadem. I kdyby si pár vaqueros trouflo do města, byli by nervózní z vědomí, že proti sobě mají přesilu. Mohl by spát – ovládal umění snadno a rychle usínat i probouzet se –, ale přes tu dlouhou noc a den nebyl ospalý. Uvolnit se je někdy stejně dobré jako spát. Ve spaní by propásl nejlepší díl večera, včetně východu měsíce. Deets měl pro měsíc odjakživa slabost, často ho pozoroval a hodně o něm přemýšlel. Připadal mu zajímavější a přitažlivější než slunce, které den co den svítí víceméně stejně.

Zato měsíc se měnil. Pohyboval se po obloze, rostl a ubýval. Za nocí, kdy se vyhoupl nad pláně kolem Osamělé Holubice jako žlutý úplněk, zdál se tak blízko, že by se k němu člověk skoro mohl vydat s žebříkem a vylézt si na něj. Deets si to párkrát představoval – jak si o milý úplněk opře žebřík a vyšvihne se nahoru. Kdyby se mu to povedlo, jedno bylo jisté: pan Gus by měl na dlouhý čas o čem mluvit. Deets se musel zubit při pouhém pomyšlení, jak by byl pan Gus celý pryč, kdyby se Deets dostal na měsíc a projel se po něm. Představoval si to totiž jako výlet, něco, co by stihl za jednu dvě noci, kdyby to šlo pomalu. Potom, až by se měsíc zase octl nad Osamělou Holubicí, Deets by seskočil a vrátil se domů. To by všichni koukali.

Ovšem jindy plul měsíc tak vysoko, až Deets musel uznat, že je to nerozum, že ve skutečnosti se na měsíci nikdo nemůže projíždět. Když si pomyslel, že by seděl na tom tenkém srpečku, který nad ním svítil bíle jako zub, skoro ho z toho pomyšlení chytala závrať a musel se přísně nabádat, aby si víc všímal toho, co se děje na zemi.

Ale když kolem dokola nebylo k vidění nic jiného než pár koní chlemtajících vodu, těšilo ho odpočívat a pozorovat měsíc a nebe. Měl rád jasné noci a nesnášel mraky – když bylo zataženo, cítil se ošizený o půlku světa. Jeho hluboký strach z Indiánů splýval s pocitem, že měsíc má síly, které bílí ani černí nechápou. Slyšel, jak pan Gus vykládá, že měsíc hýbá mořskou vodou, ale třebaže za pobytů v Matagordě zahlédl oceán nejednou, přece si nedokázal představit, jak s ním měsíc dokáže hnout.

Byl přesvědčený, že Indiáni měsíc znají. Sice o tom nikdy s žádným Indiánem nemluvil, ale věděl, že rudoši mají pro měsíc víc jmen než bílí, a to naznačovalo hlubší pochopení. Indiáni nebyli tak zaměstnaní, a proto měli přirozeně víc času ke zkoumání takových věcí. Deetsovi vždycky připadalo, že běloši mají štěstí, že Indiáni nikdy měsíc zcela neovládli. Jednou – po té strašné bitvě u Strašidelnýho vrchu – se mu zdálo, že se Indiánům podařilo přitáhnout měsíc k nízkému kopci, jakých je v západním Texasu plno. Donutili lunu přistát na vrcholku a naskákali na ni na koních. Doposud si občas myslíval, proč by se něco takového nemohlo stát a kdo ví, jestli po měsíci necválají Komančové anebo Kiowové. Když byl měsíc v úplňku a žlutě zářil nízko nad zemí, míval silný pocit, že na něm žijí Indiáni. Byl to děsivý pocit a nikdy se o něm nikomu nezmínil. Indiáni nenáviděli bělochy, a kdyby se naučili ovládat měsíc – kterému jsou prý zase podrobena vodstva – mohly by se dít strašné věci. Co kdyby Indiáni navedli měsíc, aby vysál všechnu vodu z řek a studní, anebo aby ji zasolil jako mořskou vodu? To by byl konec, a krutý konec.

Když však měl měsíc tvar pouhého srpku, Deetsovy obavy polevovaly. Koneckonců voda byla pořád sladká, s výjimkou jedné nebo dvou zásaditých řek jako Pecos. Kdo ví, jestli se Indiáni dostali na měsíc; třeba hned zase spadli.

Někdy Deets litoval, že nechodil do školy, kde by třeba získal odpovědi na některé věci, které mu byly záhadou. Už jenom nad nocí a dnem se dalo dlouze hloubat: musí být nějaká příčina, proč slunce zapadá, mizí a pak znovu vychází na opačné straně obzoru; jiná příčina zase vyvolává déšť, hromobití a řezavý severák. Věděl, že se velké přírodní jevy nedějí náhodou; to jenom život mu nedovolil získat dost informací, aby pochopil běh věcí.

Přitom Indiáni, přestože ani normální lidskou řečí nemluvili, se v tomhle zřejmě vyznali líp než sám pan Gus, ačkoli ten sypal z rukávu přednášky o přírodních jevech, a vůbec o čemkoli si kdo přál slyšet. Pan Gus se mu dokonce pokoušel namluvit, že země je kulatá; ovšem Deets to považoval za jeden z jeho vtipů. Ale pan Gus zase přivtělil jeho jméno k firmě, takže každý, kdo umí číst, vidí, že podnik tvoří také on – a proto mu Deets jeho žertování rád odpouštěl.

Deets spokojeně odpočíval u napajedla a občas mrkl po měsíci. Přízemní stíny ho zcela zahalily a každý vaquero, který by byl tak pošetilý, že by zabrousil dovnitř, by se dočkal nemilého překvapení.

Nemilého překvapení se po, vstupu do Strakaté fazole dočkal i Pom, neboť Lorena nebyla sama, jak si představoval. Seděla u stolu s Xavierem a Jasperem Fantem, šlašitým pacholkem z horního poříčí. Pom už se s Jasperem jednou dvakrát viděl a docela mu byl po chuti, ačkoli tentokrát by mu bývalo po chuti, kdyby byl Jasper zůstal v horním poříčí, kam patřil. Jasper vypadal neduživě, ale ve skutečnosti byl zdravý jako buk a v apetýtu mohl směle konkurovat Gusovi.

„Hele, Pom,“ řekla Lorena, když stanul ve dveřích. „Konečně si můžeme zahrát.“

Pyskáč jako obvykle kibicoval á radil, ať chtěli nebo nechtěli.

„Pokud si napřed nezaskočí do banky, tak to nepude,“ řekl. „Xavier včera Poma oholil, a jak Poma znám, sotva si stačil za den nadělat jmění.“

„To ještě neznamená, že si nemůže zahrát,“ řekl Jasper a přátelsky na Poma kývl. „Xavier mě včera taky obral, a přece pořád hraju.“

„Každý máme ňákou slabost,“ poznamenal Pyskáč, „Wanz například hraje poker na úvěr. Potom nemá na slušnou gáži pro pianistu.“

Xavier to vtipkování přešel mlčením. Měl náladu pod psa, a věděl proč. Jake Spoon dorazil do města a obratem ruky ho připravil o kurvu, životně důležité zřízení pro podnik v takovém zapadákově, jako byla Osamělá Holubice. Nejeden host, který by se byl nikdy neobtěžoval tak daleko, přišel kvůli Lorie.

V celém pohraničí bys druhou takovou nenašel. Nebyla řečná, ale kvůli ní bylo v hospodě rušno a muži pili až do rána. Náhradu za ni nesežene: znal Mexikánky, stejně hezké jako ona, ale sotva si nějaký kovboj zajede kolik mil kvůli snědé krásce, o jaké nebyla v jižním Texasu nouze.

Nadto si sám dopřával Lorenu jednou týdně, ne-li častěji. Jednou dokonce vzkypěl tak, že si ji koupil šestkrát za pět dní – a pak se tak zastyděl za svou marnotratnost, ne-li prostopášnost, že si uložil dvoutýdenní půst. Bylo příjemné a pohodlné žít s Lorií pod jednou střechou, a bylo to zpestření po jeho ženě Thérèse, která byla na svou přízeň skoupá a navíc dračice. Jednou mu Thérèse odpírala cokoli nějaké přízni podobného plné čtyři měsíce, což byla pro muže Xavierova temperamentu značná svízel. Chtěj nechtěj musel svádět Mexikánky a taktak že unikl hněvu několika zrazených manželů.

Ve srovnání s tím byla Lorena bezpečný přístav a časem si ji zamiloval. Nedávala mu najevo žádné sympatie, ale také nic nenamítala, když si ji chtěl koupit, fakt, který Pyskáč těžce nesl. Pyskáče nechtěla za žádnou cenu.

Teď to Jake Spoon všechno zkazil a Xavier mohl ulevit svému rozhořčení jedině tak, že obehraje Jaspera Fanta o peníze, které stejně z valné většiny neuvidí.

„Kde je Jake?“ zeptala se Lorena – pro Poma to bylo jako rána palicí. Naděje, které se za jeho noční procházky k hospodě směle vzepjaly k výšinám, naráz sjely k podešvím. Taková bezostyšná otázka svědčila o hloubce náklonnosti, kterou si Pom sotva dovedl představit. Na něho by se nezeptala, i kdyby odešel a byl pryč celý rok.

„Jake zůstal s Gusem a s ostatníma,“ řekl a snažil se tvářit jakoby nic.

Zvlášť mu to nešlo, protože se mu Lorie ještě nikdy nezdála tak hezká. Vyhrnula si u šatů rukávy, a když na ni přišla řada rozdávat karty, její bílé paže ho zrovna fascinovaly. Stěží byl schopen dávat hlášky, tak ho rozptylovala Loriina předloktí a pevné rty. Měla předloktí buclatá, ale půvabnější bochníčky v životě neviděl. Nemohl myslet na to, co dělá, tak strašně ji chtěl, a hrál tak špatně, že do hodiny přišel o mzdu za tři měsíce dopředu.

Jasper Fant nepochodil líp, ať už taky z nešťastné lásky, nebo že byl neumětel, to Pom nevěděl. Nevěděl a nestaral se o to. Jediné, čeho si byl vědom, bylo, že musí nějak Jaka přečkat, neboť pro něho ve světě nebyla jiná žena než ta, která seděla naproti němu. Vlídnost, s jakou se k němu chovala, ho pálila jako štípnutí škorpiona, neboť byla zcela neosobní. Skoro stejně vlídně jednala i s Pyskounem, což byl jasně cvok a ke všemu s dírou v žaludku.

Partie se brzy stala utrpením pro všechny zúčastněné kromě Lorie, která vyhrávala rundu za rundou. Hřálo ji pomyšlení, jak bude Jake koukat, až se vrátí a uvidí, kolik vyhrála. Aspoň pochopí, že není na hlavu padlá. Xavier sám mnoho neprohrál – nikdy neprohrával mnoho –, ale nehrál s obvyklou duchapřítomností. Lorie věděla, že je to nejspíš kvůli ní, ale nedbala na to. Vždycky ráda hrála karty, a teď se v tom vyžívala ještě víc, poněvadž neměla nic jiného na práci, dokud se Jake nevrátí. Dokonce i Pom a Jasper jí byli sympatičtí, trošku. Byla to úleva, že si nemusí odpírat zábavu jen pro to, co chtějí. Věděla, že je jim bezútěšně, ale kolikrát jí bylo bezútěšně, když čekala, až seberou odvahu anebo až si někde vypůjčí dva dolary. Jen ať to taky zkusí.

„Pome, měli bysme přestat,“ řekl Jasper. „Jak to vypadá, budeme mít co splácet až do Silvestra.“

„Vemu to za tebe,“ řekl Pyskáč. „Trochu jsem vypad ze cviku, ale zkusím to.“

„Tak ho vememe do hry,“ řekl Xavier najednou. Patřilo k pravidlům domu, že Pyskáč nesmí hrát poker. Měl výstřední pojetí hry a skrovné prostředky. Nejednou se octl v nebezpečí života, když cizinci odhalili, že nemá čím uhradit částky, které právě prohrál. Ale Xavier ztratil víru v pravidla domu, jelikož pravidlo domu taky znělo, že Lorena je kurva, a najednou už kurva nebyla. Když mohou kurvy zničehonic nechat řemesla, může Pyskáč klidně hrát poker.

„A čím mi zaplatí, když vyhraju?“ zeptala se Lorena.

„Sladkou hudbou,“ řekl Pyskáč bujaře. „Zahraju ti tvou oblíbenou písničku.“

To není moc lákavé, pomyslila si Lorena, jelikož Pyskula hrával její oblíbenou, kdykoli vešla do lokálu, v naději, že ji jeho obratnost na klávesnici obměkčí a ona mu dovolí, aby si u ní předplatil vrznutí.

S touhle muzikou skoncovala, ale zahrála si s ním pár kol – kovbojové byli tak na dně, že ani nepili. Hoši jí dali zdvořile dobrou noc v naději, že si u ní udělají oko, ale nezískali ani pohled. Mladíci ji zajímali míň než karty. Venku na ulici zůstal Jasper stát a zapálili si.

„Už seš zadanej?“ zeptal se Jasper. Měl knírek tenký jako tkanička od bot a jeho kůň připomínal žížalu.

„Jo,“ řekl Pom. „Dělám pro Kloboučníky. Chtějí to letos taky zkusit s naháňkou.“

„Neříkej, to tě platěj, abys hrál karty?“ zeptal se Jasper. Myslel si, že je šprýmař.

„Jenom jsem si odskočil,“ řekl Pom. „Pomáhám jejich čerňuchovi hlídat pár koní.“

„Hlídat, před čím?“

„Před Mexikánci, kterým jsme je ukradli,“ řekl Pom. „Kapitán není doma, šel najímat honáky.“

„Páni,“ řekl Jasper. „Vědět Mexikáni, že kapitán není doma, vrazili by sem a vzali si zpátky celej Texas.“

„To sotva,“ řekl Pom. Měl pocit, že ta poznámka je mírně urážlivá. Snad není kapitán jediný muž v Texasu.

„Jestli bude chtít, může mě najmout taky, až se vrátí,“ řekl Jasper.

„Asi tě veme,“ řekl Pom. Jasper měl pověst, že je spolehlivý, i když žádné eso.

Třebaže tušil, že se dotkne bolavého místa, byl by se Jasper rád dozvěděl, proč se Lorie tak náhle změnila. Toužebně se zahleděl na světlo v jejím okně.

„Vdala se ta holka nebo co?“ řekl. „Pokaždý když jsem zacinkal penězi, zavrtávala se mi pohledem do ledví.“

Pom tu otázku přijal s nelibostí. Není takový buran, aby a potěšením klábosil o Lorie s každým chlapiskem, co se na ni začne vyptávat. Na druhé straně ovšem bylo těžko pohlížet na Jaspera Fanta jako na soka. Vypadal, jako by se v životě pořádně nenajedl, a nejspíš to byla pravda.

„To dokázal ničema jménem Jake Spoon,“ řekl. „Musel ji vočarovat.“

„Aha, tak je to,“ řekl Jasper. „To jméno už jsem myslím slyšel. Nebude von nějakej náramnej pistolero?“

„To nevím,“ odtušil Pom tónem, který měl Jasperovi naznačit, že nemá valný zájem o další rozbor záležitosti. Jasper se dovtípil a oba jeli mlčky ke Klobouckým ohradám, v hlavě běloloktou ženu z lokálu. Přestala být nerudná, ale oběma se zdálo, že před tou změnou na tom byli o trochu líp.

Kapitola 16

Do konce prvního náborového dne získal Call čtyři chlapce, z nichž ani jednomu ještě nebylo osmnáct. Mladý Bill Spettle, kterému se říkalo Rychlej Billy, byl stejně starý jako Newt, a jeho bratr Pete měl jenom o rok víc. Rodina na tom byla tak zle, že Call skoro váhal hochy odvést. Vdova Spettlová měla osm dětí, Bill a Pete byli nejstarší. Tatík Ned Spettle se před dvěma roky uchlastal. Call měl dojem, že rodina užuž umírá hlady. Měli stateček v roklince malý kousek na sever od Picklesovy Mýtiny. Ale půda byla neúrodná a rodina se udržovala při životě žebírky a fazolemi.

Zato pro vdovu Spettlovou to byla mana nebeská, nechtěla slyšet žádné Callovy výhrady. Byla to hubená žena s hořkýma očima. Call někde slyšel, že vyrostla na východě v bohaté rodině a měla komorné, které jí česaly vlasy a obouvaly střevíčky, když ráno vstávala. Možná že to byl pustý výmysl – těžko si dovedl představit dospělou osobu, která potřebuje, aby jí někdo pomáhal do bot – ale i kdyby byla pravdivá jen půlka, klesla chudák pěkně hluboko. Ned Spettle se nikdy nedostal k tomu, aby chajdu, kterou postavil, vybavil prkennou podlahou. Jeho manželka vychovala osm dětí na udusané hlíně. Říkalo se, že se Ned po válce nikdy nevzpamatoval, snad to bylo vysvětlení. Zdaleka nebyl jediný, kdo takhle dopadl. Válka taky způsobila nedostatek zralých mužů. Call se skoro styděl, že ve válce nebyl, třebas služba, kterou s Gusem konali v pohraničí, byla stejně nebezpečná a stejně potřebná.

„Jen si je vemte,“ řekla vdova Spettlová a koukala na syny, jako by se ptala, proč je vlastně porodila. „Nejsou to žádný lenoši, uvidíte.“

Call věděl, že už pomáhali hnát jedno stádečko do Arkansasu. Zaplatil vdově za každého chlapce měsíční mzdu předem, věděl, že je potřebná. V celé rodině očividně neměli ani pár bot – dokonce i matka chodila bosá, což pro ni muselo být zvlášť ponižující, jestli ta historka o komorných byla pravdivá.

Nevzal Spettlovy hochy s sebou, protože neměl rezervní koně. Ale chlapci se okamžitě vydali do Osamělé Holubice pěšky se srolovanou dekou pod paží. Pistoli měli jednu dohromady, námořnický kolt s odraženou půlkou kohoutku. Ačkoli je Call ujistil, že dostanou dobrou výbavu, jen co dojdou do Osamělé Holubice, odmítli nechat kolt doma.

„Jakživ jsme ničím jiným nestříleli,“ řekl Rychlej Billy, jako by si myslel, že to jinou zbraní nesvede.

Když se Call loučil, paní Spettlová a šest pozůstalých dětí si ho sotva všimly. Stály na horkém dvorku, kde se jim kolem nohou pletlo pár vychrtlých slepic, dívaly se na chlapce a plakaly. Matka, která se synů sotva dotkla, když jí dávali sbohem, stála zpříma a slzy jí tekly. Tři z děcek byly holky, ale další tři byli kluci něco přes deset, dost staří, aby už byli matce k ruce.

„Dobře se o ně postaráme,“ slíbil Call, ale mrhal slovy. Děvčátka se pověsila mámě do roztřepených sukní a plakala. Call odklusal a hrdlo se mu divně svíralo. Bude lepší, když oba nejstarší odejdou, doma pro ně nebylo dost práce. Jenže byli chloubou rodiny. Bude o ně pečovat co nejlíp, jenže co to znamená vzhledem k těm dvěma a půl tisícům mílí, které mají před sebou?

Při západu slunce dospěl k Raineyovic ranči, místu daleko útulnějšímu než příbytek rodiny Spettlových. Joe Rainey měl po nehodě s žebřiňákem vybočenou nohu, ale belhal se skoro stejně rychle, jako když měl obě nohy zdravé. Call neměl v Maude, Joeově tlusté červenolící ženě, takové zalíbení jako Augustus, ale rád uznával, že na rozdíl od Augusta ho v nadšení neuvádí žádná žena.

Maude Raineyová vypadala jako sud, poprsí měla jako vědro a hlas, při kterém podle některých člověku vstávaly vlasy. V okolí Osamělé Holubice panovalo obecné mínění, že kdyby se byla za Augusta vdala, byly by jejich spojené hlasy ohlušily veškeré potomstvo, které by zplodili. Když promluvila u stolu, dunělo to jako povely, které mezkaři udělují soumarům.

Ona a Joe přivedli až dosud na svět tucet dětí, z toho osm kluků, a všechny jako řimbaby. Raineyova rodina asi spotřebovala najedno posezení tolik jídla, kolik vystačilo Spettlovům na týden. Pokud to Call mohl posoudit, většinu svého bdění věnovali všichni pěstování či podřezávání nebo chytání toho, co následovně snědli. Augustova modrá prasata byla zakoupena u Raineyů a byla to první věc, o kterou se Maude zajímala, jen Call dojel.

„Už jste to podsvinče snědli?“ zeptala se, ještě než stačil slézt z koně.

„Kdepak,“ řekl Call. „Gus si ho asi šetří na Vánoce, anebo si s ním prostě rád povídá.“

„Tak sesedněte a umyjte se tamhle u vědra,“ vyzvala ho Maude. „Zrovna dopíkám bratrance vašeho podsvinčete.“

Muselo se uznat, že si Maude Raineyová potrpěla na bohatou tabuli. Sotva si Call vyhrnul rukávy a umyl ruce, začala večeře. Joe Rainey taktak stačil zamumlat modlitbu, a už Maude nabízela dokola kukuřičné placky. Call musel čelit více druhům masa, než kdy viděl na jednom stole: roštěnky a kýta, kuřata a zvěřina a sekaná z veverky a jiných méně obvyklých živočichů, jak ho informovali. Maude při jídle zrudla tak jako všichni kolem stolu párou stoupající z mís.

„Tohle je moje šelmovská sekaná, kapitáne,“ řekla Maude.

„Ale,“ podivil se zdvořile, „a z jakých šelem?“

„Prostě je v ní všechno, co psi uloví,“ řekla Maude. „Případně i psi sami, pokud nic neuloví. Líný psy nesnáším.“

„Nasekala do toho vačici,“ prozradila jedna z holčiček. Vypadala stejně nezbedně jako její tlustá matka, která vzdor své tloušťce nadělala mezi místní omladinou velkou spoušť, než se rozhodla pro Joea.

„No tak, Maggie, neprozrazuj moje recepty,“ řekla Maude. „Ostatně kapitán už jistě vačici jedl.“

„Hlavně že to není zase koza,“ řekl Call, pokoušeje se rozvinout konverzaci. Byla to nezvyklá lopota, jelikož u domácího stolu se především snažil hovoru vyhnout. Ale věděl, že ženy rády hovoří s hosty, a snažil se být společenský.

„Doslechli jsme se, že se Jake vrátil a prý ho stíhají,“ řekl Joe Rainey. Plnovous měl pokapaný omastkem. Joe zásadně zíral rovnou před sebe. Call přepokládal, že má krční obratle jako ostatní, ale ještě ho neviděl otočit hlavu. Když člověk stál čelem proti němu, díval se vám Joe do očí, ale jak jste se trochu posunuli, jeho pohled plynul kolem vás.

„Jo, Jake přijel,“ řekl Call. „Byl v Montaně a tvrdí, že je to nejhezčí země na světě.“

„V tom případě tam musí bejt plno ženskejch,“ řekla Maude. „Ještě si Jaka pamatuju. Když je chvilku bez ženský, jen to s ním hraje.“

Call nepokládal za nezbytné šířit se o Jakovu trestním rejstříku, pokud existoval. Naštěstí byli Raineyovi příliš zabraní do jídla, aby byli moc zvědaví. Děti dostaly dobré vychování, a tak nesahaly po vybranějším mase, ale spokojily se podnosem s kuřaty a smaženými droby a s kukuřičnou plackou. Na jedno robě, očividně benjamínka rodiny, se nedostalo nic než placky a kuřecí žaludky, ale ani nezakňouralo. Proti jedenácti bratrům a sestrám, vesměs větším než on, by žalobníček neobstál.

„Tak co Gus? Co pořád dělá?“ zeptala se Maude. Bůhvíjak dlouho už tu trčím a čekám, že přijde a pokusí se mě Joeovi přebrat, ale už se asi nedočkám. Ještě je tak zblázněný do podmáslí?

„To je, pije ho po žejdlících,“ přisvědčil Call. „Já mám podmáslí taky rád, tak spolu závodíme.“

Maudina poznámka mu nepřipadala nejvkusnější, ale Joe Rainey dál zíral přímo vpřed a třísnil si vousy omastkem.

Konečně se Call zeptal, jestli by mu nenechali dva chlapce. Maude vzdychla a přehlédla alej svých dítek.

„Radši prodávám prasata, než posílám do služby svý kluky,“ řekla, „ale stejně jednou do světa jít musí.“

„Jaký dostanou plat?“ zeptal se Joe, vždycky praktický.

„Čtyřicet dolarů a byt a stravu, počítám,“ řekl Call. „Přirozeně koně a výstroj taky.“

Tu noc přespal ve voze na Raineyovic dvoře. Nabídli mu místo na seníku, ale tam bylo husto dětmi, takže se mu nahoru nechtělo. Stejně spal radši venku, ačkoli u Raineyů na dvoře bylo hlučněji, než byl zvyklý. Prasata chrochtala celou noc a hledala ještěrky nebo něco jiného k zakousnutí. Ve stodole hnízdil sýček a celou noc houkal, takže Callovi trvalo, než usnul.

Ráno mu Maude slíbila, že koncem týdne přijdou její dva nejstarší do Osamělé Holubice. Hoši sami – Jimmy a Ben – sotva řekli slovo. Call odjel spokojený, protože si myslel, že už má dost mužstva, aby začal shánět dobytek. Brzy se rozkřikne, že hledá lidi, a třeba se ještě ukážou další zájemci.

Musí získat dobytek a označkovat ho. Aspoň že koní mají nadbytek, ovšem pokud je Gus a Jake někde neproflákli.

Tato možnost ho znepokojovala většinu zpáteční cesty. Ne že by Gus nebyl schopný a věci znalý – co se týká schopnosti, byl Gus zdatnější než kdokoli, koho znal. Častokrát si říkal, jestli by se dokázal Gusovi vyrovnat, kdyby se Gus opravdu snažil. Otázka zůstala nezodpovězena, jelikož Gus se snažil zřídka. Jako tým byli dokonale vyvážení: on dělal víc než musel, kdežto Gus míň.

Gus sám o tom často žertoval. „Kdyby tě zabili,“ říkal, „třeba bych se do toho opřel. Třeba bych pracoval usilovně na roli dědičné. Ale ty zabitý nejseš, tak co bych se namáhal?“

Call spěchal a celou cestu domů litoval, že nesedí na své klisně. Rozmazlila ho – vnímal teď ostřeji nedostatky ostatních koní. Že byla nebezpečná, se mu jen líbilo. S ní musel být člověk jako ostříž, a to bylo fajn.

Takových patnáct mil od Osamělé Holubice odbočil na západ, poněvadž se domníval, že stádo najde někde tím směrem. Objel jižní cíp pustých trnisek a narazil na koňskou stopu. Vraceli se na jih po vlastní stopě, zvláštní. Gus hnal stádo zpátky do města. Asi měl důvod, ale Call na ten důvod nemohl přijít, a tak cválal domů.

Když se přiblížil k městu, uviděl koně na pastvě kousek proti proudu, Deets a Newt a Irové je hlídali. Zdáli se v neztenčeném počtu, takže se zřejmě nic nestalo.

Jedna věc se Gusovi McCraeovi nedala upřít, bylo snadné ho najít. Kolem třetí odpoledne, každé odpoledne, sedával na verandě a popíjel ze džbánu. Když Call dorazil, zrovna klímal. Po Jakovi ani památka.

„Ty jsi pěkný hlídač!“ řekl Call sesedaje.

Augustus měl klobouk přes oči; posunul ho a podíval se na Calla.

„Jak se má Maude Raineyová?“ zeptal se.

„Kypí zdravím,“ řekl Call. „Dvakrát mě nakrmila.“

„Ještě že jenom dvakrát,“ řekl Augustus. „Kdybys u nich zůstal týden, byl by sis musel od nich půjčit vola, kůň by té domů neunes.“

„Moc ráda by ti prodala další prasata,“ řekl Call, vzal džbán a propláchl si ústa pálenkou.

„Kdyby tak Joea zabili, moh bych se o ni ucházet znovu,“ dumal Augustus.

„To bych ti přál,“ řekl Call. „Těch dvanáct sirotků by si zasloužilo dobrýho otce. Co dělají ty koně u řeky?“

„Co by dělali? Pasou se, řek bych.“

„Pedro se o nic nepokusil?“

„Ne, nepokusil, z jednoho dobrého důvodu.“

„To jest?“

„Protože je na prkně,“ řekl Augustus.

„Kruci,“ řekl Call. „Je to pravda?“

„Mrtvolu jsem neviděl,“ řekl Augustus. „Ale myslím si, že to pravda je. Přijel k nám Jasper Fant, chce se dát najmout, a ten to věděl, ačkoli mi to ten sušinka pověděl, teprve když jsem promarnil valnou část noci.“

„Rád bych věděl, jak umřel,“ řekl Call. Pedro Flores byl dobrých třicet let v jejich životě důležitým činitelem, i když ho na vlastní oči viděli sotva šestkrát nebo sedmkrát. Bylo to překvapení slyšet, že je mrtvý, a třebas to měl brát jako úlevu, vlastně ani neměl radost. Zaskočilo ho to. „Jasper nevěděl žádné podrobnosti,“ řekl Augustus. „Prostě to slyšel od nějakýho vaquera. Ale já tomu věřím, protože to vysvětluje, jak sis moh dovolit přicválat s jedním dítětem a jedním debilem až k jeho haciendě a odharcovat mu s jeho remudou.“

„Kruci,“ řekl Call znovu. „To bych nikdy nečekal.“

„Máš pravdu,“ řekl Augustus. „Já taky ne, ale vlastně ani nevím proč. Mexikáni nemají žádný dispens. Umírají jako my ostatní. Dokonce i Bol jednoho krásnýho dne umře, a my pak nebudeme mít nikoho, kdo by mlátil sochorem do jídelního zvonce.“

„Ale Pedro měl tuhý kořínek,“ řekl Call.

Ten člověk víceméně vládl na takřka stomílovém pásmu pohraničí skoro plných třicet let. Call zažil smrt mnoha mužů, ale že by mohl umřít Pedro, jaksi nepředpokládal, přestože na něj osobně několikrát vypálil.

„To bych rád věděl, co ho vzalo,“ řekl Call.

„Třeba mu zaskočilo a udusil se pepřem,“ mínil Augustus. „Chlápci, na který jsou krátký nože a kulky, si obyčejně zlomí vaz, když spadnou z verandy, nebo tak něco. Pamatuješ se na Johnnyho Norvela, co umřel na včelí žihadlo? Řek bych, že po Johnnym stříleli nejmíň dvacetkrát, ale zabila ho obyčejnská včela.“

Bylo to tak. Johnny byl hraničář jako oni, a přece po včelím štípnutí dostal křeče a nebylo mu pomoci.

„Takže tím končí operace Flores,“ řekl Augustus. „Měl jenom tři syny a my jsme mu beze všech orací pověsili i toho posledního.“

K Augustovu překvapení Call usedl na verandu a mocně si lokl ze džbánu. Bylo mu divně – ne špatně, ale jaksi prázdno –, jako by ho někdo zničehonic kopl do žaludku. Bylo to kupodivu, ale je to tak, že se smrt nepřítele může člověka dotknout skoro stejně jako smrt přítele. Už jednou to zažil, když k nim přišla novina, že Kopající Vlk je mrtvý. Na Světlým rameni řeky Brazos po něm střelil jeden šťastný nováček, sotva podruhé na patrole, a zabil ho – Kopající Vlk zaměstnával dva oddíly hraničářů dvacet let. A zabije ho obyčejné ucho. Call zrovna koval koně, když Vočko s tou zprávou přišel, a na chvilku se cítil tak prázdný, že odložil kladivo.

To se stalo před deseti lety a Gus a on brzy nato od hraničářů odešli. Pokud se Calla týkalo, znamenala smrt Kopajícího Vlka konec Komančů a tím i konec jejich úkolu. Pravda, ještě zbyli jiní náčelníci a ještě musely být vybojovány poslední boje, ale on neměl mstivou povahu některých hraničářů a nevábilo ho strávit dalších deset let likvidací renegátů a dezertérů.

Pedro nebyl zdaleka tak udatný jako Kopající Vlk: Pedro zřídkakdy vyjel bez doprovodu dvaceti nebo třiceti vaqueros, kdežto Kopající Vlk, mužík jako za groš kudla, se pustil s pěti šesti bojovníky do San Antonia a dokázal unést tři ženy a vyděsit všechny bělochy v sedmi nebo osmi okresech čistě tím, že tamtudy projel. Ale Pedro byl Vlkův vrstevník a zaměstnával je zrovna tak dlouho.

„Netušil jsem, že máš toho starýho lotra tak rád,“ řekl Augustus.

„Neměl jsem ho rád,“ řekl Call, „Jenom jsem nečekal, že umře.“

„Jak ho znám, nečekal to taky,“ řekl Augustus. „Byl to starý kanec.“

Po několika minutách pocit prázdnoty přešel, ale Call nevstal. Na chvíli z něho vyprchalo vědomí, že si musí pospíšit, které ho provázelo takřka celý život.

„Takže klidně můžeme vyrazit do Montany,“ řekl. „Je po legraci.“

Augustus odfrkl, pobavil ho Callův myšlenkový pochod.

„Calle, tady nikdy nebyla žádná legrace,“ řekl. „A krom toho ty jsi v životě žádnou legraci nepoznal. Tebe nestvořili pro legraci. To je můj obor.“

„Asi jsem zvolil špatné slovo,“ připustil Call.

„Už je to tak, ale proč?“ řekl Augustus. „To je na tom to zajímavé.“

Call neměl chuť dát se zavléci do diskuze, a tak mlčel.

„Napřed ti došli Indiáni, a teď ti došli i banditi, to je to,“ řekl Augustus. „Potřebuješ mermomocí někoho, koho bys moh uzemnit, že je to tak?“

„Nevím, proč bych potřeboval ještě někoho jinýho, pokud mám tebe,“ řekl Call.

„Nechápu, proč teď, když je Pedro mrtvý, se nesebereme a neanektujeme severní Mexiko,“ řekl Augustus. „Máme to pěkně po ruce. Určitě se tam najde ještě pár chlápků, co se ti postaví se zbraní v ruce.“

„Nepotřebuju žádné střílení,“ řekl Call. „Vydělat trochu peněz nám neublíží.“

„Kdo ví,“ řekl Augustus. „Třeba utonu v Republikánce jako Pumphreyovic zeť. Potom budou všechny peníze tvoje. A ty si s nima nedokážeš dopřát ani trochu legrace. Použiješ ty prachy nejspíš na zakoupení náhrobků pro starý ničemy, který si čirou náhodou měl rád.“

„Jestli se utopíš v Republikánce, věnuju tvůj díl Jakovi,“ řekl Call. „Ten už ho snad bude umět rozfofrovat.“

Potom nasedl a odjel s úmyslem najít Jaspera Fanta a najmout ho, pokud chce makat.

Kapitola 17

Po deseti dnech Jakova pobytu v Osamělé Holubici zjistila Lorena, že má trvalé zaměstnání – totiž starat se, aby Jake dodržel slovo a opravdu ji odvezl do San Franciska, jak slíbil.

Přirozeně Jake jí nedal nijak otevřeně najevo, že má jiné úmysly. Bez meškání se k ní přestěhoval a byl ve všem všudy stejně milý jako první den. Nevzal od ní ani cent a zřídkakdy spolu strávili hodinu, aby jí neskládal komplimenty – většinou chválil její hlas nebo vzhled nebo hebkost vlasů nebo nějaký projev jemnocitu. Dovedl vypadat lehce překvapeně nad jejími půvaby a jeho city byly – pokud možno – tím vřelejší, čím lépe se poznávali. Několikrát znovu vyslovil své ustrnutí nad tím, že na tak dlouho uvízla v tak neutěšeném zapadákově, jako je Osamělá Holubice.

Po týdnu si však Lorena uvědomila divnou věc: Jake k ní lnul víc než ona k němu. Zjistila to jednou pozdě odpoledne, když pozorovala, jak si Jake dává dvacet. Dožadoval se mermomocí kolíkování, a došed svého, byl v tu ránu v limbu. Zatímco na nich tuhl pot, zjistila Lorena, že není vůbec vzrušená jako ten první den. To byl jeden z velkých dnů jejího života, neboť Jake se tak hladce ujal vedení, a tím pro ni skončilo dlouhé období napětí a soužení.

Nepřestalo jí s ním být dobře, ještě se nepohádali, nepostřehla u něho žádnou náchylnost k padoušství, ale pochopila, že Jake patří k mužům, o které se někdo musí starat. Pár dní si bláhově myslela, že našla někoho, kdo se bude starat o ni: to byl omyl. Jake byl šikovný karbaník a dost vyhrával, jenže to taky svědčilo o jeho založení: potřeboval společnost. Byl to dětina, a velký dětina, jak se ukazovalo, když spal nebo se bavil nebo se jen tak poflakoval a vykládal historky. Než uplynul týden, měla dojem, že Jake si pořád jen hraje.

Ale nebrala to nijak tragicky. Znamenalo to, že Jake ji potřebuje víc, než je ochoten si přiznat. Odhalila tu potřebu a nedbala na to, jestli ji Jake přiznává nebo ne. Kdyby byl Jake takový ostrý hoch, jak se stavěl, necítila by se s ním bezpečná. Byl by schopen sebrat se a jít.

To Jake neudělá. Jake měl rád povídání, ženské žvatlání a pohodlí společného lože. Dokonce byl rád, že mají pokoj nad lokálem, jelikož si mohl sejít dolů: na partičku, kdykoli se mu zachtělo.

Od té doby, co Kloboučníci shromažďovali dobytek a chystali se na pochod, neměl o spoluhráče nouzi. Do Osamělé Holubice přijeli za prací četní honáci, a dva tři měli večer ještě dost páry, aby si zašli do hospody na partičku. Z končin severně od San Antonia dorazil dlouhý kovboj jménem Nelson Jehla a z Brownsvillu bodrý kovboj jménem Bert Borum.

Zprvu Xaviera příliv nových zákazníků těšil, ale pak si uvědomil, že hosté se zdrží sotva týden nebo dva. Při myšlence na to, jak pustý bude zase brzy jeho lokál, se ho zmocnily chmury, takže většinu noci prostál u dveří a mokrá utěrka mu skrápěla kalhoty.

Pyskáč měl plné ruce práce, jelikož kovbojové po něm pořád chtěli, aby zahrál tu či onu písničku. Pyskáč měl společnost rád. Byl hrdý na své muzikantské nadání a ochotně vytřískal každou písničku, o kterou požádali.

Jake si dal práci a naučil Lorenu pár karetních fíglů, které neznala. Nakonec se divila, jak Jasper, Bert a Jehla vydrží tak málo spát, protože kapitán je tvrdě honil celý den a karbanilo se do půlnoci. Jediný skoták, který se tvářil kysele, když přisedla, byl Pom Boggett, který pořád ještě nepřekonal svou zamilovanost. Blažilo ji, jak tam tak sedí se svým mohutným knírem a tváří se povzneseně. Jake jako by si ani nevšiml, že ten mladík je do ní zamilovaný. Byla v pokušení Jaka trochu pozlobit, ale řekl jí hned zkraje na rovinu, že je žárlivý: kdo ví, třeba by Poma zastřelil, a to by byla škoda. Pom byl docela fajn – jenom se nedal srovnat s Jakem Spoonem.

Shánění a značkování dobytka už trvalo skoro deset dní a Lorena vycítila, že se blíží krize. Slyšela, jak mládenci spekulují, že značkování bude příští týden hotovo, čili že už brzo vyrazí. Honáci říkali, že už je stejně pozdě.

„Jestli brzy nezačneme, tak bude Yellowstone zamrzlý, až přes něj poženeme,“ řekl Nelson Jehla. Vypadal legračně, poněvadž byl tenký jako bič, ale ohryzek měl jako krůtí vejce.

„Kdoví jestli se k Yellowstonu vůbec dostaneme,“ řekl Jasper Fant. „Než tam dojdem, bude většina z nás dávno utopená.“

„Až na Jehlu,“ podotkl Pom Boggett. „Tak hluboká řeka na světě není, aby ji nepřebrodil se suchým kloboukem.“

„Nadto umím plavat,“ poznamenal Jehla.

„To bych tě rád viděl plavat s padesáti nebo šedesáti kravami na hřbetě nebo pro změnu pod vlastním koněm,“ řekl Jasper.

„Já si na hřbet padesát nebo šedesát krav nepustím,“ odvětil Jehla nevzrušeně. „A ňákýho pitomýho koně taky ne.“

Bert Borum soudil, že Jehla je k popukání – soudil, že k smíchu je na světě takřka všechno. Patřil k mužům, jejichž smích člověk rád slyší.

„Bez plováků do žádný řeky nepolezu,“ prohlásil.

„Co je to za vynález?“ zeptal se Pom.

„Ještě přesně nevím,“ řekl Bert. „Něco, co člověka nadnáší. Třeba si přivážu ke koni pár džbánů. Džbány dobře plavou.“

„Kde chceš sehnat džbány na dobytčí trase?“ zeptal se Jasper. „Kdyby tě kapitán chytil se džbánem, hned by chtěl vědět, kdo z něho vypil pálenku.“

Jake s honáky dobře vycházel, ale pečlivě od nich udržoval jistý odstup. Nepřizvukoval, když mluvili o životě, který je čeká na stezce, a před Lorenou ani nemukl o tom, že stádo do deseti dnů opustí stanoviště. Na značkování se moc nepodílel, nicméně tu a tam s partou strávil noc a pomáhal nahánět další dobytek. Většinou dával najevo, že se ho pochod netýká.

Lorena nenaléhala, ale měla ho na očích. Jestli tu chce zůstat, to je jiná, ale jestli má v úmyslu jít s nimi, musí vymyslet nějaký způsob, jak ji vzít s sebou. Bez ní neodejde, i když si to možná myslí.

Ale než se věci vytříbily, stalo se něco, nač Lorena vůbec nebyla připravená. Den byl parný, lokál prázdný až na Pyskáče. Xavier měl rád ryby, tak si šel k řece nějaké nachytat. Lorena seděla u stolu a cvičila si špílce, které ji Jake naučil, když kde se vzal tu se vzal vešel Gus. Z košile mu crčel pot, jako by strávil týden pod vodou, dokonce i stuhu na klobouku měl zmáčenou. Zašel za pult, vzal si láhev a donesl si ji k jejímu stolu s úsměvem od ucha k uchu bez ohledu na vedro. Všimla si, že vzal sklenici taky pro ni, což považovala za smělost, ale jak Jake vždycky říkal, od Guse se dá čekat všechno.

„Nejde mi do hlavy, čím to, že se v tomhle lokále sešli jen dva hříšníci,“ řekl Gus.

Lorena k tomu nic nepodotkla, ale Pyskáč se ozval.

„Já se snažil hřešit celý život – cože mě neberete do počtu?“

„Ty máš v žaludku díru,“ řekl Augustus. „Ty sis svý hříchy odpykal, ale já a Lorie jsme zatím vyvázli se zdravou kůží.“

Gus jí cvrnkl trochu pálenky do skleničky a sobě nalil až po okraj.

„Chci si píchnout,“ oznámil, jako by se nechumelilo.

Lorenu to tak zaskočilo, že se nezmohla na slovo. Podívala se na Pyskáče, který seděl u piana a poslouchal, jako by na to měl právo.

Gus přirozeně nebyl ani trochu rozpačitý nad tím, oč žádal. Sundal si klobouk, pověsil ho na opěradlo prázdné židle a vlídně na ni pohlížel.

Lorena se cítila trapně bezradná. Nikdy od Guse nečekala, že se dopustí takové boty, neboť bylo obecně známo, že Gus a Jake jsou kamarádi. Gus dobře ví, že s ní Jake žije, a přesto si přijde a požádá ne-li manželku, tedy vyvolenou bližního svého, jako by se nechumelilo.

Seděla mlčky a zmatek, který se jí jevil v tváři, Guse očividně bavil.

„Neměla bys tu sedět a uvažovat,“ řekl. „Prodej mi to píchnutí a hotovo. Hrozně nerad sedím a koukám na ženu, která uvažuje.“

„Proč?“ našla zase hlas. Začalo se v ní sbírat rozhořčení. „Řekla bych, že mám právo myslet, když chci,“ dodala.

Gus se jen křenil. „Samozřejmě že máš právo,“ řekl. „Jenomže muž se vždycky lekne, když žena vedle něho začne uvažovat. Pokaždý jsou z toho trable.“

Odmlčel se a řádně si lokl pálenky.

„Já teď žiju s Jakem,“ řekla Lorena zbytečně.

„To vím, zlatíčko,“ přisvědčil Augustus. „Sotva jsem se koukl a viděl po silnici klusat Jaka, už jsem věděl, že se ty a Jake dáte dohromady. V tomhle je Jake mistr, to uznávám – o délku lepší než já. Nicméně se dneska přepočítal, padl Callovi do spárů a Call mu uložil práci. Call neoceňuje Jakovo lelkování jako ty a já. Už týden soptí, že se Jake ulejvá, a když ho teď konečně lapil, den dva ho nepustí.“

Lorena se podívala na Pyskáče s přáním, aby se vypařil. Ale Pyskáč seděl a žasl, co slyší. Pysk mu plandal, jak se mu stávalo v napjatých okamžicích.

„Jake na to nemá, aby se Callovi postavil,“ řekl Augustus. „Bude tam muset čásek zůstat a značkovat hovězí. Takže není důvodu, proč bys mi nemohla to píchnutí prodat.“

„Už jsem vám ten důvod řekla,“ řekla Lorena. „Jake se teď o mě stará,“ dodala.

„Tak to není,“ řekl Gus, „ty se staráš o něj.“

To byla svatá pravda, na kterou Lorena přišla teprve před chvílí; vyrazilo jí dech, jak to, že to Gus ví taky, a ke všemu to podotkne jako něco všedního.

„Jake Spoon se jaktěživ o nikoho nestaral,“ řekl Gus. „Ani o sebe. Zůstane navěky dítětem, a nejlepší na tom je, že vždycky najde někoho, kdo se o něj postará. Kdysi jsme to byli Call a já, a teď zrovna jsi to ty. Nic proti tomu, ale to ještě není důvod, proč bys měla úplně nechat řemesla. Můžeš mi prodat píchnutí, a přitom se o Jaka starat dál.“

Lorena cítila, že je to svým způsobem pravda. Starat se o Jaka nebylo pracné a oklamat ho patrně taky ne. Nikdy by mu nepřišlo na mysl, že by mohla prodat píchnutí, teď když má jeho. Měl hrdosti nazbyt a ješitnosti taky. To patřilo k věcem, které se jí líbily. Jake byl domýšlivý na svůj zevnějšek; nebyl švihák jako Tinkersley, nicméně si dával záležet na svém vzhledu a věděl, že se líbí ženám. Ještě ho neviděla zuřit, ale věděla, že by těžce nesl, kdyby ho někdo zlehčil.

„Myslím si, že každýho, kdo na mě sáhne, zastřelí,“ řekla.

„Já si to myslím taky,“ řekl Pyskoun. „Jake si na Lorie potrpí.“

„K čertu, ty na ni trpíš taky,“ řekl Gus. „Všichni na ni trpíme. Ale Jake není žádný zabiják.“

„Zabil toho chlápka v Arkansasu,“ řekla Lorena.

Gus pokrčil rameny. „Vystřelil z buvolačky a kulka náhodou zasáhla zubaře,“ řekl. „Tomu já neříkám zločin z vášně.“

Loreně se nelíbilo, že Gus dělá, jako by Jake nebyl nic moc. Měl přece pověst chladnokrevného střelce.

„Zabil tenkrát toho banditu,“ řekl Pyskoun. „Co jsem slyšel, trefil se mu rovnou do vohryzku.“

„Naopak ten bandita vjel na tu kulku,“ řekl Augustus. „Měl smůlu zrovna jako ten zubař.“

Lorena mlčky seděla. Situace byla tak nečekaná, že ji nedokázala jasně zvážit. Přirozeně že neměla v úmyslu jít nahoru s Gusem, ale Gus se nedal zaplašit pohledem jako nějaký honák. Gus se nebál pohledů – ba ani Jaka, jak se zdálo.

„Dám ti padesát dolarů,“ řekl Gus a zazubil se.

Pyskoun div nespadl ze stoličky. Tohle ještě nezažil, ba ani si nepomyslel, že by někdo mohl jednat tak zbrkle. Padesát dolarů za píchnutí? Potom ho napadlo, že by s radostí zaplatil zrovna tolik, kdyby na to měl, aby se dostal Loreně pod sukně. K penězům může člověk přijít vždycky, ale Lorie byla jen jedna – aspoň v pohraničí.

„Sakra, taky bych ti je dal,“ řekl uznale.

„Netušil jsem, že seš tak bohatý,“ řekl Augustus trochu pobaveně.

„Zrovna nejsem při penězích, ale třeba jednou budu,“ řekl Pyskoun. „Obchod vzkvétá“

„Pcha,“ řekl Augustus. „Jen co odtud vyrazíme, budeš rád, když si přijdeš na dolar měsíčně.“

Lorena se rozhodla, že nejlíp bude předstírat strach z Jakovy pomsty, ačkoli když o tom tak uvažovala, uznávala, že Gus má nejspíš pravdu. Už potkala dva tři vyložené zabijáky, a Jake se nechoval ani trochu jako oni.

„Neberu,“ řekla. „Kdyby na to Jake přišel, zabije nás.“

„A jak by na to přišel?“ zeptal se Gus.

„Pyskoun by mu to moh říct.“

Augustus se podíval na Pyskouna. Ten chlápek byl fakt děsná drbna, a co hůř drbna, která měla nouzi o surovinu. Těžko odolá, aby neprohodil, že byl u toho, když jeden člověk nabízel za píchnutí padesát dolarů.

„Dám ti deset dolarů, abys držel jazyk za zuby,“ řekl. „Když mě zradíš, budeš mít v žaludku o díru víc.“

„Sem s tou desítkou!“ řekl Pyskoun s rostoucím úžasem. Gus hodlá utratit šedesát dolarů. Jaktěživ neslyšel, že by kdokoli byl ochoten utratit takovou sumu jen pro trochu rozkoše, ovšem věděl taky, by nikde nenašel druhého Guse, muže, který jako by neměl o peníze zájem.

Gus mu podal peníze a Pyskoun je zastrčil do kapsy s vědomím, že uzavřel dohodu, kterou je záhodno plnit, alespoň pokud bude Gus na světě. S Gusem nebylo radno si zahrávat. Už viděl pěkných pár mužů to zkoušet, většinou při kartách, a většina z nich dostala na kokos Gusovou velkou pistolí. Gus nestřílel, pokud nemusel, ale nelenil člověka praštit. Pyskoun mřel touhou povědět Xavierovi, oč přišel kvůli svému rybaření, ale věděl, že bude lepší to potěšení o pár let odložit. Jedna díra v žaludku stačila.

Lorena cítila rostoucí rozhorlení. Cítila se zahnaná do kouta, pocit, o němž si myslela, že ho už víckrát nezakusí. Věřila, že Jake tomu udělá konec, ale Jake tomu konec neudělal. Samozřejmě ve snu nepodezíral kamaráda z tak úskočného tahu, ale vzhledem k tomu, že znal Gusovy způsoby, to od něho bylo přece jen poněkud nedbalé.

„Jen ho podplácejte,“ řekla, „stejně s vámi nepůjdu. Jake je můj milý.“

„Nechci ho vystrnadit,“ řekl Augustus. „Chci si jenom píchnout.“

Lorena cítila, jak se v ní znovu ujímá vlády mlčení. To byl jediný způsob, jak se vypořádat s takovouhle situací. Seděla beze slova hezkých pár minut a doufala, že Gus odejde. Ale neosvědčilo se to. Seděl dál a pil, zcela přátelsky a poklidně. Když si to líp rozmyslela, zapůsobila ta částka trošku i na ni. To už bylo něco dostat nabídku na padesát dolarů. Považovala by to za šílenství u každého jiného kromě Gusa, ale Gus jasně šílený nebyl. Svým způsobem to byla velká poklona, že jí za to nabídl celých padesát dolarů.

„Běžte a opatřte si nějakou Mexikánku,“ řekla. „Nač vyhazujete peníze?“

„Protože ti dávám přednost,“ řekl Augustus. „Víš co, sejmeme si. Když budeš mít vysokou kartu ty, dám ti ty peníze a píchání ti odpustím. Když sejmu vyšší já, dám ti peníze a ty mi dáš taky.“

Lorena si pomyslela, že by se to mohlo zkusit. Koneckonců byla to hra náhody, sázka, jaké měl Jake rád. Když vyhraje, bude jim to připadat jako žert, něco, co si Gus vymyslil pro ukrácení dlouhé chvíle. Navíc bude mít padesát dolarů a bude si moct poslat do San Antonia pro pár nových šatů, aby Jake neohrnoval nos nad její garderobou. Mohla by mu říct, že obehrála Guse o plných padesát dolarů, což by ho ohromilo, protože hrával s Gusem často a zřídkakdy vyhrál víc než pár dolarů.

Potom ji Gus vmžiku porazil. Otočila si pikovou desítku a on srdcovou královnu. Měla podezření, že švindloval, ale nemohla přijít na to jak. Nepomyslela prve, jaký je umíněný. Přišel s jistým záměrem, a ona nebyla dost chytrá, aby ho odradila. Okamžitě jí těch padesát dolarů vyplatil – takže to nebyl bluf. Když si píchl a zase se strojil, zjistila, že je jí volno a veselo, a neměla chuť ho vyhánět. Koneckonců byl u ní už tolikrát, a nikdy jí nezavdal příčinu k nelibosti. Těch padesát dolarů jí lichotilo, a docela jí dělalo radost, že jí dává přednost, vzdor tomu, že je Jakův kamarád. Mlčení v jejím nitru jako by roztálo a jeho okolkování jí nebylo nemilé.

„Tak co, chcete se s Jakem vzít?“ zeptal se a s úsměvem ji pozoroval.

„Nezmínil se o tom,“ řekla. „Ale odveze mě do San Franciska.“

Augustus odfrkl. „To jsem si myslel. Na tohle tě nachytal.“

„Slíbil mi to,“ prohlásila Lorena. „Postarám se, aby to dodržel, Gusi.“

„Pak budeš potřebovat mou pomoc,“ řekl Augustus. „Jake je kluzký jako úhoř. Jediný způsob, jak ho zadržet, je připoutat ho řetězem k vozu.“

„Dokážu to bez řetězů,“ řekla Lorena sebevědomě.

„Má pro tebe slabost, to je fakt,“ řekl Augustus. „Ale to ještě neznamená, že tu zůstane. Až přijde čas, použije jako záminku naši výpravu, uvidíš.“

„Jestli půjde s vámi, půjdu taky,“ řekla.

„Já bych to jen vítal, to dobře víš, Lorie,“ řekl Augustus. „Problém bude Call. Nechová k ženám valné sympatie.“

To nebyla novinka. Kapitán Call byl jeden z mála mužů v kraji, který za ní nikdy nepřišel. Vlastně, pokud se pamatovala, nikdy nevkročil do hospody.

„Jsme snad ve svobodný zemi, ne?“ řekla. „Myslím, že můžu jít, kam chci.“

Gus vstal z postele a zapnul si poklopec.

„Tak moc svobodná zase není, pokud má člověk nad sebou Calla,“ řekl.

„Myslíte, že to na nás Pyskoun řekne?“ obrátila list. K svému překvapení se vůbec necítila provinile za to, co učinila za Jakovými zády. Co se jí týkalo, byla ještě pořád jeho milá. Došlo k tomu jen proto, že ji Gus porazil v kartách – jinak zůstalo všechno při starém.

„Nic neřekne,“ řekl Augustus. „Pyskoun má víc rozumu, než si myslíš. Představuje si, že když bude zticha, může přijít k novým deseti dolarům. A má pravdu. Mohl by k nim přijít.“

„Ale to bysme si museli zahrát celou rundu,“ řekla Lorena. „Vašemu snímání nevěřím.“

Augustus se zacenil. „Mužskej, co není s to švindlovat kvůli píchnutí, na něj nemá dost velkej zálusk,“ řekl a sáhl po klobouku.

Kapitola 18

Augustus se vrátil do tábora teprve po slunce západu, aby přijel až po práci. Dobytek drželi v dlouhém údolí u řeky asi pět mil od města. Noc co noc vyrážel Call s pěti šesti skotáky za řeku a vraceli se s dvěma nebo třemi stovkami mexického skotu – většinou dlouhorohého, hubeného jako šindel a plachého jako srna. Všechno, co přihnali, nazítří označkovali; vypalování prováděla vyspaná část party. Jenom Call pracoval obě směny. Pokud spal, tak hodinku nebo dvě před snídaní nebo po večeři. Zbytek času pracoval, a pokud kdo mohl říct, tempo mu vyhovovalo. Zvykl si jezdit na Čertici dva ze tří dnů a klisna nevypadala o nic zmoženější než on.

Bolivara stěhování do rozházeného tábora v buši, kde neměl žádný zvonec, do něhož by mohl bušit sochorem, nikterak nenadchlo. Choval u bedny se zásobami svou desetikalibrovku a na všechny se supil. Irové se ho tak báli, že se vždycky postavili až na konec fronty. Následkem toho na ně zbyly jen malé porce a už to nebyli takoví cvalíci jako po příjezdu.

Nicméně patřili do party. Svou naprostou nezkušenost vynahrazovali energií a dobrou vůlí, kterými si Calla získali. Ze začátku si je nechal, protože měl takovou nouzi o lidi, že nemohl odmítnout žádné ochotné ruce. Než sehnal schopnější pacholky, překonali Irové strach z koní a byli do práce jako draci. Poněvadž nevyrostli mezi kovboji, neměli žádné předsudky proti opěšalé práci. Když jim předvedli, jak povalit spoutané zvíře, vesele se vrhali na každý kus, který lasaři přivlekli k značkovacímu ohni, i když to byl dvouletý býček s dlouhými rohy a vzteklou náturou. Chyběl jim fortel, ale byli vytrvalí a koneckonců přece dostali hovádko na zem.

Jejich ochota pracovat vstoje byla nepostradatelná, neboť většina kovbojů by si byla radši zlomila vaz, než aby slezla z koně. Všichni se považovali za perfektní lasaře a nafoukli se nevolí, když se po nich chtělo, aby udělali něco, co považovali pod svou úroveň.

Jelikož se kolem tábora pohybovalo jen málo koz, tvořilo Bolův jídelníček především hovězí s obvyklým přídavkem fazolí. Přinesl si pytel čili a štědře kořenil a navíc neváhal pokrm obohatit každou havětí, která mu zkřížila cestu – většinou chřestýši, tu a tam pásovcem.

Řadu dní pojídala parta palčivé fazole bez stížností, jenom Irům dávaly zabrat. Mladý Sean se marně potýkal s pepřem. Při jídle mu tekly slzy, ale po těžké práci měl takový hlad, že nemohl fazole nechat stát. Polykal je a plakal. Většina mužů měla chlapce ráda a rozhodli se chovat k jeho častým slzám jako k neškodnému výstřelku, jaksi spojenému s jeho národností.

Ale jednoho dne přistihl Jasper Fant Bolivara při stahování chřestýše. Předpokládal, že si chce kuchař vyrobit opasek z hadí kůže, ale náhodou se otočil, zrovna když Bol krájel chřestýše do kotlíku s menáží, a při tom pohledu na něj šly mdloby. Doslechl se, že lidi jedí hady, ale netušil, že to čeká taky jeho. Když sdělil ostatním skotákům, co viděl, rozlítili se tak, že chtěli Bolivara na místě oběsit anebo ho aspoň zalasovat a protáhnout opunciemi, aby se naučil způsobům. Ale když se zprávou o hadovi přišli k Augustovi, vysmál se jim.

„Mládenci, vás asi doma pěkně rozmazlili,“ řekl. „Sloužit u hraničářů, už dávno byste věděli, že hadi jsou lahůdka.“

Udělil jim obšírnou lekci o přednostech chřestýši diety – ale vyslechli jeho přednášku nevrle, hlavně Jasper. Možná že jsou chřestýši chutnější než kuře nebo králík či vačice, jak Gus tvrdí, ale jemu se zajídali předem. Fantovy inspekce kotlíku budily napříště obecné podráždění: lovil v hrnci několik minut a vybíral si kusy masa, které mu nepřipadaly podezřelé. Taková zhýčkanost rozčilovala ostatek mužstva, které bylo ve chvíli večeře obvykle tak hladové, že špatně snášelo každé zdržení.

Call a Jake přijeli, když Augustus jedl. Pohled na Guse před plným talířem Jaka sklíčil: celý den se oháněl vypalovacím želízkem, zatímco Gus se bavil ve městě a byl jako rybička. Ocejchovali od svítání přes čtyři sta kusů, dost, aby Jake litoval, že kdy přišel s nápadem hnát dobytek do Montany.

„Ahoj, holky,“ řekl Augustus, „vypadáte jako po velkým prádle. Počkejte, až dojím, a přijdu vás sundat z koně.“

„Já tvou pomoc nepotřebuju,“ řekl Jake. „Dejte mi mou porci, najím se cestou do města.“

To Calla popudilo. Jake pracoval celou směnu za celou dobu poprvé, a to se ještě většinu času flinkal.

„Pročpak? Musí to být?“ zeptal se a snažil se, aby to znělo mírně. „V noci děláme poslední zátah. Už budeme muset vyrazit.“

Jake sesedl, šel nafasovat menáž a předstíral, že neslyší. Nechtěl se dostat s Callem do křížku, pokud se tomu dalo vyhnout. Po pravdě řečeno, od té doby, co se vrátil do Osamělé Holubice, o budoucnosti moc nepřemýšlel. Dřív často uvažoval, jaké jmění by se dalo získat chovem skotu v Montaně, ale člověk přece může uvažovat o výnosném podnikání, aniž se do toho podnikání hned vrhne. Přehánění dobytka tak daleko na sever bylo pořád lepší než viset v Arkansasu nebo hnít někde v lochu, ale to taky byla jediná dobrá věc, co se o tom dala říct.

Ke všemu tu byla Lorie. Doposud ještě neudělala jedinou scénu, ale to neznamená, že ji neudělá, až jeho záměr odhalí. Na druhé straně vzít si ji s sebou taky nemohl – pokud se pamatoval, ještě nikdo se nepokusil přitáhnout ženskou do Callova ležení.

Bylo k vzteku rozhodovat se a nemít čas na rozmyšlenou. Vzal si špalek hovězího a k tomu trochu Bolova pálivého guláše a vrátil se tam, kde seděli Call a Gus. Call mu vážně hýbal žlučí – ten chlap jako by nepotřeboval vůbec nic z toho, co potřebují jiné lidské bytosti, například spánek nebo ženy. Pro Calla byl život práce a očividně měl za to, že by to mělo pro každého platit stejně.

„Co se tak škaredíš, Jaku?“ řekl Augustus, když si Jake sedl a dal se do jídla. „Zdá se, že ti poctivá práce nevoní.“

„Ale, jsem tuhej jako tohle hovězí,“ řekl Jake.

Newt a oba Irové střežili stádo. Irové byli na pastevce jako dělaní, poněvadž uměli zpívat: jejich melodie jako by skot uklidňovaly. Po pravdě řečeno, celý tábor se těšil na jejich zpívání. Newt sice nezazpíval ani notu, ale zapracoval se tak rychle, že Call trochu litoval, že ho tak dlouho držel doma.

„Večer, to je moje,“ řekl Augustus. „Večer a ráno. Nebýt toho času mezi tím, byl bych daleko šťastnější.“

„Jestli budeme mít dneska dobrý lov, můžeme v pondělí vyrazit,“ řekl Call. „Co tomu říkáš, Jaku?“

„Prima,“ řekl Jake. „Ale nehrajte to na mě, braši, já s vámi nejedu. Zdržím se nejspíš čásek v San Antoniu.“

„Ale tos mi udělal čáru přes rozpočet,“ řekl Augustus. „Do Montany je cesta dlouhá. Počítal jsem s tebou, že mi budeš dělat společnost.“

„To ses holenku přepočítal,“ řekl Jake a v tu ránu se pevně rozhodl, že nepojede.

Call věděl, že je zbytečné Jakovi připomínat, že celá ta naháňka byl jeho nápad. V některých ohledech byl Jake vrtohlavý jako dítě. Ukaž mu, co by měl dělat, a začne dupat nožičkama a just ne. V daném případě to bylo zvlášť k zlosti, protože nikdo z party nebyl dál na sever než v Kansasu. Jake znal cestu a mohl být ohromně užitečný.

„Jaku, to je velká škoda,“ řekl. „Spolíhali jsme, že nás povedeš.“

„Kdepak, Jake nerad píchne starým compaňeros,“ řekl Augustus. „Má na práci píchání jinýho druhu. Fakt, že tohle všechno spískal, je pro něj zanedbatelný.“

„Já že to spískal?“ snažil se Jake o lehký tón.

„Samozřejmě žes to spískal,“ řekl Augustus. „Kdopak prohlásil Montanu za ráj dobytkářů?“

„To je svatá pravda,“ řekl Jake.

„Taks měl tu svatou pravdu zjevit nějakýmu dobytkáři,“ řekl Augustus. „A ne dvěma vysloužilcům, jako jsme my.“

„Ale teď z vás dobytkáři jsou,“ řekl Jake. „Jediný, co k tomu člověk potřebuje, jsou krávy.“

„Tak ty se chceš s Lorie oženit?“ změnil Augustus taktiku.

„Oženit?“ žasl Jake. „Proč bych se s ní měl ženit?“

„Moh bys dopadnout hůř,“ řekl Augustus. „Chlap, co se navyváděl jako ty, se může složit, dřív než se naděje. Pak by sis liboval mít mladou žínku, která by ti masírovala záda a vařila polívčičku.“

„Nejsem zdaleka tak starej jako ty,“ připomněl Jake. „Proč se s ní neoženíš sám?“ Tyhle řeči neměl rád.

Rychlej Billy dostal ráno od koně kopanec, takže měl na čele bouli jako husí vejce.

„Zajdi radši za Bolem, ať ti dá na tu bouli nějaký mazání,“ poradil mu Call. Bratři Spettlovi byli zajoši až hrůza, ale práce se nebáli.

Call vstal a šel si pro večeři. Sotva odešel, natáhl si Augustus nohy a zazubil se na Jaka.

„Odpoledne jsem si s Lorie hodil partičku,“ řekl. „Zdá se mi ňáká nepokojná, Jaku.“

„Jak to?“

„Nemůže se dočkat, až bude v San Francisku,“ řekl Augustus.

Jakova rozmrzelost vzrostla. Co potřebovala Lorena s Gusem hrát karty a vůbec s ním mluvit? Že ho poslouchala, jí nevytýkal. Každý dobře věděl, že Gus je schopen mluvit k pařezu, když nepadne na člověka.

„Sotva bude ochotná usadit se načas v San Antoniu,“ řekl Augustus. „Odtamtud přijela a ženy se nerady vracejí. Většina ženskejch necouvne za život ani o coul.“

„Hleď si svýho, o svý záležitosti se postaráme sami,“ řekl Jake. „Doufám, že se mnou pojede do San Antonia, když ji pozvu. Jestli ne, její škoda.“

„Vem ji na naháňku,“ řekl Augustus. „Třeba se jí Montana zalíbí. A kdyby ji jó nebavilo koukat se kravám na zadek, můžete vždycky zůstat v Denveru.“

To se musí nechat, Gus měl talent vyslovit zrovna to, nač člověk zpola myslel. Jake už nejednou uvažoval o Denveru, a nejednou litoval, že pokračoval do Fort Smith a nezůstal tam. Když pocestuje se stádem, dostane se do Denveru hladce. Jenže otázka Lorie tím nebyla vyřešena.

„Víš stejně dobře jako já, že si Call do tábora nikdy nepustí ženu,“ řekl. Překvapilo ho, jak Gus vůbec může něco podobného navrhnout.

„Call není Pánbůh,“ řekl Augustus. „Nemusí být po jeho každý den v měsíci. Kdyby to byla moje milá, vzal bych ji s sebou, a kdyby se mu to nelíbilo, ať se kousne.“

„Z čeho bys ji vydržoval, Gusi? Tak dobře karty zas hrát neumíš,“ řekl Jake a vstal. „Přece jen asi pojedu do města. Nechce se mi plácat se v noci po Mexiku.“

Víc neřekl, sedl na koně a odjel. Call se za ním díval a pak došel ke Gusovi. „Myslíš, že s námi pojede?“ zeptal se.

„Ne, leda s tou svojí, pokud mu to dovolíš,“ řekl Augustus.

„Copak se Jake zbláznil?“ zeptal se Call. „Copak se bez ní neobejde?“

„Na to jsem ho přivedl já. Jeho by to ani nenapadlo,“ řekl Augustus. „Pozval jsem ji.“

Call byl jako na trní, ale Gusova poznámka ho zarazila. Gus nikdy nepatřil k těm, co dělají to, co od nich člověk čeká. Ale tohle bylo přece jen trochu moc.

„Pročs to udělal?“

„Řek jsem mu, že by měl vzít Lorie s sebou,“ řekl Augustus. „Bylo by nám s ní veseleji.“

„Vyloučeno,“ řekl Call bez váhání. „Chlape zatracená. Víš dobře, že to nejde.“

„Abys nezmeškal!“ řekl Augustus. „Pro samé plky si ani noc neužiju.“

Call si řekl, že je to zase nějaký vtip. Takovou skopičinu se neopováží provést ani Gus. „Tak já jdu,“ řekl. „Hlídej tenhle konec.“

Augustus se položil naznak s hlavou v sedle. Byla jasná noc, hvězdy zrovna začaly vystupovat. Jehla, Bert, Vočko, Deets a Pom byli připraveni k jízdě do Mexika. Zbytek mládenců hlídal stádo. Bol močil do táboráku, který syčel. Call obrátil koně a vyjel k řece.

Kapitola 19

Newt se teď obíral severem dlouhé hodiny. Zejména v noci, kdy nedělal nic jiného, než že pomalu objížděl stádo kolem dokola, naslouchal harašení odpočívajícího skotu nebo smutnému zpěvu Irčanů, přemítal o severu a snažil se představit si, jaké to tam asi je.

Vyrostl na horkém slunci u mělkého Rio Grande mezi mesquity a chaparraly, pásovci a kojoty a Mexičany. Ve městě byl jen jednou, když ho na jedné ze svých poutí do banky vzal Deets do San Antonia a Newt byl celý zmámený ze všeho, co tam bylo k vidění.

Jednou hnal taky s Deetsem a s Vočkem stádečko koní do Matagordského zálivu a uviděl veliký šedivý oceán. Při pohledu na vodní pláň zůstal taky jako zmámený.

Ale myšlenka na sever ho vzrušovala víc než pohled na oceán. Celý život slyšel vykládat o nekonečných rovinách, o Indiánech, buvolech a jiných tvorech, kteří tam žijí. Pan Gus dokonce vyprávěl o velikých medvědech s kožichem tak huňatým, že jím kulka nepronikne, a o zvířatech zvaných losi, podobných jelenům, ale dvakrát tak velikých.

Už za pár dní poputuje k severu, to byla vyhlídka tak vzrušující, že trávil dlouhé hodiny jako v snách, zabraný do svých představ. Pokračoval ve své obvyklé práci, ale nepřítomně. Představoval si třeba, jak se s Myšákem prohánějí v moři trávy a honí buvoly. Při pomyšlení na ty velké huňaté medvědy se mu hrůzou úžil dech.

Do týdne se skamarádil se Seanem O’Brienem. Zprvu byl hovor jednostranný, protože Sean se soužil a byl náchylný zurčet svá soužení jako potůček; jakmile zjistil, že ho Newt poslouchá a nedělá si z něho legraci, nezavřel ústa: většinou vzpomínal na domov. Stýskalo se mu po nebožce matce a znovu a znovu opakoval, že by nikdy neodjel z Irska, kdyby nebyla umřela. Při myšlence na matku mu okamžitě vyhrkly slzy, a když mu Newt svěřil, že jeho matka je taky mrtvá, utužilo to jejich přátelství.

„Tátu jsi měl taky?“ zeptal se Newt, když jednou odpočívali u řeky v přestávce mezi cejchováním.

„Ale jo, byl to pěknej parchant,“ řekl Sean posupně. „Ten přišel domů, jen když se mu zachtělo nás zmlátit.“

„Proč vás bil?“ zeptal se Newt.

„Líbilo se mu to,“ řekl Sean. „Táta byl prostě parchant. Bil mámu a každýho, kdo mu pad do rukou. Jednou jsme si na něho počíhali a chtěli mu vyrazit mozek lopatou, ale měl štígro. Noc byla černá a nezahlídli jsme ho.“

„Jak skončil?“ zeptal se Newt.

„Vožrala starej,“ řekl Sean. „Spad do studně a utopil se. Aspoň jsme ho nemuseli utlouct a jít si to pak odsedět.“

Newt vždycky těžce nesl, že nemá otce, ale když teď Sean o svém zploditeli mluvil tak chladně, zjevila se mu záležitost v jiném světle. Možná ani o moc nepřišel.

Objížděl stádo, právě když kolem klusal Jake Spoon směrem do Osamělé Holubice.

„Jedeš do města, Jaku?“ zeptal se Newt.

„Jo,“ řekl Jake. Ani se nezastavil na kus řeči, ve vteřině se ztratil v stínech. Newta ta nerudnost trošku sklíčila; od té doby, co se vrátil, promluvil s ním Jake zřídkakdy. Newt si musel přiznat, že se o něho Jake moc nezajímá, ovšem ostatní Jaka nezajímali o nic víc. Budil dojem, že mu Klobouk a jeho družina mohou být ukradeni.

Když v noci poslouchal hovor u táboráku, zjistil Newt, že kovbojové svorně Jakovi zazlívají, že kvůli němu Lorena nechala řemesla. Zvlášť těžce to nesl Pom, i když držel pusu, když to ostatní probírali.

„Kruci,“ řekl Jehla, „v tomdle vystrkově stála za něco jen jedna věc, a ani todle už si jeden nemůže dopřát…“

„Stačí zabrousit do Mexika, a člověk si toho může dopřát ažaž,“ podotkl Bert. „A přijde to lacinějc.“

„To se mi na Bertovi líbí,“ řekl Augustus a ořezával si mesquitovou větvičku na párátko. „Je to praktický muž.“

„Kdepak, jemu se prostě ty vožahlý děvky líběj,“ řekl Jehla. Jehla se tvářil pořád velebně a jen zřídkakdy měnil výraz.

„Doslech sem se, Gusi,“ povídal Jasper Fant, „že taky máš pro tu blondýnku slabost. To bych do člověka tvýho věku nikdy neřek.“

„Co ty víš, Jaspere?“ řekl Augustus. „Pohotovost k děvkaření nebrzdí věk, ale nedostatek hotovosti. Nevypadáš zrovna blahobytně, a tak soudím, že v tom oboru nemáš velké zkušenosti.“

„Neměli bysme víst takový řeči před těmi vyjukánky,“ řekl Bert. „Kdoví jestli už vůbec měli kdy si píchnout jinam než krávě do řiti.“

Všichni řičeli smíchy.

„Mláďata si budou muset počkat až do Ogallaly,“ povídal Augustus. „Slyšel jsem, že je tam hotová Sodoma.“

„Jestli je tam horší spoušť než ve Fort Worth, už se nemůžu dočkat,“ řekl Jasper. „Tam prej se kurvy vdávaj třeba jen na tejden, záleží jenom, jak dlouho se člověk zdrží ve městě.“

„To je fuk, jak dlouho se tam zdržíme,“ řekl Augustus. „Než tam dorazíme, dávno vás, chásko, oberu o mzdu na několik let dopředu. Oberu vás o plat za měsíc nebo dva hned teď, jestli má někdo po ruce karty.“

To byl úvod k zahájení karbanu. Newt měl dojem, že vedle vykládání historek a úvah o kurvách je hraní karet pro kovboje nejmilejší zaměstnání. Noc co noc, pokud měli volno aspoň čtyři, rozprostřeli honáci u táboráku sedlovou pokrývku, hráli celé hodiny a místo peněz dávali do banku budoucí mzdu. Vzniklé dluhy už byly tak složité, že když na to Newt pomyslel, šla mu hlava kolem. Jasper Fant dlužil Pomovi své sedlo, ale Boggett mu dovolil si ho nechat a užívat ho.

„Chlap pitomej tak, že prohraje vlastní sedlo, je tak pitomej, že žere semtele,“ prohlásil pan Gus, když slyšel o té sázce.

„Ani semtele, ani chřestýše,“ odtušil Jasper, „nejsem žádnej křovák.“

Newt ani bratři Raineyovi a Spettlovi ještě nesměli hrát. Muži měli dojem, že by to byl málem zločin, přivést na mizinu takové začátečníky. Ale někdy, když byl paklík karet mimo službu, Newt si ho vypůjčil, a pak hrála omladina mezi sebou a Sean se k nim přidal. Obyčejně hráli o oblázky, poněvadž žádný z nich neměl peníze.

Hovory se Seanem vzbudily v Newtovi zvědavost na Irsko. Sean řekl, že tam roste tráva hustá jako koberec. Příměr Newtovi moc nepomohl, protože nikdy neviděl koberec. Kloboucký podnik nevlastnil žádné koberce ani běhouny a nic, co by bylo zelené. Newt si jen těžko dokázal představit, že by celý ostrov mohl být pokrytý zelenou trávou.

„Co dělají lidi v Irsku?“ zeptal se.

„Většinou kopou brambory,“ řekl Sean.

„To tam nemáte koně nebo krávy?“ divil se Newt.

Sean chvíli uvažoval, ale vzpomínal si jenom, že za vsí, která ležela u moře, se pásl asi tucet krav. Doma prospal nejednu studenou noc v chlívě u jejich vlastní krávy; představoval si, že kdyby si lehl vedle jednoho z těch zvířat, kterým v Americe říkají kráva, byla by ta kráva padesát mil daleko, než by stačil usnout.

„Krávy u nás máme,“ řekl. „Ale ne ve stádech. Na to u nás není místo.“

„Tak co děláte se vší tou trávou?“ zeptal se Newt.

„Co bysme s ní dělali?“ řekl Sean. „Necháme ji růst.“

Ráno, když pomáhali Deetsovi a Vočkovi roztápět značkovací výhně, zmínil se Newt o tom, že podle Seana jejich kráva žila u nich v chalupě a že u ní spával. Deets se rozesmál při představě krávy v domě. Vočko přestal na deset minut pracovat a sumíroval si to v hlavě. Vočko se nerad k věcem vyslovoval překotně.

„To by kapitán nepřipustil,“ prohlásil konečně.

„Jak dlouho asi potrvá ta cesta na sever, co myslíš?“ zeptal se Newt Deetse, uznávaného přeborníka na odhadování vzdáleností a času potřebného k jejich překonání.

Přestože se zasmál historce s krávou v domě, nebyl Deets už kolik dní ve svém obvyklém smavém rozpoložení. Skličovala ho nadcházející změna. Opouštěli Osamělou Holubici, kde byl život klidný a jistý, a Deets nemohl pochopit proč. Kapitán neměl zbrklost v povaze – Deetsovi nicméně připadalo zbrklé zničehonic se sebrat a táhnout na sever. Obvykle, když přemýšlel o kapitánových rozhodnutích, souhlasil s nimi, tentokrát nemohl. Šel s sebou, ale s těžkým srdcem. Vzpomínal, jak do nich kapitán celá léta hustil jednu věc: že od dobrého začátku závisí dobrý konec. A teď měl dojem, jako by kapitán na vlastní pravidlo zapomněl. Jeden den dorazí Jake Spoon a vcukuletu je kapitán hotov vytáhnout s mužstvem nahonem sehnaným, se spoustou divokého skotu a s koňmi, z nichž většina byla jen zpola zaježděna. Navíc už byl skoro duben, pozdě na výpravu s cílem tak vzdáleným. Znal planiny v létě a věděl, jak rychle vysychají tůně. Deets měl zlé tušení, pocit, že před nimi je krušná cesta na daleké místo. A teď tu stojí kluk, příliš vzrušený vidinami, než aby si hleděl práce.

„Naštípej třísky,“ řekl Deets. „A nelam si zbytečně hlavu. Sotva tam budeme dřív než na podzim.“

Deets pozoroval chlapce a doufal, že se při sekání nesekne do nohy. Newt uměl zacházet se sekerou, ale když se zasnil, zapomínal, co dělá. Nepřestal pracovat, ale pracoval nepřítomně s myšlenkami bůhvíkde.

Nicméně se spolu měli rádi, on a chlapec. Newt byl mladý a plný nadějí, kdežto Deets byl starý a nadějí měl pořídku. Newt někdy kladl tolik otázek, že se Deets musel smát – byl jako studna, z které místo vody tečou otázky. Některé Deets zodpověděl, některé ne. Neřekl Newtovi všechno, co věděl. Neřekl mu, že i když se život zdá lehký, nepřestává přituhovat. Deets měl rád svou práci, byl rád, že patří do spolku a má své jméno na firmě, a přece mu často bývalo smutno. Největším štěstím pro něho bylo sedět zády opřený o napajedlo a pozorovat noční oblohu a měsíční proměny.

Poznal v životě několik mužů, kteří si prohnali hlavu kulí, a dlouze nad tím hloubal. Zdálo se mu, že to učinili nejspíš proto, že z oblohy a měsíce nedokázali načerpat dost štěstí, aby je to přeneslo přes malomyslnost, která čas od času přepadá všechny lidi.

Na chlapce ještě nezaútočila. Byl to dobrý hoch, krotký jako šedivé holubice, které zobávaly zrnka na mlatě za stodolou. Snažil se splnit každý uložený úkol a trápilo ho jen, že svou práci nedělá dost dobře, aby ho kapitán pochválil. Ale o tu pochvalu stáli všichni – až na pana Guse. Deets sám párkrát za ta léta kapitána zklamal a jeho nespokojenost ho trápila víc než podebraný palec.

„Já vomdlím,“ řekl Vočko, „Jake se už zase ulil. Tedy tomu fakt značkování nevoní.“

„Jo, pan Jake, tomu žádná práce nevoní,“ mlaskl Deets. „To nemusí bejt značkování.“

Newt dál sekal dříví, ale mrzelo ho, že má Jake mezi skotáky tak špatnou pověst. Všichni ho považovali za muže, který neplní své povinnosti. Pan Gus pracoval ještě míň, a nezdálo se, že by si o něm někdo myslel něco podobného. To byla hádanka a podle Newtova rozumu nespravedlnost. Jake se sotva vrátil. Až si odpočine, třeba se zase bude o práci zajímat.

Zatímco se to snažil rozřešit, špatně se rozmáchl sekerou a špalík mesquita, který chtěl rozštípnout, vyletěl do výšky a málem zasáhl Deetse do hlavy. Byl by ho určitě trefil, jenže Deets očividně nějakou takovou nehodu čekal. Rychle se sehnul. Newt byl v rozpacích – ve chvíli, kdy se mu sekera smekla, se mu mysl zrovna zatoulala k Loreně. Říkal si, jaké to asi je strávit s ní celý den. To spolu jen tak sedí v lokále a hrají karty nebo co? Jelikož s ní ještě nepromluvil, těžko se dohadoval, co ti dva asi celý den dělají, ale těšilo ho přemýšlet o tom.

Deets neřekl ani slovo, ani se na Newta vyčítavě nepodíval, ale Newt se cítil pokořený. Někdy jako by mu Deets četl myšlenky; co by si myslel, kdyby věděl, že mu hlavu zamotala Lorena?

Potom si ale připomněl, že Lorena je Jakova žena, a snažil se upřít svou mysl jen na správný způsob štípání tvrdého dřeva.

Kapitola 20

Jen Jake vešel do Strakaté fazole, viděla Lorena, že je naštvaný. Šel rovnou do výčepu, sebral láhev a dvě sklenice. Seděla u stolu a míchala karty. Bylo brzy večer a nikde nikdo až na Xaviera a Pyskouna, což bylo trochu zvláštní. Obyčejně tou dobou už v lokále seděli tři čtyři kloboučtí skotáci.

Lorena Jaka pár minut bedlivě zkoumala, aby zjistila, jestli náhodou příčinou té naštvanosti není ona. Když se to tak vezme, prodala Gusovi píchnutí sotva před pár hodinami – třeba se toho Jake nějak domákl. Nepatřila k lidem, kteří počítají, že jim toho v životě moc projde. Když něco uděláte a doufáte, že na to jistá osoba nepřijde, pak na to můžete vzít jed, že to ta osoba odhalí jedna dvě. Když ji Gus tak opentlil a ona mu skytla píchnutí, věděla předem, že se to Jake nakonec dozví. Pyskoun byl jen člověk, a věci, které se jí přihodily, se těšily obecnému zájmu. Nepřála si zrovna, aby to Jake věděl, ale taky se toho nelekala. Třeba ji zbije, anebo třeba zastřelí Guse; zjistila, že není snadné předvídat, co Jake udělá, a to byl jeden z důvodů, proč by ji zvlášť nemrzelo, kdyby na všechno přišel. Potom by ho znala daleko líp, tak nebo tak.

Ale když si sedl ke stolu a postavil před ni sklenici, hned zjistila, že napětí v jeho tváři nezavinila ona. V očích se nezračilo nic nevraživého. Lízla si jednou dvakrát pálenky, když se přisunul Pyskoun a sedl si ke stolu, jako by ho pozvali.

„Jak vidím, přišel jsi dneska sám,“ řekl a postrčil si špinavý tvrďák z vrásčitého čela.

„To jsem přišel a sám taky hodlám zůstat,“ vyjel Jake. Vstal, beze slova sebral láhev a sklenici a zamířil ke schodům.

Měla chuť Pyskáče praštit; radši by seděla v lokále, kde byl aspoň trochu průvan, než v stojatém vedru pokoje.

Ale když byl Jake takhle nabroušený, musila se sebrat a jít nahoru. Když vstávala, uštědřila Pyskáčovi tak studený pohled, až mu překvapením opadl pysk.

„Co se na mě tak díváš?“ zeptal se. „Nic jsem neřekl.“

Lorena neodpověděla. Pohled byl lepší než slova, pokud se Pyskáče týkalo.

Sotva vešla do pokoje, Jake si chtěl píchnout, a hned. Po schodech vypil půl sklenky pálenky a větší doušek v něm skoro vždycky budil choutky. Po dni mezi dobytkem měl na sobě vrstvu prachu; jindy by počkal, až se vykoupe, anebo by si aspoň v umyvadle smyl z obličeje a z rukou nejhorší nános, ale tentokrát neměl strpení. Dokonce ji objal s kloboukem na hlavě, což se ukázalo jako zpozdilé. Klobouk byl stejně zaprášený jako celá osoba. Rozkýchala se, div se nezadusila. Ten spěch byl nezvyklý – Jake byl čistotný a štítil se, když ložní prádlo nebylo podle jeho gusta.

Tentokrát jako by nepozoroval, jak se mu ze šatů sype prach. Když se rozepnul a vytáhl podolek z kalhot, zachřestil na podlaze pramínek písku. Noc byla dusná a na Jakovi tolik písku, že než byl hotový, byla postel tak zvedená, že se spolu mohli klidně válet na mlatě. Na břiše – tam, kde prach smáčel pot, měla blátivé čmouhy. Ani ji to moc neroztrpčilo – pořád to bylo lepší než moskyti a dýmnáky.

Jake si prachu všiml, až když si sedl, aby si podal flašku.

„Kruci, já vypadám,“ řekl. „Měl jsem se napřed vykoupat v řece.“

Vzdychl, nalil si, sedl si zády ke zdi a lenošně jí přejížděl rukou po noze. Lorena čekala a upíjela pálenku. Jake vypadal unaveně.

„Sakra práce,“ řekl. „Čert aby ty kluky vzal!“

„Jaký kluky?“ zeptala se.

„Calla a Guse,“ řekl. „Jen protože jsem se jim první zmínil o Montaně, čekají, že je tam s tím jejich zatraceným dobytkem dovedu.“

Lorena ho mlčky pozorovala. Koukal z okna a vyhýbal se jejímu pohledu.

„Ať se smažím v pekle, jestli to udělám,“ řekl. „Nejsem žádnej pacholek. Call si zamanul, že tam musí, bůhvíproč. Prosím, ať jde.“

Dobře věděla, že vzdorovat Gusovi a kapitánovi není pro Jaka lehká věc. Konečně se na ni podíval se smutkem v oku, jako by ji žádal, aby vymyslila způsob, jak z toho vybřednout.

Pak se zazubil svým chytrým lenivým úšklebkem. „Gus si myslí, že bychom se měli vzít,“ řekl.

„Já bych radši jela do San Franciska,“ řekla Lorena.

Jake jí znova pohladil nohu. „Pojedeme, když chceš,“ řekl. „Ale představ si, s čím Gus nepřišel. Abych tě prej vzal na tu naháňku s sebou!“

Znovu se na ni podíval, jako by chtěl vyzkoumat, co tomu říká. Lorena mu ten pohled dopřála. Jak tu tak seděl, unavený, s rozhalenou košilí, nikterak nebudil strach. Těžko vědět, čeho se bál sám. Před jinými muži se nadouval jako krocan, hned se štětil a utrhoval. Ale tady na její posteli s rozepnutou košilí jako ostrý hoch vůbec nevypadal.

„Co tu Gus tropil celý odpoledne?“ zeptal se. „Přijel zpátky teprve po slunce západu.“

„To samý co ty před chvilkou,“ řekla Lorena.

Jake povytáhl obočí, ale nebyl doopravdy překvapený.

„Znám ho, ničemu,“ řekl, „mě uváže k práci a sám si jede za tebou a dolejzá.“

Lorena se rozhodla, že mu to řekne. Bude to lepší, než kdyby se to dozvěděl od někoho jiného. Krom toho se sice považovala za Jakovu milou, ale neuznávala ho za svého pána a mistra. Ostatně mistrný nebyl v ničem leda v píchání, snad jenom trochu vylepšil její znalost pokeru.

„Gus mi nabídl padesát dolarů,“ řekla.

Jake znovu unaveně zvedl obočí, jako by ho nic z toho, co mu řekne, nemohlo překvapit. Že se tváří, jako by všechno věděl předem, ji mírně popudilo.

„Ten si peněz neváží,“ podotkl.

„Odmítla jsem,“ řekla Lorena. „Řekla jsem mu, že žijeme spolu.“

Jakovi na okamžik zajiskřilo v očích a vyťal jí ostrý políček – tak rychle, že ani nestačila uhnout. Třebaže ji tvář pálila, nebyla v té ráně žádná skutečná zlost – ve srovnání s fackami, které schytala od Tinkersleyho, to nic nebylo. Jake ji udeřil jen jednou, jako by plnil nějaké pravidlo ve hře, kterou hráli, pak mu oči zase vyhasly a on se na ni zadíval pouze s unavenou zvědavostí.

„Hádám, že dostal, co chtěl,“ řekl. „Jestli ne, můžeš mi tu facku vrátit“

„Sejmuli jsme si na to karty, švindloval,“ řekla Lorena. „Dokázat to nemůžu, ale vím to. Ale těch padesát dolarů mi vyplatili.“

„Měl jsem tě varovat, abys s tím starým rošťákem nikdy nesnímala karty,“ řekl Jake. „Za nic na světě, leda že si přeješ to co on. V tomhle on je eso. Nešvindluje často, ale když už, tak ho žádný nechytne.“

Setřel jí z břicha trochu bláta. „Když jsi teď bohatá, půjč mi dvacku,“ řekl.

„A proč?“ řekla Lorena. „Ty sis ty peníze nevydělal, ani jsi mě nechránil.“

Krom toho měl peníze, které vyhrál v pokeru. Dávat chlapovi peníze byla kardinální chyba. Bral to jako pozvánku, aby tě příště prodal sám.

Jake vypadal pobaveně. „Tak si je nech,“ řekl. „Ale být to někdo jiný než Gus, už bys byla v pánu.“

„Kdybys to věděl,“ řekla a vstala.

Jake stál a díval se z okna, když sundávala ložní prádlo. Upíjel pálenku, ale o cestě se už nezmínil.

„Půjdeš s nima?“ zeptala se.

„Ještě jsem se nerozhod,“ řekl. „Zůstanou tu do pondělka.“

„Já jsem rozhodnutá jít s tebou,“ řekla. „S nima nebo bez nich.“

Jake se otočil. Stála před ním ve spodničce, na tváři, kam ji uhodil, červenou skvrnu, facka na ni neudělala žádný dojem. Zdálo se mu, že s ženskými člověku není nikdy dlouho dobře. Než se na nějakou dvakrát podíváte, už jste spolu ve při a už vás poučuje, co dělat.

„Nechci vidět to divadlo, až ty budeš mezi kovboji,“ řekl. „Všichni honáci jsou do tebe už stejně zabouchnutý. Jestli s námi pojedeš, budu jich muset půlku zabít, než dojedem k Červený řece.“

„Netroufnou si na mě,“ řekla. „Jedinej, kdo má kuráž, aby to zkusil, je Gus.“

Jake se uchechtl. „To jo, bude chtít snímat dvakrát denně.“

Čím byl starší, tím mu připadalo těžší přijít na nějaký nekomplikovaný způsob života. Na jedné straně od něho něco čekali kamarádi, na druhé straně od něho čekala něco jiného Lorie. Sám neměl žádnou pevnou představu o tom, co by mohl dělat, jen si myslel, že by nebylo špatné žít v městě s příjemným podnebím, kde by nebyla nouze o partičku karet. Přirozeně s pěknou ženou po boku by se žilo líp – ovšem nikoli za předpokladu, že by člověk musel tu ženu napřed dopravit do San Franciska.

Samozřejmě může vzít roha: nebyl uvázaný k noze od postele ani ke kamarádům. Z okna měl vyhlídku rovnou do Mexika. Ale jak by si pomohl? Mexiko bylo ještě divočejší než Texas. Mexikánci neúnavně věšeli Texasany v odvetu za všechny krajany oběšené v Texasu. Jestli všechno, co ho čeká, je smrt oběšením, pak mu bylo milejší umřít v Arkansasu.

Lorie na něho zírala s divným svitem v oku. To nebylo proto, že ji uhodil. Cítil, že mu čte myšlenky – bůhvíproč většina žen jako by mu dovedla číst myšlenky. Vlastně přelstil pouze jednu zrzavou štětku v Cheyenne, která měla jen srdce a žádný mozek. Lorena se nedá obalamutit. Její pohled ho zahnal do defenzivy. Většina mužských by ji zmlátila do modra za to, co vyvedla odpoledne, ale ona se mu to ani nepokusila utajit. Hrála podle vlastních pravidel. Napadlo ho, že Lorena by klidně zabila toho arkansaskýho šerifa, kdyby na to přišlo, jen kdyby si ji dokázal udržet.

„Nestůj, jako by ti uletěly včely!“ řekl. „Však já ti neuteču.“

„Já vím, kudy kam,“ odtušila. „Ty to nevíš: nechce se ti zůstat a pryč taky ne.“

Jake na ni smířlivě pohlédl. „Já jsem na severu byl,“ řekl. „Je to divočina. Co kdybysme si zajeli do San Antonia a trochu tam zkusili štěstí v kartách?“

„Byla jsem tam s Tinkersleym,“ řekla Lorena. „Tam mě zpátky nedostaneš.“

„Nejsi nějak moc vybíravá?“ pohněval se Jake.

„Nejsem,“ řekla Lorena. „Ty mi úplně stačíš. Chci jenom jet do San Franciska, jaks mi slíbil.“

„Když se ti nelíbí San Antonio, je tu ještě Austin nebo Fort Worth,“ řekl Jake. „Existuje spousta hezkejch měst, kam není tak krušná cesta jako do San Franciska.“

„Já se nebojím,“ řekla Lorena. „Prostě to zkusíme.“

Jake vzdychl a nabídl jí další pálenku. „Lehni si na břicho,“ řekl, „namasíruju ti záda.“

„Nepotřebuju žádný masáže,“ řekla.

„Lorie, snad nechceš vyrazit ještě dnes v noci,“ chlácholil ji. „Pojď, udobříme se.“

Původně ho nechtěla tak uhánět, ale najednou potřebovala rozhodnutí hned. Už strávila příliš nocí v tom horkým kamrlíku. Když stahovala z postele pískem křupající prostěradla, uvědomila si to. Mockrát takhle převlíkala postel, protože muži, pod nimiž ležela, byli stejně zvedený, jako byl Jake. To byla ta kapka, kterou pohár přetekl. Už toho měla dost. Měla chuť vyhodit prádlo z okna a za ním slamník i s postelí. Toho pokoje a všeho, co k němu patřilo, měla dost a Jake Spoon by to měl chápat.

„Zlato, vypadáš, jako bys měla horečku,“ řekl Jake netuše, že v ní vře horečná netrpělivost dát sbohem Osamělé Holubici a všemu, co k ní patřilo. „Jestli chceš, můžeme jít s nima, ale nehodlám žít mezi dobytkem. Ostatně Call by to stejně nestrpěl. Ve dne pojedeme s nima a v noci budeme tábořit sami.“

Lorena byla spokojená. Kde budou tábořit, jí bylo srdečně jedno. Potom začal Jake vykládat o Denveru a jak snadno se odtamtud dostanou přes hory do San Franciska. Poslouchala na půl ucha. Jake se opláchl, jak to šlo, v umyvadle. Měla už jen jedno rezervní prostěradlo a natáhla ho na postel, zatímco se myl.

„Pojďme pryč hned zítra,“ navrhla.

„Stádo vyrazí teprve v pondělí,“ upozornil ji.

„Naše stádo to není,“ řekla. „Nepotřebujeme čekat!“

Měla v sobě něco zvláštního, to musel Jake uznat. Měla krásnou tvář a krásné tělo, ale čišel z ní odstup, jaký ještě u ženy nepoznal. Připomínala některé hory, třeba Bighorns Roháče. Vzduch kolem byl tak čirý, že k nim člověk mohl jet celé dny, a pořád zůstávaly daleko. Ovšem když jste nepřestali cválat, nakonec jste se k horám dostali. Ale jestli se někdy dostane k Lorie, nebylo tak jisté. Dokonce i když do ní vnikl, odstup mezi nimi zůstal. A přece nechtěla, aby ji opustil.

Když sfoukli petrolejku, padal oknem na jejich těla proud měsíčního světla. Lorie dovolila, aby jí masíroval záda, poněvadž to dělal rád. Nebyla ospalá. V duchu už byla z Osamělé Holubice pryč. Jen čekala, až mine noc, aby mohla dát Osamělé Holubici sbohem doopravdy. Jake ustal v drbání a pokusil se ji převrátit, aby si znovu píchl. Odstrčila ho, což se ho nelibě dotklo.

„Co bys ještě chtěla?“ zeptal se.

Lorie neodpověděla. Nebylo co říci. Zkusil to po druhé a znovu ho odstrčila. Věděla, že zuří, když mu není po vůli, ale nedbala toho. Bude muset počkat. Když poslouchala, jak těžce, zklamaně funí, čekala, že se pokusí prosadit svou násilím, ale neudělal to. Ranila jeho city, ale brzy začal zívat. Pilně se vrtěl a převracel v naději, že se smiluje. Čas od času ji jako náhodou dloubl do boku. Ale celý den pracoval, byl unavený. Brzy usnul. Lorie zůstala vzhůru, dívala se z okna a čekala, až přijde čas k odchodu.

Kapitola 21

Jake se vzbudil krátce po svítání a uviděl Lorenu sedět v nohách postele a s klidnou tváří pozorovat první červánky nad mesquitovými pláněmi. Byl by radši spal, schoval se do spánku na pár dní, nic nerozhodoval, neznačkoval dobytek, prostě jen tak tloukl špačky. Ale ani spánek neměl pod kontrolou. Ospalost rozpouštěla trapná a neodbytná myšlenka: že musí vstát a opustit město, a s Lorie k tomu. Jednu dvě minuty se kochal tím, že spí na slamníku. Byl to ubohý slamníček nacpaný kukuřičným šustím, ale pořád to byl přepych proti tomu, na čem bude spát příště. Dlouhé měsíce to bude pouze holá zem, a za každého počasí.

Zadíval se minutku na Lorie a pomyslel si, že kdyby ji vystrašil vyprávěním o Indiánech, třeba by si to ještě rozmyslela.

Ale když se zvedl na loktech, aby ji viděl v novém světle, popud odradit ji z něho vyprchal. Byla to slabost, ale hrozně nerad připravoval ženám zklamání, i kdyby to bylo koneckonců pro jejich dobro. Přinejmenším je nedokázal vyvést z bludu, když je měl před očima. Jediné východisko bylo dát jim vale, a on věděl, že ještě nemá sílu se s Lorie rozejít. Její krása mu odvála z mozku spánek jako ranní opar, a přitom Lorena jenom seděla s vlasy rozpuštěnými a koukala z okna. Byla oblečená do řídké seprané spodničky, kterou měla už dávno zahodit. Nevlastnila jediné slušné šaty a nic, čím by mohla zdůraznit svou krásu, a přece většina chlapů v pohraničí nelenila jet třicet mil, jen aby mohli sedět v lokálu a dívat se na ni. Vypadala, jako by ještě doopravdy nevstoupila do života – ve tváři měla svěžest, u ženských v téhle živnosti nezvyklou. Napadlo ho, že by se v San Francisku mohli prosadit, kdyby se tam přece dostali. Byla tam spousta pracháčů a ti by na Loriinu krásu hned letěli.

„Nevypadáš, že by sis to rozmyslela,“ řekl. „Už vidím, že budu muset vstát a jít ti koupit koně.“

„Vem si mý peníze,“ řekla. „A nekupuj žádnýho vysokýho.“

Dala mu Gusových padesát dolarů.

„Sakra, tolik nepotřebuju,“ řekl. „V celým městě není kůň, kterej by stál za padesát dolarů – až na Callovu klisnu, a ta není na prodej.“

Nicméně si peníze vzal, protože si myslel, že bude legrace, když za peníze za Gusovo píchnutí koupí Loreně koně a výstroj, aby mohla dojet do Montany anebo do kterého čerta dojedou. Věděl předem, že Gus něco takového vyvede, protože Gus nesnesl, aby měl Jake nějakou ženskou sám pro sebe. Guse ze všeho nejvíc bavilo dělat mu konkurenci, dohadoval se Jake. A že na to Lorie přistoupila – tím líp, aspoň všechno nebude na něm. Jestli si chce Lorena zachovat svobodu, platí to pro něho taky.

Lorena se vytrvale dívala z okna. Jako by v duchu už byla pryč z Osamělé Holubice a putovala po dobytčí stezce. Jake k ní přisedl a objal ji. Miloval, jak voněla poránu, rád jí očichával ramena a krk. Udělal to zase. Nebránila se těm ranním lichotkám, ale nepovzbuzovala je. Čekala, až půjde koupit toho koně, a v duchu uvažovala, co si ze svých věcí vezme s sebou.

Neměla toho moc. Její nejmilejší předmět byl perleťový hřeben do vlasů, který jí koupil Tinkersley po příjezdu do San Antonia. Měla taky tenký zlatý prstýnek po mamince a dvě tři další drobnosti. Nikdy nemilovala nakupování a v Osamělé Holubici se toho stejně moc koupit nedalo.

Jake chvíli seděl, škrábal se, sál vůni Loriina těla a doufal, že děvenka trochu roztaje, jelikož neroztála, konečně se ustrojil a odešel obstarat koně a výbavu.

Ještě nebyl pryč ani deset minut, a Lorena se dožila překvapení. Někdo bázlivě zaklepal. Maličko pootevřela: na schodech stál uplakaný Xavier. Nehýbal se a vypadal, jako by nastával konec světa, slzy se mu řinuly po lících a kanuly na košili. Nevěděla, co to znamená, ale protože nebyla oblečená, nechtěla ho pustit dovnitř.

„Mluví Jake pravdu?“ zeptal se. „Odcházíte dneska?“

Lorena přikývla. „Jedeme do San Franciska.“

„Ožením se s tebou,“ řekl Xavier. „Zůstaň. Jestli odejdeš, bude to můj konec. Všechno to tu spálím. Ostatně je to špeluňka tak jako tak. Hned zítra to tu spálím.“

Konečně je to tvoje hospoda, pomyslela si. Jestli chceš, spal si ji. Ale neřekla to. Xavier se k ní nechoval špatně. Poskytl jí práci, když neměla ani floka, a za každou požadovanou službu platil v hotovosti. Teď stál na schodech, tak opuchlý, že skoro neviděl.

„Jenže já tu nezůstanu,“ řekla.

Xavier zoufale potřásl hlavou. „Jake je falešník,“ řekl. „Znám ho. Opustí tě. Do San Franciska se nikdy nedostaneš.“

„Dostanu,“ řekla Lorie. „Jestli mě Jake nechá, dovede mě tam někdo jiný.“

Zavrtěl hlavou. „Zahyneš cestou,“ řekl. „S ním určitě zabloudíš. Můžeme se vzít. Prodám hospodu. Odjedeme do Galvestonu a nasedneme na loď do Kalifornie. V San Francisku si koupíme restauraci. Zdědil jsem po Thérése peníze. Zařídíme si čistou restauraci s ubrusy na stolech. Už nebudeš muset přijímat žádný chlapy.“

Až na tebe, pomyslela si.

„Pusť mě dovnitř,“ řekl. „Dám ti, kolik budeš chtít… víc než Gus.“

Zavrtěla hlavou. „Jake by tě zabil,“ řekla. „Běž pryč!“

„Nemůžu,“ vzlykl. „Umírám touhou po tobě. Jestli mě Jake zabije, bude mi daleko líp. Dám ti, co budeš chtít.“

Znovu zavrtěla hlavou, ale nevěděla dobře, co si o tom myslet. Už několikrát zažila Xavierovy záchvaty, ale obvyklé to byly záchvaty vzteku. Tenhle záchvat byl jiný: hruď se mu dmula a z očí se valily slzy.

„Vdej se za mě,“ řekl. „Budu na tebe hodný. Nejsem jako zdejší chlapi. Mám způsoby. Uvidíš, jak ti bude dobře. Nikdy bych tě neopustil. Měla bys se mnou snadný život.“

Lorena nepřestávala vrtět hlavou. Z toho, co řekl, byla nejzajímavější ta zmínka o parníku. Neznala zeměpis, ale věděla, že Galveston je blíž než Denver. Proč chce Jake jet přes Denver, když se do San Franciska dá plout parníkem?

„Tak už běž,“ řekla. „Nechci, aby tě tu Jake přistihl. Co kdyby tě zastřelil?“

„Ne!“ vykřikl Xavier. „Já zastřelím jeho. Mám pušku, jestli mě nepustíš dovnitř, zastřelím ho, až se bude vracet.“

Lorena už nevěděla, co počít. Choval se jako cvok. Stál na schodech jako přibitý. Pušku vážně měl. Jake by se sotva nechal zastřelit od osoby tak žalostné jako Xavier, ale kdyby náhodou zastřelil on jeho, byla by to pohroma skoro stejná. Už z Arkansasu musil kvůli nešťastné přestřelce. Kdyby střílel taky tady, třeba by je odtud nepustili, a Xavier vypadal, že je mu všechno jedno.

Pak začal Xavier vytahovat z kapes peníze. Těžko se dalo odhadnout, kolik jí podával, rozhodně to bylo mnohem víc než padesát dolarů. Snad celá stovka dolarů. Při pohledu na bankovky ji přepadla únava. Bez ohledu na to, jaké plány si dělala nebo jak chtěla žít, vždycky znovu potká muže s žádostivýma očima a s penězi v ruce. Mosby mimoděk zahájil cosi, co snad už nic nedokáže zastavit. Myslela, že to zatrhne Jake, ale nezatrhl. Jeho řeči, že každého zabije, byly jen řeči. Kdyby mu na ní záleželo, byl by Guse zastřelil, přítel nepřítel. Těžko věřit, že by něco udělal Xavierovi – nejspíš by jí zase dal facku a zapomněl na to.

„Prosím, prosím,“ štkal Xavier. „Potřebuju tě.“

Snad ho to aspoň uklidní, pomyslela si a otevřela dveře. Ostatně když přišlo na věc, byl vždycky rychlý jako králík.

„Ale postel si zmazat nenechám,“ řekla. „To je moje poslední povlečení.“

Xavierovi to bylo jedno. Položil peníze na prádelníček a otočil se k ní. Lorie zavřela dveře, opřela se o ně a vyhrnula si spodničku. Xavier s vděčným pohledem spustil kalhoty. Nohy se mu klepaly tak, že se bála, aby se před koncem nezhroutil. Ale vydržel. Po skončení jí položil hlavu na hruď, prsa jí zamokřily slzy, zatímco jeho sliz jí stékal po stehně.

Pak couvl a natáhl si kalhoty.

„Sbohem,“ řekl.

„Vždyť jsem ještě tady,“ řekla. „Vyrazíme až odpoledne.“

Xavier na ni pohlédl ještě jednou a odešel. Z toho pohledu ji zamrazilo. Podobal se pohledu, jaký měl v očích táta, než umřel v Baton Rouge. Dívala se, jak schází po schodech. Sel pomalu, jako by tápal po každém schodu. Nezdržel se v jejím pokoji víc než dvě minuty, ale spodničku měla od slz celou mokrou. Muži byli divní vesměs, ale Xavier přesahoval obvyklou míru.

Když byl konečně v přízemí, otočila se a schovala peníze. Měla před Jakem o tajemství víc.

Kapitola 22

Navečer téhož dne, když honáci seděli kolem Bolivarova kuchyňského ohně a večeřeli, vzhlédl Augustus od talíře a uviděl do tábora vjíždět Jaka s Lorenou. Měli dobré koně a za sebou vedli nákladního mezka. Lorena měla na sobě kalhoty, a to bylo největší překvapení. Pokud se pamatoval, ještě neviděl ženskou v kalhotech, a to se považoval za osobu zkušenou. Call byl k příchozím zády, takže nic neviděl, ale někteří skotáci si jich všimli. Pohled na ženu v kalhotách je tak vylekal, že nevěděli, kam s očima. Většinou se začali úporně zabývat fazolemi na svém talíři. Pom Boggett zbledl jako stěna, beze slova vstal, sebral svého nočního koně a odcválal ke stádu roztroušenému po údolí.

Teprve Pomův odchod vzbudil Callovu pozornost. Ohlédl se a uviděl hosty.

„To je tvoje dílo,“ řekl Gusovi.

„To bylo náhlé osvícení,“ řekl Augustus skromně. Věděl, že přítel mlčky běsní, ale osobně si myslel, že návštěva jim třeba trochu zpestří život. V poslední době byla o zábavu nouze. Posledně se zasmáli, když bujný mustang shodil Allena O’Briena do opuncií. Než se vyhrabal, měl trny i ve vousech.

Ale vzhledem k jankovitosti koní a množství opuncií bylo možno takovou příhodu předvídat.

Žena v kalhotách byla úkaz neobyčejnější. Jake dojel až k jídelnímu ohni, ale z jeho držení Augustus vyčetl nervozitu.

„Ahoj, mládeži,“ zahlaholil. „Dáte nám něco k snědku?“

„To víš, že dáme, jsi vítaný jako prachy, Jaku,“ řekl Augustus. „A Lorie jakbysmet.“

Call mlčky přihlížel a nemohl se ustanovit na tom, na koho se zlobí víc, jestli na Augusta nebo na Jaka. Ten nešťastník musel vědět, že je to chyba brát mezi kovboje ženskou. Už tak bylo těžké zamezit rozbrojům, co teprve, kdyby se mohli přít o ženu.

„Woodrowe, jistě znáš tady Lorie,“ řekl Jake, třebas věděl, že to není pravda. Callovo mlčení ho vždycky znervózňovalo.

„Ještě jsme se nesetkali,“ řekl Call a dotkl se klobouku, ale nevěnoval jí pohled. Nechtěl se na Jaka osopit před celou partou, a všichni honáci – až na Poma a bratry Raineyovy – se tu právě povalovali a pojídali večeři. Tedy aspoň před chvílí se povalovali. Teď seděli tak prkenně, jako by byli v kostele. Někteří vypadali jako sochy. Na okamžik bylo jediným zvukem v táboře cinknutí udidla, když ženin kůň pohodil hlavou.

Augustus vstal a šel Loreně pomoct ze sedla. Při pohledu na sošné pacholky se mu chtělo smát. Ani komančský válečník by na ně nezapůsobil tak silně.

Poznal hnědou klisnu, na které Lorena seděla: patřívala Mary Pumphreyové, mladé vdově.

„To bych do Mary nikdy neřekl, že se vzdá své klisny,“ podotkl.

„Jake ji koupil,“ řekla Lorena, vděčná Gusovi, že jí přišel na pomoc. Co vjeli do ležení, Jake se na ni ani nepodíval. Ještě nikdy neviděla kapitána Calla tak zblízka, ale cítila, že Jake má z něho silně nahnáno.

Trochu ji skličovalo, že bude od začátku závislá na Gusově blahovůli. Dovedl ji k ohni, dohlédl, aby dostala dobrou porci, a celou dobu tlachal jakoby nic, většinou o přednostech Pumphreyovic kobyly. Jake šel za nimi, taky vyfasoval jídlo, ale mlčel dál.

A přece jí bylo dobře, když opouštěla Osamělou Holubici. Xaviera už neviděla, Strakatá fazole byla prázdná, když se vypravovali. Kalhoty byly Jakův nápad. V Montaně poznal jednu mezkařku, a ta chodila v kalhotech.

Když Jake strojil nákladního koně, vyšel Pyskáč na schody lokálu a zamával na ni naposled pyskem.

„Já jsem to na tebe neprozradil, Lorie,“ řekl. Vypadal, že se taky co nejdřív rozpláče. Tak si holt popláčete spolu, pomyslela si. Sundal buřinku a točil s ní dokolečka na dlani druhé ruky, až to šlo člověku na nervy.

„Musíte nám odpustit tu stravu,“ řekl Augustus. „Bol dovede kořenit, ale vařit ne.“

Bolivar se pohodlně opíral o kolo vozu, odpočíval a výpad ignoroval. Ještě se nerozhodl, jestli s nimi zůstane, nebo se vrátí domů. Nerad cestoval – bylo mu zle z pouhého pomyšlení na to harcování. Jenže doma v Mexiku mu bylo zle taky, neboť pro svou ženu byl zklamáním a ona mu to dennodenně dávala znát. Nebylo mu pořád jasné, co vlastně od něho čekala – koneckonců spolu zplodili krásné děti – ale ať už to bylo cokoli, nebyl s to jí to poskytnout. Z dcer měl radost, ale brzy se vdají a odejdou. A pak ho před ženou nikdo neochrání. Jestliže se vrátí, nakonec ještě manželku zastřelí. Jednou zastřelil jankovitého koně, rovnou pod svým zadkem. Trpělivost člověku někdy prostě praskne. Střelil koně mezi uši a stálo ho pak velkou námahu sundat z padlého zvířete sedlo. Kdyby se vrátil domů, jednoho dne by asi manželku zastřelil zrovna tak. Býval v pokušení zastřelit toho či onoho člena Kloboucké party, jenže kdyby to udělal, okamžitě by zastřelili zase oni jeho. Den co den se odhodlával jít domů, ale nešel. Bylo lehčí zůstat a nakrájet pár hadů do kotlíku než poslouchat ženiny nářky.

A tak den za dnem odchod odkládal a nevnímal, co kdo říká. To samo o sobě byl přepych, jaký by doma neměl, protože není snadné ignorovat zklamanou ženu.

Jake jedl bez chuti a litoval, že kdy jezdil do Osamělé Holubice. Nebude to žádné potěšení zúčastnit se výpravy, bude-li se muset potýkat s Callovou nelibostí. Napřed měl v úmyslu vzít Calla stranou a v klidu mu to vysvětlit, ale jaksi nemohl přijít na vhodná slova. Callovo mlčení mu pokaždé dokázalo zpřeházet myšlenky – přestože původně měly svou logiku.

Během jídla soumrak zhoustl. Na druhé straně stáda spustil Sean O’Brien nějakou irskou zpěvánku, slova k nim přes pláň plnou dobytka nedolehla. Zato k nim doléhala melodie a bůhvíproč nutila Newta k slzám. Seděl strnule jen pár stop od Loreny. Poprvé ji viděl zblízka – taktak si troufal na ni pohlédnout, ale šero mu dodávalo odvahu. Byla krásnější, než si myslil, ale nevypadala šťastně – při pohledu na její skleslost se mu svíralo srdce a píseň mu ještě dodala. Vytryskly mu slzy. Nebylo divu, že je Sean takový uplakánek – při jeho písních se člověku chtělo plakat, i když nerozuměl slovům.

„Naše stádo má kliku,“ řekl Augustus.

„A čím to?“ zeptal se Jake trochu podrážděně. V jistém rozpoložení dokázal Gusovy plesky snášet, jindy v něm pouhý zvuk Gusova hlasu budil chuť vzít pušku a toho chlapa zabít. Byl to hlas jak polnice – při jeho zvuku bylo těžké myslet, když už myslet bylo těžké tak jako tak. Ale šlo člověku na nervy, že Gus byl vždycky v dobrém rozmaru, jako by ho nemohlo nic rozházet. Zvláště když život jako by se ježil svízelemi, bylo krušné snášet pohled na Guse, nedotčeného spádem událostí.

„Žádný jiný stádo na trase nemá s sebou dva irský barytony, aby mu zpívali.“

„Jenže Sean zpívá moc smutně,“ řekl Nelson Jehla, na kterého zvuk Seanova hlasu působil stejně jako na Newta. Připomínal mu matku, která umřela, když mu bylo osm, a taky sestřičku, kterou měl rád a kterou ve čtyřech letech zdolala horečka.

„To už je irská nátura,“ řekl Augustus.

„Ba ne, to je celý Sean,“ řekl Allen O’Brien. „Má slzy pořád na krajíčku.“

Call se k nim přiblížil. Cítil, že, musí zjistit, jaké má Jake plány.

„Nuže, Jaku, co zamýšlíš?“ zeptal se koženě.

„Rozhodli jsme se zkusit štěstí v Denveru,“ řekl Jake. „Oběma nám tuším prospěje chladnější podnebí.“

„Bude to drsná cesta,“ poznamenal Call.

„Nač to povídáš Jakovi?“ vmísil se Augustus. „Je to zcestovalý člověk a útrap se neleká. Nestojí o prachové podušky.“

Myslel to jako křiklavou ironii, poněvadž Jake naopak o prachové podušky stál, ale hovor se vedl tak povzneseně, že špičku nikdo nezaznamenal.

„Kdybyste nás vzali do vleku, bylo by to pro nás lehčí,“ řekl Jake s očima sklopenýma. „Budeme si stavět vlastní tábor, abysme si nepřekáželi. Kdyby se vyskytly nějaký potíže, měli bysme ve vás přece jen oporu. Nahoře na planinách budou možná problémy s vodou.“

„Jo, mít zálibu ve vodě, byl bych zůstal plavčíkem na parníku, a vy, hoši, byste přišli o léta vybrané konverzace,“ řekl Augustus.

„Když tě tak poslouchám, hned se cítím o deset let mladší,“ řekl Jake.

„Ty jsi dneska nějak nabroušený,“ řekl vlídně Augustus. „Odchod z těchto hostinných končin tě jak se zdá přivádí z míry.“

Vočko si pečlivě brousil tesák o podrážku. Přestože soudil, že jsou ještě v úplném bezpečí, už se mu znovu začaly zdát zlé sny o velkém divém Indiánovi, které ho léta děsívaly. Teď ho zase tak soužily, že chodil spát s holým nožem v ruce, aby se vytrénoval, než skupina dorazí do indiánských krajů. Toto opatření působilo značné nepříjemnosti mladým honákům, kteří museli Vočka budit na noční směnu. Nebezpečí, že je v rozespalosti probodne, znepokojovalo zejména Jaspera Fanta. Jasper neměl nebezpečí rád. Obvykle budil Vočka kopnutím do chodidla, třebas ani to nebylo zcela bezpečné – Vočko byl dlouhán, klidně mohl vyskočit a vrhnout se na něho. Jasper dospěl k názoru, že nejlepší bude strefovat se do Vočka kamínky, i když si pro svou opatrnost získal posměch ostatních honáků.

„Zato já tě, Gusi, poslouchám rád,“ řekl Vočko, třebaže si v tu ránu nedokázal vzpomenout ani na jedinou věc, kterou kdy Gus povídal. Ale pamatoval si, jak noc co noc klímal ukolébáván Gusovým hlasem.

„Jestli máme vyrazit, je nejvyšší čas,“ řekl Augustus. „Dobytka máme dost pro pět rančů.“

Call věděl, že je to pravda, ale nemohl odolat, aby si párkrát týdně nezajel v noci do Mexika pro další dobytek. Byla to hračka, teď když jim v cestě nestál Pedro Flores.

„Škoda že jsi tak nezávislý, Jaku,“ řekl Augustus. „Kdyby ses přidal k nám, ještě bys skončil jako dobytkářský magnát.“

„Kdepak, radši zůstanu chudej, než bych polykal prach,“ řekl Jake. Lorie vstala. Cítila, jak se v ní znovu rozpíná mlčení. Bylo jí špatně z těch mužů, kteří na ni civěli, a přitom se snažili předstírat, že neciví. Jen málokterý měl tolik smělosti, aby se na ni podíval zpříma. Museli to dělat kradmo. Sedět mezi nimi tady bylo horší než v lokále, tam měla aspoň svůj pokoj. V táboře se nedalo dělat nic než sedět a poslouchat jejich řeči.

„Vyhledáme si opodál pěkný kopeček a tam se utáboříme,“ řekl Jake. „Rád bych našel něco za větrem, kam ten kravský puch nepotáhne.“

„Propána, Jaku, když seš taková fajnovka, měl ses vyučit holičem,“ řekl Augustus. „To bys čichal pomádu a kolínskou vodičku celý boží den a nic by neuráželo tvůj jemnocit.“ Vstal a šel Loreně pomoct do sedla. Hnědá klisna byla neklidná a stále potřásala hlavou.

„Kdoví, třeba se ještě chytnu břitvy,“ řekl Jake; zazlíval Gusovi, že Lorie už zase pomáhá. Jestli ta holka chce urazit na koni tisíc mil, měla by se hezky rychle naučit nasedat sama.

„Doufám, že k nám přijdete na snídani,“ řekl Augustus. „Jíme hodinu před slunce východem. Woodrow Call má rád, když se dělá od slunka do slunka, jak si možná ještě pamatuješ.“

„Nestarej se, dáme si snídani poslat z hotelu,“ odsekl Jake a pobídl koně.

Call zamračeně sledoval jejich odchod. Augustus to zpozoroval a zasmál se.

„Ani ty, Calle, nezabráníš všem nepřístojnostem,“ řekl. „Jake se dá zvládnout jen do určité míry, a Lorie je žena. Ta se nedá zvládnout vůbec.“

Call se nechtěl přít. Sebral svou henryovku a vykročil z okruhu táborákového světla s úmyslem strávit chviličku o samotě. Když vzadu míjel vůz, vrazil do Newta, který se očividně neodvažoval vymočit, pokud byla ta ženská v táboře, a teď si honem ulevoval.

„Promiňte, kapitáne,“ omlouval se.

„Měl bys dojet pro Poma,“ řekl Call. „Nevím, proč ujel. Nemá směnu. Zítra nejspíš vyrazíme. Nemůžeme posbírat všechny krávy z Mexika.“

Chvilku mlčky postál. Už se mu nechtělo na procházku.

Newt byl překvapený. Kapitán mu nikdy nesděloval svá rozhodnutí, a přece, jak se zdá, zrovna tady za vozem pojal rozhodnutí, že vyjedou.

„Kapitáne,“ zeptal se, „Jak daleko je to na sever?“ Pořád o tom přemítal, a jelikož kapitán neodešel, otázka z něho vyhrkla.

Okamžitě mu ta otázka připadala bláhová. „Určitě to bude pěknej kousek cesty, než na ten sever dojdeme,“ podotkl, jako by nechtěl kapitána nutit k odpovědi.

Calla napadlo, že toho kluka málo naučili. Očividně si to dítě myslí, že sever je nějaké místo, a ne jen směr. To byla další Gusova chyba – považoval se za velkého pedagoga, ale jen vzácně někomu řekl něco, co dotyčný potřeboval vědět.

„Je to o hodně dál, než jsi kdy byl,“ řekl kapitán a nebyl si jist, jestli kluk vůbec někde byl. Snad ho někdy vzali aspoň do Picklesovy Mýtiny.

„Já jsem už byl kus na severu,“ řekl Newt; nechtěl, aby si kapitán myslel, že se vůbec nikam nedostal. „Byl jsem až v San Antoniu – vzpomínáte si?“

Call si vzpomněl – Deets vzal chlapce jednou s sebou.

„Tam, kam jedeme teď, potrvá cesta trochu dýl,“ řekl.

Kapitola 23

„Víš, že se mi bude stýskat po Wanzovi,“ řekl Augustus, když s Callem pojídali šunku s vejci v chabém jitřním světle. „A po holandské troubě se mi už stýská. Usmyslíš si stěhovat se, zrovna když je kvásek v nejlepší formě.“

„Neříkej mi, že hlavním důvodem k pobytu na jistém místě je, že se tam člověku daří vdolky,“ řekl Call. „I když uznávám, že ty tvoje byly výtečné.“

„Po tom, koliks jich snědl, jim to uznání nemůžeš upřít,“ řekl Augustus. „Pořád si myslím, že bysme prostě měli najmout celý město a vzít si ho s sebou. Získali bysme dobrýho hospodskýho a nádavkem i pianistu.“

Když se Call zničehonic rozhodl hned vyrazit, zjistil Augustus, že už teď je mu teskno, ba žalno kvůli věcem, o které zvlášť nestál, ale o které se mu nechtělo přijít.

„A co studna?“ zeptal se. „Ještě měsíc, a byli bysme s ní hotový.“

„My?“ zeptal se Call. „Copak ty ses o tu studnu přičinil jedním kopnutím?“

Rozhlédl se a s úžasem objevil Augustova dvě prasata pochrochtávat pod vozem. V polotmě si myslel, že tak chrápe Bolivar.

„Kdo sem přived ty zatracený čuňata?“ řekl.

„Asi nás vystopovaly,“ řekl Augustus. „Jsou to podnikavá prasátka.“

„Snad je nechceš vléct s sebou?“

„Ještě pořád jsme ve svobodný zemi,“ řekl Augustus. „Když se chtějí plahočit, ať si jdou s námi. To bych rád věděl, kde táboří Jake.“

Vtom se objevila noční směna – Newt, Vočko, Pom Boggett a Jasper Fant, a navíc pátý muž, který k nim nepatřil.

„To je přece Jones Polívka,“ řekl Call.

„Panebože,“ vzdychl Augustus. „Ten chlap přišel o rozum, i když ho měl vždycky málo.“

Polívku měli pár měsíců v oddíle, těsně předtím než hraničaření nechali. Byl srdnatý, ale lenoch, dobrý karbaník, a hlavně nejlepší jezdec, jakého kdy poznali. Tak rád seděl v sedle, že jen zřídkakdy slezl na zem, leda k jídlu a ke spaní.

„Myslel jsem, že se Polívka oženil,“ řekl Call, zatímco hoši odsedlávali noční koně.

„Taky jsem to slyšel,“ řekl Augustus. „Vzal prý si bohatou ženu a stal se šerifem. Kdo ví, třeba mu manželka utekla s potulným kazatelem… Jinak by se netoulal po nocích.“

Polívka, prcek, k nim kráčel s Vočkem.

„Koukejte, kdo přišel,“ halasil Vočko. „V tý tmě jsem si ho málem splet s banditou.“

„Sakra, Polívko, měl jsi radši počkat, až vyvěsíme lucerny,“ řekl Augustus a vstal, aby si s hostem potřásl rukou. „Taková sešlost vostrejch hochů, jako jsme my, štěstí, žes to nevodskákal.“

„Ahoj, Gusi,“ pozdravil Polívka nevěda, co jiného říct. Z Gusova vtipkování byl vždycky celý tumpachový.

„Brýtro, kapitáne,“ řekl, když mu potřásl rukou Call.

„Vem si něco k snědku,“ pobídl ho Call. Měl vždycky toho chlápka rád přes tu neochotu sesedlat, když bylo třeba přiložit ruku k nějaké přízemní práci.

„Kde se tu bereš, člověče?“ zeptal se Augustus. „Doneslo se nám, že seš někde primátorem. Anebo snad guvernérem?“

„Žil jsem v Bastropu, Gusi,“ řekl. „V Bastropu není ani primátor, ani guvernér. Sotva je to město.“

„No, my taky nejsme velký spolek,“ řekl Augustus, „ačkoli dnes v noci se k nám připojila dvě čilá prasata. Hledáš práci?“

„Jo. Žena mi umřela,“ řekl Polívka. „Nikdy nebyla moc silná,“ dodal v nastalém tichu.

„Aspoň o místo se už starat nemusíš,“ řekl Call.

„Já už ztratil manželky dvě,“ poznamenal Augustus.

„Slyšel jsem, že je tu taky Jake, ale nevidím ho,“ řekl Polívka. Bývali svého času jedna ruka, a do Kloboucké party přivedla Polívku částečně i zvědavost na něho.

„Jo, je tady,“ řekl Call, ale nechtělo se mu vysvětlovat situaci.

„Jake nedrží partu s námi starými mazáky,“ řekl Augustus. „Cestuje s obsluhou, jestli víš, co tím myslím.“

„Ne, ale pokud ta osoba cestuje s Jakem, sázím se, že nosí sukně,“ řekl Polívka – z neznámého důvodu byla poznámka přijata vesměs nelibě. Vesměs – vyjma Guse, který se jí smál hlaholně a dlouho. Lehce zmaten, ale rád, že má práci, šel Polívka s Vočkem k snídani.

„Půjdu sundat naši firmu, abysme ji mohli vzít s sebou,“ řekl Augustus. „A dost možná taky seberu nějaký ten plát z holandské trouby.“

„Bol ještě neřekl, jestli s námi půjde,“ podotkl Call. Zněla v tom lehká úzkost. Jestli je Bol opustí a oni budou mít na vaření jenom Guse, bude to pro výpravu pohroma. Až na vdolky zavdávalo jeho kuchyňské umění příčinu k vzteklým výbuchům.

Bol právě stál u kuchyňského ohně a zíral do něho s výrazem mimořádně ponurým. Pokud poznámku slyšel, nedal to najevo.

„Neboj se, Bol má smysl pro dobrodružství,“ řekl Augustus. „Půjde s námi. Kdyby nešel, musel by se vrátit domů a tesat manželku častějc, než má chuť.“

S těmito slovy vstal a šel pro muly, které táhly vůz.

Větší šedivé mule se říkalo Masňák a té menší hnědce Kovkop, poněvadž se dovedla bleskově ohnat kopytem. Moc toho nenatahaly, jelikož se s povozem málokdy jezdilo. Teoreticky byl předurčen k nájmu, ale prakticky se vyskytl nájemce sotva jednou do roka. Masňák a Kovkop tvořili nesourodé spřežení, jelikož šedka byla takřka o čtyři couly vyšší než hnědka. Augustus je zapřáhl do vozu, zatímco Call se vydal na přehlídku remudy s úmyslem vyřadit všechna slabší zvířata.

„Nevyřazuj jich moc,“ řekl Augustus. „Ještě se nám budou hodit k snědku.“

Poma Boggetta, který se málo vyspal, a to málo ještě nestálo za nic, poznámka pobouřila.

„Proč bysme měli jíst koninu, když ženeme tři tisíce kusů hovězího?“ zeptal se. Dlouhé hodiny objížděl stádo a vztek ho tížil na hrudi jako kámen.

„To ti nepovím, Pome,“ řekl Augustus. „Třeba zatoužíme po změně v jídelníčku. Anebo nám Siouxové odeženou krávy. Samozřejmě mohli by odehnat i koně.“

„To se nám stalo tenkrát u Kamennýho domu,“ poznamenal Vočko. „Zapálili trávu a neviděl jsem na krok.“

„Jenže já nejsem ty,“ odsekl Pom. „Vsaď se, že já bych svýho koně viděl, požár nepožár.“

„Jedu do města,“ oznámil Augustus. „Vy se tu klidně bavte dál, mládeži. Mám někomu něco přivézt? Ale muselo by to být něco, co se vejde do vozu.“

„Přivezte mi pět set dolarů, ty se vám tam lehko vejdou,“ řekl Jasper.

Všichni se rozesmáli, ale Augustus smích ignoroval. „Měl bych přivízt spíš pár rakví,“ řekl. „Než se dostaneme k Prašný řece, hoši, většina z vás bude dávno utopená.“

„Tak opatřte nějaký džbány, jestli nějaký uvidíte,“ řekl Jasper. Měl z utopení velký strach a Gusova poznámka mu zkazila náladu.

„Víš co, Jaspere, radši přivezu lodičku, jestli ňákou uvidím,“ řekl Augustus. Přistihl Bolivara, jak si ho zarputile měří.

„Můžeš jet se mnou, jestli chceš, Bole,“ řekl. „Není důvod, proč ty bys měl putovat na sever a utopit se.“

Bolovi bylo opravdu strašně. Všichni mluvili jen o odchodu, nikdo o návratu. Když půjde, třeba už nikdy neuvidí Mexiko ani své berušky. A přece když se podíval přes řeku a pomyslel na rodnou ves, cítil jen únavu. Byl příliš unavený, aby se potýkal se zahořklou manželkou, příliš unavený, aby dělal banditu.

Nenastoupil do vozu, nýbrž se otočil a posadil k prasatům. Našla si chladné místečko, kam odkapávala voda z cisterny, ležela na břiše a bděle sledovala dění.

„Jestli se do měsíce nevrátím, tak můžete, holky, vyrazit beze mě,“ podotkl Augustus. Potom odjel, pobaven pohledem na to, jak je Pom Boggett celý zdrchaný z nešťastné lásky k ženě, která ho nechce. Úraz tak častý se nedal brát vážně.

Půl míle za táborem narazil na ženu, pro kterou se Pom tak soužil. Opékala maso a Jake Spoon jí nejen neporadil, ale ani nerozdělal pořádný oheň: ještě seděl na svém polním loži, vlasy v týle zježené, a nožíkem se pokoušel vydloubnout z ruky trn.

Augustus zastavil spřežení a zašel na kus řeči.

„Jaku, vypadáš, jako bys ve spaní stál na hlavě,“ řekl. „Co to vytahuješ? Kulku? Že bys ji už dohnal tak daleko?“

„Kdo tě zval k snídani?“ zavrčel Jake.

„Už jsem najedenej,“ řekl Augustus. „Jen vám chci prostřít tabuli, abyste jedli po pansku.“

„Ahoj, Gusi,“ řekla Lorie.

„Nepouštěj se s ním do řeči nebo tu zkysne do večera,“ řekl Jake. „Už jsem zapomněl, jakej si votrava.“

Trn si zabodl do palce v noci, když hřebelcoval koně, a ve tmě se mu ho nepovedlo vytáhnout. Teď měl palec jako měchuřinu, Protože zelený mesquitový trn je jen o maličko míň jedovatý než chřestýš. Nadto ho skalnatá půda tlačila do zad a Lorie mu znovu dala košem, ačkoli všechno, co po ní chtěl, byla troška rozkoše, aby zapomněl na škubání v palci. Tábořili jen dvě míle od města a byli by mohli snadno dojet na nocleh do Strakaté fazole, ale Lorie si postavila hlavu. Jestli chce, může se vrátit – ona zpátky nepůjde. Nakonec zůstal a spal jako na vodě, protože se bál hadů. Ačkoli se už něco natábořil, tenhle strach ho neopouštěl.

„Jestli neumíš rozdělat lepší oheň, divím se, žes už dávno někde nezmrz,“ řekl Augustus a začal sbírat klacky.

„Nemějte péči,“ řekla Lorena. „Stejně jsem to připálila“ Dobře že se Gus u nich zastavil, Jake byl naštvaný tak jako tak, jen proto, že ho v noci zase odmítla. Dotkla se jeho pýchy. Jinak jí spaní na zemi nevadilo. Aspoň byl chládek.

„Nečekal jsem, že tě zastihnu v posteli, Jaku, v tuhle hodinu,“ řekl Augustus. „Jestli se nepolepšíš, budete mít co dělat, abyste s námi udrželi krok. Mimochodem, ráno se k nám přidal Polívka a hned se po tobě ptal.“

„To se lučte s penízky,“ řekl Jake. „Polívka vás připraví o každý cent, který v nejbližších letech vyděláte, bando. Obehrál kolikrát i mě, a to není jen tak.“

„Jedu do města,“ řekl Augustus. „Nemám vám přivézt Písmo svaté anebo pár zpěvníků?“

„Jako by se stalo, ale my už jedem,“ řekl Jake. „Jen co sbalíme.“

„To nebude tak hned,“ řekl Augustus. „Na tohle leženíčko jste si rozházeli věci na pět honů dokola.“

Měl pravdu. Vybalovali za tmy a všechno rozkramařili. Jake hledal láhev pálenky, která nebyla tam, kam ji podle svého domnění uložil. Táboření nebyl očividně žádný čistotný způsob života. Nebylo se kde umýt a vody s sebou vezli jen málo, a to byl taky hlavní důvod, proč Jaka odmítla. Ráda by se napřed umyla a soudila, že Jakovi neuškodí, když počká, než se utáboří někde u řeky a budou se moct napřed trošku opláchnout.

Augustus přihlížel, jak polykají žalostnou připálenou snídani. Nikdy ho nepřestaly bavit nesčíslné variace lidského chování. Kdo mohl tušit, že Lorenu odvede z Osamělé Holubice zrovna Jake? Ta kurvička z Alabamy chtěla vypadnout, hned jak přišla, a teď v jejích tenatech uvázl nečekaně Jake, chlápek, kterému se doposud podařilo uklouznout každé ženě. Často přemítal, jestli je umíněnost vlastnost dobrá nebo špatná. Jake vytrvalý nebyl, zato Lorie houževnatost nechyběla. Zarytosti W. F. Calla se sice zdaleka rovnat nemohla, ale patrně stačí Lorenu dovést do San Franciska, kde se nepochybně z děvky stane dáma.

Přijal od Loreny šálek kávy, a když ho vypil, prohlédl Jakovi opuchlý, bělavý palec.

„Dej si pozor, abys ten trn dostal ven celý,“ řekl. „Jestli ti tam kousek zůstane, můžeš přijít o celou ruku třeba až po loket.“

„Vo žádnou ruku nepřijdu, a i kdyby, pořád tě ještě vodrovnám levičkou,“ řekl Jake. „Díky za návštěvu a těšíme se, že nás vbrzku pozveš na oplátku.“

Když Augustus dojel do Osamělé Holubice, byla jediná místní ulice pustá a prázdná až na koně, který před Pumphreyovic krámem švihal ohonem. Prach vířený vozem zůstával chvilku viset ve vzduchu jako sloup, než se zase snesl na vozovku. Augustus zastavil před opuštěnou kovárnou. Kovář, nesdílný muž jménem Roy Royce, odjel před několika měsíci a od té doby byl nezvěstný.

Mezi nástroji, které majitel furiantsky opustil, našel Augustus kleště; načež dojel až na horní konec ulice k plotu Klobouckého ranče a tam snadno vypáčil vývěsní štít. Větší odpor kladla holandská trouba. Hrozila se rozpadnout, a tak ji radši nechal být. Stejně po cestě nebude mít čas na pečení vdolků.

Prošel domem, mrkl na odstřešenou stodolu a pobaveně konstatoval, jak málo stop tam zanechalo deset let jejich existence. Celý čas se chovali, jako by měli každou chvíli vypadnout, a nakonec se to splnilo. Stodola zůstane bez střechy, studna nedokopaná. Chřestýši mohou obsadit chladírnu, bylo mu to jedno; džbán s pálenkou už odnesl. Chvilku to asi potrvá, než zase bude mít k dispozici stinnou verandu, kde by mohl vysedávat a celé odpoledne v klidu popíjet. V Texasu pil, aby nemusel myslet na horko, v Montaně bude patrně pít, aby zapomněl na zimu. Nebylo mu smutno. Jediné, co mohl říct ke chvále Texasu, bylo, že se z něj šťastně dostal živý – i když ani toto nemohl ještě prohlásit s jistotou, pokud neurazí pěkný lán cesty.

Zajel do hospody rozloučit se s Xavierem. Zprvu si myslel, že lokál je prázdný, pak zahlédl Xaviera za stolkem v šeré části výčepu. Dva dny se neholil, známka hluboké demoralizace.

„Sakra, Wanzi, vypadáš mizerně,“ řekl Augustus. „Jak vidím, ranní špička ještě nenastala.“

„Taky nenastane,“ řekl Xavier malomyslně.

„Žes přišel o svou kurvu, ještě neznamená, že víckrát nevyjde slunce,“ ubezpečil ho Augustus. „Zajeď do San Antonia a sežeň si novou sílu.“

„Byl bych si ji vzal za manželku,“ řekl Xavier; cítil se tak na dně, že se ani nepokoušel svou beznaděj skrývat.

„Ani se nedivím,“ řekl Augustus chápavě. Člověk se mohl usmívat milostným mukám mladíčka, ale ne zralého muže v Xavierově věku. Znal takové, kteří se z pozdní lásky nikdy nevzpamatovali. Sám k nim naštěstí nepatřil, ačkoli se ten první rok po Klářině svatbě cítil všelijak. Překvapovalo ho, že Xavier byl dostatečný junák, aby vydržel s takovou megerou, jako byla Thérése, a teď si zoufá pro odchod Loreny, ačkoli žádný rozumný člověk nemohl čekat, že to děvče vydrží v pokojíku nad lokálem nadosmrti.

„Byl bych ji vzal do San Franciska,“ řekl Xavier, „byl bych jí dal peníze, byl bych jí nakoupil šaty.“

„Podle mého názoru prohloupila,“ řekl Augustus. „Viděl jsem ji sotva před hodinou, jak kuchtí na čudivým vohýnku. Jenže my se nedíváme na život jako ženský, Wanzi. Ženská často nechápe, co je pro ni výhodné.“

Xavier pokrčil rameny. Gus často mluvil o ženských, ale on ho nikdy neposlouchal a teď nehodlal začít. Lorenu mu to nevrátí a zoufalství ho to nezbaví. Bylo to jako zázrak ten den, když vešla a neměla nic než svou krásu. Od začátku měl v plánu se s ní jednou oženit. Nezáleželo na tom, že je kurva. Byla inteligentní a on spoléhal na to, že ji ta inteligence jednou dovede k němu. Časem Lorena nahlédne, oč je uhlazenější než jiní muži; uzná, že on s ní jedná líp a miluje ji víc.

Ale nesplnilo se mu to. Šla s ním docela ochotně, když ji požádal, ale o nic ochotněji než s jinými. Pak přišel Jake a vzal si ji, prostě si ji vzal, tak snadno, jako si člověk bere klobouk z věšáku. Xavier si často krátil dlouhou chvíli sny o tom, jak bude Lorie šťastná, až jí nabídne ruku a osvobodí ji od šoustání a jiné nechutné roboty. Ale když jí to nabídl, jenom zavrtěla hlavou a sny se rozplynuly.

Když jí vyznal lásku, její oči se nezměnily – stejně dobře jí mohl navrhnout, aby zametla ve výčepu. Strpěla ho, jen aby se vyhnula výstupu s Jakem, a snad si ani nevšimla, že jí dal skoro dvě stě dolarů, čtyřikrát tolik co Gus. Za ty peníze by si už mohla koupit lístek na loď do San Franciska. Ale ona je jenom shrábla a zavřela dveře. Láska je krutá.

„Škoda že nejsi kovboj,“ řekl Augustus. „Změna vzduchu by ti prospěla. Kde je Pyskáč?“

Xavier pokrčil rameny. Místo Pyskounova pobytu ho hluboce nezajímalo.

Augustus vypil sklenku, ale už nic neřekl. Věděl, že slovy Xavierovu sklíčenost nezažene.

„Jestli Jaka zabijou, řekni Lori, že za ní přijedu,“ řekl Xavier – tahle vyhlídka ještě pořád zbývala. Koneckonců s Thérèse se taky potkali jen proto, že její muž spadl ze střechy a zlomil si vaz. Člověk jako Jake, kočovník a karbaník, snadno může špatně skončit.

„Pochybuju, že by k tomu došlo,“ řekl Augustus; nechtěl zbytečně vzbuzovat chabé naděje.

Venku našel na kozlíku sedět Pyskouna s buřinkou na hlavě.

„Kde se tu bereš?“ zeptal se.

„Ale skočil jsem ze střechy a tady jsem přistál,“ řekl Pyskoun. Rád vtipkoval.

„Tak se hezky vrať zase zpátky na střechu,“ řekl Augustus. „Jedu do Montany.“

„Hlásím se do party,“ řekl Pyskoun. „Tady se už na piano hrát nebude. Wanz mě nebude živit a já vařit neumím. Umřu hlady.“

„To by bylo pořád lepší než utopit se v Republikánce,“ řekl Augustus. Pyskounovi stál u nohou malý vak. Jasně měl zabaleno a zaplaceno.

„Můžeme jet,“ řekl.

„Už jsme najali dva Iry, proč bychom nemohli najmout taky chlápka s dírou v žaludku,“ řekl Augustus. Pyskoun býval zdatný koňák. Snad mu Call dovolí pečovat o remudu.

Když vyjížděli z města, věšela vdova Collová prádlo. V tom horkém slunci, pomyslel si Augustus, bude mít povlaky suché, než je stačí zakolíčkovat. Chovala pár koz, z nichž jedna právě okusovala konopnou rukojeť košíku na prádlo. Vdova byla impozantní ženská a Gus zalitoval, že spolu nevycházeli líp, ale pravda byla, že i když se jen potkali na ulici, hned se začali hádat. Pravděpodobně ji nebožtík dvacet let nudil a za ta léta se v Marii nastřádala chuť vadit se a škorpit. Měl sice půtky rád, ale ne se zatrpklou ženou. To by mohlo vést k smutným koncům.

Když měli město za sebou, přišlo to najednou Pyskáčovi líto. Ve sluneční výhni vypadalo město bílé a mrtvé, jediné pohyblivé předměty byly vdova a její kozy. Město mělo všehovšudy deset domů, trochu málo na pořádné město, ale Pyskáče vzal pohled na ně přece jen za srdce. Vzpomněl, kde býval jiný, zaniklý saloon s pěti mexickými kurvami, kam často chodíval a užil si slastí ještě před tím, než dostal tu ránu do břicha. Dosud myslíval na ty veselé žínky – věčně mu seděly na klíně. Jedna z nich jménem Maria s ním spávala zadarmo, tak se jí líbila jeho hra na piano. Kde jsou ty časy.

Při tom pomyšlení se mu oči zarosily a pohled zakalil. Prašná ulice se vlnila, jako by lilo.

Augustus si všiml, že se Pyskoun rozplakal a že se mu slzy řinou potůčkem po obou stranách nosu do přehrnuté nádržky rtu. Pyskoun plakával, když přebral, takže jeho pláč nebyl pro Guse žádná novinka, jenže tentokrát se Pyskoun nezdál opilý. „Jestli ti něco je, nemůžeme tě vzít s sebou,“ řekl přísně. „Nemocný nebereme.“

„Ale mně nic není,“ hájil se Pyskoun, trochu zahanbený tím pláčem. Za chvilku zase okřál. Osamělá Holubice se schovala – bylo vidět jen špičku kostelíčka za křovisky chaparralu.

„Loučení je vážně divná věc,“ řekl. „Člověk nikdy neví, jestli se vrátí.“

Kapitola 24

I když Newt věděl, že vyrazí, teprve až opadne vedro, necítil se vzdor probdělé noci unavený, a sotva mohl něco pozřít. Kapitán rozhodl: dnes vytáhnou. Vyzval honáky, aby si prohlédli vystroj; až budou na trase, sotva se naskytne příležitost někde něco spravovat.

Ve skutečnosti platila ta rada jen pro skotáky líp vybavené: Poma, Jaspera, Jonese Polívku a Nelsona Jehlu. Například bratři Spettlovi neměli žádnou výbavu, pokud se nepovažovala za výbavu jedna pistole s uraženým kohoutkem. Newt měl sotva víc: měl staré sedlo, ale chyběl mu havelok a na spaní si nesl jednu svinutou pokrývku. Irové neměli nic než to, co jim půjčili.

Vočko jako by si myslel, že jediná důležitá výbava je jeho tesák, který celý den ostřil. Deets si opatřil jehlu a pár kusů surové kůže a udělal z nich záplaty na své kalhoty z prošívané deky.

Když viděli pana Augusta přijíždět s Pyskounem, brali to někteří honáci jako vtip, ale kapitán okamžitě Pyskounovi svěřil péči o koně, což Poma pohnulo k pohrdlivé poznámce. „Půl remudy se mu rozuteče, jen co na ně mávne pyskem,“ řekl.

Augustus zrovna prohlížel kopyta svého hlavního koně – plecitého plaváka, kterému říkal Malarie; žádný krasavec nebyl, ale byl na něho spoleh.

„Možná tě to překvapí, Pome,“ řekl, „ale Pyskoun býval kdysi velmi šikovný skoták. Takhle bych nemluvil, být tebou. Taky se ti může stát, že skončíš s dírou v žaludku a budeš si vydělávat na živobytí vyhráváním v bordelu.“

„V tom případě umřu hlady,“ řekl Pom. „Já se nikdy na piano hrát neučil.“

Jakmile se ukázalo, že nebude muset ustavičně čelit pohledu na Jaka a Lorenu, spravila se Pomovi trochu nálada. Jelikož budou cestovat po stejné trase, třeba se mu naskytne příležitost předvést jí, že je správnější chlap než Jake Spoon. Třeba ji zachrání před velkou vodou nebo šedivým grizzlym – o velkých medvědech se často debatovalo za noci kolem táboráků. Nikdo ještě žádného neviděl, ale všichni svorně tvrdili, že je takřka nemožné to zvíře zabít. Jasper Fant si kvůli nim pořád dělal starosti, už pro změnu, aby se pořád neobíral strachem z utonutí.

Jasperova posedlost utonutím pomalu nakazila i ostatní. Probíral to tolikrát, až se Newtovi zdálo, že to bude zázrak, když v každé z těch řek, které musí přebrodit, někdo neutone.

„Když narazíme na nějakého medvěda, tady Vočko ho natotata probodne tím tesákem, co si pořád brousí,“ řekl Bert Borům. „Už by měl být tak ostrý, že by s ním dokázal hravě probodnout i slona.“

Vočko si z úštěpku nic nedělal. „Být připraven není nikdy na škodu,“ citoval kapitánovo úsloví.

Call sám strávil den na klisně a vyřazoval slabší kusy skotu i koní. Pracoval s Deetsem. Kolem poledne odpočívali pod velkým mesquitovým stromem. Deets pozoroval texaského býčka, který si zrovna skočil na krávu. Tenhle býček nepocházel z Mexika. Přitoulal se jednou ráno sám, bez cejchu, a okamžitě nabral tři větší býky, kteří se do něho pustili. Tak pestře jako duha sice barvami nehrál, ale strakatý byl jen což – měl na srsti hnědé, červené, bílé skvrny a tu a tam žluté nebo černé zrcátko. Vypadal legračně, ale býk to byl. Jeho bučení znělo dlouho do noci a šlo Irům na nervy, jelikož přehlušovalo jejich zpěv.

Po pravdě řečeno, v lásce ho neměl mezi kovboji žádný, protože když si zamanul, klidně zaútočil i na koně, o lidech opěšalých nemluvě. Jednou Nelson Jehla slezl, aby se trochu protáhl a vymočil, načež na něho býček vyrazil tak náhle, že se Jehla musel uprostřed výkonu zdekovat do sedla. Celá parta se tomu řehtala; Jehla se tak dopálil, že chtěl býka zalasovat a vyřezat, ale Call to nedovolil. Call si myslel, že nehledě na tu směsici, je býček dobře stavěný, a chtěl si ho nechat.

„Nech ho,“ řekl. „V Montaně budeme mít pár čilých býčků zapotřebí.“

Augustus se zasmál. „Panebože, Calle! Ty chceš vážně ten ráj, kam putujeme, naplnit hovádky, jako je tohle?“

„Není škaredý, když si odmyslíš tu barvu,“ řekl Call.

„Barvu má pekelnou, a náturu jakbysmet!“ řekl Jehla. Věděl, že si ho ještě dlouho budou dobírat kvůli tomu, že musil skočit na koně s ptákem v povětří.

„Tak si myslím, že je načase jít,“ řekl Call Deetsovi. „Kdo se z domu nevypraví, k cíli nedojde.“

Deets si nebyl docela jist, zda ve zdraví dojdou, i když se řídí příslovím, ale nechal si pochyby pro sebe. Kapitán většinou provedl to, co si zamanul.

„Měl bys nám dělat skauta,“ řekl kapitán. „Abysme udrželi dobytek v chodu, je lidí dost. Po tobě bych chtěl, abys nám na každou noc zajistil vodu a dobré ležení.“

Deets skromně přikývl, ale uvnitř se dmul pýchou. Jmenování skautem byla větší čest než být připsán na firmu. Byl to důkaz, že kapitán si jeho schopností vysoce cení.

Když se vrátili k vozu, Augustus promazával zbraně. Pyskoun se ovíval tvrďákem a většina honáků posedávala kolem a říkala si, že by mohlo být chladněji.

„Užs spočítal, kolik máme kusů?“ zeptal se Call Augusta. Měl vzácnou schopnost, co se týkalo počítání dobytka. Stačilo mu projet stádem, a měl je spočtené, což by Call nikdy nedokázal.

„Ne, ještě jsem se k tomu nedostal,“ řekl Augustus. „Třeba si najdu čas, když mi povíš, nač je to dobrý.“

„Nebylo by marný vědět, s kolika začínáme,“ řekl Call. „Jestli doženeme devadesát procent stáda, můžeme mluvit o štěstí.“

„To jo, a jestli tam dorazí taky devadesát procent našinců, budem teprve rádi,“ řekl Augustus. „Je to tvý představení, Calle. Já si jedu jenom vokouknout krajinu.“

Pom Boggett dřímal pod vozem. Najednou si sedl tak prudce, že si udělal na hlavě bouli. Zdálo se mu, jak se řítí ze skály. Sen začínal pěkně: jel na křídle stáda. Ale krávy se změnily v buvoly, a buvoli se rozběhli. Brzy se začali valit přes nějaký útes nebo co. Pom to zjistil dost brzo, aby přitáhl uzdu, jenže kůň neposlechl, a než se Pom nadál, už letěli taky přes ten útes. Země byla tak hluboko pod ním, že ji sotva zahlédl. Padal a padal, a aby to bylo ještě horší, kůň se ve vzduchu převrátil, takže Pom se řítil střemhlav pod ním. Než dopadl, vzbudil se zbrocený potem.

„Tady to máš,“ řekl Augustus. „Pom utrží otřes mozku, a to jsme ještě ani nevytáhli.“

Call si naložil na talíř jídlo a šel se najíst stranou. Tohle dělával odjakživa – odsunul se, aby byl sám a mohl si věci trošku rozmyslet. Kdysi dávno, když s tím zvykem začal, to chlapi nechápali. Příležitostně se k němu někdo přidal a chtěl si poklábosit. Ale brzy si odvykli – nikdy neupadl Call do hlubšího mlčení, než když k němu někdo přišel a začal plkat, když on chtěl být sám.

Odmlada zastával různá velitelská postavení, ale po pravdě řečeno, nikdy mu nebylo v kolektivu dobře. Muži, které obdivoval v akci, se v jeho očích skoro vždycky shodili, když s nimi musel vysedávat a poslouchat jejich řeči – nebo se dívat, jak pijí nebo mažou karty anebo honí sukně. Kdykoli poslouchal řeči u ohně, cítil se mnohem osamělejší, než když seděl míli od táboráku někde pod stromem. Nikdy nebyl s to opravdu se podílet na nějaké konverzaci. Ty nekonečné žvásty o kartách a ženských v něm budily pocit nesounáležitosti – ba do jisté míry i samolibosti. Jestliže si nedokážou vymyslet nic lepšího, pak mají štěstí, že je vede on. Vyčítal si tu myšlenku jako neskromnou, nicméně ho napadala často.

A čím víc se držel stranou, tím nervóznější byli druzí v jeho přítomnosti.

„Normálním lidem je s tebou nevolno, Calle,“ řekl mu jednou Augustus. „Sám si nikdy nepovolíš, a tak ani nevíš, oč jsi přišel“

„Pchá,“ řekl Call. „Vočko v mé společnosti obden usne. Myslím, že to nesvědčí o žádném napětí.“

„Máš pravdu: to svědčí o vypětí,“ řekl Augustus. „Kdybys ho nenutil plahočit se šestnáct hodin denně, byl by stejně nervózní jako ostatní.“

Když dojedl, odnesl Call talíř Bolovi, který, jak se zdá, mínil jít s nimi. Aspoň nebylo vidět, že by se chystal pryč. Call si přál, aby s nimi šel, ale jaksi nevěděl, jestli je to docela fér. Nezdálo se mu správné, aby se člověk s manželkou a dcerami vydal bez jejich vědomí na cestu, z které se taky nemusí vrátit. Takovou oběť nemohl Kloboucký podnik po starém pistolerovi dost dobře žádat, proto si Call, ač nerad, umínil, že to s ním probere.

„Bole, dneska tu končíme,“ řekl. „Jestli chceš, vyplatím ti tvou mzdu.“

Bol vypadal pouze dotčeně, zavrtěl hlavou a neřekl slovo.

„To jsem rád, Bole, že jdeš s námi,“ řekl Augustus. „Bude z tebe skvělý Kanaďan.“

„Co je to Kanada?“ zeptal se Ben Rainey. Nikdy to nevěděl jistě.

„Země severní záře,“ řekl Augustus. Parno vysušilo konverzaci, a tak vítal takřka jakoukoli otázku.

„Co je to?“ podivil se chlapec.

„To je světlo na obloze,“ vysvětlil Augustus. „Nevím, jestli je tu záři z Montany taky vidět.“

„Kdypak zase uvidíme Jaka?“ řekl Vočko. „Ten taky nevydrží na jednom místě.“

„Vždyť tu byl včera, snad s ním nejsme sezdaný,“ podotkl, Pom, neschopen skrýt svou nelibost při pouhé zmínce o tom člověku.

„Tak zbraně mám promazaný,“ řekl Augustus. „Pokud to armáda ještě nestihla, vyřídíme čejnské válečníky sami. Jen si dupnem, už poběží.“

Call neodpověděl.

„Tak tobě není ani trochu líto, že opouštíme krajinu, kde se naším přičiněním usídlil mír a pokoj?“ zeptal se Augustus.

„Ne,“ řekl Call. „Měli jsme vypadnout, hned jak jsme přišli.“

Mluvil pravdu. Nikdy neměl pohraničí v lásce, naopak, vždycky ho lákaly planiny, třebas byly nebezpečné.

„Život je legrační,“ řekl Augustus. „Všechen ten skot a devět desetin koní jsou kradený, a přece jsme bývali vážení zástupci zákona. Jestli se dostaneme do Montany, musíme se dát na politiku. Staneš se guvernérem, jestli to ta divočina někdy taky dotáhne na stát. A budeš pilně vynášet zákony proti zlodějům dobytka.“

„Škoda že neznám zákon, který bych mohl vynést proti tobě,“ řekl Call.

„Nevím, co si Wanz bez nás počne,“ řekl Augustus.

Kapitola 25

Pozdě odpoledne napjali kolem remudy na kolíky provazy a z provizorní ohrady si mohl každý skoták vybrat sadu koní: lasovat směli čtyřikrát. Šlo to pomalu, protože Jasper Fant a Nelson Jehla se dlouho nemohli rozhodnout. Irové a omladina se museli spokojit tím, co zbylo, když si vybrali borci.

Augustus neráčil vybírat vůbec. „Hodlám jet celou cestu na Malárce,“ řekl, „a kdyby to nešlo, pojedu na Lojzovi.“

Po přídělu koní následovalo rozmisťování lidí.

„Pome, ty budeš mít na starosti pravý křídlo,“ řekl Call. „Polívka si vezme levý křídlo a Bert a Jehla vás budou krýt.“

Pom čekal, že jako vrchní skoták dostane špici, a nikdo jeho právo nepopíral, zato Berta i Jehly se dotklo, že na druhou špici postavili Polívku. Byli v partě dřív a cítili to jako křivdu.

Bratři Spettlovi měli za úkol pomáhat Pyskáčovi s koňmi, Newt, bratři Raineyovi a Irové zůstali u couráků. Call dohlédl, aby každý dostal pořádnou bandanu, poněvadž vzadu bude prachu až hrůza.

Hodinu spravovali vůz, povoz, na který Augustus hleděl s pohrdáním. „Todle vozidlo nedovezem ani na Brazos,“ řekl.

„Nic lepšího nemáme,“ řekl Call.

„Nepřidělils mi nic na práci a sobě taky ne,“ podotkl Augustus.

„To je jasný,“ řekl Call. „Já budu zahánět bandity a ty vyjednávat s náčelníky.“

„Mládenci, nechte dobytek pěkně rozvinout,“ řekl honákům. „Nemáme zase tak naspěch.“

Augustus projel stádem a hlásil, že napočítal něco málo přes dva tisíce šest set kusů.

„Zaokrouhleme to na dva tisíce Šest set kusů hovězího a dvě prasata,“ řekl. „Tak se mi zdá, že Rio Grande víckrát neuvidíme. Calle, někdo by měl pronést projev. Pomysli, co let jsme klusali po březích týhle říčky.“

Call nebyl ochoten pořádat jemu ku potěše dramatické výjevy.

Naskočil na klisnu a ujel, aby vpředu pomohl mládencům uvést stádo do pohybu. To nebyl těžký úkol. Krávy byly většinou ještě pořád plaché jako srny a samy se hrnuly pryč od jezdců. Za pár minut byli na trase roztažení víc než na míli. Čelní jezdci brzy zmizeli v nízkém křoví. Pyskoun a Spettlčata zůstali u vozu. Chtěli držet koně hodný kus za stádem, aby zvířata chránili před zvířeným prachem.

Bolivar seděl na kozlíku, na klíně desetikalibrovku. Měl zkušenost, že průšvihy chodí šupem, pokud se vyskytnou, a hleděl je zastrašit předem.

Newt se naposlouchal něco řečí o prachu, ale věnoval jim malou pozornost, pokud se stádo nehnulo. Potom se s ním obeznámil chtěj nechtěj, jelikož nic jiného se na vědomí brát nedalo. Tráva byla řídká a za každým kopytem se zvedl prašný gejzírek. Než ujeli míli, byl Newt celý moučný a chvílemi se cítil v prašné mlze úplně ztracený, tak byla hustá. Aby se mohl nadechnout, musel si uvázat bandanu přes nos. Už chápal, proč se Pom a ostatní honáci tak brali o místo v čele. Jestli bude takhle prašno celou cestu, klidně může jet až do Montany se zavřenýma očima. Stejně neuvidí nic než svého koně a pár nejbližších krav. Kdyby se před ním vynořil grizzly a sežral ho i s koněm, zjistili by to ostatní až druhý den při snídani.

Ale nemínil naříkat. Byli na cestě a patřil do party. Co bylo trochu prachu proti chvíli, na kterou čekal tak dlouho? Občas přece jen na chvilku zastavil. Jeho bandana prosákla potem, prach na ní utvořil hrudky, takže se mu zdálo, že dýchá bláto. Musel šátek sundat a vytřepat o stehno. Myšák, na němž seděl, vypadal, že by taky potřeboval bandanu. Parno jako by v tom prachu bylo ještě horší, anebo naopak prach byl v tom parnu ještě horší.

Když zastavil podruhé a vytřepával bandanu, všiml si Seana, který se vykláněl z koně, jako by chtěl zvracet. Kůň i Sean byli bílí, jako by se vyváleli v cukru, ačkoli Seanův kůň byl tmavohnědý.

„Stalo se ti něco?“ zeptal se úzkostně.

„Ne, jen jsem si chtěl odplivnout,“ řekl Sean. „Mám v puse bláto. To jsem nevěděl, že to bude takovýhle.“

„Já taky ne,“ řekl Newt.

„Radši bysme neměli zůstávat pozadu,“ dodal starostlivě – nechtěl zanedbat své povinnosti. Když se ohlédl, spatřil k svému leknutí dvacet nebo třicet kusů stát za nimi. V tom prachu je předjel. Okamžitě k nim cválal a tiše doufal, že si toho kapitán nevšiml. Jak se otočil, splašily se dvě jalovice. Myšák jako dobry kravař cukl a přeskočil středně vysoký chaparralový keř, aby se postavil prchajícím do cesty. Newt skok nečekal a ztratil oba třmeny; naštěstí jalovice nadehnali, takže se kravky poslušně vrátily k jádru stáda. Srdce mu prudce bušilo, jednak že málem sletěl, jednak že málem ztratil třicet kusů dobytka. Po takovém začátku zapochyboval, že se dostane do Montany bez ostudy.

Call a Augustus jeli vedle sebe kousek před stádem. Postupovali plochou krajinou zarostlou chaparralem s řídkými proužky mesquita. To se brzy změní: první překážka bude buš, takřka neproniknutelný pás košatých nízkých mesquitů mezi nimi a San Antoniem. Jen hrstka honáků se uměla v buši pohybovat, a kdyby se jim stádo splašilo, mohlo je to stát stovky zvířat.

„Co říkáš, Gusi? Myslíš, že tím houštím projdeme, anebo ho máme radši obejít?“ zeptal se Call.

Augustus vypadal pobaveně. „Tyhle krávy jsou jako srny, jenže rychlejší,“ řekl. „Ty projdou hladce. Problém budou skotáci. Dobrá polovička při tom přijde o oko, a některý si vypíchnou hned obě.“

„Pořáds mi neřekl, jestli to máme risknout nebo ne,“ řekl Call.

„Problém je, že nejsem zvyklý být brán v potaz,“ řekl Augustus. „Touhle dobou obyčejně sedím na verandě a piju pálenku. Co se buše týká, zní moje rada vzít to skrz. Jinak musíme uhnout až k moři a dát se žrát moskyty.“

„Co myslíš, kde asi skončí Jake?“ zeptal se Call.

„V jámě – stejně jako ty a já,“ řekl Augustus.

„Proč já se vůbec na něco ptám?“ řekl Call.

„Naposled, když jsem Jaka viděl, měl v ruce zabodnutý trn,“ řekl Augustus. „Upřímně litoval, že nezůstal v Arkansasu a nevisí na šibenici.“

Vyjeli na hůrku oblou jako bochník a zůstali stát, aby přehlídli dobytek. Oblakem prachu prosvítalo pozdní slunce a barvilo ho do růžová. Jezdci po stranách stáda udržovali široký rozestup, takže krávy měly dost prostoru. Většinou to byl skot rohatý, štíhlý, lehký, s různobarevnou srstí. Zadáci se ztráceli v růžovém prachu.

„Chudáci zaháněči, ti se nedostanou z koní, pokud nevezmeme lopatu a neodházíme z nich hlínu,“ politoval je Augustus.

„Však jim to neublíží,“ řekl Call, „jsou mladý.“

V jasném světle pozdního odpoledne bylo vidět daleko nazpátek až k Osamělé Holubici, k řece a do Mexika. Augustus litoval, že si k sedlu nepřivázal džbánek – byl by si rád na tom vršku hodinku poseděl a popil. Třebaže Osamělá Holubice nebyla žádná nádhera, cítil, že po trošce pálenky by se mu po ní zastesklo.

Call mlčky seděl na koni a zkoumal skot. Augustovi bylo jasné, že mu ani nenapadne věnovat myšlenku kraji a městu, které vidí naposledy.

„Jestli to není divné, že jsem se sbratřil s člověkem, jako jsi ty, Calle,“ řekl. „Kdybysme se setkali teď, a ne tenkrát, kdy jsme se setkali, sotva bysme spolu vyměnili dvě slova.“

„Což o to, mně by to vyhovovalo,“ řekl Call. „Ale nedovedu si představit, že ty by ses někdy dokázal omezit na dvě slova.“ Všechno vypadalo tak pokojně, a přece měl při myšlence, do Čeho se pustili, divný, smutný pocit. Obratem ruky si namluvil, že ta výprava je nutná. Bojovat s Indiány bylo nutné, jestli měl v Texasu nastat pořádek. Ochrana hranice byla nutná, jestli si Mexičani neměli vzít jižní Texas zase zpátky. Nutnost přeháňky nebyla tak kategorická. Necítil známé mrazení v zádech, ale snad se to mravenčení ještě dostaví, až se octnou v divočině.

Augustus mu takřka četl myšlenky a za té zastávky na bochníčkovém kopečku to znovu potvrdil.

„Doufám, že ti tohle dá dost zabrat, Calle,“ řekl. „Doufám, že okřeješ. Jestli ne, tak už nevím. Hnát tenhleten hubený skot do takový dálky je legrační způsob, jak si udržet zájem o život, jestli chceš něco vědět.“

„Ani ne,“ řekl Call.

„Já vím, takové věci ty nechceš znát,“ řekl Augustus. „Tys měl padnout při výkonu povinnosti, Woodrowe. To bys byl provedl skvěle. Chyba je, že nevíš, jak žít.“

„Kdežto ty to víš?“ zeptal se Call.

„Samozřejmě,“ řekl Augustus. „Ve srovnání s tebou jsem žil sto ku jedné. Jestli při výkonu povinnosti padnu já, budu mírně naštvaný, jelikož mě žádná povinnost nevede, ostatně tebe taky ne, jak víš. Náš cíl je zbohatnout, neboli, jak se říká, udělat štěstí.“

„V Osamělé Holubici jsme žádné štěstí neudělali,“ řekl Call. Zahlédl na severozápadě Deetse; vracel se, aby je zavedl místo noclehu. Call byl rád, že ho vidí – Gus a jeho řeči ho unavovali. Pobodl klisnu a sjel z kopce. Teprve když potkal Deetse, uvědomil si, že Augustus ho nenásledoval. Zůstal na kopečku a z Malárie pozoroval západ slunce a stádo.

Kapitola 26

Julymu Johnsonovi odmalička vštěpovali, že nemá fňukat, a tak nefňukal – i když pravda byla, že horší rok ještě nezažil: ten rok se zvrtlo tolik věcí, že člověk nevěděl, kterou svízel řešit dřív.

Jeho náměstek Roscoe Brown – osmačtyřicet proti jeho čtyřiadvaceti – bodře tvrdil, že nárůst trablů je něco, nač si musí zvyknout dřív, než bude pozdě.

„Jednou ti je čtyřiadvacet, to už se s tebou nikdo mazlit nebude.“

„Já žádný ohledy nečekám,“ řekl July. „Jen bych si přál, aby pohromy chodily jedna za druhou. Pak bych to třeba zvládl.“

„Holenku, to ses neměl ženit,“ řekl Roscoe.

Poznámka připadala Julymu zhola nemístná. Seděli spolu před stavením, které ve Fort Smith platilo za vězení. Mělo jen jednu celu, a ta měla rozbitý zámek, takže když už někoho zavřeli, museli mříže obtáčet řetězem.

„Co to sem pleteš,“ řekl July. „A vůbec, jak bys to moh vědět, když jsi nikdy nebyl ženatej?“

„To jsem nebyl, ale mám voči,“ řekl Roscoe. „Vidím, co se děje kolem. Sebereš se, voženíš se a v tu ránu chytíš žloutenku. To jsem věru rád, že jsem zůstal svobodnej. A žlutej seš eště pořád,“ dodal.

Byl vskutku ještě značně žlutý a slabý jako moucha, obojí nesla Elmira s rostoucí nelibostí.

„Už abys byl zase normální,“ povídala ráno, ačkoli byl znatelně méně žlutý než před čtrnácti dny. Elmira byla drobná hubená brunetka a nevynikala trpělivostí. Byli svoji teprve čtyři měsíce a jedním z Julyho překvapení v tomto svazku byl Elmiřin nedostatek trpělivosti. Chtěla, aby se domácí povinnosti plnily okamžitě, kdežto July byl zvyklý jít na věci postupně a metodicky. Prvně se na něho osopila kvůli jeho pomalosti dva dni po svatbě. Teď jako by už ztratila veškerý respekt, který k němu kdy měla. Občas ho napadlo, že snad nikdy žádný neměla, ale proč si ho tedy brala?

„Hele, jde sem Broskev,“ řekl Roscoe. „Ben musel bejt cvok, že se s ní voženil“

„Podle tebe jsme my Johnsonové vesměs cvoci,“ řekl July trochu naštvaně. Od Roscoa bylo nemístné kritizovat nebožtíka bratra, i když bylo svátá pravda, že Broskev nebyla jeho nejmilejší švagrová. Nikdy nepochopil, proč jí Ben říká Broskev, poněvadž byla jako almara a jazyk měla jako břitvu, a broskev ničím nepřipomínala.

Broskev kličkovala fortsmithskou Dlouhou ulicí, ač byla méně blátivá než obyčejně, jelikož už delší čas nepršelo. Pod paží tiskla červeného kohoutka, bůhvíproč. Byla to největší žena v městě, měřila takřka šest stop, kdežto Ben byl rodinný záprtek. Broskev byla výřečná jen což, kdežto Ben zřídkakdy pronesl za týden víc než tři slova, třebaže to dotáhl na starostu. Broskev mlela pantem dál, ale Ben byl mrtvý.

Tato skutečnost, ve Fort Smith obecně známá už šest neděl, byla nepochybně příčinou Broskviny návštěvy.

„Ahoj, July,“ řekla Broskev. Kohoutek zapleskal křídly, ale zatřásla s ním a on se ztišil.

July se dotkl klobouku a Roscoe rovněž.

„Kde jste přišla k tomu kohoutkovi?“ zeptal se Roscoe.

„To je můj kohoutek, ale zatoulal se,“ řekla Broskev. „Našla jsem ho až u krámu. Když bude takhle neopatrný, sežere ho tchoř.“

„No, když nebude opatrný, dobře mu tak,“ řekl Roscoe.

Broskvi šel Roscoe odjakživa na nervy: zdaleka se nechoval tak uctivě, jak by měl. Podle jejího měřítka byl sám sotva víc než vandrák; stavěla se proti tomu, aby ho jmenovali zástupcem šerifa, i když po pravdě řečeno nebylo ve Fort Smith z čeho vybírat.

„Kdy se hodláš pustit za tím vrahem?“ zeptala se Julyho.

„To víš že brzy,“ odtušil, ačkoli se mu dělalo mdlo při pomyšlení, že by se měl pouštět do čehokoli.

„Ten už bude dávno v Mexiku nebo kde, jestli tu budeš ještě dlouho posedávat,“ řekla Broskev.

„Nejspíš ho najdu někde v okolí San Antonia,“ řekl July. „Má tam kamarády.“

Na to si musel Roscoe odfrknout. „To je pravda,“ řekl. „Jsou to dva věhlasný hraničáři. July bude mít kliku, jestli nepověsí voni jeho. Abyste věděla, Jake Spoon za to nestojí.“

„Tady nejde o Jaka,“ řekla, „ale o Bena. Byl to můj manžel a Julyho bratr a starosta tohohle města. Kdo jiný dohlížel na to, abyste dostali svou mzdu, co myslíte?“

„Na můj plat by stačil dohlídnout i kulihrášek,“ řekl Roscoe, považoval třicet dolarů měsíčně za částku potupně nízkou.

„Kdybyste svou hvězdu nebral zbůhdarma, tak se ten chlap nedostal z města,“ pokračovala Broskev. „Měl jste ho na místě zastřelit, nic jinýho si nezasloužil.“

Roscoe si s jistou nevolností uvědomoval, že mu někteří lidé mají Jakův útěk za zlé. Fakt byl, že ho ta nehoda zmátla, jelikož měl daleko radši Jaka než Bena. Taky to byl šok a překvápko, najít Bena ležet na ulici s dírou v hrudníku. Všechny to vzalo – Broskev například omdlela. Zákazníci z hospody si většinou mysleli, že Bena zabil mezkař, a než z nich Roscoe vytáhl co a jak, byl Jake dávno pryč. Byla to nešťastná náhoda, samozřejmě, ale Broskev se na to dívala jinak. Chtěla mermomocí vidět Jaka na oprátce a pravděpodobně by se toho byla dočkala, nemít Jake tolik rozumu, že pláchl.

July to všechno vyslechl už dvacetkrát nebo třicetkrát, v různých velmi odlišných verzích, podle toho, kdo byl mluvčí. Vyčítal si, že se před odjezdem do Missouri nepostaral rázně, aby Jake opustil město. Samozřejmě by bývalo dobré, kdyby byl Roscoe chlapa okamžitě pohotově zatkl, jenže Roscoe ještě nikdy nikoho nezatkl kromě starýho Dartona, jedinýho opilce v okrese, na kterýho si troufl.

July nepochyboval, že Jaka Spoona vypátrá a přivede před soud. Karbaníci se vždycky koneckonců vynořili v tom či onom městě, a proto se dali celkem snadno chytit. Jen žloutenka ho zdržela plných šest týdnů, takže se mu cestování prodlouží.

Potíž byla v tom, že ho Elmira nechtěla pustit. Dráždilo ji, že o tom vůbec uvažuje. Ke všemu se Broskev k Elmiře chovala nafoukaně a urážlivě. Elmira poukazovala na to, že rána byla náhodná, a netajila se názorem, že by neměl podnikat takovou dlouhou cestu jen proto, že si Broskev zamanula.

Zatímco July čekal, až Broskev odejde, omrzelo kohoutka to těsné sevření, a párkrát ostře klovl Broskev do ruky. Broskev ho bez zaváhání chytila za hlavu, párkrát s ním zahoupala a zatočila mu krkem. Tělo odlítlo pár kroků a škubalo sebou na zemi. Hlavu mrštila Broskev do kopřiv, které obrůstaly verandu věznice. Neulpěla na ní ani poskvrnka – krev z bezhlavého kohoutka se trhaně řinula do prachu na ulici.

„Ten už mě podruhé klovat nebude,“ řekla. „Aspoň si na něm pochutnám já, a ne nějaký tchoř.“

Zvedla kohoutka a držela ho za nohy daleko od těla, pokud se nepřestal cukat.

„Tak já jdu, July,“ řekla. „Doufám, že už nebudeš odjezd dlouho odkládat. Jsi ještě pořád trošku žlutý, ale to ještě neznamená, že se neudržíš na koni.“

„Teda vy Johnsonové si berete pěkný megery,“ řekl Roscoe, sotva byla Broskev z doslechu.

„Jak to myslíš?“ zahleděl se July posupně na Roscoa. Nehodlal náměstkovi trpět, aby mu kritizoval manželku.

Roscoe litoval, že mu ujel jazyk. Ve věci novomanželky byl July nedůtklivý. Asi proto, že byla o dost starší a byla už jednou vdaná. Ve Fort Smith panovalo obecné mínění, že Julyho obalamutila, jelikož pocházela z Kansasu a o její minulosti nikdo nic nevěděl.

„Myslel jsem na Bena a na Sylvestra,“ řekl. „Tebe mezi Johnsony ani nepočítám, jelikož seš šerif.“

Poznámka nedávala žádný smysl – což se stávalo Roscoeovým poznámkám začasté, ale July na to neupozornil, poněvadž mu na tom nesešlo. Měl dojem, že se den co den musí rozhodovat, i když neví, jak se rozhodnout. Někdy se doma u vlastního stolu nemohl rozhodnout, jestli má s Elmirou mluvit nebo ne. Nebylo těžké poznat, kdy je Elmira pohněvaná. Ústa jí ztuhla a dívala se skrz něho, jako by ho vůbec nevnímala. Problém bylo zjistit, co ji nahněvalo. Několikrát se zkusmo zeptal, co jí je, a ona mu poskytla říznou a řezavou přednášku o jeho nedostatcích. Lekce byla dvojnásob trapná, protože byla udílena za přítomnosti Elmiřina syna, nyní jeho pastorka jménem Joe Boot. Elmiřin první muž se jmenoval Dee Boot a umřel na neštovice, takřka nic víc mu o něm neřekla. Na Joea se Elmira zlobila stejně často jako na Julyho. Tak se z chlapce a Julyho stali spojenci a přátelé. Oba strávili mnoho času snahou vyhnout se Elmiřiným bouřkám. Joska trávil v okolí věznice tolik času, že se z něho stal časem jakýsi druhý náměstek. Byl hubený po Elmiře a z úzké tváře mu vystupovaly velké oči.

Roscoe měl kluka taky rád. Často spolu chodili k řece chytat sumce. Někdy, když byl úlovek dobrý, pozval July Roscoea na večeři, ale většinou to byly nevyvedené příležitosti. Elmira měla o Roscoeovi Brownovi nevalné mínění, a třebas se k ní Roscoe choval tak mile, jak jen svedl, odehrávaly se rybí večeře v napjatém mlčení.

„Jo, milej zlatej, myslím, že ses dostal mezi kladivo a kovadlinu,“ řekl Roscoe. „Buď se sebereš a dáš se do boje s těma texaskejma hraničářema, anebo zůstaneš tady a budeš mít na krku Broskev.“

„Moh bych za ním poslat tebe,“ řekl July „Tys ho nechal ujet.“

Přirozeně ho jen tak škádlil. Roscoe si sotva věděl rady s dědkem jako Darton, kterýmu bylo skoro osmdesát. Neměl by velkou šanci proti Jakovi a jeho přátelům.

Roscoe se div nepřekotil i se židlí, jak užasl. Představa, že by ho někdo mohl pověřit takovým posláním, byla směšná – život s Elmirou musel Julyho připravit o rozum, jinak by ho nemohly napadat myšlenky jako tahle.

„Broskev s tím do smrti nepřestane,“ řekl July, spíš pro sebe než pro Řoscoea.

„Ano, máš povinnost ho zatknout,“ řekl Roscoe v touze dostat se co nejrychleji z háčku. „Benny byl tvůj bratr, i když to byl zubař.“

July to smlčel, ale při rozhodování, má-li nebo nemá-li se pustit za Jakem Spoonem, skutečnost, že Benny byl jeho bratr, nehrála velkou roli. Z deseti bratrů Johnsonových byl Ben nejstarší a July nejmladší. Až na ně dva odešli všichni z města, jen co odrostli, a jemu jako by Ben měl za zlé, že to neudělal taky. Zdráhal se mu přiklepnout volné místo šerifa, i když se o ně neucházel nikdo jiný kromě Roscoe Browna. A když July to místo dostal, Benny to trpce nesl a skrblil dokonce i na novém zámku k cele. Po pravdě řečeno, co se pamatoval, neprokázal mu Benny nic dobrýho. Dokonce i za vytržení zubu si nechal zaplatit plnou cenu…

July cítil, že se stala křivda městu, ne mrtvému. Za ty dva roky, co nosil šerifský odznak, pocit odpovědnosti za město v něm vytrvale sílil. Měl dojem, že on jako šerif musí dbát o blaho a bezpečnost občanů daleko víc než Benny jako starosta. Nejvíc zabrat mu dávali plavci – věčně jen chlastali, prali se a sápali se po sobě nožem. Kolikrát jich musel narvat do cely pět nebo šest.

V poslední době procházelo městem stále víc kovbojů. Jednou se přehnali městem burani Šanghaje Pierce a téměř zbourali dvě hospody. Nebyli to špatní chlapi, jenom rváči a celí divocí z toho, že vidí město. Dělalo jim potěšení plašit lidem dobytek a lasovat domácí kravičky a nelibě nesli každou snahu rušit je ve hře. Nestříleli, ale uměli se ohánět pěstmi, a July byl nucen dvěma nebo třem vrazit jednu do brady a nechat si je přes noc v šatlavě.

Joska kovboje zbožňoval – Julymu bylo jasné, že při první příležitosti s některou partou zdrhne. Když neměl nic na práci, trávil Joe hodiny tím, že se učil lasovat tak, že házel staré laso, které někde našel, na různé pařezy, popřípadě na domácí tele.

July byl ochoten přivřít oko nad jistou neurvalostí kočovných kovbojů, ale pro muže jako Jake Spoon neměl pochopení. S karbanem neznal slitování a už hezkých pár karbaníků z města vykázal.

Roscoe hrozně rád pižlal dřevo. Sotva si sedl, a on vysedával většinou, hned měl v ruce klacek a řezal do něho. Jaktěživ nic nevydlabal, jenom upižlával vrstvu za vrstvou, a Julyho ten zvyk dopaloval.

„Jestli odtud vypadnu, bude celý město upižlaný, než se vrátím,“ řekl.

Roscoe zachoval klid. Věděl, že July je momentálně nabroušený – a u muže s manželkou, jako je Elmira, a se švagrovou, jako je Broskev, to bylo zcela pochopitelné. Že by on, Roscoe, někdy začal pižlat vruby do domů, je holý nesmysl, i když pižlá rád. July rád přeháněl, když měl špatnou náladu.

July vstal. Nebyl zvlášť vysoký, ale statný. Roscoe jednou viděl, jak zvedl kovářskou kovadlinu, a to byl July ještě kluk.

„Jdu domů,“ řekl July.

„Tak mi sem pošli Josku, jestli nemá co dělat,“ řekl Roscoe. „Zahrajeme si domino.“

„Teď je čas k dojení,“ namítl July. „A Ellie stejně nemá ráda, když s tebou Joe hraje domino. Bojí se, že z něho vyroste lenoch.“

„Ze mě se taky nestal lenoch, a hraju domino od malička,“ prohlásil Roscoe.

July si pomyslel, že Roscoe neví, co mluví. Byl lenoch, a proto to dotáhl jenom na zastupujícího šerifa. Ale neměl chuť přít se o to, jestli je Roscoe líný nebo ne, a tak mu zamával a odkráčel.

Kapitola 27

Když July došel domů, už se skoro smrákalo. Domov byl pouhý srub na konci města. Když šel kolem ohrady, viděl, že Joska už zase zalasoval telátko – bylo to snadné, protože tele se skoro nehnulo z místa.

„Až to zvíře zkrotíš, můžeš si ho osedlat a jezdit na něm, jestli budeš chtít.“

„Podojil jsem,“ řekl Joe. Zvedl vědro a vešli spolu do srubu. Byl to docela slušný srub, i když místo podlahy měl jen udusanou hlínu. Julymu bylo stydno, že si přivedl nevěstu do chaty bez prkenné podlahy, ale šerifovství nevynášelo a na nic lepšího se nezmohl.

Když vešli, byla večeře na stole – slanina a kukuřičná placka – a Elmira seděla na patře a komíhala nohama. Elmira byla ráda sama a trávila většinu času na půdě a tu a tam něco šila.

„Necákej s tím mlíkem,“ řekla, když Joe vešel s vědrem.

„Není co cákat,“ řekl Joe.

Měl pravdu. Kráva přestávala dojit. Joe položil laso na svou palandu. Bylo to jeho nejcennější vlastnictví. Objevil je jednou ráno na ulici, když městem prošla parta honáků. Několik dní si je netroufl vyzkoušet, protože se domníval, že se majitel třeba vrátí a bude laso hledat. Ale nikdo se po něm nesháněl, a tak pomalinku začal trénovat na teleti. Škoda že neměl koně, to by opravdu utekl z domu a hleděl se dostat do nějaký party skotáků, jenže měli jenom dva koně a July potřeboval oba.

„Jídlo je na stole,“ hlásila Elmira, ale ani se nepohnula, aby slezla a navečeřela se s nimi.

Jídala s nimi málokdy. Julyho to nemálo mrzelo, ale nestěžoval si. Jelikož malý jídelní stůl stál skoro pod patrem, mohl při jídle, kdykoli zvedl oči, vidět Elmiřiny nahé nohy. Nepřipadalo mu to normální. Matka umřela, když mu bylo šest, přesto si pamatoval, že vždycky jedla spolu s rodinou. Jaktěživ by ji nenapadlo sednout si a klátit nohama manželovi přímo nad hlavou. Byl už na večeři v mnoha srubech, ale nikde neseděla manželka na patře, zatímco se jedlo. To byla věc mimořádná a July neměl mimořádné věci rád. Zdálo se mu, že je lepší jednat tak jako ostatní – jestliže všichni kolem dělají věci jistým způsobem, musí pro to být nějaký dobrý důvod: na všechny obyčeje se tudíž díval jako na závazná pravidla. Koneckonců jeho povolání bylo dohlížet na to, aby obyčeje byly ctěny – aby občané nebyli stříleni a banky vylupovány.

Už zatkl spoustu lidí pro nepatřičné chování, ale nemohl se přimět k tomu, aby manželce její výtržnictví slovem vytkl.

Joe Julyho nelibost nad tím, že matka jen zřídka usedá ke stolu, nesdílel. Kdykoli přišla, jen ho peskovala, a hubování si užil tak dost – ostatně rád jedl s Julym, s Julym dělal rád vůbec všechno. Podle něho nejlepší, co matka kdy udělala, bylo, že se vdala za Julyho. Vyjížděla si na Julyho stejně často jako na něho, to se Joskovi nezdálo správné. Jenže July si to nechal líbit, a nikdy se neozval; dost možná že to tak na světě chodí: manželka hubuje a manžel mlčí a drží se co možná z dosahu.

„Nechceš se napít podmáslí?“ zeptal se July, než vykročil ke kamenáči.

„Děkan,“ řekl Joe. Podmáslí nesnášel, zato July je miloval, a tak se pokaždé pro jistotu zeptal.

„To se ptáš každej večer,“ podotkla Elmira ze svého patra. Rozčilovalo ji, že July přijde domů a dělá den co den přesně totéž.

„Už se ho víckrát neptej,“ řekla ostře. „Ať si dojde pro podmáslí sám, jestli chce. Trvá to už čtyři měsíce a ještě si nevzal ani kapku – měl bys mu ho už jednou přestat nabízet.“

Mluvila tak dopáleně, že to Julyho překvapilo. Jak se zdálo, byla Elmira schopná rozlítit se takřka pro všechno. Proč jí vadí, že klukovi nabízí hlt podmáslí? Všechno, co potřebuje Joe udělat, je odmítnout – a to učinil.

„Ale vždyť podmáslí je dobrý,“ řekl klidně.

Joe skoro litoval, že se nenapil, byl by Julymu ušetřil nepříjemnost. Ale už se stalo.

Po téhle poznámce už proběhla večeře hladce, zejména proto, že už nikdo neřekl slovo. Joe a July žvýkali svou slaninu a kukuřičnou placku a Elmira klátila nohama.

„A nezapomeň na svůj lék,“ řekla Julymu, sotva dojedli. „Jinak zůstaneš žlutej do soudnýho dne.“

„Už není tak žlutej, jak byl,“ pozvedl Joe hlas na Julyho obranu, jelikož July sám se nikdy nehájil. Nebál se matky doopravdy – sice mu často nasekala, ale její zlost nikdy netrvala dlouho, a když běsnila moc, stačil jí vždycky utéct.

„Na můj vkus je pořád moc žlutej,“ řekla Elmira. „Kdybych byla chtěla žlutýho manžela, mohla jsem si vzít Číňana.“

„Kdo je to Číňan?“ zeptal se.

„Dones vědro vody!“ rozkázala Elmira.

July seděl u stolu a bylo mu trochu smutno a chlapec zatím tahal vodu. Ještě že měli studni – řeka byla skoro míli daleko, to by se pronesl.

Joe přinesl vědro a zase vyšel na dvorek. V malém srubu bylo dusno.

Venku lítalo plno světlušek. Pro zábavu si jich pár chytil a nechal je jiskřit v hrsti.

„Nemáš chuť se vykoupat?“ zeptal se July manželky. „Nanosil bych ti vodu, kdybys chtěla.“

Elmira neodpověděla, protože ho vlastně neslyšela. Bylo to zvláštní, ale z toho, co July říkal, takřka nikdy nic neslyšela. Připadalo jí, že poslední, co slyšela, byly jejich manželské sliby. Od té doby sice slyšela jeho hlas, ale nevnímala slova. Co se konverzace týče, nesahal Bootovi po kotníky. Dee mohl mluvit týden a nikdy se neopakoval, kdežto od té doby, co se vzali, říká July pořád jedno a totéž.

Ale tohle jí koneckonců nevadilo. Jestli něco neměla zapotřebí, pak to bylo vést s mužským řeči.

„Řek jsem si, že se přece jen vydám za Jakem Spoonem,“ řekl July. Mluvil pořád jedním tónem, takže bylo dvojnásob těžké věnovat mu pozornost, ale tentokrát Elmira pochytila obsah.

„Cože?“ zeptala se.

„Pustím se za Jakem Spoonem,“ zopakoval July. „Žloutenka mě už přechází, takže se udržím v sedle.“

„Nech ho plavat,“ řekla Elmira. „Pohřešuje ho někdo?“

July jí nehodlal sdělit, že ho pohřešuje Broskev.

„Koneckonců zabil Bennyho,“ řekl.

„Už jsem ti jednou řekla, nech ho plavat,“ řekla Elmira. „Byla to nehoda.“

Slezla, namočila si tvář do chladné vody a pak si ji utřela režným pytlem, který užívali místo ručníku.

„Neměl utíkat,“ řekl July. „Byli by ho osvobodili.“

„Ale Broskev by ho byla zastřelila,“ řekla Elmira. „Tý na zákonu houby záleží.“

To bylo možné. Broskev se neovládala.

„Jenže já ho musím zatknout – to je moje povinnost,“ řekl.

Elmiře se chtělo smát. July si lichotí, jestli si myslí, že je s to chytit muže, jako je Jake Spoon, ale ona poznala Jaka dokonce ještě dřív než Deea. Jake a Dee bejvali kámoši nahoře v Kansasu. Jake ji dokonce jednou požádal o ruku – přirozeně žertem –, poněvadž Jake nepatřil k těm, co se žení, a ona na to tenkrát taky nebyla. Vždycky si z ní za starých časů, kdy dělala dorotu v Dodge, utahoval, že skončí jako ctihodná panička, i když neuhodl, že si vezme šerifa. Když to zjistil, měl z toho ohromnou legraci. Potkala ho dvakrát na ulici, když se Jake usadil ve Fort Smith, a z toho, jak se na ni cenil a jak si pošťouchl klobouk, poznala, že to považuje za nejlepší vtip sezony. Kdyby byl někdy za ní přišel do srubu a viděl, že má podlahu z udusaný hlíny, pochopil by, že je to jeden z těch vtipů, co nejsou veselý.

A přece nezaváhala, když jí July nabídl sňatek, třebas ho znala teprve tři dny. Řemeslo se jí zošklivilo kvůli buvolobijcům. Jeden v ní našel zalíbení, chlapisko jako hora, že se mu bála říct ne, a udělala chybu – v životě s ní nikdo nezacházel tak surově. A buvolobijců bylo hodně. Nebýt Deeho, byli by ji umořili. Ale Dee měl pro ni vždycky slabost a půjčil jí dost peněz, aby mohla začít nanovo v městě, kde nebyla známá, totiž St. Jo, Missouri; July tam zrovna přijel podat svědectví. Potkali se v soudní síni, poněvadž neměla co dělat a sledovala proces, aby jí uběhl čas.

Pronajala si v St. Joseph v jednom slušném penzionu dusný pokojíček a kamrlík v podkroví pro kluka. Dee tam za ní dvakrát vklouzl – veleopatrně, když všichni spali, aby jí nezkazil reputaci. Myslel to s Joem dobře a soudil, že by kluk měl dostat příležitost, aby z něho jednou něco bylo. Při té poslední návštěvě vypracovali s Deem tu historku o neštovicích.

„Ellie, táhne mě to na sever, už mám toho pocení dost,“ povídal. „Ty se seber a běž na jih, a povede se ti prima. Když se tě někdo zeptá, řekni, že ti muž umřel na neštovice – člověk muže být vdova a nepotřebuje k tomu ani mít napřed manžela. Ostatně když budu mít smůlu, klidně můžu někde opravdu neštovice chytit.“

„Dee, ráda bych šla na sever s tebou,“ řekla tiše, jako by jí na tom zvlášť nesešlo. Dee nesnášel, když někdo bral věci na těžkou váhu.

Dee se jen zazubil a povytáhl si světlý knírek.

„Kdepak,“ řekl, „Z tebe se musí stát panička. Sázím se, že to dotáhneš do školního výboru, uvidíš.“

Potom jí dal na tvář pusu, doporučil jí, aby se dobře starala o jeho synka, a ona zůstala sama s deseti dolary v kapse a se vzpomínkami na bláznivá léta, která spolu prožili v Abilene a v Dodge. Věděla předem, že ji s sebou na sever nevezme – Dee cestoval sám. Ženskou u sebe snášel, jenom když se načas usadil v nějakým městě a hrál. Ale nabídl se, že toho buvolobijce, co na ni byl tak hrubý, zastřelí. Předstírala, že neví, jak se ten chlap jmenuje. Dee nebyl žádný ostrý hoch, rozhodně ne tak ostrý jako ten halama. Pod drnem by skončil on.

Co se Julyho týče, přimět ho k sňatku byla hračka. Připomínal ty zelený skotáky, co se v životě nedotkli ženský, ba snad ani s žádnou nemluvili. Do dvou dnů ho měla v hrsti. Brzy zjistila, že ji nechává chladnou. Všecko dělal vždycky stejně. Den co den konal tytéž věci týmž způsobem. Devět dnů z deseti si dokonce zapomněl utřít podmáslí z horního rtu. Ale nebyl to surovec jako ten buvolobijec. S ním byla aspoň v bezpečí.

Když se doslechla, že Jake je ve městě, pomyslela si, že by spolu třeba mohli utéct, ačkoli věděla, že na něho je ještě menší spoleh než na Deea. Ale když zastřelil Bennyho, musila se rozloučit i s tímhle malým snem, jediným malým snem, který měla.

Od té chvíle byl život nudný k nevydržení. Většinu dní proseděla na patře, klátila nohama a vzpomínala na časy s Jakem a Deem.

July seděl ve tmě, na rtu podmáslí, a hleděl na ni trpělivě jako tele. Pouhý pohled na tu buličí trpělivost v ní budil touhu trápit ho, jak jen to šlo.

July věděl, že z nějakého důvodu Elmiru popuzuje – vypěnila takřka pro všechno, co řekl nebo navrhl. Někdy si kladl otázku, jestli všichni manželé budí u manželek nevraživost a nevrlost. Pokud tomu tak nebylo, pak byla otázka, kde je ta chyba.

Snažil se s ní zacházet co nejlaskavěji, o všechny domácí práce se podělil s Joem, a pokoušel se jí ušetřit každé nepříjemnosti, pokud to šlo. Ale čím jemněji se s ní snažil nakládat, tím častěji kupodivu klopýtl, nebo řekl, co neměl, nebo ji jinak vyvedl z míry. V noci se na ni už takřka neodvažoval sáhnout, tak studeně si ho měřila. Ležela na dlaň od něho, a přece měl pocit, že je od něho na míle daleko. Srdce mu nad tím pukalo, protože ji nadevše miloval.

„Utři si pusu, July,“ řekla. „Už aby ses to jednou naučil, anebo přestaň to podmáslí pít.“

V rozpacích si otřel ústa. Když se na něho Elmira osopila, znervózněl tak, že si ani nepamatoval, jestli jedl a co.

„Není ti nic?“ zeptal se. V městě řádila zimnice; třeba je nemocná, a proto ji všechno dráždí.

„Nic mi není,“ řekla.

Když už jednou začal řeč o Jakovi, může ji klidně dokončit, pomyslil si. Stejně už je oheň na střeše.

„Když se pustím za Spoonem teď hned, budu nejspíš do měsíce zpátky,“ řekl.

Elmira se na něho jen podívala. Bylo jí fuk, jestli se vrátí zpátky za měsíc nebo za deset let. Stavěla se proti cestě jedině proto, že ho k ní nutila Broskev; právo říkat Johnsonovi, co má dělat a co ne, patřilo jí, a žádný Broskvi.

„Vem s sebou Joea,“ řekla.

Na něco takového July nikdy nepomyslil, ačkoli zauvažoval, že by mohl vzít s sebou Roscoa.

„Ale vždyť ho potřebuješ,“ namítl. „Kdo bude poklízet?“

Elmira pokrčila rameny. „Krávu podojit dokážu,“ řekla, „A v domácnosti není zase tolik práce. Bavlníkovou plantáž, pokud vím, nemáme. Jen Joea vezmi s sebou. Ať vidí kus světa.“

Kluk mu vážně mohl být na té dlouhé cestě užitečný. Taky by měl někoho, kdo by hlídal zatčeného, až nějakého zatčeného bude mít. Ale znamenalo to nechat Ellie o samotě, a to se mu nelíbilo.

Jako by mu četla myšlenky, sedla si ke stolu a podívala se na něho.

„Už jsem byla sama kolikrát, July,“ řekla. „Nic mi to neudělá. Roscoe mi může pomoct, kdybych potřebovala něco donést.“

To byla sice pravda – ale Roscoe se rozhodně nepřetrhne. Roscoe tvrdil, že ho bolí v zádech, a kdykoli musel udělat něco, co se zdaleka podobalo hrubé práci, naříkal ještě týden potom.

„Taky by se mohlo něco strhnout,“ řekl July při vzpomínce na údajně hrozivé Jakovy kamarády. „Nečekám to, ale u karbaníka jeden nikdy neví.“

„Nemyslím, že by stříleli na dítě,“ řekla Elmira. „Vezmi s sebou Joea. Jednou musí vyrůst.“

Aby unikla dusnu ve srubu, vstala a šla si sednout na pařez. Noc byla hustá světluškami. Za chvíli slyšela, jak vyšel taky July. Neřekl nic. Jen seděl.

Jedno nesla Elmira trpce: přes všechnu tu vytrvalou péči a něhu si July nevšiml, že čeká dítě. A pokud bude na ní, taky se to nikdy nedoví. Do manželství ji vehnala pouhá panika – nestála o něho a o jeho dítě taky ne. Ale bála se proti tomu něco podniknout – v Abilene si jedna holka chtěla pomoct a vykrvácela. Umřela na schodech před Elmiřiným pokojem jedné mrazivé noci, krev stekla po schodech až dolů a přes noc zmrzla do červeného ledu. Děvče, jmenovala se Jenny, se nedalo odtrhnout. Museli ji polívat horkou vodou, aby ji mohli zvednout.

Ten pohled ji dokázal navždycky odradit od každého pokusu o potrat. Ale při myšlence, že je těhotná, jí bylo trpko. Nechtěla to všechno prodělat ještě jednou a nechtěla žít s Julym Johnsonem. Kdyby na ni ten buvolobijec tenkrát nebyl tak surový! Tak ji vyplašil, že si myslela, že se musí dát na jiný život.

Život ve Fort Smith byl opravdu jiný – tak jednotvárný, že většinu dní mamě hledala důvod, proč vstát z postele. Místní paničky sice neměly nejmenší důvod k podezření, ale podezíraly ji stejně a stranily se jí. Často ji to svádělo zajít do některý hospody, kde hřadovala jedna nebo dvě doroty, a popovídat si s nimi, ale místo toho propadla apatii a trávila dny na patře, klimbala nohama a nic nedělala.

Elmira pozorovala, jak se v lese za srubem třpytí světlušky, poslouchala a čekala. Samozřejmě už za pár minut uslyšela několikrát po sobě lehké kovové cvaknutí, jak July pomalu točil komorou své pistole, než se vydá na obchůzku do města. Ježil se jí každý chlup, poněvadž tohle dělal večer co večer.

„Myslím, že to pudu vomrknout,“ řekl. „Hned jsem zpátky.“

To říkal taky každý večer. A mluvil pravdu. Pokud se plavci někde neservali, nikdy mu to dlouho netrvalo. Když si konečně lehl, většinou doufal, že ho bude chtít. Jenže ona ho nechtěla. Od té doby, co bezpečně věděla, že je v tom, nepustila si ho k tělu. Trápil se pro to, ale jí to bylo jedno.

Když slyšela, jak mizí ve tmě, zmocnila se jí malomyslnost ještě větší. V životě snad člověka nikdy žádná výhra nepotká. Najednou si přála, aby July i Joe byli pryč, takže by se jimi nemusela den co den zabývat. Jejich potřeby byly sice skromné, ale jí se nechtělo plnit ani je. Dostala se do bodu, kdy udělat pro někoho cokoli bylo vysilující. Byla to dřina, úmorná robota.

Den za dnem si palčivěji uvědomovala, jak se jí stýská po Dee Bootovi. Byl pravým opakem Julyho Johnsona. U Julyho se dalo předvídat každé hnutí, kdežto Dee udělal vždycky to, co by člověk nejmíň hádal. Jednou v Abilene se pěkně pomstil jedné madam, kterou nesnášel: přinesl jí darem od pekaře makový koláč, a taky přiměl pekaře, aby upekl křupavý vršek, na který se sbíhaly sliny, ale nádivka byla z koňských kobližek, který Dee osobně nasbíral v nájemný stáji. Madam, ženská jako kyrysník a pěkná mrcha, jménem Sal, na ten šprým přišla, teprve až koláč nakrojila.

Elmira se sama pro sebe usmívala při vzpomínce na Deeovy žertíky. Znali se už dobrých patnáct let, od tý doby, co jako mladá holka uvízla nahoře v Kansasu. Přirozeně to nebyl pořád jenom Dee, poznala spoustu jiných. Někteří se zdrželi pár minut, jiní týden nebo dva a třeba i měsíc, ale ona a Dee se kdovíproč vždycky zase sešli. Zlobilo ji, že jí klidně dal sbohem, nakroutil si knírek a pustil se na sever. Zřejmě si myslel, že být počestná pro ni bude maličkost. Ovšem udělala chybu, že si vybrala zrovna Julyho. Nečekala, že jí jeho zdvořilost půjde tak na nervy. Když se noc prohloubila, vyšel měsíc a plul nad borovicemi. Elmira seděla na pařezu a pozorovala ho a byla ráda, že je sama. Při myšlence, že July a Joe odejdou, trochu okřála – napadlo ji, že až budou pryč, může se klidně sebrat a vypadnout taky. Vzhůru po Arkansasu odplouvaly čluny takřka každý týden. Třeba ji Dee Boot postrádá stejně jako ona jeho. Nebude mu vadit, že je těhotná, takový věci si nebral.

Musila se usmívat při myšlence, jak najde Deea. July se vydá po stopách jednoho karbaníka a ona opačným směrem po stopách karbaníka číslo dvě. Až se July vrátí s Jakem nebo bez něho a odhalí, že mu žena utekla, snad se samým překvapením zapomene i napít podmáslí.

Kapitola 28

Nazítří hodinu před svítáním opustili July a Joe srub a chytili své koně. Joe skákal nadšením, že pojede s Julym. Jeho přítel Roscoe Brown taky vyskočil, když se July stavil u vězení a řekl mu, že jedou spolu.

„Kvůli tobě kluka zabijou, dřív než se pořádně naučí hrát domino,“ řekl. Žasl, jak Julyho něco takovýho mohlo napadnout.

Joe nebyl v pokušení zkoumat příčinu toho zázraku. Trápilo ho jenom, že nemá sedlo, ale July to vyřešil tím, že si vypůjčil od Broskve starou rozporku. Ze samé radosti, že July konečně vyráží za vrahem jejího muže, by jim byla klidně půjčila i sedlo – stejně ho už z valné části ohlodaly krysy.

Elmira vstala a uvařila jim snídani, ale jídlo Julymu nepřineslo úlevu. Celou noc doufal, že se k němu Ellie otočí, když to byla nadlouho jeho poslední noc doma – ale marně. Jednou se jí náhodou dotkl, když se obracel na palandě, na které spali, a cítil, jak ztuhla. Julymu bylo jasné, že ho žena nebude postrádat, i když on ji postrádat bude, a jak. Kupodivu nejevila zármutek ani nad tím, že se loučí taky s Joem. A přece byl Joe její syn a on byl její manžel – když nemilovala syna ani muže – koho tedy milovala? Odjížděli možná na dlouhé měsíce, a přece se k nim chovala stejně stroze jako každý jiný všední den. Dohlídla, aby Joe před odchodem načerpal ze studny vědro vody, a osopila se na Julyho, protože málem zapomněl svůj lék proti žloutence.

Ale její nevrlost mu loučení neulehčila. Měl zlou předtuchu, jednu chvíli mu stáhla hrdlo úzkost tak silná, že se div neudusil soustem chleba. Měl pocit, že ho život strhuje, jako proud v řece unáší třísku. Neviděl žádný způsob, jak zastavit to, co se dálo, ačkoli cítil, že je to všechno na levačku.

Jedinou úlevu mu skýtalo vědomí, že koná svou povinnost a vydělává si poctivě těch třicet dolarů měsíčně, které mu město platí. Několik místních skrblíků se totiž domnívalo, že pro šerifa ve Fort Smith je třicet dolarů měsíčně škoda. Pronásledovat muže, který zabil starostu, byla práce, kterou tihle lidé zřejmě považovali za chvalitebnou, ačkoli to sotva bude výkon nebezpečnější než roztrhnout od sebe dva voraře, když po sobě sápou křiváky.

Elmira stála ve dveřích, když ji opustili a jeli temným městem k vězení, ale než tam dojeli, Ryšák, Joeův kůň, se najednou vzepjal, začal vyhazovat a chlapce shodil. Nic se mu nestalo; jen se hrozně styděl, že sletí z koně hned na začátku takové důležité cesty.

„To je celej Ryšák,“ řekl July, „musí si hodit zadkem. Mě taky takhle jednou dvakrát sundal.“

Roscoe spal ve vězení na starém divanu a byl už vzhůru a belhal se po místnosti s bosýma nohama, když vešli. July si vzal pušku a dvě krabičky nábojů a pak ještě brokovnici.

„To je moje brokovnice,“ řekl Roscoe. Nebyl zrovna v náladě. Nesnášel, když se mu ještě před rozedněním lezlo do ložnice.

„Budeme muset taky jíst,“ řekl July. „Joe může tu a tam pifnout králíka, když se neukáže žádná vysoká.“

„Spíš se ukáže pár Komančů a upečou si k obědu místo králiků vás dva,“ řekl Roscoe.

„Ale ty už jsou přece skoro vyřízený,“ řekl July.

„Skoro?“ řekl Roscoe. „To já jsem loni vyplavil vosí hnízdo a skoro jsem je zničil, ale ty dvě vosy, co to přežily, mě pobodaly málem k smrti. Skoro nestačí, když jde o Komanče. Zřejmě chcete tu štreku do San Antonia urazit za den, když se vydáváte na cestu tak časně,“ dodal, pořád mrzutý z toho vyrušení.

July ho nechal bručet a stáhl jedné ze zbylých pušek pouzdro, aby měli kam zastrčit tu brokovnici.

Když nad řekou začínalo svítat, byli připraveni k odchodu. To už byl Roscoe natolik vzhůru, aby se začal strachovat. Dělat náměstka bylo snadné zaměstnání, pokud byl July po ruce, ale až bude pryč, padne tíže odpovědnosti na zástupce. Mohlo se stát cokoli, a on si s tím bude muset poradit.

„Doufám, že se ty zatracený Komančové nerozhodnou vzít Fort Smith útokem,“ řekl nasupeně. Už kolikrát se mu zdálo, jak ječící tlupa divokých Indiánů cválá hlavní ulicí a prošpikovává ho šípy, zatímco on sedí před šatlavou a pižlá.

„Ani je to nenapadne,“ řekl July, dychtě vypadnout, něž si Roscoe stačí vymyslet jiné možné pohromy.

Roscoe si všiml, že Joe je prostovlasý, další známka Julyho zbrklosti. Vzpomněl si, že má starý černý plstěný klobouk. Visel na věšáku; zašel dovnitř a přinesl širák chlapci.

„Tumáš,“ řekl, překvapen vlastní velkodušností.

Když si Joe klobouk nasadil, zmizela v něm hlava skoro až k rozesmáté puse.

„S tímhle na hlavě co nejdřív sletí z nějaký skály,“ podotkl July, ačkoli kluk fakt klobouk potřeboval.

„Může si ho uvázat na tkaničku,“ poradil Roscoe. „Aspoň mu nebude svítit to zatracený slunce do vočí.“

Teď, když měli vyrazit, Julymu se kupodivu nechtělo. Už bylo dobře vidět – daleko na konci ulice se leskla řeka, na obzoru za ní byla obloha narůžovělá. V hodině probuzení město vypadalo pokojné, mírné a líbezné. Zakokrhal kohout.

A přece měl July pocit, že se dopustil nějaké strašné chyby. Už párkrát mu napadlo, že Elmira trpí nějakou neznámou chorobou, a proto se chová tak, jak se chová. Například neměla vůbec chuť k jídlu – snědla sotva pár soust. Teď neměl nikoho, komu by ji svěřil, leda Roscoa Browna, a ten se Elmiry bál jen o maličko míň než Komančů.

„Dohlídni na Ellie,“ řekl přísně. „Když bude potřebovat donýst něco těžkýho z krámu, tak jí to dones.“

„Spolehni se, July,“ řekl Roscoe.

July se vyšvihl na koně, urovnal si srolovanou deku a díval se ze sedla na řeku. Nevezli s sebou moc věcí na spaní, ale stejně bude brzy teplo ažaž.

„Dones jí tu a tam nějakou rybu, jestli něco chytíš,“ dodal.

Roscoeovi ta instrukce připadala divná. Elmira přece jasně dala najevo, že ryby nerada.

„Spolehni se, July,“ řekl znovu, ačkoli neměl v úmyslu marnit čas nabízením ryb ženě, která ryby nerada.

July si už nemohl vyvzpomenout žádné doporučení. Město znal Roscoe stejně dobře jako on.

„Joe, dávej na sebe pozor!“ řekl Roscoe. Bůhvíproč byl celý naměkko, když viděl to dítě odjíždět. Taky měl ubohé sedlo, chudinka. Ale kluk se na něho šťastně křenil zpod starého klobouku.

„Chytneme ho,“ prohlásil pyšně.

„A já se budu snažit, aby tu zatím nikdo nezastřelil žádnýho zubaře,“ řekl Roscoe.

July považoval poznámku za nepřípadnou, jelikož Roscoe dobře věděl, že od Bennyho smrti je město bez zubaře. „Hlavně dej pozor na starýho Dartona,“ řekl. „Ať zase nespadne přívozníkům z pramice.“ Stařík bydlel v boudě na severním břehu; do města se chodil napít. Občas unikl Roscoeovi a dvakrát už spadl do řeky. Přívozníci ho už stejně měli v žaludku, a kdyby spadl ještě jednou, klidně ho mohli nechat, aby se utopil.

„Toho dědka nezvedenýho už zvládnu,“ řekl Roscoe sebevědomě. Starý Darton byl jediná odpovědnost, na kterou se plně cítil.

„No tak se uvidíme, až se uvidíme, ahoj, Roscoe,“ řekl July. Potom odvrátil koně od řeky a planoucí oblohy a Joska a on měli brzy město za sebou.

Kapitola 29

Šest dní nato padla na Roscoe odpovědnost vahou takřka drtivou. Jako obvykle to přišlo jako blesk z modrého nebe – den byl vážně k zulíbání a Arkansas se třpytil dole na konci ulice. Roscoe, neobtížený žádnými naléhavými povinnostmi, seděl před vězením a pižlal, když tu zpozoroval, jak ulicí stoupá Broskev Johnsonová s prťavým Charliem Barnesem po boku. Charlie byl bankéř a jediný muž ve městě, který nosil vázanku den co den. Byl taky předseda Rady starších v místním sboru a podle obecného názoru muž, za kterého se Broskev provdá, pokud se někdy rozhodne k novému sňatku. Charlie byl vdovec a daleko bohatší než Benny. Nikdo ho neměl rád, Broskev nevyjímaje, leč byla to žena tak praktická, že by ji taková maličkost neodradila, kdyby uznala za potřebné se znovu vdát.

Když je Roscoe viděl, rychle zaklapl zavírák a strčil si špalíček, který ořezával, do kapsy u košile. Proti dělání vrubů nebyl vydán zákaz, ale nechtěl si udělat vroubek u muže, který pravděpodobně skončí jako příští starosta Fort Smith.

„Dobré jitro, to jsou k nám hosti,“ řekl, když ti dva k němu došli.

„Roscoe, neuložil ti July, aby ses postaral o Elmiru?“ řekla Broskev.

„No, povídal mi, abych jí donesl rybu, jestli nějakou chytnu, ale v poslední době jsem nic neulovil,“ řekl Roscoe. Cítil se předem lehce provinilý, neboť co July odjel, nevěnoval Elmiře ani myšlenku.

„Jak Julyho znám – a já Julyho znám sázím se, že ti řekl víc než to,“ řekla Broskev.

„No říkal taky, že jí mám nanosit z krámu těžký nákupy, když mi řekne, ale ještě si neřekla,“ připustil.

„Kdys ji viděl naposledy?“ zeptal se Charlie Barnes. Vypadal příkře, ačkoli pro takovou kuličku, jako byl on, se zdála každá příkrost předem vyloučená.

Otázka Roscoa ohromila. Patrně ji viděl nedávno, ale když o tom uvažoval, nemohl říci kdy. Elmira se ve městě příliš nevyskytovala. Hned po svatbě se párkrát ukázala v krámech a utrácela Julyho peníze, ale nemohl se upamatovat, že by ji v posledních dnech v některém krámě viděl.

„Znáte Elmiru,“ řekl. „Skoro nevychází. Většinou sedí doma.“

„Jenže teď doma není,“ řekla Broskev.

„Myslíme, že je pryč,“ dodal Charlie Barnes.

„A kam by šla?“ řekl Roscoe.

Broskev a Charlie neodpověděli a nastalo ticho.

„Třeba si vyšla na procházku,“ řekl Roscoe, i když věděl, že to nezní přesvědčivě.

„To jsem si myslela včera taky,“ řekla Broskev. „Jenže nebyla doma včera a není doma dneska. Sotva podniká celonoční procházky.“

Roscoe musel uznat, že je to nepravděpodobné. Nejbližší město Catfish Grove – Sumčí Hájek bylo čtrnáct mil daleko a nic lákavého na něm nebylo.

„Třeba jenom neotvírá,“ řekl. „Hodně pospává.“

„Nikoliv, vešla jsem a všude jsem se dívala,“ řekla Broskev. „V tom srubu není živá duše, a včera byl prázdný zrovna tak.“

„Myslíme, že je pryč,“ řekl Charlie Barnes znovu. Nebyl řečný.

Roscoe vstal ze své pohodlné židle. Jestli byla Elmira vážně pryč, vyvstával vážný problém. Broskev a Charlie před ním stáli, jako by čekali, že něco podnikne anebo jim okamžitě poví, kam se poděla.

„Co když se jí něco stalo?“ vyslovil nahlas svou obavu. V lesích bylo ještě pořád plno medvědů a říkalo se, že se tam potloukají i pumy, ačkoli on osobně ještě žádnou šelmu neviděl.

„Jestli se někam zatoulala, mohlo se jí přihodit cokoli,“ řekla Broskev. „Třeba ji přepadlo nějaký zvíře nebo nějakej chlap.“

„Nevím, kterej chlap by ji mohl chtít,“ vyhrkl Roscoe, a teprve pak si uvědomil, že jeho poznámka je nepatřičná. Koneckonců byla Broskev její švagrová.

„Já taky ne, jenže já nejsem muž,“ pravila Broskev s tvrdým pohledem na Charlieho Barnese. Roscoe si pomyslil, že je nepravděpodobné, že by Barnes chtěl Elmiru. Dost možná nechtěl ani Broskev.

Přistoupil k okraji verandy a vyhlédl na ulici v naději, že objeví Elmiru. Za všechna ta léta jako náměstek jaktěživ neslyšel, že by se nějaká ženská ztratila, a zdálo se mu nespravedlivé, že se něco takového musí stát zrovna Julyho manželce. Na ulici nebyl nikdo až na farmáře se spřežením mul.

„No, tak si to půjdu obhlídnout,“ řekl. „Kdoví, třeba je někde na návštěvě.“

„U koho by tak mohla být?“ tázala se Broskev. „Od té doby, co sem přišla, ze srubu skoro nevylezla. Zná v tomhle městě jménem sotva pět lidí. Nesla jsem jí pár knedlíků, jelikož je July pryč. Nebýt toho, pochybuji, že by ji někdo pohřešoval.“

Z tónu jasně vyplývalo, že Roscoe zanedbal svou povinnost. Vlastně se chtěl za Elmirou jeden den vypravit, ale čas tak letěl, že na to zapomněl.

„Hned tam půjdu,“ řekl a snažil se, aby to znělo bodře. „Snad se zatím vrátila.“

„Myslíme, že je pryč,“ řekl Charlie Barnes do třetice.

Roscoe se rozhodl, že půjde hned, aby nemusel poslouchat celé dopoledne, jak se Charlie Barnes opakuje. Dotkl se klobouku na pozdrav Broskvi a vykročil ke srubu, ale k jeho ustrnutí se mu Broskev a Charlie drželi v patách. Ten doprovod mu byl krajně nemilý, ale nemohl proti tomu nic dělat. Připadalo mu zvláštní, že Broskev nesla Elmiře knedlíky, neboť bylo známo, že se švagrové nesnášejí. Mihlo se mu myslí, že Elmira švegruši zmerčila a schovala se.

Jak se dalo čekat, byl srub prázdný. Nic nesvědčilo o tom, že by byl v posledních dvou třech dnech obýván. Na plotně zůstal kus kukuřičné placky a už byl hezky ohryzaný od myší.

„Většinou vysedávala na půdě,“ řekl Roscoe, hlavně aby se slyšel. Poslouchat vlastní řeč bylo lepší než poslouchat Broskev.

„Tam nahoře není nic než palanda,“ řekla Broskev.

Ukázalo se, že má pravdu. Ani to pořádná palanda nebyla – jen pár prošívaných dek. July jako nejmladší z Johnsonovy rodiny nikdy nedostal žádné peníze a sám mnoho statků nenahromadil.

Roscoe napínal mozek, aby si vzpomněl, jestli něco chybí, ale ještě nikdy na půdě nebyl, a nemohl přijít na to, co by se mohlo ztratit, a nic ho nenapadalo – až na Elmiru.

„Byla obutá, když přijela?“ zeptal se.

Broskev se zatvářila znechuceně. „Přirozeně že byla obutá, tak bláznivá zase není.“

„Protože já v tomhle srubu žádný boty nevidím, ani mužský, ani ženský,“ řekl Roscoe. „Při tom zmizení měla zřejmě boty na nohou.“

Vyšli ven a obcházeli kolem srubu. Roscoe doufal, že najde nějakou stopu, ale kolem dokola srubu rostly kopřivy celé zarosené, a jediné, co získal, byly zamáčené nohavice. Bylo mu čím dál víc nevolno. Jestli se Elmira jenom schovává před Broskví, už by toho měla nechat a ukázat se. Jestli se July vrátí a zjistí, že novomanželka zmizela, kdoví, jak bude trojčit.

Nejpravděpodobnější bylo, že padla za oběť medvědům, ale věděl, že to není vysvětlení nezvratné. Kdyby se dovnitř dostal medvěd a vrhl se na ni, zůstala by na podlaze krev. Krom toho do Fort Smith ještě nikdy žádný medvěd nezabloudil a nesebral ženskou, ačkoli do jednoho srubu nedaleko Catfish Grove medvěd vstoupil a unesl batole.

„Myslíme, že je pryč,“ podotkl Charlie Barnes s popuzující vytrvalostí. Samozřejmě že je pryč, jestli ji odnesl medvěd.

„Soudím, že ji dostal medvěd, pokud se někde neschovává,“ řekl Roscoe nešťastně. Být zastupujícím šerifem bylo náhle tvrdé sousto.

„Charlie chce říct, že si myslíme, že Ellie odešla z města,“ vysvětlila Broskev.

To už nedávalo vůbec smysl: vždyť se ta ženská za Julyho sotva vdala.

„Odešla? A kam by šla?“ nechápal. „Co by kde dělala?“

„Roscoe, ty máš vážně slepičí rozum,“ vynechaly Broskvi dobré způsoby. „Jestliže odešla, odešla – prostě odešla. Asi už měla života s Julym dost.“

To byla myšlenka tak převratná, že Roscoa rozbolela hlava, jen si ji trochu rozvážil.

„Pro Boha,“ řekl ohromeně.

„Neber jméno boží nadarmo, Roscoe,“ pravila Broskev. „Každý to čekal. July je cvok, jinak by si ji byl nikdy nevzal.“

„A třeba to přece byl medvěd,“ řekl Roscoe. Najednou mu to připadalo jako menší zlo. Kdyby byla Elmira mrtvá, July by se z toho ještě mohl vzpamatovat – ale jestli utekla, nedá se odhadnout, co provede.

„To by tu musely být nějaké stopy, ne?“ řekla Broskev. „Kdyby se tu potloukal medvěd, štěkali by všichni psi v městě a půlka koní by se splašila. Jestli chcete něco vědět, tak se splašila Elmira.“

„Pro Boha,“ řekl Roscoe znovu. Pokárání dojde tak jako tak.

„Sázím se, že odjela s tou kořalečnou lodí,“ řekla Broskev.

Opravdu proti proudu vyplul jeden člun sotva den dva po Julyho odjezdu.

To bylo jediné logické vysvětlení. Minulý týden neprojížděl městem žádný dostavník. Pochodoval tudy na západ vojenský oddíl, ale vojáci by byli Elmiru nevzali s sebou. Loď byla naložená kořalkou a mířila do Bents Fort. Roscoe zahlídl pár lodníků vrávorat ulicí a pocítil úlevu, když člun odjel a nedošlo k žádné pranici.

Kořalečníci byli ostří hoši – rozhodně ne muži toho druhu, s nimiž by bylo pro vdanou ženu radno cestovat.

„Radši se jdi poptat, Roscoe,“ řekla Broskev. „Jestli utekla, July bude chtít vědět, jak to bylo.“

To byla svatá pravda. July byl do Elmiry blázen.

Potřeboval jenom zajít k řece, aby se Broskvino podezření potvrdilo. Starej Sabin, převozník, si všiml, že do kořalečný lodi to ráno, co odpluli, nastupovala nějaká ženská.

„Pro Boha, pročs mi to neřekl?“ zeptal se Roscoe.

Starej Sabin jen pokrčil rameny. Hlídat, kdo nastupuje do cizích člunů, nebyla jeho věc.

„Řek sem si, že je to ňáká coura,“ podotkl.

Roscoe pomalu kráčel zpátky k vězení a hlava mu šla kolem. Z duše prahl po tom, aby se ukázalo, že je to všechno mýlka. Jak stoupal ulicí, nahlížel do každého krámu v naději, že tam objeví Elmiru utrácet peníze jako každá normální ženská. Ale nikde nebyla. V saloonu se zeptal výčepního Renfra, jestli neví o tom, že by v minulých dnech opustila město nějaká kurva. Ale ve městě byly jenom dvě kurvy a Renfro povídal, že teď jsou obě nahoře na pokojích a spí.

Nic horšího se mu nemohlo stát. Představoval si s obavami nejrůznější pohromy, které se mohou za Julyho nepřítomnosti přihodit, ale na zmizení Elmiry nepřipadl. Řádné manželky obvykle neodjíždějí na kořalečné lodi. Už slyšel o případech, kdy se nevěstě nelíbil manželský život a vrátila se zpátky k mamince, ale Elmira neměla rodinu ani důvod, proč si znelíbit manželský život, jelikož July s ní nakládal jako s parádním porcelánem.

Jakmile bylo jasné, že Elmira je pryč, pocítil Roscoe, že se octl v nejpříšernější šlamastyce svého života. July byl taky pryč, kdesi na cestě k San Antoniu. Než se vrátí, uplyne měsíc, ale pak mu bude muset někdo tu zlou zvěst sdělit. Roscoe si nepřál být tím někým, ale jelikož vysedávání před věznicí měl v popisu práce, nejspíš to bude na něm.

A co hůř, bude tu muset vysedávat měsíc nebo dva a představovat si, co tomu July řekne, až se konečně vrátí. Mohlo to taky trvat tři měsíce nebo půl roku – July byl známý svou pomalostí. Roscoe věděl, že půlroční úzkost by nepřežil. Samozřejmě byl to jen další důkaz neprozřetelnosti Julyho ženitby, ale jemu se proto neuleví.

Do půlhodiny jako by všichni obyvatelé ve Fort Smith odhalili, že manželka Julyho Johnsona utekla na kořalečné lodi. Vypadalo to, že Johnsonovic rodina zásobuje město senzacemi, poslední vzrůšo byla Bennova smrt. Za Roscoem putoval takový proud lidí, aby se ho vyptali na všechny okolnosti, že na nějaké kudlání nebylo ani pomyšlení, a to zrovna ve chvíli, kdy by mu byla chvilka pižlání uklidnila nervy. Lidi, kteří jindy Elmiře sotva věnovali pohled, se najednou vynořili před vězením a vyptávali se na její zvyky, jako by on byl v tom oboru expert – ačkoli měl příležitost ženu pozorovat akorát jednou nebo dvakrát, když připravovala sumce.

Nejhorší mor byla stará paní Harknessová; svého času byla učitelkou někde v Missouri a od té doby zacházela s dospělými jako s žáčky. Vypomáhala trochu v synově obchodě se smíšeným zbožím, ale zřejmě ji tato činnost nedokázala plně vytížit. Připochodovala po ulici, jako by ji Hospodin osobně pověřil vyšetřováním případu. Roscoe už událost probral s kovářem a s poštmistrem a s třemi čtyřmi pěstiteli bavlny a doufal, že bude mít chvilku volno, aby si promyslel, co dál. Ale stará paní Harknessová se nedala zadržet.

„Kdybys byl můj náměstek, Roscoe, dala bych tě zatknout,“ sdělila mu. „Jak si to představuješ? Proč jsi dovolil, aby někdo utekl s Julyho manželkou?“

„Nikdo s ní neutekl,“ řekl Roscoe. „Utekla sama od sebe.“

„Jak to můžeš vědět?“ řekla stará paní Harknessová. „Podle mne by sotva nastoupila do lodi obsazené pouze muži, kdyby necítila náklonnost k některému z nich. Kdy se za ní pustíš?“

„Nikdy,“ oznámil Roscoe zaraženě. Ve snu ho nenapadlo, že by měl někde honit Elmiru.

„Však ty se za ní pustíš, pokud máš kus cti v těle,“ prohlásila stará paní. „To bychom byli pěkné město, kdyby se tu něco takového stalo, a náměstek šerifa zůstal sedět s rukama v klíně.“

„Žádný zvláštní město jsme nikdy nebyli,“ upozornil ji Roscoe, ale poznámka, ač nesporně pravdivá, jako by návštěvnici pouze popudila.

„Jestli se nechceš vydat za tou ženskou, měl bys aspoň dojet pro Julyho,“ řekla. „Třeba se za svou ženou pustí, aby ji přivedl zpátky, než se v té divočině do něčeho zaplete a ztratí skalp.“

Odpochodovala – k velké Roscoeově úlevě. Šel si loknout z láhve pálenky, kterou choval pod svým lůžkem a kterou obvykle užíval jen jako lék proti bolestem zubů. Dbal na to, aby nepil přes míru, jelikož poslední, co si přál, bylo, aby se po Fort Smith rozkřiklo, že je ožrala. Ale tentokrát přes veškerou opatrnost najednou kouká, flaška prázdná: musel ji vypít, třebas neměl dojem, že je opilý. V tichu a vedru se mu začaly klížit oči, tak si lehl na divan a usnul; vzbudil se zbrocený potem tváří v tvář Broskvi a Charleymu Barnesovi.

Vyvedlo ho to docela z míry, poněvadž měl dojem, že setkáním s nimi den započal. V prvním zmatku ho napadlo, že se mu třeba celá ta záležitost s Elmirou jenom zdála. Ovšem teď tu stáli Broskev a Charlie Barnes znovu; třeba se celý sen bude opakovat. Chtěl se probudit, než začne ten díl s kořalečnou lodí, ale ukázalo se, že je bohužel vzhůru.

„Ještě se nevrátila?“ vyhrkl v naději, že se nějakým zázrakem během jeho spánku Elmira objevila.

„To se rozumí, že ne,“ řekla Broskev. „A ty jsi ve službě opilý. Vstávej a hybaj pro Julyho.“

„July odjel do Texasu,“ řekl Roscoe. „Jediný velký město, kde jsem byl, je Malá Skála, a to leží opačným směrem.“

„Roscoe, jestli netrefíš do Texasu, tak jsi svému povolání na ostudu,“ řekla Broskev.

Broskev měla ve zvyku špatně si vykládat, co jí kdo říkal, i když byl smysl řeči očividný.

„Trefím do Texasu,“ řekl. „Ale kde tam natrefím Julyho?“

„Jede s malým chlapcem a míří do San Antonia,“ řekla Broskev. „Mám dojem, že když se trochu poptáš, padneš na někoho, kdo je viděl.“

„Ale co když je propasu?“ zeptal se Roscoe.

„Pak nejspíš skončíš v Kalifornii,“ řekla.

Roscoe zjistil, že ho bolí hlava a že při poslechu Broskve bolest roste.

„Jeho manželka je pryč,“ řekl Charlie Barnes.

„Zatra, Charlie, sklapni!“ utrhla se Broskev. „To on ví. Aspoň tohle si snad pamatuje.“

Roscoe si to pamatoval. Zčistajasna se z toho stal úhelný kámen jeho života. Elmira byla pryč a od něho se čeká, že proti tomu něco podnikne. Ke všemu neměl na vybranou. Buď se pustí proti proudu a pokusí se zadržet Elmiru, anebo pojede do Texasu hledat Julyho. O smysluplnosti jedné i druhé akce silně pochyboval.

Pokoušel se vzít rozum do hrsti, ale s třeštící hlavou a s nutností čelit v jednom dni už podruhé upřenému pohledu Broskve a Charlieho Barnese to nebylo lehké. Celou situaci měl Roscoe zazlé hlavně Julymu. Roscoe soudil, že Julyho pálilo dobré bydlo, nač se potřeboval ženit? Ale když už to muselo být, měl si vybrat aspoň takovou manželku, která se bude držet doma – to je snad to nejmenší, co člověk může od manželky požadovat. Ale ne, on si vybere hotovou ďáblici, která navíc nemá stání, a následky jeho zaslepenosti si vypije Roscoe.

„Já na cestování nejsem,“ řekl Roscoe, a opravdu, jediná cesta, kterou podnikl do zmíněné Malé Skály čili Little Rocku, patřila k jeho nejhrůzostrašnějším zážitkům, neboť celou dobu jel v studeném dešti a pak měsíc proležel v horečkách.

Nicméně příštího jitra sedlal velkého bílého valacha, na kterém jezdil už deset let, bělouše jménem Memfis podle jeho rodného města. Houfec občanů se shromáždil u vězení a přihlížel, jak svinuje ložní pokrývku, váže si k sedlu pouzdro s puškou a nikoho zřejmě nelekalo, že po jeho odjezdu zůstane město bez ochrany. Roscoe sotva promluvil, ale pociťoval silnou nevraživost vůči občanům fortsmithským, a zejména vůči Broskvi Johnsonové a Charliemu Barnesovi. Kdyby si Broskev hleděla svého, nikdo by byl Elmiru nepohřešoval, pokud by se July nevrátil, a pak by ten problém musel řešit July, jak se taky slušelo, protože to byl jeho problém.

„Doufejme, že nikdo nevyloupí banku, než se vrátím,“ poznamenal k houfku, který ho sledoval. Měl chuť postrašit je horšími možnostmi, například vpádem Indiánů, ale po pravdě řečeno, Indiáni neobtěžovali město už hezkých pár let; přesto jezdil na bělouši hlavně proto, že se doslechl, že se Indiáni bílých koní bojí.

Poznámkou o vyloupení banky mířil na Charlieho Barnese, který na ni reagoval několikerým mžiknutím. Ještě mu banku nikdy nevykradli, ale kdyby ji vykradli, Charlie by určitě zůstal na místě mrtev – ne leknutím, ale lítostí nad každým ztraceným centem.

Vezení, které bylo v posledních letech víceméně jeho domovem, ještě nikdy nepřipadalo Roscoeovi tak vábné. Slzy se mu draly do očí, kdykoli na ně pohlédl, ale samozřejmě nebude brečet před půlkou města. Zase jednou bylo krásné ráno, ve vzduchu už bylo cítit léto – Roscoe odjakživa miloval léto a nesnášel zimu, a říkal si, jestli se vrátí včas, aby ještě užil červencová a srpnová vedra, kdy bývalo tak horko, že i řeka jako by se zastavila. Věřil na předtuchu, teď ji měl taky. Měl pocit, že se už nikdy nevrátí, pocit, že vidí Fort Smith naposledy, ale spoluobčané mu neposkytli čas k otálení nebo želení.

„Než se vypravíš, bude Elmira v Kanadě,“ podotkla Broskev.

S nechutí vylezl Roscoe na Memfise, koně tak vysokého, že stačilo sednout si na něj, aby měl člověk vyhlídku. „Příčí se mi odjet a nechat vás tu bez šerifa,“ řekl. „Pochybuju, že to July schválí. Dal mi město na starost.“

Nikdo na to neřekl slovo.

„Jestli se July vrátí dřív než já, řekněte mu, že jsem ho jel hledat,“ řekl Roscoe. „Dost možná že se budeme čásek honit. Teď jedu já hledat jeho, potom může pro změnu zase on hledat mě. A jestli mezitím půjde město k čertu, nesvalujte vinu na Roscoea Browna.“

„Roscoe, pevnost je sotva půl míle daleko,“ řekla Broskev. „Hádám, že nás vojáci ohlídají aspoň tak dobře jako ty.“

To byla pravda, přirozeně. Kdyby nebylo pevnosti, nikdy by tu město nevzniklo. Jenže vojáci se o město moc nestarali.

„A co když se Elmira vrátí?“ zeptal se. Na tu možnost nikdo nepomyslel. „Já budu pryč a vůbec se to nedovím.“

„Proč by se vracela?“ odbyla ho Broskev. „Sotva odešla.“

Roscoe se mamě snažil si představit, jak Elmira vypadala, ačkoli v posledních čtyřiadvaceti hodinách vlastně pořád myslel jenom na ni. S jistotou věděl pouze, že se mu z duše příčí opustit město, kde se cítil doma. Že kdekdo tak dychtí, aby užuž odjel, v něm vyvolalo vlnu hořkosti.

„Však oni vám vojáci nepoběží na pomoc, až zase starej Darton přijde na flám,“ řekl. „July mi zvlášť uložil, abych na něho dával pozor.“

Ale houfek občanů si zřejmě o starého Dartona nedělal starosti. Mlčky na něho zírali.

Na jiné výstrahy nebo další a působivý důvod pro nezbytnost jeho setrvání ve městě Roscoe už nepřišel, a tak Memfise řádně kopl – byl to vytrvalý kůň, jakmile se dostal do kroku, ale napřed se musel rozhýbat – a valachova velká kopyta zvedla obláček prachu, který se usadil na zářivých Barnesových lakýrkách. Roscoe se ještě naposled podíval na řeku a zamířil do Texasu.

Kapitola 30

Pořádně se Lorena umyla teprve v Nueces. Celý den se prodírali mesquitovými houštinami, a když se konečně dostali k řece, rozhodla se, že tam už zůstanou, zejména protože našla stinné místečko, kde nerostlo mesquito ani opuncie.

Jake se na tom rozhodnutí nepodílel, poněvadž byl opilý. Popíjel pálenku celý den, že se sotva udržel v sedle, natož aby držel směr. Nicméně měli dobytek pořád za sebou – kdykoli se dostali do volného prostoru, viděla vzadu mračno prachu, který stádo zdvíhalo. Byl to hodný kus cesty od nich, ale přímou čarou, což ji uklidňovalo. Zabloudit s Jakem namol by bylo nepříjemné.

Samozřejmě pil jen proto, aby utišil bolest v ruce. Asi se mu nepovedlo vytáhnout trn celý – palec už neměl bílý, ale temně rudý. Doufala, že narazí na nějaké město, kde bude doktor, ale jeli a jeli a neviděli nic než opuncie a mesquito.

Škoda že Jaka stihla nehoda hned na začátku cesty, ale konečně to byl jenom trn. Lorena předpokládala, že přinejhorším rána zhnisá. Ale když slezl Jake z koně, nohy pod ním podklesávaly, stěží se dopotácel do stínu. Uvázat koně a rozbít tábor musela ona, zatímco Jake opřený o strom dál nasával.

„Sakra, to je horko,“ řekl, když se na minutku přišla podívat na jeho ruku. „To bych rád věděl, kde budou kluci dneska tábořit. Mohli bysme k nim zajít na partičku.“

„Prohrál bys,“ řekla. „Na to, abys řezal balík, máš moc v hlavě.“

Jakovi bleskla v očích zlost. Neměl rád, když ho někdo kritizoval. Ale neodsekl.

„Jdu se umýt,“ oznámila Lorena.

„Neutop se,“ řekl. „To by byla škoda, kdyby ses cestou do San Franciska utopila.“

Jasně se zlobil – nasupil se, když nebylo po jeho nebo když se v čemkoli ujala vedení. Lorena čelila jeho zlosti mlčením. Věděla, že se nevydrží vztekat dlouho.

Řeka byla zelená a pod hladinou měla vodu studenou. Zašla do vody až po prsa a nechala proud smývat nános prachu a potu. Když se brodila ven s pocitem čistoty a svěžesti, lekla se: na břehu zrovna tam, kde do řeky vstoupila, seděla kajmanka dravá. Byla to želva velká jako necky a tak šeredná, že se s ní Lorena nechtěla setkat. Brodila se proti proudu, a když konečně vylezla na břeh, uslyšela výstřel – to Jake střílel na kajmanku z pistole. Došel taky k vodě, asi proto, že ji rád viděl nahou.

„Stojíš za podívanou!“ zacenil se na ni. Potom střelil po kajmance znovu a zase se nestrefil. Střelil čtyřikrát a všechny kulky pleskly do bahna. Kajmanka sklouzla do vody bez úhony.

„Levačkou jsem nikdy neuměl střílet,“ řekl Jake.

Lorena si sedla do trávy na slunku, aby se osušila. Jen si sedla, přisedl si Jake k ní a začal jí drhnout záda. Oči mu horečnatě svítily.

„Bůhví proč mám pro tebe takovou slabost,“ řekl. „Seš kočka!“

Natáhl se vedle ní a přitáhl ji k sobě. Bylo to zvláštní dívat se mu nad hlavu a vidět místo popraskaných prken bílé nebe. Víc než kdy jindy to v ní budilo pocit nepřítomnosti – jako by byla daleko od Jaka a od toho, co dělá. V těsném pokojíku bylo těžké zůstat neúčastná – na trávě s oblohou nad sebou to bylo snadné.

Zato pro Jaka nebylo snadné dospět ke konci – byl na tom hůř, než si myslela. Nohy se mu třásly a tělo ji tížilo. Podívala se mu do tváře a viděla, že se polekal – zasténal, když se ji pokusil uchopit za rameno bolavou rukou. Potom nechtě vyklouzl, pokusil se ho šoupnout znovu dovnitř, ale mamě. Konečně toho nechal a zhroutil se na ni takřka v mdlobách.

Když se posadil, odsunula se. Rozhlížel se, jako by nevěděl, kde je. Ustrojila se a pomohla mu s oblékáním, potom ho opřela o velký stinný strom. Rozdělala ohníček, poněvadž si myslela, že by mu přišlo vhod trochu kafe. Zatímco vyndávala ze zavazadel kotlík, uslyšela cákání, a když vzhlédla, viděla, jak na druhé straně řeky vjíždí do vody černoch. Za chvilku kůň plaval, ale černocha to zřejmě nevyvedlo z míry. Když kůň přebrodil, zastavil se na břehu a voda z něho crčela; černoch sesedl, aby se kůň mohl otřást.

„Dobrý den, slečno,“ řekl. Jake dřímal, ani nevěděl, že někdo přišel.

„Pan Jake odpočívá?“ zeptal se.

„Je nemocný,“ řekla Lorena.

Muž došel k Jakovi, usedl na bobek a pak mu jemně zdvihl ruku. Jake se probral.

„To jsi ty, Deetsi, kamaráde,“ řekl. „Už se nemáme čeho bát, Lorie. Deets nás vyseká.“

„Hledal jsem dobrej brod,“ řekl Deets. „Kapitán mě jmenoval skautem.“

„To udělal správně,“ řekl Jake. „Už bysme byli dvacet let po smrti, nebýt tebe.“

„Máte horečku,“ řekl Deets. „Vyndám vám ten trn z ruky, jestli dovolíte.“

„Předevčírem jsem myslel, že už ho mám venku celej,“ řekl Jake. „Než aby ses mi dloubal v tý podebranině, to mi radši ruku rovnou usekni.“

„Kdepak, potřebujete mít obě ruce,“ řekl Deets. „Třeba s ní jednou zastřelíte nějakýho banditu, až se za mnou požene.“

Odešel ke koni, hrabal se v sedlovém vaku a vrátil se s velikou jehlou.

„Nosím s sebou jehlu,“ řekl Loreně. „Čas od času si musím zašít gatě.“

Napřed nechal jehlu ožehnout, a když vystydla, pečlivě opíchával zduřeninu u kořene Jakova palce. Jake vyjekl při prvním bodnutí, pak ještě jednou, ale nekladl odpor.

„Zatracený trní,“ zaklel slabě.

Pak se Deets zacenil a vztyčil jehlu. Na špici měl žlutou čepičku tmu. „Tak, a teď už zase budete pašák,“ řekl.

Jake vypadal, že se mu ulevilo, i když byl pořád nateklý horečkou.

„Hned si to spolu rozdáme, Deetsi,“ řekl. „Ty jsi v celý partě jedinej, kdo má pár šlupek.“

Černoch se jen zazubil a vrátil jehlu do balíčku, který choval v sedlovém vaku. Pak přijal šálek kávy, který mu Lorie nabídla.

„Slečno, měli byste se přestěhovat na druhej břeh,“ řekl, když jí vracel hrneček.

„Proč?“ zeptala se Lorena. „Zrovna jsme rozbili tábor. Potřebuje si odpočinout.“

„Odpočiňte si na druhý straně,“ radil Deets. „V noci bude bouřka. Zejtra bude řeka rozvodněná.“

Zdálo se to k nevíře. Na nebi nebyl mráček. Ale z tónu, jímž muž mluvil, bylo zřejmé, že ví o čem mluví.

Holka vypadá smutně, pomyslil si Deets. Mrkl na sklánějící se slunce. „Pomůžu vám,“ nabídl se. Obratem ruky měl sbaleno, srolované pokrývky uvázal tak vysoko, aby se v řece nenamočily.

„Sakra, to jsme si tu nepobyli,“ řekl Jake, když si uvědomil, že se stěhují. Ale když se Deets zmínil o bouřce, mlčky nasedl a vjel do řeky. Brzy byl na druhém břehu.

Ještě že jim Deets nabídl pomoc. Lorenina klisna se zapřela a nechtěla do vody. Šla, pokud jí voda nesahala po prsa, a pak udělala čelem vzad a sápala se zpátky na břeh, plašila se a ukazovala bělmo. Lorena se polekala. Už jednou kobyla div neupadla. Co když upadne doopravdy a stáhne ji pod zelenou hladinu? Snažila se strach překonat – než dojede do San Franciska, bude muset přebrodit řek ještě plno – ale kobyla vytrvale vyhazovala a vracela se a Lorena se proti své vůli vyděsila. Na druhém břehu viděla Jaka. Nezdálo se, že by se o ni nějak strachoval.

Když se klisna vrátila potřetí, stál černoch najednou vedle nich. „Pusťte, povedu ji,“ řekl.

Uchopil otěže a Lorena se lekla jako ještě nikdy v životě. Chytila se za hřívu tak křečovitě, až se jí žíně zařezávaly do rukou. Potom zavřela oči, nemohla se dívat na to, jak se nad ní voda zavře. Klisna poskočila, a najednou to bylo jiné. Plavali. Slyšela, jak muž konejšivě domlouvá klisně. Voda Loreně zmáčela hruď, ale výš nestoupla; po chvíli otevřela oči. Už byli skoro na druhém břehu.

„Je to náramná plavkyně,“ pochvaloval si Deets. „Na tohohle koně se můžete spolehnout, slečno.“

Lorena zaťala zuby tak pevně, že se nezmohla na slovo, aby muži poděkovala, ačkoli cítila záplavu vděčnosti. Nebýt jeho, byla by se utopila. Jake zatím rozbalil svou pokrývku a hodil si ji pod vysoké mesquito. Jak se dostala přes řeku, ho nezajímalo. Panika sice už trochu polevila, ale Lorena se pořád bála, že nezvládne své končetiny natolik, aby ji poslouchaly, až sleze z koně. Měla vztek, že to Jake bere tak nalehko.

Deets se na Lorenu shovívavě usmál a otočil koně zase zpátky k řece.

„Rozdělejte oheň a uvařte si hned teď,“ řekl. „Potom oheň uhaste. Bude šeredně foukat. Kdyby se vám oheň vymkl z rukou, byla by to škaredá svízel.“

Mrkl na oblohu směrem k jihu.

„Začne to při západu slunce,“ dodal. „Napřed vichřice, potom blesky. Neuvazujte koně k vysokým stromům.“

Proti své vůli cítila Lorena, že je v ní malá dušička. Odjakživa se blesků bála, a teď tu trčí pod širým nebem. Už viděla, že zažije horší časy, než si představovala. Mají za sebou teprve druhý den cesty, a už se na smrt vylekala. A teď ji čekají hromy a blesky. Na okamžik propadla beznaději: že nezůstala sedět ve Strakaté fazoli! Proč si nevzala Xaviera!

Znovu se podívala na černocha a chtěla mu poděkovat, ale díval se na ni tak vlídně, že ze sebe nevypravila slovo.

„Musím odvíst kapitána k brodu,“ řekl.

Lorena kývla. „Pozdravujte Guse.“

„Vyřídím,“ řekl Deets a vjel do Nueces do třetice.

Kapitola 31

„Teď se ukáže, jestli jsme ke skotáctvu povolaný nebo ne,“ pravil Augustus – nepochyboval, že Deets prorokuje správně. „Škoda že to nepočkalo aspoň den dva, než se nováčci trochu otrkají,“ dodal. „Do rána z vás bude nejspíš půlka udupaná, a já chudák nebudu mít od koho vybírat dluhy.“

„To se dalo čekat,“ řekl Call. „Na jaře chodí jedna bouřka za druhou.“

Nicméně absolvovat písečnou bouři se stádem ještě neotrkaným a s partou nesehranou nebyla žádná příjemná vyhlídka.

„Co říkáš, stačíme se dostat přes řeku, než to začne?“ zeptal se, ale Deets zavrtěl hlavou. Byli od Nueces pěkných pár mil a slunce už bylo nízko.

„Břeh je strmý,“ řekl. „Za tmy by to bylo riskantní.“

Newt zrovna přišel od couráků, aby se napil vody, a hned ho uvítala zvěst o písečné bouři. To nemůže být zase tak velký rozdíl, pomyslel si. Tak jako tak měl písek všude. Musel si pětkrát nebo šestkrát propláchnout pusu, když nechtěl, aby mu písek skřípal v zubech při každém soustu fazolí.

Call nevěděl, jaká opatření udělat. Nikdy si nepromýšlel, jak je třeba se zachovat, zastihne-li nezaběhnuté stádo bouřka v křoviskách. Pro takovou strategii bylo třeba vzít zřetel na tolik okolností, že měl na chvilku chuť nechat věcem volný průběh – byl to zvláštní pocit, který dobře znal z dob svého hraničaření. Ve svízelné situaci často jako by se mysl zmožená vypětím na okamžik zastřela. Na chvíli jako by o sobě nevěděl. Když se probral, už naplno běžela akce, kterou neplánoval. Co ho opět uvedlo do pohybu, si nepamatoval, ale něco v něm vždycky stisklo spoušť, takže zjistil, že je v činnosti, ještě než si uvědomil, že je čas začít jednat.

Celý den bylo bezvětří, teď mu olízl tvář horký dech z jihu. Takových vichřic zažili v Osamělé Holubici pěknou řádku: zvířený písek se hnal z Mexika tak rychle, že štípal do kůže jako broky. Čertice se taky neklidně rozhlížela: tušila, co se chystá.

„Kluci, dneska bude západ kalnej,“ řekl Augustus.

Slunce bylo sotva vidět, přečnívaly jenom žluté okraje, kotouč sám byl černý jako při zatmění. Na jihu a na západě se písek vzdouval k jasné obloze jako hnědá vlna, ačkoli vysoko nahoře dosud zářila večernice.

Bolivar zastavil a začal pod hromadou svinutých pokrývek hledat svoje serape.

„Zajeď za Pomem a Polívkou a vyřiď jim, aby zůstali stát,“ řekl Call Newtovi.

Pyšný, že dostal úkol, cválal chlapec kolem stáda, až se dostal do čela. Krávy se chovaly klidně, šly pomalu a pásly se, pokud bylo na čem. Pom si hověl v sedle.

„Jak to tak vidím, povýšili tě,“ řekl, když k němu Newt dojel. „Anebo mě sesadili.“

„Blíží se bouřka,“ řekl Newt. „Kapitán vzkazuje, že máš stádo zastavit.“

Pom se podíval na oblohu a povolil svou bandanu. „Že se ty bouřky nenaučí řádit aspoň za denního světla!“ zacenil se. „Přivalí se natruc vždycky, když bych si rád hodil dvacet.“

Zaujal vůči bouřce pohrdlivý postoj, jak se slušelo na vrchního honáka. Newt se pokusil brát to taky na lehkou váhu, ale bezúspěšně. Poprvé měl zažít písečnou bouři v noci pod širým nebem uprostřed tisícihlavého stáda skotu, a nijak se na tu zkušenost netěšil. Nicméně nedala na sebe čekat. Než se dostal na druhou stranu stáda k Polívkovi, písek se zvedl. Slunce zmizelo jako pod pokličkou a pár minut se nad pláněmi vznášelo chmurné polosvětlo.

„Panebože, to vypadá na pěknou činu,“ řekl Polívka, přitáhl si bandanu přes nos a pevně si narazil klobouk. Newt nikdy netušil, jaké trápení bude s nečekaně sfouknutými klobouky. Každou chvíli některý ulítl a zjančil koně nebo krávy nebo obojí dohromady. Ještě štěstí, že jemu Deets všil na kraje dýnka provázek ze surové usně, a tak ho ušetřil trapných honiček v nejnevhodnější chvíli.

Newt se chtěl vrátit k vozu, ale bouře mu neposkytla čas. Zatímco si Polívka přitahoval bandanu, ohlídli se a viděli, jak od jihu vanou v matném světle mezi mesquity a chaparralem proudy písku podobné nízkým mráčkům. Ty pískové mráčky se chovaly jako živé. Uhýbaly před mesquity a chaparraly jako prchající vlk, proklouzávaly dobytku pod břichem a zase trochu stouply, aby se kravám smýkly po zádech. Za těmi písečnými pramínky se valila řeka nikoli vody, nýbrž písku. Newt sotva mrkl tím směrem, a měl v očích tolik písku, že neviděl.

Zatímco zápolil se svou slepotou, dal se dobytek do běhu, jako by chtěl před řekou písku prchnout. Newt slyšel, jak Polívkův kůň vyrazil, Myšák okamžitě cválal taky, ale kam, to Newt netušil. Mnul si prstem oči, aby se zbavil písku, ale měl pocit, že si drhne bulvy smirkovým papírem. Slzy mu kanuly, ale smísily se s pískem a nalepily se mu na řasy. Jedním okem tu a tam něco rozmazaně zahlédl a hned napoprvé ke svému zděšení zjistil, že je uprostřed stáda. Do lýtka ho rýpl kravský roh, ale Myšák uhnul a nic z toho nebylo. Newt se už nesnažil prohlédnout, nýbrž usilovně se hleděl udržet v sedle. Znal Myšáka a věděl, že je schopen skočit přes každý keř, který mu nesahá zrovna přes hlavu. Měl na sebe vztek, poněvadž nesplnil úkol. Kapitán určitě nechtěl, aby zůstal v čele: trčí tu, protože nebyl dost rychlý, a jestli zahyne, jak čekal, bude to jen a jen jeho vina. Jednu chvíli měl dojem, že slyší halekání, a povzbudilo ho to, ale zvuk okamžitě pohltil vítr – vítr, který skučel a kvílel nad temným duněním kopyt. Když Newt zase prohlédl, bylo mu to málo platné, protože byla tma jako v pytli. V řevu větru a dusotu stáda najednou uslyšel zapraštění větví. Vteřinu nato ho udeřila do obličeje mesquitová větev a ze všech stran ho dralo trní. Pochopil, že zapadli do houští, a předpokládal, že to bude jeho konec – Myšák zakolísal a málem šel do kolen, ale opět se vztyčil. Newt se mohl jen tisknout k hrušce a krýt si obličej lokty.

K jeho velké úlevě se úprk dobytka brzy zpomalil. Křoví bylo tak husté, že nepropustilo stádo jako celek, ale rozdělilo je do několika houfů. Skupina, ve které byl Newt, brzy přešla do klusu a pak do kroku, Myšákovy boky byly slizké potem. Newt měl pocit, že je zázrak, že ještě žije. Pak slyšel před sebou a vpravo od sebe zapraskat palbu z pistole, ale svist výstřelů vítr hned odnesl. Vichřice mohutněla. Když se chtěl vzpřímit v sedle, bylo to, jako by chtěl zády zavřít těžká vrata. Snažil se Myšáka otočit, poněvadž se ještě pořád chtěl dostat dozadu, kam patřil, ale Myšák se vzepřel. Newta to rozzlobilo – tady přece poroučí on, a ne Myšák. Kůň se otočil, ale proti větru jít odmítl. Nakonec to Newt vzdal, stejně by vůz nebo hlavní jádro stáda stěží našel.

Kdykoli vichřice na chvilku ulehla, slyšel klapot rohů, jak do sebe krávy ve tmě vrážely. Vykračovaly pomalu a Newt nechal Myšáka jít volně podél nich. Už se netrápil, prostě jel a v hlavě měl prázdno. Měl dojem, že se už najezdil dost, aby bylo ráno, ale byla pořád noc a písek měl pořád nalepený na kůži. Náhle ho překvapilo bliknutí na západě – tak krátké a rychlé, že zprvu ani nepoznal, že je to blesk. Ale brzy zabliklo znovu a pak už blikalo takřka nepřetržitě, třebaže ještě stále velice daleko. Zprvu to jiskření Newt vítal – umožnilo mu zjistit, že má kolem sebe pořád několik set kusů, a taky mu pomáhalo vyhnout se houštinám.

Při jednom blesknutí zahlédl Newt sotva třicet sáhů od sebe Poma. Pom ho taky viděl a přijel k němu. Při dalším blesku zahlédl Newt, že si Pom natahuje žlutý pršiplášť: „Kde je Polívka?“ ptal se Pom. Newt neměl ponětí.

„Asi někam uhnul,“ řekl Pom. „Většina dobytka je s námi. Škoda že nemáš taky plášť. Čeká nás pěknej slejvák.“

Blýskání pokračovalo a Newt napínal oči, aby si udržel Poma na dohled, ale brzy se mu ztratil. K svému úžasu viděl, že blesk jako by se usadil kravám na rozích: kolem špiček jako by tančily modré kuličky. Zatímco pozoroval ten zvláštní úkaz, vrazil do jeho koně kůň cizí. Byl to Deets.

„Jeď pryč!“ křikl. „Nepřibližuj se ke krávám, pokud mají na rozích blesky. Drž se zpátky!“

Nepotřeboval dlouhé domlouvání, neboť pohled to byl přízračný, a taky si vzpomněl, že Pom vyprávěl, jak do jednoho kovboje, kterého znal, uhodil blesk, a ten chudák zčernal na uhel. Chtěl se Deetse ještě na něco zeptat, ale než podruhé zablesklo, nebylo po Deetsovi památky.

Vítr se mu přestal opírat do zad a začal vát vrtošivě v poryvech a písek zrovna tak vrtošivě jednou zavířil, podruhé polehl. V záblescích Newt viděl, že se obloha na východě vyčistila, zato na západě se tyčila hradba mračen a pod nimi kmitaly blesky.

Ještě ho písek štípal v očích, a už se rozpršelo: první řídké krůpěje byly po všem tom prachu příjemné. Jenže krůpěje zhoustly, brzy lilo jako z konve, rozmarný vítr na něho hnal proudy deště hned z té, hned z oné strany. Potom už nebylo nic než voda. V jednom zášlehu blesku zahlédl Newt pár stop před Myšákem vyděšeného kojota. Potom už neviděl nic. Voda byla urputnější než vítr a písek: bušila do něho a lila se proudem přes okraj jeho širáku. Znovu se vzdal a jenom seděl a nechal Myšáka, aby si dělal, co chce. Neměl zdání, kde je, poněvadž prve uhnul daleko od dobytka, aby se vyhnul bleskům, a nic nenasvědčovalo blízkosti hlavního stáda. Průtrž byla tak prudká, že se chvílemi bál, aby se neutopil koni na hřbetě. Déšť mu stříkal do obličeje a řinul se mu na rty z okraje klobouku. Vždycky slýchal, že skoták se nesmí bát nečasu, ale nečekal, že toho nečasu bude tolik a že bude tak pestrý. Ještě před hodinou, bylo horko, že si myslel, že se jaktěživ neochladí, ale teď mu bylo v promočených šatech zima.

Myšák byl stejně skleslý a zmatený jako on. Všude stálo plno vody, nezbylo než se brodit. Ke všemu narazili na další houštinu a museli vycouvat, protože mokré mesquito bylo zhola neproniknutelné. Než konečně houštinu obešli, liják ještě zesílil. Myšák se zastavil a Newt ho nechal – kam by chodili, když nevědí kudy. Protivná byla voda, která mu stékala z klobouku – jeden proud vpředu, druhý proud vzadu. Jeden vodopád měl těsně před nosem a druhý se mu valil po zádech.

Potom se Myšák zase pohnul a Newt uslyšel, jak před nimi cáká nějaký kůň. Nevěděl, jestli na něm sedí spřátelený jezdec, ale Myšák si to zřejmě myslel, protože klusal vodou, která mu sahala po hlezna, a snažil se dohnat kolegu. V jednom ze slábnoucích blesků spatřil Newt stádo klusající takových padesát sáhů vpravo od něho. Zničehonic se Myšák smekl, div se nenatáhl – sklouzli do strže a Newt cítil, jak mu voda máčí stehna. Naštěstí rokle nebyla hluboká, Myšák se zase postavil na všechny čtyři a dral se ven, poděšený neméně než Newt.

Nedalo se dělat nic jiného než se vláčet dál. Newt si vzpomněl, jak byl šťastný, když se tu noc, co jeli do Mexika, konečně rozednilo. Jestli se dočká svítání také tentokrát, bude si toho vážit třikrát tolik. Byl tak mokrý, že se zdálo, že už nikdy neuschne anebo že se mu už nikdy nenaskytne příležitost udělat věc tak prostou, jako je sedět na slunci a vyhřívat se, anebo se natáhnout do trávy a spát. Momentálně nemohl ani zívnout, aby mu voda netekla do úst.

Posléze byl příliš unavený, aby mohl myslet, a jenom doufal, že konečně bude ráno. Ale noc trvala a trvala. Blesky už se nekřižovaly a liják ustal, ale mžilo dál. Čas od času narazili na houštinu a museli couvnout, objet ji a pokračovat v jízdě, jak to šlo. Prve ve strži si nabral Newt do jedné holínky vodu. Měl chuť zastavit a vylít ji – ale co kdyby mu bota upadla a on ji pak nenašel? Anebo kdyby si ji zul a potom nemohl obout? To by byl na něho pohled, jestli se někdy přece jen dostane do tábora, kdyby tam vjel s holínkou v ruce! Když si představil, jaké posměšky by musel snášet, rozhodl se, že radši nechá vodu v botě čvachtat.

Nicméně byl pyšný na Myšáka, protože sice sklouzl, ale neupadl, a to by málo koní dokázalo.

„Jsi pašák!“ řekl, „jestli se nezastavíme, třeba se dočkáme rána.“

Myšák potřásl hlavou, aby odhodil mokré pačesy z očí, a dál šlapal blátem.

Kapitola 32

Jake zapomněl podvázat koním nohu. Vzpomněl si na to, až když sjel první blesk a Lorenina mladá klisna se utrhla a utekla. Byla tma a písek ještě pořád vál. Podařilo se mu zajistit úvazky svého vlastního koně a nákladní mulu, ale klisnu honit nemohl.

„Však ona nebude daleko,“ řekl, když se dostal zpátky k Lorii. Choulila se pod pokrývku, zády se opírala o vysoký mesquitový strom a nohy měla po kolena v písku.

„Plavání naštěstí nemiluje; ráno ji hravě najdeme na naší straně řeky.“ dodal Jake.

Lorena neodpověděla. Lekla se blesku tak, že si myslela, že to napětí nevydrží a praskne jako překroucený drát. Utáhla si kolem těla pevně deku a zatnula zuby, jako když se brodili přes řeku. Snažila se myslet na něco jiného než na blesky, ale nešlo to. Pořád si představovala, jaké to asi je, když do člověka uhodí – jak silný to musí být plamen, když tě naráz spálí na uhel.

Potom začaly blesky bít do okolních stromů a hrom práskal tak příšerně, div se jí hlava nerozskočila. Liják jí nevadil. Jake se pokusil udělat z celtoviny stříšku, ale byla malá.

Blesk uhodil těsně za nimi s třeskem tak ohlušujícím, že se v ní zarazil dech. Chci zpátky, myslila si. Když zase popadla dech, Rozplakala se a na tváři se jí slévaly slzy s deštěm.

„Musíme pryč!“ zaječel Jake. „Pryč od toho stromu, sakra!“

Lorena se ani nehnula. Je blázen. Ten strom je jejich jediná záštita. Venku pod širým nebem by do nich okamžitě udeřilo.

Jake ji začal tahat. „No tak!“ pobízel ji. „Schováme se pod břeh. Do stromu může uhodit.“

Blesk teď stíhal blesk – v tom sinalém světle viděla každý chlup na Jakově tváři. Vypadal staře. Ale nechtěl ji nechat pod stromem. V zášlezích blesku viděla taky řeku. Div se v ní neutopila, a on chce, aby se tam vrátila. Divoce se bránila, když ji Jake odtrhával. Strom byl její jediná ochrana. Nechtěla se jí vzdát.

„Sakra, hni sebou!“ vztekal se Jake. „Sedět v bouřce pod stromem je blbost!“

Kdykoli zatahal, sevření v jejím nitru trochu povolilo a ona ho udeřila. První rána ho zasáhla do oka, uklouzl a posadil se do bláta. Chvíli byla tma. Když znovu zablesklo, viděla, jak se hrabe na nohy s překvapeným výrazem v tváři. Ve tmě ji popadl a vlekl. Kopla ho, oba spadli, vtom sjel nový blesk tak blízko a zahřmělo tak ohlušivě, že se zapomněla vzpírat. Nechala se dotáhnout k řece a vlekla za sebou celtu. Další blesk udeřil tak blízko, že se jim otřásla půda pod nohama a Jake div nespadl do vody. Břeh nebyl moc převislý a plachta byla tak blátivá, že se dala těžko zvednout, nicméně Jake z ní udělal stříšku, přisedl si k Loreně a třásl se zimou. Světlo blesků bylo tak jasné, že viděla každou vlnku na hladině. Pomyslela si, kde je asi želva, ale než se stačila rozhlédnout, bylo znovu tma jako v pytli. Při dalším blesku zahlédla koně, jak poskakují a snaží se zbavit úvazků. Zavřela oči, ale světlo blesků pronikalo semknutými víčky. Nedalo se nic dělat, jen čekat na smrt. Jakova zimnice do ní pronikala. Cítila, jak se jí svály smršťují a tuhnou.

„Škoda že nemůžem zalízt pod peřinu!“ pokusil se Jake zažertovat.

Otevřela oči do tmy a vteřinu nato rozčísl na protější straně řeky blesk strom, pod kterým se původně utábořili. Koruna se rozpoltila, nastala tma, při dalším blesknutí viděli zlomený kus kmene na zemi.

„Deets nám zachránil život!“ řekl Jake. „Kdybysme tam zůstali, bylo by po nás.“

A tys mu ani nepoděkoval, pomyslela si. Položila si hlavu na kolena a čekala a čekala.

Kapitola 33

Za svítání bylo po dešti a obloha bez mráčku. Slunce jiskřilo na mokrých křoviscích, ve stovkách louží rozsetých mezi houštinami, na mokré srsti dobytka i na promoklých koních.

Call v čele hlavního houfu dobytka hodnotil situaci venkoncem kladně. Pokud blesk nezpůsobil žádné oběti na životech, překonali bouřku dobře. Deets se vydal na obhlídku a našel Polívku, Jaspera a Jehlu se zbytkem stáda asi míli nebo dvě na východ. Vůz zapadl do strže, ale když se všichni sešli, měli dost las, aby ho vytáhli. Během záchranných prací setrval Bol na kozlíku, kdežto Pyskoun vystoupil a pomáhal vůz postrkovat: následkem čehož byl obalený blátem až k pysku.

Když se rozbřesklo, zjistil Newt k svému úžasu, že se nachází ve správném postavení vůči stádu, totiž za ním. Byl příliš utahaný, aby ho to zvlášť potěšilo. Toužil pouze lehnout si a spát. Několikrát si zdříml, sedě rovně v sedle. Myšák byl neméně uondaný a šel co noha nohu mine.

Deets hlásil, že všichni honáci jsou v pořádku a na svých místech až na jednu výjimku. Pan Gus se chvilku zdržel u hlavního stáda, ale teď po něm není ani vidu ani slechu.

„Asi odjel do kafírny na snídani,“ řekl Pom Boggett. „Anebo do San Antonia k holiči.“

„Nejspíš zajel za panem Jakem,“ řekl Deets. „Mám se tam kouknout?“

„Jo, koukni se tam,“ souhlasil Call. „Rád bych přešel řeku co nejdřív a uvítal bych, kdyby byl Gus s námi.“

„Žádný veletok to není,“ řekl Pom. „Mít koně s trošku delšíma nohama, klidně bych ji přeskočil.“

Když se ho ptali, jaké jsou asi ztráty na dobytku, odhadl to Pom nanejvýš na pětadvacet kusů.

„Mě to málem stálo život taky,“ řekl Jasper Fant, zatímco všichni postávali kolem vozu. Bol měl pod plachtou schovanou hraničku suchého dříví, ale většina honáků se nemohla snídaně dočkat.

„Jsem tak vyplivnutej, že tejden nebudu stát za nic,“ dodal Jasper.

„Kdypak ty jsi za něco stál?“ ušklíbl se Pom. Sám byl docela ve formě. Vždycky mu vylepšilo náladu, když jeho um došel uznání, jako že očividně došel u všech honáků. Zabránil většině stáda zapadnout mezi křoví a udržel dobytek pohromadě. Dokonce i na kapitána Calla to udělalo dojem.

Jediný skoták, který plně nezvládl situaci, byl Sean O’Brien: zrovna si vysel zalasovat nočního koně, když se rozpoutala bouře. Byl na lasování takový nešika, že to obyčejně za něj dělal Newt, když byl poblíž. Bohužel tentokrát poblíž nebyl. Spettlčata, odpovědná za remudu, se bála, aby neobratným hodem nezjančil celé stádo. Bill mu proto zalasoval koně sám, jenže to nebyl takový kůň, aby Sean na něm uměl jezdit. Vmžiku jezdce shodil, a když se remuda utrhla, utekl s ní. Sean chtěnechtě strávil celou noc ve voze a strachoval se víc o život než o svou reputaci, neboť Bolivar mu dal jasně najevo, že o spolucestující nestojí.

Zatímco se vařila snídaně, většina kovbojů si svlíkla košile a rozestřela je po keřích, aby uschly. Pom byl jedním z mála, kdo měli ve voskovaném plátně pečlivě zabalenou náhradní výbavu, a tak se mohl hned převléct do suchého, což mu ještě trochu zvýšilo sebevědomí.

„Kluci, vypadáte jako zmoklý slepice jeden jako druhej,“ podotkl.

Parta vážně vypadala dost komicky, myslel si Newt, ale slepice mu zrovna nepřipomínali. Většina honáků měla osmahlý obličej, krk a ruce, zbytek těla, nedotčený sluncem, zůstal tvarohově bílý. Nejkomičtější byl Bert Borum, s kulatým břichem porostlým černými kudrnami, které mizely v kalhotách.

Vočko se promenoval v dlouhých spodkách, které bez ustání nosil už několik let, a pro případ útoku si na spodní prádlo připjal opasek s pistolí a nožem.

„Moc se sušit nemá cenu,“ poznamenal. „Za chvilku musíme přes řeku.“

„Už bych to radši měl za sebou,“ povídal Jehla. „Už jsem sice Nueces přebrodil kolikrát, ale je to vždycky klika.“

„Já se na to docela těším, aspoň se umyju,“ řekl Pyskoun. „Jsem zablácenej, že se sotva hýbu.“

„Vždyť je to spíš potok než řeka,“ řekl Pom. „Když jsem tudy jel posledně, ani jsem si vody nevšim.“

„Však ty si jí všimneš, až se na tebe navalí pět nebo šest bulíků,“ řekl Jasper.

„To je naše první řeka, kdoví kolik jich na nás ještě čeká,“ řekl Bert. „Kolik řek je mezi Nueces a Yellowstonem, co myslíte?“

Všichni začali počítat a přít se, jelikož sotva došli k nějakému číslu, někdo si vzpomněl na další tok a nastal spor, má-li se dotyčný počítat za řeku nebo ne.

Bratři Rayneyovi spali pod vozem. Sotva slezli z koně, klesli oba jako podťatí; nemysleli ani na mokré šaty, ani na jídlo, tak byli zmožení. Rayneyčata potřebovala spát, kdežto sourozenci Speettlovi se obešli bez spaní. Vyčerpávající noc jako by se jich nedotkla – seděli stranou a mlčeli jako obvykle.

„Rád bych je slyšel mluvit,“ řekl Sean, „aspoň bysme věděli, nač myslí.“ Nemluvní bratři ho znervózňovali.

Call se mrzel, že se Gus pořád nevrací. Vočko hlásil, že ho viděl po svítání klusat východním směrem v plné formě. Call si všiml Texasáka, který stál takových padesát sáhů od něho. Strakoše zaujal párek prasat ryjících pod chaparralovým keřem. Asi se snažila vypudit z nory veverku nebo chřestýše. Býček pokročil pár kroků k nim, ale čuníci ho ignorovali.

Jehla se býka bál. Jak ho zpozoroval, došel si pro ručnici. „Jestli se rozběhne proti mně, zastřelím ho,“ řekl. „Nedožije se nikdy yellowstonskýho brodu, jestli mě nenechá na pokoji.“

Pyskoun taky neměl býčka rád a vlezl na vůz, jen ho zahlídl poblíž.

„Přece se nerozběhne na ležení,“ řekl Call – ačkoli po pravdě řečeno, by za to ruku do ohně nedal.

„Jenže na Jehlu se rozběhl,“ namítl Jasper. „A Jehla musel vzít nohy na ramena tak nakvap, že tam div nezapomněl ptáka.“

Všichni se chechtali, jen Jehla se nepřidal. Nechal svou pušku opřenou o kolo, zatímco jedl.

Býček dál pozoroval prasata.

Kapitola 34

Sotva slunce začalo hřát, rozvěsila Lorena jejich věci na stromy a keře, aby se usušily. Žasla, jak takovou noc mohla přečkat živá a zdravá. Rychle se jí vrátila odvaha, a dokonce se smířila s tím, že pojede na nákladní mule. Ale Jake o tom nechtěl ani slyšet. Sám měl mizernou náladu. „Všechno na mě čvachtá, brr,“ řekl. „Kdo by si pomyslel, že v těchhle končinách se člověk takhle zmáčí!“

Teď, když se nebylo čeho bát, Loreně nevadilo, že je celá provlhlá. Pořád lepší než se potit. Zlé bylo jediné: že jim všechno jídlo nasáklo vodou. Mouka byla zkažená a ze soli hrouda. Ještě že zůstala v pořádku slanina a káva, vzali si trochu od obojího, než Jake odjel, aby se podíval po jejím koni.

Sotva odjel, šla si k řece umýt bláto z nohou, potom si našla travnaté místo, kde nebylo moc mokro, a lehla si, aby si zdřímla. Když se podívala na nebe, okřála ještě víc. Obloha byla čistá a modrá, jenom na východě se bělala sluncem. Pod širým nebem jí bylo dobře – tak dlouhou dobu se v parných kamrlících dívala na strop.

Zatímco si lebedila, přiklusal s její klisnou na uzdě Gus.

„Doufám, že ti ještě zůstalo trochu kafe v konvici,“ řekl, když slezl z koně. „Touhle dobou už jsem obvykle spořádal deset vdolků, o medu a vajíčkách nemluvě. Máš nějaký vejce, Lorie?“

„Ne, ale mám slaninu,“ řekla. „Usmažím vám kousek.“

Augustus se pobaveně rozhlížel po ukoptěném ležení.

„Kdepak je mladý pán?“ zeptal se. „Drží někde kázání, anebo ho vzala voda?“

„Hledá kobylu,“ řekla Lorie, „ale jak vidno, pustil se špatným směrem.“

Augustus vytáhl velký zavírák a nakrájel jí slaninu. Nehledě na noc strávenou v lijáku, vypadala úžasně svěže, mladě a krásně. Vlasy ještě neměla suché, mokré konečky byly tmavé. Chvílemi jí po nahé paži sjela krupička vody. Jak se tak skláněla nad ohněm, měla tvář uvolněnou, jak to ještě nikdy neviděl. Už se nedržela ve střehu, nehlídala se jako v Osamělé Holubici, a najednou vypadala jako holčička.

„Víš co, Lorie?“ řekl. „Tak se mi zdá, že cestování ti jde k duhu. Vypadáš čerstvá jako jitro samo“

Lorie se usmála. Bylo to komické. Venku jí bylo s Gusem mnohem volněji než v hospodě.

„Jak dlouho už je Jake pryč?“ zeptal se.

„Moc ne,“ odpověděla. „Jel po proudu vypátrat nějaké stopy.“

Augustus se zasmál. „To jsou mi věci! Jake by nevystopoval slona, kdyby byl od něho dál než deset kroků,“ řekl. „Musíme ho zavolat zpátky, nebo se nám ještě ztratí.“

Vytáhl pistoli a dvakrát vystřelil do vzduchu.

Pár minut nato, když dojídal slaninu, přihnal se Jake do tábora tryskem s puškou v ruce. Lorena obcházela kolem a sbírala z keřů šatstvo, které na horkém slunci rychle uschlo.

„To jsem netušil, Gusi, že k nám budeš chodit den co den na snídani.“

„Ty jsi byl odjakživa nevděčník, Jaku,“ řekl Augustus. „Přivedl jsem ti padesátidolarovýho koně, kterýho bys nedokázal najít ani za tejden, a ty mě div nevyženeš.“

„To víš, dobrého pomálu,“ řekl Jake a koukal, jestli to Lorie neslyší.

„Snad nežárlíš?“ optal se Augustus.

„Mám proč; vím ze zkušenosti, že sotva jsem se na nějakou ženskou podíval, užs ji musel dostat taky,“ řekl Jake.

„Ale jdi,“ řekl Augustus, „připravil jsem tě jenom o kousek špeku. Ale to ti musím říct, měl sis opatřit stan, když chceš s takovou čiperkou, jako je Lorena, trávit noci pod širým nebem.“

Jake neměl v úmyslu mařit čas tlacháním o ženách. Ovšem byl to dar, že získali toho koně zpátky. „Asi to tu sbalíme a přesuneme se do San Antonia,“ řekl, zrovna když k nim přišla Lorena s náručí suchého šatstva.

„Já do San Antonia nechci,“ řekla. „Už jsem tam byla.“

Jake zíral. „To je pro karbaníka zlatý důl,“ řekl. „Ještě jsme nezbohatli. Nic nám to neudělá, když se tam tejden zdržíme, než mládenci s tím stádem trochu pohnou. Pak je zase dohoníme.“

„Já se nerada vracím, kde už jsem byla,“ řekla Lorena. „Nosí to smůlu.“

„Horší smůla by bylo, pokračovat v cestě s prázdnou kapsou.“

„Nestarej se, Jaku,“ řekl Augustus a vychrstl kávovou sedlinu do chaparralového keře. „Ochotně ti Lorie ohlídám, než stačíš v městě přijít o poslední groš.“

„Proč si myslíš, že prohraju?“ nasupil se Jake.

„Kdybych hrál s tebou, oholil bych tě jedna dvě,“ řekl Augustus. „Ale když u toho nebudu, tak se zase s někým nepohodneš a zastřelíš dalšího zubaře. Krom toho jestli po tobě jde nějakej chlápek s hvězdou, první místo, kam se podle mýho vydá, bude San Antonio.“

„Jestli mě bude hledat nějakej chlápek s hvězdou, dost možná že najde víc, než si žádá,“ řekl Jake. „Jdeme balit, Lorie. Jestli si přichvátneme, můžeme být v městě už zítra.“

„Jenže já do San Antonia nechci,“ opakovala Lorena. Věděla, že Jaka rozlítí, ale moc si z toho nedělala.

Než se nadála, rozpřáhl se a udeřil – nebyla to zlá facka, ale byla to facka.

„Setsakra, pudeš, kam ti řeknu, to ti povídám!“ osopil se na ni s tváří zrudlou zlostí.

Loreně bylo trapné, že ji uhodil před Gusem, ale zdálo se, že Guse hádka mezi ní a Jakém nezajímá. Přirozeně, žádala si to zdvořilost – co jiného mohl dělat?

Vzpomněla si na peníze, které jí vnutil Xavier. Dobře že je má.

Znovu se podívala na Augusta a viděla, že nevzrušeně přihlíží a čeká, jak si s Jakem poradí. Jake na ni dělal velké oči a zřejmě čekal, že se rozbrečí. Jenže ji k slzám přimělo teprve běsnění vichřice, plesknutí od něho dokázala klidně ignorovat. Otočila se k němu zády a odkráčela zahájit balení.

Za minutu Jake zchladl natolik, aby přišel k ohýnku a dřepl si. „Nevím, co to s Lorie je,“ řekl. „Není s ní řeč.“

Augustus zamlaskal. „To s tebou není řeč,“ řekl. „Ona tě nepraštila.“

„No jo, tak co vyhazuje, sakra?“ řekl Jake. „Rozhodovat, kam se půjde a kde se zůstane, je snad na mně!“

„Možná že ano a možná že ne,“ řekl Augustus. „Možná že to není tak jednoduchý.“

„Musí to být tak jednoduchý, anebo se spolu rozloučíme,“ řekl Jake.

„Sotva tě bude postrádat, Jaku,“ řekl Augustus. „Ty máš svý půvaby, ale já mám zase svoje. Jestli usoudíš, že na tvé gusto je moc zpupná, vystřídám tě a budu s ní tábořit sám. Nejsem pruďas jako ty.“

„Však jsem jí nic neudělal,“ řekl Jake. Měl kvůli tomu políčku trochu špatné svědomí – napřed ho naštvala, když se přihnal a našel ji u ohně s Gusem, a potom mu odmlouvala. V Gusově přítomnosti se vždycky s ženami dostal, kam nechtěl.

„Už musím jít,“ řekl Augustus. „Call bude sršatější než roj sršňů, jestli se hned nevrátím. Srdečné díky za snídani.“

„Už jsi nám dlužný dvě,“ řekl Jake. „Doufám, že zajedeš do města a pozveš nás na něco k zdlábnutí, až pojedete kolem.“

„Jenže vy dva spolu v městě nebudete,“ řekl Augustus. Doklusal na břeh, kde Lorena pokojně nakládala mulu.

„Nezapomeň tu klisnu podvázat,“ řekl. „Zřejmě se jí stýská po Osamělý Holubici víc než nám. Putovala domů, když jsem ji našel.“

„Já ji podvážu,“ řekla Lorena. Zacenila se na Guse – Jakovo vzkypění jí nezkazilo náladu.

„Jestli budeš čím dál hezčí, nevydržím to,“ řekl Augustus. „Třeba si s tebou zase budu muset snímat karty.“

„Ne, už jsem vám to povídala, příště si zahrajeme celou rundu,“ řekla Lorena. „Aspoň vám to dá větší práci.“

„Dávej na sebe pozor!“ řekl Augustus. „Jestli tě ten lempl nechá na holičkách a zmizí, neváhej a pusť se za mnou. Najdeš nás podle prachu.“

„Neopustí mě,“ řekla Lorena. „Všechno se spraví.“

Dívala se, jak Gus plave přes zahnědlou řeku. Na druhém břehu zamával a zmizel mezi křovím. Pokračovala v balení.

Brzy to Jake nevydržel a došel k ní.

„Nemáš mě dráždit,“ řekl a vypadal schlíple. Pokusil se ji obejmout, ale odstrčila ho a přešla na druhou stranu muly.

„Nedráždila jsem tě,“ řekla. „Jenom jsem říkala, že se nevrátím zpátky do San Antonia.“

„Sakra, rád bych si občas trochu zahrál, než dojedeme do Denveru.“

„Klidně si běž,“ řekla. „Nikdo ti nebrání. Já zůstanu v ležení.“

„Aha, dohodla ses s Augustem,“ řekl Jake. „Zřejmě má v pácu zajít za tebou a přiučit tě novým trikům,“ dodal hořce a otočil se na podpatku.

Loreně to nevadilo. Na to byl příliš pěkný den. Že Gus našel jejího koně, považovala za dobré znamení. Nehledě na křoví, docela se těšila na další jízdu. Docela se těšila na lehký cval. Jen ať se Jake mračí. Jí se cestování líbilo.

Kapitola 35

Brzy bylo horko a dobytek, unavený celonoční chůzí, byl liknavý a netečný. Call musel odvelet půlku party k courákům, aby stádo udržel v pohybu. Deets prorokoval na noc další bouřku, proto se chtěl dostat přes Nueces stůj co stůj.

Nemohli se křoviskům vyhnout úplně, ale trochu níž po proudu našel Deets dráhu, která vedla mimo nejhorší houštiny. Jak se blížili k řece, útočily na koně i jezdce roje moskytů: usazovali se na nich tak hustě, že se dali stírat jako skvrny. Muži si zakryli tváře po oči a natáhli si rukavice, pokud je měli. Koně sebou trhali, dupali a švihali oháňkou, na kohoutku měli vrstvu komárů. Dobytek se taky plašil: kravám se moskyti usazovali kolem očí a v nozdrách.

Newt byl brzy tak zbrocený krví rozplácnutých komárů, že vypadal jako raněný válečník. Sean, který jel poblíž něho, na tom nebyl líp. Při každé nepříjemnosti vzpomínal Sean na domov, a moskyti byli nepříjemnost veliká.

„Tak rád bych se vrátil do Irska,“ řekl Newtovi. „Kdybych znal místo, odkud tam plujou lodi, hned bych tam pospíchal.“ Obličej měl od štípanců celý nateklý.

„Doufám, že ty mrchy utopíme, až se dostaneme k řece,“ řekl Newt. To byla jediná naděje na úlevu. Bál se řeky, ale to bylo před náletem moskytů.

Ke všemu ho jedna rezavá kráva zlobila tak, že div nevyskočil z kůže. Vyvinula takřka geniální metodu, jak se zaplést do houštiny a pak tam zůstat stát. Křik na ni neplatil – prostě stála v křoví a koukala na něho s blahým vědomím, že na ni nemůže. Jednou Newt slezl z koně a chtěl ji vyhnat pěšmo, ale výhružně sklonila rohatou hlavu, takže od toho upustil.

Znovu a znovu zalézala do křoví a znovu a znovu na ni napřed křičel do ochraptění, načež to vzdal a donutil koně vrazit do houštiny za ní. Kráva bleskově vystartovala, drtila větve svými rohy a hnala se, jako by měla v úmyslu postavit se do čela stáda. Ale jen se objevila další houština, hned se do ní nasoukala.

Dávala mu tak zabrat, že byl ve velkém pokušení nechat ji být – měl dojem, že ostatní ženou stádo, kdežto on jen tu jednu zrzavou mrchu.

Když na ně zaútočili moskyti, to věčné zdržování bylo takřka nad Newtovy síly. Kráva se klidně postavila do houští a zírala na něho pitomě a mlčky, pohnula se, jen když musela, a hned jak našla další vhodnou houštinu, zase zůstala stát. Newt zápasil s hroznou chutí vytáhnout pušku a to dobytče zastřelit – aspoň by dostala za vyučenou, kráva! – nic menšího na ni neplatí. Ještě nikdy neměl takový vztek na jedno jediný zvíře. Jenže on ten dobytek nemohl ani zabít, ani nechat být: kapitán by nesouhlasil s žádnou z těchto akcí. Už byl od křiku celý ochraptělý. Nedalo se dělat nic jiného než milou krávu honit z houští znovu a znovu.

Call prozřetelně koupil od Pumphreyů vůdčího vola – mohutného a krotkého rohatce jménem Hafan. Vůl přirozeně nikdy nebyl v Montaně, ale už dovedl hodně stád do Matagordského zálivu. Call doufal, že starý vůl vydrží aspoň do té doby, než stádo pořádně uvykne životu na trase.

„Hafan se mi podobá,“ řekl Augustus, když pozoroval, jak Pom vola postrkává do čela stáda, když se připravovali k brodu.

„Jak to?“ zeptal se Call. „Protože je líný?“

„Protože je zkušený,“ řekl Augustus. „Hned tak něco ho nevzruší.“

„To je fakt, tebe taky nic nevzruší,“ podotkl Call. „Leda vdolky a holky. Tak co tropil Jake?“

„Jake tropil Jaka,“ řekl Augustus. „To je zaměstnání na plný úvazek. Potřebuje k tomu na výpomoc ženskou.“

Pom postupně poklidně bez chvatu dosoukal Hafana do čela stáda. Starý vůl byl dvakrát tak velký jako vychrtlí ročci, z nichž se skládala většina stáda. Měl dlouhé rohy, tak nepravidelně zahnuté, že vypadaly jako nastavované.

Než dorazili k řece, dostali se na volnou louku dobrou míli širokou. To byla úleva po dlouhé bitvě s křovisky mesquitu a chaparralu. Tráva byla vysoká. Call s Deetsem se pustili přes louku, aby si prohlídli brod. Pom přiklusal k Augustovi na švarném ryzákovi, kterému říkal Fousek, byl to znamenitý kravák, s očima pořád na šťopkách, jestli se někde nějaká vzpurná kravka nepokouší vyrazit na svobodu. Pom rozvinul laso a několikrát cvičně zaklínoval nízký mesquitoyý keříček. Potom z bujnosti dokonce mrštil laso po nízko letícím supovi, který se zrovna odlepil od mršiny pásovce.

„Jak to tak vidím, cvičíš se, abys uměl zalasovat ženskou, až se dostaneme do Ogallaly,“ poznamenal Augustus.

„Doslech jsem se, že v tomhle městě není třeba ženský lovit,“ řekl Pom. „Tam ženský lovějí vás.“

„Do Nebrasky je cesta dlouhá,“ řekl Augustus. „Než tam dojdem, dáš se ochotně ulovit, Pome.“

„Kdepak jste byl celý ráno?“ zeptal se Pom. Doufal, že se Gus rozhovoří o Loreně, ačkoli jedna část v něm to slyšet nechtěla, jelikož to znamenalo slyšet taky o Jakovi.

„To víš, slečna Lorena a já si rádi vypijeme po ránu kávu společně,“ řekl Augustus.

„Doufám, že ten nečas v pořádku přečkala,“ řekl Pom a bylo mu najednou teskno. Nemohl si představit větší rozkoš než snídani s Lorenou.

„Bouřka jí neublížila,“ řekl Augustus. „Naopak, myslím, že jí čerstvý vzduch jde k duhu.“

Pom už nic neřekl a Augustus se rozhodl, že ho nebude škádlit. Občas mu bylo mladých líto právě pro jejich mládí – neměli potuchu o rychlosti života ani o jeho mezích. Roky minou jako týdny a lásky pominou taky, anebo zkysnou. I když je Pom takový šikovný skoták, může být, že se nedožije toho, aby viděl ogallalské děvky, a něžné city, které chová k Loreně, budou třeba to nejsladší, co kdy poznal.

Při pohledu na Poma, tak napruženého touhou po Loreně, kterou pravděpodobně sotva kdy získá, vzpomněl si Augustus, jaké trápení a radost mu způsobila jeho láska ke Kláře Allenové. Zamlada bývala Klára tak půvabná, že se v člověku při pohledu na ni tajil dech; často se smála, ačkoli neměla snadný život. Nehledě na smavé oči, propadala Klára náhlým záchvatům zlosti a smutku tak hlubokého, že z ní nedokázal žádným slovem ani činem vylákat odpověď nebo i jen pohled. Když se vdala a odjela se svým koňákem, cítil, že mu unikla velká životní příležitost. Zažili spolu spoustu legrace, a přece nebyl nikdy s to s ní plně sdílet její štěstí nebo smutek. Nestála mezi nimi jeho manželka – to Klára sama určila povahu jejich vztahu. Všechna jeho snaha, úskoky, pohledy, jeho zkušenost ji nepřiměly ten postoj změnit, i když ho svým způsobem milovala a potřebovala.

Když mu řekla, že se provdá za toho koňského handlíře z Kentucky, zůstal jako opařený, sotva se zmohl na slovo. Řekla mu to přímo, bez okolků: potřebuje za manžela muže, jako je Bob, a hotovo. Ještě si ten okamžik pamatoval: stáli v Austinu před jejím krámkem, vzala ho za ruku a chvíli ji držela ve své.

„Co se dá dělat, Kláro,“ řekl a cítil, jak mu jazyk dřevění, „myslím, že jsi prohloupila, ale přeju ti štěstí. Snad se čas od času uvidíme.“

„Neuvidíme, pokud bude na mně, Gusi,“ řekla. „Nech mě na pokoji nějakých deset let nebo tak. Potom přijeď na návštěvu.“

„Proč až za deset let?“ zeptal se nechápavě.

Klára se zazubila – smysl pro humor ji opouštěl jen nakrátko. „Protože budu vdaná,“ řekla. „Nechci, aby mě mužští jako ty přiváděli do pokušení. Ale až mi manželství přejde do krve, budu se na tebe těšit.“

Augustus z toho nebyl moudrý. „Proč?“ zeptal se. „Hodláš po deseti letech od muže utýct nebo co?“

„Ne,“ řekla Klára, „ale ráda bych, aby tě poznaly moje děti. Ráda bych jim opatřila přítele, jako jsi ty.“

Napadlo ho, že tu lhůtu o léta přetáhl. Od té doby, co ho Klára držela před krámem za ruku, uplynulo dobrých šestnáct let. Opozdil se, ale žádná škoda. Nanejvýš přibylo dětí, s nimiž se bude moci spřátelit.

„V Ogallale se možná trhnu,“ pronesl nahlas.

Pom se podivil, ale řekl: „Klidně, Gusi, trhni se, kdy budeš chtít.“

Augusta taky překvapilo, že vyslovil své úvahy nahlas. Možnost usadit se v blízkosti Kláry a její rodiny ho vábila rozhodně víc než představa táhnout s Callem do další divočiny. Klára byla zvídavá bytost, už jako děvče četla kdejaké noviny; měl by si s kým promluvit o současných událostech. Call se o současné události nezajímal a osoba jako Vočko ani nevěděla, co to je. Bylo by příjemné klábosit pravidelně s ženou, která se udržovala ažúr – ovšem taky bylo možné, že po šestnácti letech na té výspě Klářina zvědavost ztratila břit.

„Umíš číst, Pome?“ zeptal se.

„Písmenka znám,“ řekl Pom. „Krátká slova přečtu. Ale žádný velký čtenář nejsem.“

Pár set sáhů daleko viděli kapitána a Deetse popojíždět po břehu a zkoumat situaci.

„Už abysme byli u Červený řeky,“ řekl Pom. „Nížiny nemám rád.“

„Já bych nejradši byl už u Yellowstonu,“ řekl Augustus. „Třeba by se s tím Call spokojil.“

Když se dostali k řece, zdálo se, že přechod bude úplně hladký. Hafan si zřejmě oblíbil Deetse a následoval ho do vody, ani nezavětřil. Call a Pom, Augustus a Vočko a Jehla se rozestoupili po proudu, ale krávy se hrnuly za Hafanem a nejevily žádné roupy.

Voda byla blátivě hnědá a proud rychlý, ale potřebovali uplavat jen pár sáhů. Jeden nebo dva houfky skotu se pokusily otočit, ale jelikož měly po stranách špalír honáků, daly si to brzy vymluvit.

Přestože všechno šlo tak hladce, měl Newt strach a na vteřinku zavřel oči, když na hlubině kůň začal plavat a voda vystoupila až k sedlu. Ale výš už nedosáhla, a když Newt otevřel oči, viděl, že je už skoro na druhém břehu. Dorazil na mělčinu skoro současně s hubeným hnědým rohatcem; Myšák a bulík se bok po boku hrabali na břeh.

Zrovna když se Newt obrátil, aby se podíval, jak přecházejí poslední kusy, prořízl vzduch výkřik tak hrůzný, že div neomdlel. Než stačil směrem k tomu zaječení otočit hlavu, minul ho tryskem Vočko a v patách za ním kapitán. Vehnali se do vody se svinutým lasem v ruce – Newt se podivil, k čemu potřebují laso. Pak našel očima Seana, který znovu a znovu drásavě vykřikoval, až měl Newt chuť si zacpat uši. Sean se taktak držel na koni: po něm a kolem něho se hemžili a kroutili hnědí tvoři. Uprostřed toho zoufalého křiku nemohl Newt nejdřív přijít na to, co je to za hnědé tvory – vypadali jako olbřímí žížaly. Chvíli trvalo, než v mysli zpracoval, co oči viděly. Ty veležížaly byli hadi: vodní mokasíni. Jen si to uvědomil, vjeli za Vočkem a kapitánem do vody taky pan Gus a Deets. Jak se tam tak rychle mohli dostat, Newt netušil, protože ten ryk začal, zrovna když se Myšák a bulík vyhoupli na břeh, tak těsně vedle sebe, že Newt viděl kapičky na balíkových rozích.

Potom křik naráz přestal: Sean sklouzl pod vodu. Jeho hlas vystřídalo téměř okamžitě zběsilé ržání koně, který sebou začal ve vodě házet a brzy zamířil zpátky na mělčinu. Sotva měl půdu pod nohama a vyvstal z vody, setřásl z trupu dva hady, třetí mu sjel z krku.

Vočko a kapitán tloukli do vody svinutými lasy. Newt viděl, jak se Sean vynořil na hladinu kousek níž po proudu, ale už nekřičel. Vočko se hluboko vyklonil ze sedla a chytil Seana za paži, ale kůň se vylekal hadů a chlapec se Vočkovi vysmekl. Deets stál těsně u nich. Když se Sean znovu vynořil, popadl ho Vočko za límec a pevně držel. Sean mlčel, ačkoli Newt viděl, že má ústa otevřená. Deets chytil Vočkova koně za uzdu a donutil ho tiše stát. Vočko vsunul Seanovi ruce pod ramena a přitáhl si ho na sedlo. Hadi se rozprchli, ale ještě jich bylo hezkých pár vidět na hladině. Pom Boggett vytáhl pušku, ale byl příliš otřesený, aby střelil. Deets na něho mával, aby ustoupil. Náhle se ozvalo hlasité prásknutí – to pan Gus svým velkým koltem trefil jednoho hada. Střelil ještě dvakrát a zmizeli další dva. Kapitán jel těsně vedle Vočka a přidržoval Seanovo tělo.

Vočkův kůň v minutě přeplaval hloubku a našel půdu pod nohama. Call a Deets koně znehybnili, aby Vočko mohl vzít umírajícího do náručí – potom dovedl Deets koně na břeh. Augustus vyjel z vody hned za Callem. Dobytek stále ještě přecházel, ale sám bez honáků. Bert, bratři Raineyovi a Allen O’Brien stáli na jižním břehu a nechtělo se jim do vody. Vzadu na kraji prostranství, dobrou míli daleko, se zrovna ukázal povoz a koně.

Vočko předal chlapce Pomovi a Deetsovi. Call rychle vytáhl ze sedla pršiplášť a prostřel ho pod chlapce. Sean měl oči zavřené, tělo sebou maličko škubalo. Augustus rozřízl košili – na hrudníku se ukázalo sedm stop po uštknutí a navíc jedna na krku.

„A kdoví kolikrát ho ještě uštkli do nohou,“ řekl Augustus. „Je zbytečné to počítat.“

„Jak se to mohlo stát?“ zeptal se Pom. Viděl hady na vlastní oči, dokonce na ně mířil, ale pořád mu to připadalo neuvěřitelné a nepochopitelné.

„Nejspíš při své smůle vrazil do hadího hnízda,“ řekl Augustus. „I když jsem v týhle řece hadí hnízdo ještě nikdy neviděl, a to jsem se přes ni brodil nejmíň stokrát. Ještě v žádný řece jsem neviděl tolik hadů.“

„Asi se vyrojili po bouřce,“ řekl Deets.

Call poklekl u chlapce s trpkým pocitem bezmoci. Jestli to nebyla smůla! Doputovat z Irska až sem a vjet na řece Nueces do klubka vodních mokasínů. Vzpomněl si, jak před lety za parného vyprahlého léta zastavil na horním toku Brazos u vysychajícího jezera, aby napojil koně. Vjel s koněm do vody, a zatímco zvíře pilo, náhodou se podíval na hladinu a viděl, že blátivá jezerní mělčina se hýbe zmijemi. V každé kaluži se svíjela klubka čokoládově hnědých hádků. Štěstí že do žádné nevjel. Ten pohled ho tak vyvedl z míry, že bez rozmýšlení jednu zmiji zastřelil – nesmyslný čin, zastřelit jednu jedovatou potvoru tam, kde jsou jich stovky.

Občas vídal mokasíny v řekách při pobřeží, ale nikdy víc než jednoho nebo dva najednou. Kolem chlapce se jich shluklo přinejmenším dvacet, ne-li víc. Na protějším břehu se kůň, na kterém Sean jel, pořád převaloval v blátě a zděšení kovbojové si ho nevšímali. Nejspíš byl taky uštknutý.

Vočkovi, který chlapci přispěchal na pomoc první a plaval na svém koni rovnou mezi zmije, se najednou udělalo tak slabo, že div nespadl z koně. Když sesedal, držel se hrušky, aby se nezhroutil.

Augustus si všiml, jak zbělel, a pospíšil k němu.

„Není ti nic, Vočko?“ zeptal se; ve zmatku někdy člověk přijde k ráně, ani o tom neví. Už kolikrát zažil, jak lidi provrtala kulka, a oni si toho nevšimli. Jeden hraničář se netušeného zranění tak lekl, že zemřel strachy, ne vinou kulky.

„Asi ne,“ řekl Vočko. „Myslím, že jsem je všechny zaplašil.“

„Sundej si gatě,“ řekl Gus. „Třeba máš uštknutí na nohou.“

Naštěstí na nic nepřišli. Nestřežený dobytek se zatím začal rozbíhat. Některé kusy vylézaly na břeh o dobrých sto sáhů níž. Honáci na jižním břehu pořád ještě otáleli.

„Gusi, zůstaň u něho s Deetsem,“ řekl Call a nasedl na koně. „Nesmíme nechat dobytek rozutíkat.“

Všiml si, že vedle Vočkova koně sedí v sedle Newt s tváří bílou jako plátno.

„Pojď nám pomoct,“ křikl na něj, zatímco Vočko a Pom zamířili cvalem k dobytku.

Newt otočil koně a následoval kapitána s pocitem, že páchá na Seanovi křivdu. Měl Seanovi něco říct, i když ho Sean už neslyšel. Chtěl mu říct, aby provedl své předsevzetí a našel si někde nějakou loď a vrátil se honem do Irska a na kapitána se neohlížel. Věděl sice, že Sean umře, že se už nikdy nemůže vydat tu loď hledat, že je pozdě, ale chtěl mu to říct přesto. Měl příležitost říct mu to, ale propásl ji.

Klusal vedle kapitána s pocitem, že bude zvracet a že Seana zradil.

„Chtěl se vrátit do Irska,“ řekl najednou a z očí se mu řinuly slzy. Nestyděl se za ně, tak byl zkrušený.

„To se dalo čekat,“ řekl kapitán pokojně.

Newt držel otěže, plakal a nechal všechnu práci na Myšákovi.

Stále se mu vracel Seanův křik a jak se ti hadi klikatili jako žížaly. Když konečně sehnali dobytek zpátky k hlavnímu stádu, zajel kapitán do řeky, což Newta ohromilo. Nechápal, jak se někdo může vrátit do vody, která se zničehonic může naplnit hady; jenže tentokrát se žádné zmije neukázaly. Newt viděl, že se pan Gus a Deets nehýbají, a říkal si, jestli už je Sean mrtvý. Pořád cítil, že by měl nechat dobytek dobytkem a jít za Seanem a říct mu pár slov, i když Sean nemohl odpovědět, ale bál se to udělat. Nevěděl, co počít, a seděl na koni a plakal, až začal zvracet. Musil se vyklonit a zvracel vedle Myšákovy šíje.

V duchu si přál, aby se mohlo nějak odstát, co se stalo – aby se dny vrátily zpátky do času, kdy ještě byli v Osamělé Holubici. Představoval si, že vidí Seana živého a zdravého, a – učinil, co tenkrát neučinil: řekl mu, aby si pospíšil do Galvestonu a našel si tam loď, která ho odveze domů. Ale přitom se díval na břeh a tam Deets a pan Gus pořád klečeli u Seana. Toužil po tom, aby se Sean posadil a byl zase v pořádku, ale Sean ležel dál a Newt mohl jenom beznadějně sedět na koni a zadržovat dobytek.

Augustus a Deets nemohli pro Seana nic udělat, leda sedět u něho, zatímco jeho život končil.

„Chudák kluk, asi by pro něho bývalo lepší rovnou se utopit,“ řekl Augustus. „Měl vždycky ve všem smůlu.“

„Až nad hlavu,“ přitakal Deets. Cítil slabost ve všech údech. Byl už nejednou svědkem náhlé smrti, ale strašlivější konec ještě nezažil. Cítil, že na něj bude myslet, kdykoli bude přecházet řeku.

Než přebrodil Nueces jeho bratr, Sean O’Brien zemřel. Augustus zakryl chlapce svým voskovaným pláštěm, zrovna když houf koní s dusáním šplhal do břehu. Remuda je míjela tak těsně, že když se pár koní zastavilo, aby se otřásli, jemná sprška zvlhčila Deetsovi záda. Bratři Spettlovi se vynořili z řeky s očima navrch hlavy, přisátí k svým mokrým koním. Na druhém břehu zbytek mužstva pod Callovým vedením nadzvedal povoz, aby sjel bez úhony po příkrém svahu do vody.

„Kdyby byly ty zmije zaútočily na Bola, třeba by je zahnal,“ řekl Augustus. „Tou svou desetikalibrovkou.“

„Vyrojily se po bouřce,“ opakoval Deets. Měl výčitky svědomí, protože dal přednost tomuhle brodu před jiným brodem o kus výš, a teď byl chlapec mrtev.

„Co naplat, Deetsi, život je krátký,“ řekl Augustus. „Pro někoho kratší nad obvyklou míru. To je špatný počinek do začátku.“

Bolivar byl zapšklý. Soudil, že povoz nevydrží dopravu ani přes takovouhle říčku, ale zároveň nebyl ochoten vystoupit. Seděl posupně na kozlíku, Pyskáč vedle něho, zatímco kovbojové přivazovali na vůz lana.

„Tak Sean je mrtvý?“ ptal se kapitána Allen O’Brien, tak ohromený, že sotva jazykem vládl.

„Ano, je mrtvý,“ řekl Call – viděl, jak Gus zakryl mrtvolu.

„Je to moje vina,“ řekl Allen se slzami na kulaté tváři. „Neměl jsem ho brát s sebou. Byl na to moc mladý.“

Call mlčel. Chlapcův věk s tím přirozeně neměl nic společného. Ani zkušený muž by nepřežil, kdyby vjel do takového klubka zmijí. Sám by to možná nepřečkal, a přece se nikdy hadů nebál. Dokazovalo to jen to, co dávno dobře věděl, totiž že v životě číhá víc nebezpečí, než si i ten nejzkušenější muž umí představit. Allen O’Brien by se neměl zbytečně trápit: i když se Irsko zdá být země tak bezpečná, mohlo neštěstí chlapce potrefit i tam.

Jasper a Bert zmije viděli, a Jaspera to tak vzalo, že se nemohl na hladinu ani podívat. Polívka byl vylekaný skoro stejně. Bratři Raineyovi vypadali, že se co nejdřív skácejí z koně.

Jasper by byl nejradši dal výpověď. Už kolikrát přebrodil Nueces, a přece ve chvíli, kdy to měl zopakovat ještě jednou, cítil, že to nejde. Vočko a Pom a všichni, co už byli na druhé straně, mu připadali jako největší šťastlivci na světě.

„Kapitáne, co myslíte, jsou už ty potvory pryč?“ zeptal se.

„Jsou rozehnaný,“ řekl kapitán.

Když užuž měli vjet do vody, vytáhl Jasper pistoli, ale kapitán zavrtěl hlavou.

„Nestřílet!“ křikl. Nevěřil, že by některý z mužů v sedle plovoucího koně dokázal střelit a něco trefit, jako to udělal Gus.

„Jestli něco uvidíte, plácejte do vody,“ dodal.

„Snad nám nenalezou do vozu,“ řekl Pyskáč a pysk se mu chvěl obavou.

Povoz plul líp, než čekali – Bolivar si namočil nohy jenom po kotníky. Jasperem to cuklo, když uviděl klacek, který považoval za hada, ale mokasíni se rozutekli a už se neukázali.

Allen O’Brien sesedl a v pláči postál nad bratrem. Jasper Fant plakal taky, hlavně úlevou nad tím, že ještě žije.

Než se ti dva vyplakali, vytáhli Deets a Vočko z vozu lopaty a asi sto sáhů za řekou pod košatým dubem vykopali hrob. Potom odřízli kus vozové plachty, zabalili do něho mrtvého chlapce a dovezli ho vozem k hrobu. Položili Seana do jámy a Deets a Vočko na něj nahrnuli hlínu, zatímco většina party postávala kolem a nevěděla, co dělat nebo říkat.

„Kdybyste chtěli něco zazpívat nebo pomodlit se, teď je na to chvíle,“ řekl Call. Allen chvilku mlčky stál, pak spustil chvějícím se hlasem něco irského, ale pro pláč nedozpíval.

„Škoda že tu nemám piano,“ řekl Pyskoun, „zahrál bych mu nějakou kostelní.“

„Tak já řeknu pár slov,“ nabídl se Augustus. „Byl to hodný a nebojácný chlapec. Všichni jsme viděli, jak překonal svůj strach z jízdy na koni. Měl krásný tenor a všem nám bude chybět jeho zpěv. Ale nebyl zvyklý na tenhle světadíl. Život je plný nehod, a jeho potrefila nehoda zlá. Všechny nás může potkat stejný osud, nebudeme-li se mít na pozoru.“

Otočil se a nasedl na Malárku. „Prach v prach se obrátí,“ dodal. „A my ostatní potáhneme do Montany.“

Má pravdu, myslel si kapitán. Nejlepší, co se dá dělat v případě smrti, je jít od ní dál. Jeden po druhém kovbojové nasedali a rozjížděli se k stádu; většina se ještě naposled ohlédla k čerstvému hrobu pod dubem.

Augustus čekal na Allena O’Briena, který nasedal poslední. Byl po tom otřesu tak slabý, že se užuž zdálo, že se do sedla nevyšvihne, ale konečně se mu to podařilo, odklusal a obracel se v jízdě tak dlouho, pokud se hrob neztratil ve vysoké šedivé trávě. „Připadá mi to tak nakvap,“ řekl. „Tak strašně nakvap, prostě odjet a Seana opustit. Byl to náš benjamínek,“ dodal.

„Kdybysme byli v městě, vystrojili bysme mu krásný funus,“ řekl Augustus. „Ale jak vidíš, ve městě nejsme. Nedá se nic dělat, leda pobídnout koně.“

„Aspoň tu píseň kdybych mu byl dozpíval,“ řekl Allen.

Kapitola 36

Kořalečná loď smrděla a muži na ní smrděli taky, ale Elmira nelitovala, že nastoupila. Měla malinkou komůrku mezi bednami s pálenkou, na které bylo hozeno pár prken a navrch pár buvolích kůží, aby dovnitř nepršelo, ale většinu času proseděla na zádi a pozorovala nekonečný proud hnědé vody. Někdy bylo tak horko, až se vzduch nad hladinou tetelil a břehy se rozpíjely. Jindy fičel studený vítr s deštěm, ale zahalila se do buvolí kůže a zůstala víceméně suchá. Vítala déšť, protože odpuzoval blechy. Kvůli blechám se jí špatně spalo, ale to byla nízká cena za to, že unikla z Fort Smith. Už měla příležitost seznámit se s blechami, ba s horším neřádstvem, než jsou blechy.

Zatímco se loď sunula palec po palci proti proudu Arkansasu, hnědá řeka se zvolna úžila, a jak se úžila, tím víc kořalečníci vyváděli. Pili potoky pálenky, až se Elmiře zdálo, že budou rádi, jestli jim zbyde něco na prodej. Když vysedávala na zádi, často sice cítila, že ji pozorují, ale nechali ji na pokoji. Jenom Fowler, kápo kořalečníků, s ní tu a tam prohodil pár slov. Fowler byl rozložitý chlap se špinavě žlutými vousy a s neposlušným víčkem. Svévolně mrkalo a škubalo sebou, takže dívat se na Fowlera vyvádělo člověka z konceptu: teď se na vás díval oběma očima, najednou víčko pokleslo a díval se na vás okem a půl.

Fowler pil bez přestání – ve dne v noci, pokud mohla Elmira říct. Když ji vzbudily blechy nebo kolísání lodi, pokaždé slyšela jeho chraplavý hlas mluvit k někomu, kdo byl ochoten poslouchat. Na předloktí měl položenou těžkou pušku a očima věčně pročesával břehy.

Fowler mluvil hlavně o Indiánech, k nimž choval nezkalenou zášť. Býval buvolobijcem a nejednou se s nimi utkal. Když buvoli došli, začal obchodovat s pálenkou. Doposud se ani on, ani žádný z jeho lidí Elmiry v nejmenším nedotkli. To ji překvapilo. Vypadali na hezky neurvalou rotu a bylo od ní velmi neprozíravé, že do lodi vlezla. Ve Fort Smith ji nikdo neviděl odcházet, pokud věděla, a lodníci ji klidně mohli zabít a hodit želvám, aniž by se to někomu doneslo. Prvních pár nocí ležela ve své komůrce s otevřenýma očima a trochu zděšeně čekala, že někdo vklopýtá dovnitř a padne na ni. Čekala a myslela si, že se to každou chvíli stane – a když se to stane, začne znovu starý život, copak se jí po něm nestýskalo? Neutekla snad taky proto? Aspoň přestane být manželkou Julyho Johnsona. Nějakou dobu to třeba bude drsné, ale nakonec přece jen najde Deea a život bude lepší.

Ale chlapi se jí vyhýbali ve dne i v noci – všichni až na Fowlera, který se ustavičně potloukal po lodi. Jednou, když stál vedle ní, najednou klekl a zalícil, ale co považoval za Indiána, byl, jak se ukázalo, jenom keř. „To voko mi cuká ze samýho horka,“ řekl a odplivl obloukem do vody mocnou, tabákem zhnědlou slinu.

Elmira taky pozorovala vzdálené břehy, kde se zelenala jarní tráva. Jak se řeka zužovala, zahlédla plno zvířat: vysokou, kojoty, krávy – ale ani jednoho Indiána. Vytanuly jí na mysli staré příběhy o ženách unesených rudochy. V Kansasu jí dokonce jednou jednu takovou ženu ukázali: vysvobodili ji a žila znovu mezi bělochy. Nepřipadala jí ani tak moc odlišná od jiných žen; vypadala pravda bojácně, ale stejné myšičky nadělaly z jiných žen události mnohem všednější. Těžko si člověk mohl představit, že by Indiáni mohli být ještě horší než buvolobijci; dva z těch holomků byli na palubě. Pohled na ně v ní vyvolal trapné vzpomínky. Byla to chlapiska v kabátech z buvolí kůže, s dlouhými střapatými vlasy – vypadali jako zvěř, kterou lovili. V noci ve své komůrce je občas slyšela, jak močí přes zábradlí; postavili se hned vedle beden s pálenkou a přilévali svou vodu do Arkansasu.

Vždycky si při tom vzpomněla na Julyho, snad proto, že ho nikdy neslyšela močit. July se s takovými věcmi tajil, a když už musel na stranu, nelenil zajít daleko do lesa, aby ji ušetřil rozpaků. Ta ostýchavost a plachost ji kupodivu dráždily – mívala chuť povědět mu, co byla zač, než se vzali. Ale spolkla tu pravdu a kdejakou jinou pravdu, kterou znala: přestala s Julym mluvit vůbec.

Za dlouhých dní a nocí, kdy si neměla s kým promluvit, leda s Fowlerem, a to ještě jen příležitostně, zjistila Elmira, že myslí stále víc na Deea. Na Joea nemyslila, nikdy na něho moc nemyslela. Vlastně jí nikdy nepřipadal jako její dítě, i když ho nepochybně porodila. Ale od začátku na něho pohlížela s odstupem a jenom s mírným zájmem a těch dvanáct let od jeho narození bylo vyplněno čekáním, kdy už bude dost velký, aby se ho mohla zbavit a patřit zase jen sobě. Napadlo ji, že na sňatku s Julym byla dobrá aspoň jistota, že se o kluka postará.

Dee jí v nezávislosti nebránil, protože Dee byl ten nejnezávislejší muž na světě. Nikdy jste nevěděli, kam se Dee poděje ze dne na den; když byl s vámi, veselil se s vámi s chutí, ale jen jste se pootočili, frnk a zmizel do jiného města nebo k jiné milence.

Obloha nad řekou byla čím dál tím vyšší a hlubší, neboť řeka se přestávala klikatit mezi stromy a valila se pláněmi. Noci byly chladné, ráno se rychle oteplilo, takže když se Elmira vzbudila, byla nad řekou bílá poleva a loď zahalovala mlha, pokud slunce nezačalo pálit. Na Elmiru, když ve svém buvolím rouně hlídkovala na zádi, několikrát div nenarazily kachny a husy. V husté mlze ji lekalo cákání ptáků nebo vyskakování ryb. Jednou ji vyděsilo těžké pleskání křídel, když nízko nad lodí letěl obrovský šedivý jeřáb. V prořídlé mlze vídala na mělčinách velebné siluety jeřábů postávajících pokojně na jedné noze bez ohledu na procesí kachen, které proplouvaly kolem. Chuchvalce mlhy se převalovaly nad řekou ještě hodinu i víc po tom, co slunce vyšlo a obloha modře svítila.

V noci znělo z břehů mnoho zvuků, nejčastěji tenké vytí kojotů. Čas od času i za dne zahlédli na břehu kojota nebo šedivého vlka a lovci si procvičovali mušku střelbou po nich. Zřídkakdy se trefili, protože řeka byla ještě pořád příliš široká; někdy viděla Elmira, jak pod kulkami stříká bláto.

Když nepršelo, byla ráda venku i v noci; často vyklouzla na záď a poslouchala klokotání a kolotání vody. Na nebi se třpytily miliony hvězd, jednou jako by úplněk vyvstal rovnou z bílého oparu nad řekou. Byl tak veliký, až se zdálo, že se dotýká obou břehů. V jeho světle získala večerní mlha perleťovou barvu. Potom se měsíc vyhoupl na nebe a zežloutl jako meloun.

Ráno po tom úplňku se jeden z kořalečníků pobil s jedním buvolobijcem. Elmiru probudila hlučná hádka, což nebylo nic nového – hlučná hádka se strhla večer co večer, jen co se muži opili. Jednou nebo dvakrát došlo na pěsti a těla narážela na bedny, které tvořily stěny její komůrky, ale brzy bylo po všem. Takových pranic zažila a zvlášť ji nevzrušovaly.

Ale tahle ranní bitka byla jiná – vzbudilo ji pronikavé zaječení. Skončilo jakýmsi stonem, pak slyšela pád těla na palubu. Potom slyšela těžké oddechování, jak vítěz lapal po dechu. Muž brzy odkráčel a rozhostilo se hluboké ticho – tak hluboké, jako by všichni opustili loď. Elmira se polekala. Kdoví, třeba na loď vnikli Indiáni a kořalečníky pobili. Choulila se do svých dek a říkala si, co bude dělat, když uslyšela Fowlerův bručivý hlas. Byla to jen obyčejná rvačka.

Když slunce vyšlo, vydala se na své místo na zádi. Bylo velice ticho. Muži byli vzhůru a seděli v hloučku na druhém konci. Na místě, kde došlo k bitce, uviděla na tváři k zemi ležet chlapa. Nehýbal se. Podle zrzavých vlasů poznala, že je to jeden z kořalečníků.

Pár minut nato se přišel Fowler a dva tři muži podívat na nebožtíka. Sundali mu opasek a holínky, převrátili ho na záda a vybrali mu kapsy. Na tváři a na břiše byla vrstva ztuhlé krve. Když odstranili z mrtvoly všechno cenné, uchopili ji, rozhoupali a hodili přes palubu. Plavala po vodě tváří dolů, a jak se loď sunula vpřed, narazilo tělo na bok. Tak, a máš to za sebou, pomyslila si Elmira. Nevěděla, jak se ten člověk jmenoval. Přála si, aby zmizel pod vodou, aby se na něho nemusela dívat. Naštěstí byla mlha a tělo se v ní brzy ztratilo.

Za chvilku jí Fowler přinesl snídani.

„Proč se poprali?“ zeptala se.

„Kvůli vám,“ řekl Fowler a víčko mu kleslo.

To bylo překvapení. Nezdálo se, že by o ni muži měli zájem. A pokud se opravdu utkali kvůli ní, bylo nezvyklé, že se o ni nebožtík neucházel.

„Kvůli mně, jak to?“ zeptala se.

Fowler se na ni zahleděl svým okem a půl.

„Jste tu jediná ženská, ne?“ řekl. „Mezi našinci je pár takovejch, co by rádi využili příležitosti. Ale ten, co měl nejvíc řečí, je teďka zabitej.“

„Vypadá to tak,“ řekla. „A kdo ho zabil?“

„Zwey,“ řekl Fowler.

Velkej Zwey byl z obou buvolobijců ten větší šereda. Měl mastné fousy a černo za nehty. Po tom, co si s nima užila, bylo divný pomyslet si, že se jí zastal zrovna buvolobijec.

„Proč to udělal?“ zeptala se. „Co mu na tom sejde, co se mnou bude?“

„Líbíte se mu,“ řekl Fowler. „Povídal, že se s vámi ožení.“

„Ožení?“ podivila se Elmira. „Se mnou se nemůže oženit.“

Fowler mlaskl. „To on neví,“ řekl. „Velikej Zwey není docela normální.“

Z vás není žádnej docela normální, pomyslela si Elmira, a já zřejmě taky nejsem normální, protože jinak bych tady nebyla.

„Co jste čekala, když jste se nalodila s lidmi, jako jsme my?“ řekl.

Elmira neodpověděla. Od té doby na sobě často cítila oči Velikého Zweye, třebaže s ní nikdy nepromluvil ani se k ní nepřiblížil. Ostatní se chovali zrovna tak – patrně ze strachu, že by je zabil a hodil přes palubu, kdyby s ní prohodili slovíčko. Zwey proseděl na druhém konci lodi dlouhé hodiny a hleděl na ni. Budilo to v ní hořkost. Už si myslel, že mu patří, a ostatní muži si to mysleli taky. Drželi se v uctivé vzdálenosti, ale ani je nenapadlo, že je nezávislá osoba. Patřila buvolobijci, který s ní nikdy nepromluvil.

Jejich bázeň v ní budila pohrdání, a kdykoli někoho přistihla, že se na ni dívá, zmrazila ho ledovým pohledem. Napříště už nikomu nic neřekla a trávila své dny v mlčení, pozorujíc hnědý proud vody za lodí.

Kapitola 37

Cestování bylo ještě horší, než Roscoe předpokládal, a on předpokládal, že to bude peklo.

Byl z Fort Smith pryč sotva tři hodiny, když ke své smůle narazil na houf divokých sviní. Z neznámého důvodu měl Memfis, jeho kůň, z kanců bláznivý strach a tenhleten houf divočáků mimořádně nesnášel bělouše, případně náměstky šerifa. Než si Roscoe prasat pořádně všiml, už pádil. Ještě štěstí že borovice nebyly moc husté, jinak by to byl jeho konec. Svině vedl velký hnědý kňour, s velkým náskokem před ostatními. Byl mu v patách, než Memfis stačil nabrat rychlost. Roscoe vytrhl pistoli a střílel po divočákovi, pokud nevystřílel zásobník, ale vždycky vedle, a když se při tom úprku mezi stromy s houfem sviní v patách pokoušel znovu nabít, upustil kulky. Měl sice pušku, ale bál se ji vyndat, aby ji neupustil taky.

Ještě že prasata nebyla příliš houževnatá. Brzy ustala v pronásledování, ale Memfis nezpomalil, pokud se nevydal z posledních sil. Načež byl pro zbytek dne k nepotřebě. Když se odpoledne zastavil u potoka, aby se napil, podklesla mu kolena. Roscoe musel slézt a švihnout ho pětkrát nebo šestkrát lariatem, než se bělouš vyhrabal z bahna. Ovšem od té doby měl Roscoe bláto až za ušima. Spadla mu taky holínka a uvázla v mokřině tak hluboko, že ji stěží vytáhl. Neměl s sebou žádné rezervní boty, zejména proto, že žádný rezervní pár nevlastnil, a tak mu chtěj nechtěj skoro celé odpoledne uteklo čištěním obuvi, kterou disponoval.

První ležení rozbil sotva deset mil od města. Netrápila ho ani tak blízkost města jako blízkost prasat. Třeba ho kňouři pořád sledují; při pomyšlení, že se na něho vrhnou, sotva usne, nezamhouřil oka téměř až do rána. Roscoe byl městský člověk a neprospal v lese mnoho času. Spával tvrdě na starém divanu ve vězení, poněvadž tam se člověk nemusel bát hadů ani kanců, ani Indiánů, ani lupičů, ani medvědů a jiných osidel, ledaže vás tu a tam obtěžoval hulákající rušitel veřejného pořádku, ale to se dalo přeslechnout.

Když noc pokročila, bylo v lese hlučno jako v hospodě, bohužel Roscoe nevěděl, co většina těch zvuků znamená. Vnímal je jako hrozby. Proseděl noc, zády opřený o strom, pistoli v ruce a ručnici na klíně. Když začalo svítat, byla únava větší než strach, že ho sežerou svině nebo medvědi. Natáhl se a na chvilku si zdříml.

Nazítří se cítil tak unavený, že se stěží udržel v sedle, a Memfis byl zmožený skoro stejně. Vzrušení prvního dne opadlo a dostavila se kocovina. Ani jezdec, ani kůň se valně nezajímali o okolí, a Roscoeovi se nezdálo, že udělal nějaký pokrok v dohánění Julyho. Ještě štěstí, že mezi Fort Smith a Texasem vedla dobře vykolíkovaná vojenská trasa; po ní klopýtali s Memfisem celý den s hojnými přestávkami k načerpání sil.

Když se slunce klonilo k západu, měl dojem, že se na něj usmálo štěstí. Slyšel křik, vjel na palouk u cesty a zjistil, že to není palouk, ale paseka, kde nějaký farmář pokácel stromy. Teď se ten člověk snažil paseku dokonale vymýtit tím, že vyklučí pařezy tak, že je vyvrátí párem soumarů. Muly tahaly a trhaly velkým pařezem a farmář povykoval, aby víc zabraly.

Roscoea zaujala ne práce, ale přítomnost zemědělce, neboť svědčila o výskytu nějakého stavení v nejbližším okolí. Třeba se jednu noc vyspí se střechou nad hlavou. Popojel a zůstal stát v uctivé vzdálenosti, aby nepoplašil spřežení. Pařez byl vytržen jen částečně – ještě slušný počet silných kořenů vězel v zemi.

Vtom si Roscoea všiml farmář s měkkým širákem do čela. Ustal v díle a zkoumavě si ho prohlížel. Roscoe popojel ještě blíž a chtěl se představit, když tu farmář sundal klobouk a k Roscoeovu úžasu vyšlo najevo, že to není muž, nýbrž statná žena v mužských šatech. Měla kaštanové vlasy a propocenou košili.

„Tak co, slezete a pomůžete mi, anebo tam budete dál sedět a zevlovat?“ zeptala se a setřela si z čela pot.

„Jsem náměstek šerifa,“ prohlásil Roscoe v domnění, že to bude dostatečné vysvětlení.

„Tak to si radši tu hvězdu sundejte, když vás tak tíží,“ odvětila farmářka. „Pomozte mi přeseknout kořeny. Ráda bych dostala tenhle pařez ven před setměním. Jinak se budeme dřít v noci a já nerada mrhám petrolejem.“

Roscoe nevěděl, co si má myslet. V životě se nepokusil vyvracet nějaký pařez a nehodlal s tím začínat. Ovšem spát v lese se mu taky nechtělo, pokud se tomu mohl vyhnout.

Žena si prohlížela Memfise a najednou zadržela dech. „Třeba bysme mohli toho koně připřáhnout k mulám,“ řekla. „Moje muly nejsou vyběravý.“

„Tenhle kůň by nevěděl, co dělat, kdyby ho někdo zapřáhl,“ řekl Roscoe. „Je to jezdecký kůň.“

„Aha,“ řekla žena. „Chcete říct, že je pitomej anebo línej na práci.“

Prostořekých ženských bylo na světě zřejmě plno. Farmářka mu poněkud připomínala Broskev.

Dost zdráhavě sesedl a přivázal Memfise ke keři na kraji pole. Žena čekala. Vtiskla Roscoeovi sekyru a on začal přesekávat tlusté tuhé kořeny, zatímco žena povzbuzovala muly. Pařez kousek povystoupil, ale neuvolnil se. V posledních letech neměl Roscoe často sekyru v ruce a chyběl mu cvik. Přesekávat kořeny nebylo jako sekat dříví na oheň. Byly tak tuhé, že se do nich sekyra nezaťala, pokud jste nesekli správně. Jednou se strefil do kořene příliš blízko pařezu, sekera mu vyletěla z ruky a div nezasáhla ženu do paty.

„Zatra, sama vyskočila!“ řekl Roscoe.

Žena se ušklíbla. „Škoda že nemám kus nevydělaný kůže, uvázala bych vám ji k ruce,“ řekla. „Aspoň by se vám líp plácaly mouchy. Který město si vás proboha vybralo za náměstka šerifa?“

„Fort Smith,“ řekl Roscoe. „Šerifem je July Johnson.“

„Škoda že sem nezabloudil radši on,“ řekla žena. „Snad by uměl přeseknout kořen.“

Pak začala znovu pobízet muly a Roscoe dál mlátil do kořenů a křečovitě tiskl sekyru, aby mu zase neulítla. Než bys řekl švec, byl zbrocený víc než žena, pot se mu řinul do očí a kanul v potůčcích kolem nosu. Už léta se tak nezapotil a nepociťoval nad tím žádný požitek.

Pro pot skoro neviděl, když muly mocně zabraly a jeden z kořenů, které se zrovna chystal přetnout, vyklouzl ze země, rozvinul se jako had a šlehl po něm. Zasáhl ho těsně nad kolena a smýkl s ním dozadu, takže mu sekyra zase vypadla. Snažil se najít rovnováhu, ale mamě: svalil se na záda. Kořen sebou ještě cukal a škubal, jako by byl živý.

Žena se ani neohlédla. Muly pařez nadzvedly a ona jim nedovolila popustit, pobízela je opratěmi, vřískala na ně, jako by byly hluché; Roscoe ležel a pozoroval, jak se veliký pařez pomalu sune z díry, v níž vězel taková léta. Pár menších kořenů ještě drželo, ale muly táhly a pařez byl brzy venku.

Roscoe pomalu vstal a zjistil, že sotva může chodit.

Zdálo se, že ženu rozveseluje pohled na to, jak se belhá kolem a snaží se znovu získat kontrolu nad svými údy.

„Koho že vás to poslali chytit?“ zeptala se. „Nebo se prostě rozhodli, že nestojíte za plat, který dostáváte, a vyhnali vás z města?“

Roscoe se cítil dotčený. Dokonce i cizí lidi jako by si mysleli, že si nezaslouží svou mzdu, a přece, jak on to viděl, si zasloužil plné uznání už jen za svou péči o věznici.

„Hledám July Johnsona,“ řekl. „Utekla mu žena.“

„Škoda že neutekla sem,“ litovala farmářka. „Zapřáhla bych ji do práce, aby mi pomohla vyklučit tohle pole. Jde to pomalu, když je na to člověk sám.“

Nicméně dělala pokroky. Na jižním konci pole, kde byl uvázaný Memfis, stálo už čtyřicet nebo padesát pařezů.

„Kde máte mužský?“ zeptal se Roscoe.

„Pryč anebo pod drnem,“ řekla žena. „Ne a ne kápnout na manžela, kterej by se udržel při životě. Synové nestáli o práci; když vypukla válka, odešli z domu a už se nevrátili. Jak se jmenujete, náměstku?“

„Roscoe Brown,“ řekl.

„Já jsem Luisa,“ řekla žena. „Luisa Brooksová. Narodila jsem se v Alabamě a lituju, že jsem tam nezůstala. Dva muže jsem pochovala tam, ten třetí je pochovanej na tomhle zboží. Hned za domem je zakopanej, jmenoval se Jim,“ dodala. „Byl tlustej a nemohla jsem no dostat na vůz, tak jsem vykopala jámu a tam leží.“

„To je mi vás líto,“ řekl Roscoe.

„Já si to neberu, stejně jsme spolu nevycházeli,“ řekla Luisa. „Pil a modlil se k tomu; podle mě má bejt mužskej buďto vochlasta, nebo zbožnej. Jednou jsem mu řekla, že klidně může natáhnout brka, že mně je to volný, a sotva tři neděle nato vopravdu pad a bylo po něm.“

Roscoe se zprvu těšil na nocleh, ale teď už ho to tak nelákalo. Luisa Brooksová ho pomalu děsila stejně jako bachyně. Muly dovlekly pařez k ostatním a Roscoe šel Luise pomoct ho odvázat

„Roscoe, zvu vás na večeři,“ řekla, než se stačil rozhodnout k odchodu. „Vsadím se, že jídlo ti jde líp než štípání dříví.“

„Jenže já bych měl jít shánět Julyho,“ řekl Roscoe nerozhodně. „Utekla mu žena.“

„Taky jsem chtěla utýct, než se Jim poroučel,“ řekla Luisa. „Kdybych byla zdrhla, aspoň bych mu nebyla musela kopat hrob. Jim byl tlustej. Musela jsem k němu přivázat mulu, aby ho vyvlekla z domu. Celej den jsem strávila taháním pařezů a pak jsem do půlnoci zakopávala manžela. Jak jste starej?“

„Bude mi osmačtyřicet,“ řekl zaskočený Roscoe.

Luisa si sundala klobouk a ovívala se, zatímco šli za mulami po mezi. Roscoe vedl koně.

„Hubený vydržej dýl než tlustý,“ podotkla Luisa. „Vy vydržíte nejmíň do šedesátky.“

„To snad dýl,“ namítl Roscoe.

„Umíte vařit?“ zeptala se Luisa. Byla to pěkná žena, značně klenutá.

„Ne,“ přiznal Roscoe. „Většinou jím v hospodě nebo u Julyho doma.“

„Já taky vařit neumím,“ řekla Luisa. „Nikdy mě to nebavilo. Já ráda obdělávám pole. Dělala bych na poli ve dne v noci, kdyby se v noci nemuselo draze svítit.“

To bylo zvláštní. Roscoe ještě neslyšel o nějaké samostatné rolnici, jen o černoškách, které chodily trhat bavlnu, když se sklízela. Došli na paseku dokonale vyklučenou. Stál tam velký srub a corall obehnaný drátem. Luisa odstrojila muly a zavřela je do ohrady.

„Nechala bych je venku, ale utekly by,“ vysvětlila. „Nemají pro zemědělství takovou vášeň jako já. K večeři budeme mít kukuřičnej chleba. To je moje hlavní jídlo.“

„A proč ne slaninu?“ zeptal se Roscoe. Byl pořádně hladový a byl by uvítal špalík šunky nebo pěknou kotletku. Kolem srubu se batolil houf kuřat – z jednoho každého by byla chutná pečínka, ale jsa hostem, neopovážil se o tom zmínit.

„Prasata nechovám,“ řekla Luisa. „Jsou moc chytrá. Nehodlám se trápit se zvířaty, na který se musí s chytristikou. Já bych nejradši pořád jen obdělávala půdu.“

Jak řekla, pohostila ho Luisa kukuřičným chlebem a na zapití byla voda ze studně. Srub byl prostorný a čistý, ale jídla v něm bylo málo. Roscoe nechápal, jak to, že Luisa tak prospívá, když se živí jen plackami. Napadlo ho, že nikde neviděl dojnou krávu, takže se zřejmě obešla i bez takového přepychu, jako je mléko a máslo.

Žvýkala svou placku spokojeně a občas se ovívala. Ve srubu bylo horko a ticho.

„Pochybuju, že toho svýho šerifa doženete,“ řekla a kriticky si ho prohlížela.

Roscoe o tom pochyboval taky, ale domníval se, že aspoň naoko musí předvést nějakou snahu. Pravděpodobnější bylo, že když bude pojíždět kolem dokola dost dlouho, July se vrátí a nakonec najde on jeho.

„Jel do Texasu,“ řekl. „Třeba potkám někoho, kdo ho viděl.“

„Spíš narazíte na houf Komančů,“ řekla Luisa. „A pak už si víckrát nepochutnáte na dobrým kukuřičným chlebu.“

Roscoe nechal poznámku bez odpovědi. Čím míň uslyší o Indiánech, tím líp, soudil. Chvíli žvýkal kukuřičný chleba a radši neuvažoval o žádné z rozmanitých věcí, které by se mu mohly v Texasu přihodit.

„Byl jste někdy ženatý?“ zeptala se Luisa.

„Ne, madam,“ odpověděl Roscoe. „Dokonce ani zasnoubený.“

„Jinými slovy, přišel jste nazmar,“ řekla Luisa.

„No, už hodnou dobu jsem náměstkem šerifa,“ řekl Roscoe. „Starám se o vězení.“

Luisa si ho bedlivě prohlížela způsobem, z kterého mu bylo trochu nevolno. Jediné světlo ve světnici vydávala malá petrolejka na stole. Kolem lampy bzučelo pár můr a jejich křídla vrhala na stůl stíny. Placka byla tak suchá, že ji Roscoe musel zapíjet opětovanými doušky vody.

„Roscoe, vybral jste si špatný řemeslo,“ řekla Luisa. „Ale kdybyste se naučil, jak se zachází se sekyrou, moh by z vás být ještě dobrý farmář.“

Roscoe nevěděl, co na to říct. Že skončí jako farmář, bylo zhola nepravděpodobné.

„Proč utekla tomu šerifovi žena?“ zeptala se Luisa.

„Neřekla to,“ odtušil Roscoe. „Možná že to řekla Julymu, ale sotva, poněvadž on odjel dřív než ona.“

„Asi se jí nelíbilo v Arkansasu,“ uvažovala Luisa. „Jestli je to tak, měl by ji nechat jít. Já mám Arkansas ráda, i když to není žádná Alabama.“

Poté hovor vyschl. Roscoe si vroucně přál, aby bylo k jídlu ještě něco jiného kromě placky, jenže nikde nic. Luisa si ho dál prohlížela z protější strany stolu.

„Roscoe,“ zeptala se po chvíli, „máš ty vůbec nějakou zkušenost s ženskými?“

Roscoeovi připadla ta otázka neomalená a dal si s odpovědí načas. Kdysi, před takovými dvaceti lety, se mu líbilo děvče jménem Betsy a uvažoval o tom, že je jednou večer pozve na procházku. Ale byl ostýchavý, a než se rozhoupal, umřela Betsy na neštovice. Nepřestal litovat, že se nikdy nedostali k tomu, aby si spolu večer vyšli na procházku, ale od té doby žádné zvláštní styky s ženami nenavazoval.

„No, nic moc,“ přiznal nakonec.

„Tak já ti povím, jak by se dalo pomoct nám oběma,“ řekla Luisa. „Ať si tvůj šerif hledá manželku sám – to je jeho věc. Zůstaň tady a vezmi si mě.“

Pronesla to týmž přesvědčeným, trošku dunivým hlasem, který zřejmě vždycky užívala – po dni stráveném pokřikováním na soumary bylo, asi těžké mluvit tiše.

Ačkoli to bylo řečeno břeskně, domníval se Roscoe, že se přeslechl. Přece žena zčistajasna nepožádá muže o ruku. Bádal dobrou minutu, co to vlastně říkala, a snažil se zjistit, čemu asi špatně rozuměl. Ale nebyl s to na to přijít, a tak jen pomalu žvýkal poslední sousto chleba.

„Co jste to říkala?“ řekl konečně.

„Říkala jsem, že bysme se měli vzít,“ řekla Luisa zřetelně. „Ses nemluva, a to se mi na tobě líbí. Jim mluvil a mluvil, pokud zrovna nechlastal. Už mě nebavilo ho poslouchat. A taky seš hubenej. Když zkápneš, pochovám tě jedna dvě. Už jsem pohřbila dost manželů, abych s takovým pádem počítala. Co tomu říkáš?“

„Já se ženit nechci,“ řekl Roscoe. Uvědomoval si, že to zní nezdvořile, ale byl příliš rozrušený, než aby to řekl jinak.

„No, ještě sis to neměl čas rozmyslit,“ řekla Luisa. „Nech si to projít hlavou, až dojíš ten chleba. Pohřbívám manžely strašně nerada, ale nechci žít sama. Jim nebyl moc k čemu, ale aspoň měl člověk někoho, v posteli. Přivedla jsem na svět šest kluků, ale žádnej nezůstal doma. Měla jsem taky dvě holky, ale obě mi umřely. To je celkem osm dětí. Vždycky jsem jich chtěla mít deset, takže mi dvě ještě chybí do počtu a času už je nakrátce.“

Žvýkala chvíli chleba. Vypadala pobaveně, ačkoli Roscoe si nedovedl představit, co je tu zábavného.

„Z jak početný seš rodiny?“ zeptala se.

„Byli jsme jenom čtyři bratři,“ řekl Roscoe. „Mami brzy umřela.“

Luisa ho pozorovala, až ho mrazilo. Vzpomněl si, že si má nechat projít hlavou ten nápad s ženěním, než dojí chleba. Ale ztratil chuť k jídlu a musel sousta polykat násilím. Začal mít svrchu na čím dál víc lidí: Všechno to spustil Jake Spoon. Co měl co pohledávat ve Fort Smith? Řetěz nerozvážných činů, jichž se dopustili nejrůznější jeho bližní, nakonec vyústil v jeho přítomnost v tomhle srubu uprostřed divočiny, ve společnosti dorážející vdovy. Jake si neměl sedět na pistoli a nesahat v případě nouze po buvolačce. Benny Johnson si měl hledět bolavých zubů a neprocházet se po ulici v pravé poledne. July si neměl brát Elmiru, když si ji nedovedl udržet, a Elmira samozřejmě neměla co pohledávat na kořalečné lodi.

Nikdo nepomyslel na něho, a občané fortsmithští, především Broskev Johnsonová a Charlie Barnes, dělali, co mohli, aby ho vypudili.

Narozdíl od nezájmu občanů fortsmithských jevila o něho Luisa Brooksová zájem daleko větší, než byl zvyklý.

„Nikdy jsem nebyla žádný masojídek,“ řekla. „Po kukuřičným chlebě je člověku lehko na nohou.“

Ovšem Roscoe nohy lehké neměl. Obě lýtka ho pálila, jak ho švihl ten kořen. Spolkl poslední drobečky kukuřičného chleba a zapil je dalším douškem nebo dvěma chladné vody.

„Seš docela k světu,“ řekla Luisa. „Jim byl samá bradavice. Měl bradavice na rukou i na krku. Jak se tak koukám, ty žádný bradavice nemáš.“

„To tedy nemám,“ připustil Roscoe.

„Tak, a jsme po večeři,“ řekla Luisa. „Co říkáš mý nabídce?“

„Nejde to,“ řekl Roscoe, snaže se podat odmítnutí formou co nejšetrnější. „Kdybych Julyho nenašel, ještě bych přišel o místo.“

Luisa vypadala, že nad ním zoufá. „To jste pěknej host,“ řekla. „Já vám povím, co uděláme: vyzkoušíme to. Nemáte s ženskejma dost zkušeností, abyste věděl, jestli se vám manželství bude zamlouvat. Třeba vám bude pasovat jako malina. A kdyby vám náhodou páslo, moh byste dát vale funkci tak riskantní, jako je náměstek šerifa.“

Fakticky, dělat náměstka se proměnilo ve funkci takřka nesnesitelně riskantní – to musel Roscoe uznat. Ale manželství má taky svoje rizika, aspoň podle Julyho soudě.

„Kníry nejsou zrovna můj ideál,“ řekla Luisa. „Ale život je koneckonců kompromis.“

Jedli kukuřičný chleba rovnou z pánve, takže nepotřebovali mýt nádobí. Luisa vstala a vyhodila pár drobků ze dveří kuřatům, která se po nich lačně vrhla, dvě dokonce přicupitala dovnitř.

„Vy kuřata nejíte?“ zeptal se Roscoe a pomyslel si, oč chutnější by bývala ta placka, kdyby se k ní přikusovalo kuře.

„Ne, chovám je jenom proto, že zobou různou havěť,“ řekla Luisa. „V Alabamě jsem se najedla kuřat nadosmrti.“

Roscoe cítil silné rozechvění. Otázka noclehu se už nedala odkládat. Těšil se, že přespí ve srubu v bezpečí před hady a kanci, ale teď od toho úmyslu ustoupil. Za celý život nestrávil noc sám s ženou a nehodlal kvůli Luise ten zvyk měnit. Vdova stála ve dveřích a pila vodu z čerpáku. Propláchla si douškem nebo dvěma ústa a plivla vodu ven. Pak vrátila čerpák zpátky do vědra a naklonila se nad Roscoea tak těsně, že se div nepřevrátil i se židlí.

„Roscoe, dost dlouhos ležel ladem,“ řekla. „Pojď, vyzkoušíme to.“

„Jsem starý mládenec, ani bych nevěděl, jak do toho,“ řekl Roscoe.

Luisa se napřímila. „Mužský jsou nejnanicovatější plemeno, co jsem kdy viděla,“ řekla. „Tak si to vezmi. Honíš se za šerifem, kterýho v tom státě, kterej je ze všech států Unie nejnebezpečnější, sotva najdeš, a jestli ho nakrásně najdeš, chlapec se hned sebere a poběží za manželkou, která vo něm nechce slyšet. Při tý příležitosti pravděpodobně přijdeš o skalp, nebo vás pověsej nebo vás nějakej Mexikánec propíchne. A to všechno jen proto, že se snažíš spravit, co se spravit nedá. A proti tomu stojím já, majitelka půdy a zdravá ženská. Jsem ochotná si tě vzít, i když nemáš žádný zkušenosti ani v oboru zemědělství, ani v oboru manželství. Mně bys byl k užitku, kdežto tomu šerifovi anebo městu, pro který děláš, neprospěješ za mák. Naučím tě ovládat sekeru i spřežení a poskytnu ti kukuřičnýho chleba, kolik sníš. A můžeme si k němu udusit i trochu hrášku, až dozraje. Hrášek umím. Navíc vlastním jednu z mála péřových matrací v těchhle končinách, takže bys spal na měkkým. Jenže ty se to bojíš zkusit. Jestli tohle není zbabělost, tak už nevím.“

Roscoe ve snu nečekal takový proslov a netušil, jak na něj odpovědět. Luisin přístup k manželství se nepodobal ničemu, co kdy poznal, i když, popravdě řečeno, zkoumáním různých přístupů k manželství mnoho času nestrávil. Nicméně vjel na Luisino pole hodinu před slunce západem, a teď byla sotva hodina po soumraku. Její žádost mu připadala zbrklá, ať to vzal, jak to vzal.

„Ale vždyť se sotva známe,“ řekl. „Jak víte, že spolu budeme vycházet?“

„To nevím,“ připustila Luisa. „Proto ti taky nabízím, abysme to vyzkoušeli. Když se ti to nebude líbit, můžeš jít, a myslím, že bych tě dokázala brzy vyhnat, kdyby ses mi nějak zvlášť nezamlouval. Jenže ty v sobě nemáš ani tolik kuráže, abys to zkusil. Tak se mi zdá, že máš z ženskejch strach.“

Roscoe musel přiznat, že je to pravda; nějakou tu kurvu občas v to nepočítaje. Přiznal to jen sobě, ne Luise. Po úvaze se rozhodl, že bude líp na to obvinění neodpovídat.

„Nejspíš si ustelu támhle na dvorku,“ řekl.

„Jak chceš,“ řekla Luisa. „Ale pozor na Adu.“

To bylo překvapení. „Jakýho Adu?“ zeptal se.

„Ada je had,“ řekla Luisa. „Velikej chřestýš. Pojmenovala jsem ho po strýci, poněvadž jsou oba stejně líný. Nechávám si ho, protože chytá myši a jiný hlodavce. Neobtěžuje mě a já neobtěžuju jeho. Ale zdržuje se na dvorku, tak si dej pozor, kam házíš deku.“

Roscoe pozor dával. Počínal si tak opatrně, že si rovnal lůžko dobrých dvacet minut. Ani potom ho myšlenka na velkého hada neopustila. Ještě nikdy neslyšel o někom, kdo by dal hadovi jméno; ale nic z toho, co Luisa dělala, se neshodovalo s chováním, jaké mu bylo známo. Neměla se o tom hadu zmiňovat, takhle sotva usne. Doslechl se, že hadi mají ve zvyku připlížit se k člověku a hřát se mu na prsou, a hřát hada na prsou bylo to poslední, co si přál. Pevně se zabalil do deky, aby se k němu Ada nedostal, ale noc byla horká a dusná; za chvilku se koupal v potu a stejně nemohl spát. Kolem rostlo plno plevele a kopřiv, a kdykoli se v trávě něco hnulo, představoval si, že je to veliký had. Možná že se chřestýš spřátelil s Luisou, ale to ještě neznamená, že je krotký.

Hodiny míjely a Roscoe pořád nemohl usnout, ačkoli byl celý uondaný. Jestli se pořádně nevyspí, neudrží se na nohou a padne a nikdy se nevrátí do Fort Smith. Víčka mu užuž klesala, ale pak ho vytrhlo z klímání nějaké šustnutí, a to se opakovalo tak dlouho, dokud ho únava nezdolala tak, že mu bylo jedno, jestli zhyne nebo ne. Seděl opřený o srub, ale sjížděl níž a níž, až usnul na zádech na zemi.

Při probuzení ho čekalo větší leknutí než svinutý chřestýš na prsou. Obkročmo nad ním se tyčila Luisa. V rozespalosti jako by se mu probral jen mozek. Jindy by při zjištění, že nad ním stojí obkročmo nějaká osoba, navíc rodu ženského, vyskočil jako jelen, ale teď měl údy spánkem tak ztěžklé, že se ani nehnul, a jen udržet oči otevřené ho stálo nadlidskou námahu. Bylo těsně před úsvitem, pořád parno a dusno. Všiml si, že Luisa má bosé nohy zrosené až po kotníky. Do tváře jí neviděl a netušil, co zamýšlí, leč vroucně zatoužil po starém vězeňském kanapi, kde noci plynou bez výtržností. Byl sice jen ve spodním prádle, ale přikrývku měl přitaženou k hrudi, takže aspoň nebyl přistižen v nedbalkách.

Vteřinku se z té úvahy ospale radoval, jenže za další vteřinku už to nebyla pravda. Luisa vsunula pod pokrývku mokrou nohu a odkopla ji. Roscoea jímal spánek tak hluboký, že se nezmohl na obranu. Jeho ustrnutí ještě vzrostlo, když mu Luisa dřepla na břicho, hrábla do spodků a chopila se jeho údu. To se mu ještě nestalo: nebyl schopen pohybu, jen úd o své újmě mohutněl.

„Chlapák,“ podotkla Luisa uznale a usedla naň: místo deky nyní halily náměstka spodničky. Náhle prorazilo mlhou slunce a osvětlilo mýtinu, což jeho rozpaky umocnilo. Co kdyby někdo přiklusal a zhlédl páchanou nepřístojnost.

Přítomna však byla jen dvě tři kuřata, a Roscoea obtěžovala i ta. Snad si to jen představoval, ale zdálo se mu, že se dívají. Luisa se však vrtěla a natřásala a o jeho názor na věc nejevila zájem. Rozhodl se, že nejmoudřejší bude dělat, jako že se mu to jenom zdá, i když dobře věděl, že se mu nic nezdá. Ale nestačil si to všechno v hlavě řádně srovnat; ostatně Luisa si vedla tak vehementně, že by se mu bylo při tom natřásání stejně všechno znovu rozsypalo. Jednou dvakrát se dokonce vznesl nad zem, strhla ho z plachty, smýkla s ním do kopřiv, takže musil pootevřít oči, aby se poohlédl po nějakém záchytném keříčku. Ve chvíli, kdy se octl zcela mimo podložku, záležitost vyvrcholila. Vzdor kuřatům, kopřivám a nebezpečí, že je někdo přistihne, ucítil ostrou rozkoš. Luisa se dočkala zřejmě brzy nato, protože kolotala ještě energičtěji a vydávala chrochtavé zvuky. Potom se ztišila a drbala mu na kotnících komáří štípance. Brzy vypadl, ale Luisa zůstala sedět. Neměla se k řeči. Jen občas zamlaskala na kuřata. Kopřivy pálily Roscoea do krku. Nad obličej mu připlulo hejno tiplic, ale Luisa je odehnala.

„Hele – Ada!“ řekla. Asi deset sáhů od nich se opravdu přes poleno plazil veliký chřestýš. Ale Luisa se nehýbala a nedbala chřestýše ani čeho jiného.

„Tak co jsi za zpěváka, Roscoe?“ zeptala se. „Stačíš jen na jednu písničku?“

Roscoe mlhavě tušil, co má na mysli.

„Většinou vůbec nezpívám,“ řekl.

Luisa vzdychla. „Zrovna moc hr nejseš, ale beznadějný to s tebou taky není,“ řekla a setřela si rukávem z tváře pot. „Tak se půjdeme podívat, jak se nám upekl chleba.“

Vstala a vešla do domu. Roscoe se rychle oblékl, přetáhl své věci za roh ke vchodu a nechal je tam v kupě ležet.

Když vstoupil do světnice, položila Luisa pánev s čerstvou plackou na stůl a snídali.

„Tak co, jak ses rozhod: pro veselku, nebo pro Texas?“ zeptala se po chvíli.

Roscoe věděl, že musí do Texasu, ale po tom, co za ním Luisa přišla a posadila se na něho, se k tomu odhodlával s těžším srdcem. Předně se mu do Texasu vůbec nechtělo: naděje, že najde Julyho, byla malá, a naděje, že July najde Elmiru, mizivá. Objevil, že Luisa není bez půvabů, a možnost ty půvaby nezávazně vyzkoušet byla lákavá. Třeba se nakonec ukáže, že je lepší tenor než kdekdo, jeho včetně, předpokládal. A v Texasu se mu sotva naskytne příležitost, aby svůj talent rozvinul.

„To je nesnadná volba,“ řekl, třebaže mu tíži rozhodnutí poněkud ulehčovalo vědomí, že život s Luisou by neznamenal jen spočinutí v péřových poduškách. Znamenal taky pachtit se celý den vyvracením pařezů, činnost, k níž se necítil ani povolaný, ani vyvolený.

„Měla jsem svatou pravdu,“ prohlásila Luisa. „Vy mužští jste nanicovatý plemeno. Hodíte se nanejvýš k nějakýmu tomu píchnutí tu a tam, a to je všecko. Z tebe by se stejně pořádnej zemědělec nikdy nestal.“

Roscoeovi se sevřelo srdce – bůhvíproč. Přes ten břeskný hlas nepřipadala mu už Luisa tak nesympatická jako zkraje. Třeba by si dala říct a zvolnila trochu tempo, a kdo ví, snad by se i přestěhovala do města a spokojila se s velikou zahradou, kdyby se jí to správně podalo. Ale co July? Julymu vděčil za místo, July byl na něho hodný. To mu nemohl udělat. Beztak Julyho nikdy nenajde, ale musí se o to aspoň pokusit, jinak by si musel do smrti vyčítat, že zklamal přítele. Nebýt toho, byl by se rád den dva zdržel a zvažoval Luisinu nabídku.

„Nemůžu jen tak všeho nechat,“ řekl. „To nejde. Kdyby to nebyl July. Musí se to dozvědět, i když Elmiru sotva přivede zpátky. Je to moje povinnost. July je vedle Joea můj jedinej přítel ve městě. Joe je Elmiřin syn.“

Potom ho napadlo, že všechno může dobře dopadnout. Třeba July nepostupoval moc rychle a není daleko. Třeba se mu vrátila žloutenka, takže musel na pár dní zalehnout. Při troše štěstí na něj třeba do týdne nebo do dvou narazí a předá mu vzkaz. A potom mu už nic nebude bránit v návratu k Luise – pokud ovšem podruhé její farmu najde.

„Moh bych se tu stavit na zpáteční cestě,“ navrhl. „July je nemocnej – třeba musel zalehnout. Třeba ho nebudu muset hledat dýl než čtyři neděle.“

Luisa pokrčila rameny: „Jak myslíš, ale nečekej, že ti rezervuju místo. Zejtra sem možná dorazí nějakej lepší zpěvák, co já vím?“

Roscoe na to neměl odpověď: to bylo riziko podnikání.

„Co pořád máš s tím Julym?“ zeptala se. „Tak se mi zdá, že ta jeho manželka bude pěkná coura. Co je to za šerifa, když ho dokáže sbalit první děvka?“

„July je holt pomalej,“ řekl Roscoe. „Moc toho nenamluví.“

„Aha, další nemluva,“ podotkla Luisa. „Pravý opak mýho nebožtíka.“

Vytáhla zpod stolu pár mužských škrpálů, nazula si je na bosé nohy a začala šněrovat.

„Když mužskej málo mluví, málo se doví,“ řekla, „v tom je ten malér.“ Sundala ze skoby širák, nahrnula si pod něj bohatou kštici.

„Ty taky moc řečí nenaděláš, ale podle mě máš na to, aby ses ještě ledasčemu přiučil,“ dodala. „Tak, a já jdu do rachoty.“

„Co dlužím za stravu?“ zeptal se Roscoe.

„To by byla pěkná hanba, abych brala peníze za pár placek,“ řekla Luisa. Vyšli a Roscoe začal před domem balit své ležení.

V rozrušení to provedl tak žalostně, až se Luisa rozesmála. Měla příjemný smích. Cíp celty šimral koně do boku.

„Na většinu věcí jsi nešika až hrůza,“ řekla. „Vsadím se, že s tou dekou do Texasu nedojedeš.“

„Tak co, mám se tu stavit na zpáteční cestě?“ zeptal se Roscoe, poněvadž vypadala v dobré míře.

„Co mám s tebou dělat?“ vzdychla Luisa. „Poznala jsem už horší mužský, než jsi ty, a možná ještě poznám.“

Roscoe vyrazil, ale Memfis se bouřil proti dotěrné plachtovině, a tak musel Roscoe sesednout a deku převinout. Když měl ranec konečně hladce svinutý, znovu nasedl. Luisa zatím upoutala spřežení k novému pařezu a hlasitě na muly pokřikovala, aby líp zabraly. Zdálo se mu, že svéráznější ženu ještě nepotkal. Zamával jí, ale už to neviděla. Klusal na západ s pocity velice smíšenými. Chvilku byl na sebe docela pyšný a cítil se lehký v sedle, vzápětí se lehkost změnila v žalost; dokonce se mu slzy draly do očí. A bylo těžko říct, zdali ten smutek pramení z loučení s Luisou nebo z obavy před nejistou cestou, která ho čeká.

Kapitola 38

Že Julyho něco trápí, věděl Joe od začátku, protože s ním nebyla řeč. July nikdy nebyl řečný, jako býval v dobrém rozpoložení Roscoe, ale tak zamlklého jako ten první týden na cestě ho Joe ještě neviděl. Obvykle prohodil pár slov o koních nebo o rybách, o kovbojích nebo o počasí a tak, ale během jízdy na západ sotva ústa otevřel.

Ze začátku to Joe těžce nesl, protože ještě nikdy na tak důležité cestě nebyl a byl by se rád vyptal na plno věcí. Předně byl zvědavý, jak to zařídí, aby chytili Jaka Spoona. Potom byl zvědavý na Indiány a na věhlasné texaské hraničáře, kteří podle Roscoea měli Jaka chránit. Chtěl taky vědět, jak daleko je do Texasu a jestli pojedou až k moři.

Sotva se začal ptát, odhalil, že pro Julyho je utrpení pouze ho vyslechnout, natož odpovědět. Vypravil ze sebe pár slov s takovým přemáháním, že Joe brzy vyptávání nechal a mlčky mu klusal po boku a čekal, kdy se krajina změní a zjeví se Indiáni.

Popravdě řečeno, jeli tak vytrvale, že Joe brzy ztratil chuť na řeči. Zvědavost ho sice ještě nepřešla, ale zjistil, že cestování není žádná legrace. Julymu bylo nejen zatěžko mluvit, nýbrž i zastavit se. Když dojeli k potoku, dovolil koním, aby se napojili, a tu a tam sesedl, aby si ulevil; jinak jeli od rozbřesku do tmy. Když svítil měsíc, jeli dlouho do noci.

Cestování není jen tak, usoudil Joe. July to bral vážně. Přesto Joe ani minutu nelitoval, že nezůstal doma. Putovat s Julym bylo největší dobrodružství jeho života.

Nejednou dorazili k osamělým farmám. July se pokaždé vyptal, jestli neviděli Jaka, a dvakrát se dozvěděl, že ano, že Jake u nich přenocoval. Oni sami nikde nepřenocovali a jen zřídkakdy zůstali na oběd. Jednou v horkém odpoledni přijal July od hospodyně sklenici podmáslí. Joe dostal taky. Na statku měli několik děvčátek, chichotaly se, kdykoli se na Joea koukly, ale on holky hrdě přehlížel. Ačkoli je hospodyně dvakrát pozvala, aby zůstali přes noc, jeli dál a rozbili tábor v dolince, kde se rojili komáři.

„Jsou v Texasu taky moskyti?“ zeptal se Joe.

July neodpověděl. Věděl, že chlapec hladoví po kousku řeči a že je pro něho špatný společník, ale měl v nitru pusto. Jediný způsob, jak zvládnout starosti, kterých byl plný, bylo mlčet a soustředit se na cestu. Věděl, že namáhá chlapce i koně víc, než je zdrávo, ale nemohl si pomoci. Pouze namáhavá a vytrvalá jízda mu dovolovala překonat obavy, které se vesměs týkaly Elmiry.

Brzy poté co vyjeli, vyvstal v něm pocit, že se stala chyba. Cítil, že se přihodilo něco zlého, a ta úzkost ho neopouštěla, ať se na svůj úkol soustředil sebeúporněji. Kdyby o vlásek povolil, byl by musel obrátit koně zpátky do Fort Smith.

Zprvu byl Joe dychtivý a veselý, ale nebyl žádný silák a taky nebyl zvyklý vysedávat v sedle šestnáct hodin denně. Nenaříkal, ale byl zmožený a sotva se zastavili, usnul tak tvrdě, že ho July nemohl vzbudit, když byl čas vstávat a jet dál. Kolikrát chlapec dlouhé míle proklímal v sedle. Jednou dvakrát upadl July v pokušení nechat to dítě u sedláků na některé z farem, kde se zastavili. Joe byl pracant a na stravu by si vydělal, do té doby, než by se pro něho July vrátil. Ale hlavní, co ho k tomu odložení ponoukalo, bylo, že by bez chlapce mohl nasadit tempo ještě tvrdší, jenže to by zase nevydrželi koně. Nadto kdyby Joea opustil, ranil by jeho hrdost, a Joe v sobě už tak moc hrdosti neměl.

Několik dní klusali na jihovýchod borovými lesy. Jaro bylo deštivé, a tak je obtěžovali komáři. Všude byly kaluže a ze stromů krápalo. July komáry sotva bral na vědomí, ale Joe a koně trpěli, hlavně v noci.

„Za chvíli budu samý štípanec,“ šklíbil se Joe, když se hnali volnou krajinou. July zvedl hlavu a uviděl na severu zákruty široké hnědé řeky

„To bude Červená,“ prohodil. „Už jsme skoro v Texasu.“

Když se dostali ke břehu, čekala je nečekaná podívaná. Řeka sice plynula dost čiperně, ale byla mělká a bahnitá. Dokladem té bažinatosti byl muž jako tyčka stojící po kolena ve vodě kousek od protějšího břehu. Vyzáblý kůň a malá hnědá mula, kteří ho provázeli, zapadli do mokrého písku až po hlezna.

„Povídá se, že tahle řeka je plná jespů,“ řekl July.

Roscoe mu vykládal hrůzostrašné historky, jak se tu propadli beze stopy muži, koně, ba i vozy. Hned si myslel, že přehání – a právem, jak dokazoval ten muž a jeho zvířata. Uvázli v písku, ale nepropadali se. Muž měl na sobě špičatý bobří klobouk a dlouhý šosatý plášť. Na zvířatech bylo uvázáno bezpočet balíčků a cizinec se bavil tím, že je odvazoval a házel do vody a nechal unášet proudem. K jejich ohromení hodil do řeky i ranec s dekou.

„To je nějaký blázen,“ usoudil July. „Myslí asi, že koně vyprostí tím, že ho zbaví nákladu. Jenže to se plete.“

Muž je zpozoroval, přátelsky jim pokynul a začal odstrojovat mulu. Něco uplavalo, něco uvázlo v mělké vodě.

July jel proti proudu, pokud neobjevil místo vyznačené stopami vysoké a skotu. Voda byla málokde víc než dvě dlaně hluboká. Minuli zarudlý jesp a užuž se začínali bořit, ale July zahnul na jih a brzy měli pod kopyty zase pevnou půdu. Za pár minut se dostali na jižní břeh, muž v bobřím klobouku zatím pořád trčel na místě. Bral svou situaci tak nezúčastněně, že ani nebylo jasné, zdali má zájem řeku opustit.

„Půjč mi svoje laso,“ řekl July. Uvázal je k svému lasu a jeden konec obratně hodil trosečníkovi. Potom už bez problému koně a mulu vytáhli. Čahoun vylezl sám.

„Díky vám, mužové,“ pravil. „Soudím, že kdyby se moje mula nebyla tak brzy dostala z vody, naučila by se pojídat ryby. Muly jsou velice soběstačná zvířata.“

„Jsem July Johnson a tohle je Joe,“ řekl July. „Nepotřeboval jste zahazovat zavazadla.“

„Není to pro mne žádná ztráta,“ řekl muž. „Jsem rád, že jsem našel řeku, kam své věci složit. Doufejme, že rybám a rackům poslouží líp.“

„Ještě jsem neviděl, že by se ryby přikrývaly dekou,“ poznamenal July.

Joe zase ještě nepotkal člověka tak nerozvážného, aby házel svůj majetek do řeky. Ale ten čahoun vypadal tak potěšeně, jako by zrovna vyhrál necky zlaťáků.

„Sedwick jméno mé,“ pravil. „Cestuji touto končinou a sbírám brouky.“

„Určitě jste jich našel spousty,“ řekl July.

„Co s nimi děláte?“ zeptal se Joe s pocitem, že podivnějšího muže ještě nepotkal.

„Zkoumám je,“ odpověděl muž.

Joe nevěděl, co na to říct. Co je na takovém broukovi ke zkoumání? Buďto štípe, anebo ne.

„Na Malé Skále, už mám asi tisíc exemplářů,“ řekl muž. „Proto jsem taky zahodil svou výstroj. Sbírat brouky mě už omrzelo, nejspíš půjdu do Texasu hlásat slovo Boží. Jak jsem slyšel, Texasanům by trocha nezředěného evangelia jen prospěla.“

„K čemu zkoumat brouky?“ podlehl Joe zvědavosti.

„Existuje asi milion druhů hmyzu a jenom jedno lidské plemeno,“ řekl muž. „Až náš čas na této planetě vyprší, ujme se kormidla hmyz. Při pohledu na tuhle rozlehlou spanilou krajinu vám to bude připadat nemožné, ale dnové lidského pokolení jsou sečteny. Hmyz čeká, až na něj přijde řada.“

July usoudil, že muž je mírně praštěný, ale sotva ke škodě jiných či své. „Na vašem místě bych si dával větší pozor při přecházení. Broďte se tam, kudy chodí jeleni, a nebudete mít potíže.“

Muž upřel na chvilku na Julyho modré oči. „Milý synu, já potíže nemám,“ řekl. „Potíže máš ty. Vidím, že je ti těžko u srdce. Spěcháš někam učinit něco, co se ti možná ani učinit nechce. Vidím z tvého odznaku, že jsi muž zákona. Ale zločiny, které trestá zákon, nebývají ty nejhorší. Často jsem zhřešil hůř než vrah, a přece se pokouším žít v souladu s ctností.“

July jen zíral, sotva mocen slova. Ten pan Sedwick byl podivuhodný podivín.

„Chlapec mi připadá poněkud přepadlý,“ řekl pan Sedwick. „Jestli chceš, nech ho u mne. Pojedeme pomalu, vykrmím ho a po cestě mu budu vykládat o říši hmyzu. Sotva měl příležitost získat nějaké vzdělání.“

July byl v pokušení. Zdálo se, že cizinec je laskavý člověk. Ovšem pod kabátem měl boční zbraň, takže možná nebyl tak přívětivý, jak vypadal.

„Třeba se ještě setkáme,“ řekl, jako by nabídku přeslechl.

„Dost možná,“ připustil pan Sedwick. „Jak vidím, máte naspěch. Kvaltování je veliká chyba.“

„Proč?“ zeptal se Joe, žasnoucí takřka nad každým cizincovým slovem.

„Všichni skončíme v hrobě,“ pravil pan Sedwick. „Ti, kdo kvaltují, tam obvykle končí dřív než ti, kdo otálejí. Hleďte, já cestuji také, ale kdy někam dojdu, těžko uhodnout. Kdybyste vy dva nejeli kolem, nejspíš bych zůstal stát v řece ještě hodinku nebo dvě. Na běhuté vody je vždycky krásný pohled.“

Pan Sedwick se otočil a beze slova se pustil podél břehu po proudu. Čas od času přičapl, aby se pozorněji podíval na zem.

„Už zase vypátral nějakýho brouka, vsaď se!“ řekl Joe.

July neodpověděl. Trhlý nebo ne – ten vysoký poutník byl dost bystrý, aby poznal, že fortsmithský šerif cestuje s těžkým srdcem.

Kapitola 39

Smrt mladého Ira uvrhla výpravu do těžkých chmur. Call nebyl s to je rozehnat. Celý týden se nemluvilo o ničem jiném než o smrti.

Při večeři nebo když čekali na svůj turnus při noční směně, probírali kovbojové donekonečna různé smrti, u kterých asistovali nebo o kterých slyšeli. Většinou měli drsnou školu a viděli muže umírat, ale že by někdo vjel v řece do klubka zmijí, to nikdo nepamatoval a pořád se k tomu neštěstí vraceli.

Nejhůř vyváděl Jasper Fant: načas s ním ta podívaná tak zamávala, až se Call bál, že se z toho zblázní. Jasper byl vždycky řečný, ale teď mlel a mlel, pokud oči nezavřel, aby nemusel čelit svému strachu.

Opačně si počínal Allen O’Brien. Jel celý den beze slova, napjatý a uzavřený jako bratři Spettlové. Večer u ohně plakal, zatímco ostatní hovořili o tom, jak kdo vzal divný konec.

Dobytek si ještě pořád na pochod nezvykl a nebylo snadné ho přimět k poslušnosti. Pořád se museli zlobit s trním a počasí zlobilo taky. Tři dny lilo a komáři doráželi jako diví. Muži si ještě nezvykli na noční práci a každou chvíli na sebe pro nic za nic vyletěli. Bert Borum a Polívka se pohádali kvůli tomu, jak se má koni správně podvazovat noha, a div se do sebe nepustili pěstmi. Pyskáč měl na starosti palivové dříví, ale nikdy je nenasekal tak, aby se zavděčil Bolivarovi, kterého pobuřoval jen svou přítomností. Deets propadl jednomu ze svých vzácných návalů světobolu patrně proto, že si dával vinu za chlapcovu smrt.

Pom Boggett se osvědčil jako hotový poklad. Držel směr stejně bezpečně, jako se držel v sedle, a z toho, co se dělo mezi dobytkem, mu ušlo jen máloco.

Naopak Raineyovic hoši zklamali. Stýskalo se jim po domově, po červenolící mámě a dobře zásobeném stole. Propadli apatii, práce jim nešla od ruky, všechno jim dlouho trvalo.

Augustus se volně toulal od jednoho k druhému. Někdy jel před stádem, pokaždé k Pomově nelibosti – podle pravidel neměl mít nikoho před sebou vyjma skauta. Jindy Augustus lelkoval vzadu se svými prasaty, která si často udělala přestávku, aby se vyválela v kaluži nebo vyrýpla z nory nějakou krysu.

Všichni se báli příští řeky, což bylo San Antonio. Vedly se dlouhé spory o tom, zda mokasíni žijí taky v severních řekách – mohou na ně narazit ještě i v Cimarronu nebo v Arkansasu nebo i v Platte? To nikdo nevěděl, ale každý věděl, že v řece San Antonio žije vodních zmijí spousta.

Jednou ráno po snídani se Deets vrátil a hlásil, že našel mělký brod sotva míli nebo dvě od tábora.

„Jakpak je to s plazy?“ zeptal se Augustus. Byl zase šedivý mokrý den a on měl na sobě svůj široký havelok.

„Zahlédl jsem jen pár želv,“ řekl Deets. „Jestli tam hadi jsou, budou schovaný.“

„Snad ne,“ řekl Augustus. „Stačilo by, aby se ukázala užovka, a půlka mužstva bude na větvi.“

„To já se víc bojím Indiánů,“ řekl Vočko.

Mluvil pravdu. Sotva opustili Osamělou Holubici, začalo se mu zase zdát o velikém Indiánovi. Starý známý velký Indián, o kterém se mu zdávalo léta, ho teď znovu strašil ve spaní. Někdy si jen maličko zdříml v sedle, a už ho měl před očima. Následkem toho se moc nevyspal a bál se, že bude celý zchřadlý a zmožený, než se konečně dostanou do Montany.

„Člověk žasne, co všecko se jednomu drží v hlavě,“ řekl. „Já mám v hlavě Indiána.“

„Nejspíš ti matka pohrozila, že tě seberou Indiáni, když jsi jako malej neposlouchal,“ usoudil Augustus. Odjel s Callem k brodu a bedlivě se dívali po hadech, ale žádné neviděli.

„Co pořád mluvíš o Seanově smrti,“ řekl Call. „Kdybys mlčel, snad by to ostatní překonali spíš.“

„Chyba lávky,“ řekl Augustus. „Dostanou se z toho, když se vymluví. Když se o něčem pořád mluví, každýho to nakonec otráví, i kdyby to byla smrt.“

Seděli na břehu a čekali na stádo. Když se objevilo, kráčel v čele vedle Hafana Texasák. Tu a tam dělal strakoš rád vůdce, ale jindy se jenom pral a obtěžoval jalovice.

„Tahle cesta není moc promyšlená,“ podotkl Augustus. „Když nakrásně ty krávy doženeme do Montany, komu je prodáme?“

„Vtip není v tom prodat je obratem ruky,“ řekl Call. „Vtip je získat půdu. Však oni kupci přijdou.“

„Proč s sebou vedeme toho škaredýho strakáče?“ zeptal se Augustus. „Jestli je to tak švarná zem, proč ji chceš znešvařit plemenem tak šeredným?“

K jejich úlevě se přechod odbyl bez úrazu. O jediné vzrušení se zasloužil Jasper: vjel do vody tryskem, takže kůň zakopl a málem spadl.

„To ti mohlo vyjít, bejt tady most!“ smál se Polívka.

Jasper se červenal. Věděl, že se do brodu nenajíždí tryskem, ale v poslední chvíli strach z hadů zaslepil zdravý rozum.

Newt byl příliš unavený, aby se něčeho bál. Pořád si nemohl zvyknout na noční hlídky. Zatímco jeho kůň pil, přijel k němu pan Gus. Na západě se protrhávaly mraky.

„Kéž by vyšlo slunce a usmažilo tu verbež štípavou!“ řekl Augustus.

K brodu se pomalu blížil povoz. Bolivar řídil, vevnitř seděl Pyskoun. Za nimi kráčeli koně a jejich strážci bratři Spettlové.

Jak je to divné, myslel si Newt, jedna řeka se chová tak mírumilovně, a v druhé najednou vzkypí hadi a zabijou Seana. Už kolikrát si – hlavně v noci – představoval, že Sean ještě žije. Při té věčné ospalosti mu bylo zatěžko oddělovat sny a skutečnost. Dokonce někdy vedl s druhými skotáky hovory, které se podobaly hovorům ve snu. Smutek nad ztrátou přítele byl pro něho nová zkušenost; začal uvažovat o tom, jak dlouhá cesta je ještě čeká.

„Snad už nikdo jiný nepřijde o život,“ řekl.

„To se dá při takovým podniku těžko předvídat,“ řekl Augustus. „Třeba už k žádnýmu vážnýmu úrazu nedojde. Ale stejně dobře nás může půlka zůstat na cestě. Jestli nás potrefí veliká smůla, nevím nevím, jestli z toho sám vyváznu.“

„Proč?“ ustrnul Newt nad tím, že slyší z jeho úst něco podobného.

„Už nemám tu mrštnost co dřív,“ řekl Augustus. „Bejval jsem jako vítr, nic mě nezaskočilo. Uměl jsem se skulit z koně, než bys mžikl. Jsem pořád rychlejší než různí strejci, ale tak bystrej jako dřív už nejsem.“

Povoz se dostal přes řeku snadno a modrá prasata, která se kolísala za ním, vlezla do vody a svorně řeku San Antonio přeplavala.

„Jen se na ně koukni,“ řekl Augustus šťastně. „Nejsou to borci?“

Kapitola 40

Jak dny míjely, zjišťovala Lorena, že se jí cestování líbí čím dál víc. Noci byly pořád zkouška – takřka noc co noc se honily blesky a bouřky jim hromovaly nad hlavou. Často je ze spaní vzbudily dešťové kapky na obličeji a donutily je tápat po celtovině. Brzy Jake vrčel a bručel, protože přikrývky jaktěživ pořádně nevyschly. Jenže celta byla tuhá a bylo pod ní horko, a nadto ho nikdy nenapadlo položit si ji někde při ruce. Musela pokaždé vstát a klopýtat ve tmě, než ji natáhla, zatímco Jake nadával na počasí.

Ale i když si v noci zkusili, ráno bývalo pěkně. Ráda seděla na dekách a nechávala se pomaloučku zahřívat sluncem. Pozorovala, jak jí paže pomalu hnědnou, a říkala si, že je stvořená ke kočovnému životu. Klisna si taky na cestování zvykla a už se jí po Osamělé Holubici nestýskalo.

Narozdíl od Loreny Jake v cestování nenacházel žádný půvab. Kabonil se čím dál tím víc. Její odmítnutí vkročit do San Antonia v něm hnisalo jako prve ten trn v palci. Vracel se k věci den co den, ale jednou už mu řekla, co měla v úmyslu k záležitosti podotknout, a tak jen vrtěla hlavou. Často jela mlčky celý den, myslela si svoje a nedbala na Jakovy nářky

„Sakra, holka, proč neotevřeš pusu?“ zeptal se jednou v noci, když rozdělávala oheň. Deets, který se v jejich ležení stavoval takřka denně, aby zjistil, jestli jsou v pořádku, jí ukázal, jak se oheň rozdělává. Taky ji naučil, jak se nakládá mula, a četné jiné tábornické práce, na které Jake většinou nedbal.

„Vždyť mluvím,“ řekla Lorena.

„Ani bych neřek,“ odpověděl. „Ještě jsem nepotkal tak nemluvnou ženskou.“

Řekl to zlostně – po pravdě řečeno, byl naštvaný většinu času. Chystal se na velkou bitvu, jenže Lorena neměla chuť s ním válčit. Nic proti němu neměla, ale nezdálo se jí, že by měla pokaždé vyskočit, když zapíská, což zřejmě Jake očekával. Jake byl krajně protivný: jednou si stěžoval, že špatně propekla slaninu, podruhé zase špatně ustlala. Nevšímala si ho. Jestliže se mu nelíbí, jak to dělá ona, může si věci udělat po svém – jenže on nikdy nepřiložil ruku k dílu – jenom kritizoval.

„Dneska bysme mohli přespat v prima hotelu,“ řekl. „San Antonio je hodinku jízdy odtud.“

„Jestli chceš, zajeď si tam,“ řekla Lorena. „Já zůstanu v ležení.“

„Jak vidím, nemůžeš se dočkat, až budu pryč,“ řekl Jake. „Aby ses mohla vyválet s prvním skotákem, co se namane.“

Obvinění tak nesmyslné ani za odpověď nestálo. Ode dne, kdy ho potkala, s nikým nebyla, ledaže by do toho počítal Guse. Upíjela kávu.

„To máš za lubem, řekni!“ žehl po ní Jake zle očima.

„Ne,“ řekla Lorena.

„Lhářko prolhaná,“ vzpěnil Jake. „Děvka děvkou zůstane. Ale já ti to trpět nebudu. Příště na tebe vezmu řemen.“

Když snědl svou slaninu, osedlal a beze slova odcválal – hodit si pokra, hádala. Místo aby se polekala, pocítila úlevu.

Jakovy hněvy byly maličkost ve srovnání s tím, co zažila, ale nebylo nic příjemného být s ním pohromadě, když byl tak nabroušený. Patrně si myslel, že ji vyděsí, když zničehonic odjede a nechá ji samotnou, ale ona se vůbec nebála. Stádo a honáci tábořili necelou míli daleko. S takovým sousedstvím si na ni sotva někdo troufne.

Usadila se na pokrývkách a kochala se nocí. Bylo hluboké šero, tu a tam prosvištěli kolem ptáci – lelci –, kmitli se jako stíny na světlejším nebi. Rozbili s Jakem tábor na malé mýtině. Když srkala kávu, uviděla vačici: došla na deset kroků před ni, zastavila se, zvědavě na ni pohlédla a pokračovala dál. Po chvíli zaslechla Lorena z dálky zpěv – to ten Ir zpíval dobytku. Věděli od Deetse o strašlivé smrti jeho bratra.

Než se stačila uložit ke spaní, vrazil do ležení tryskem kůň. To se ji Jake pokusil postrašit. Přihnal se těsně k ohni, takže k její zlosti zvířil prach, který se usadil na pokrývkách. Dojel do města, koupil si láhev pálenky a štval se zpátky v domnění, že ji přistihne s Gusem nebo s některým jiným skotákem. Byl žárlivý čtyřiadvacet hodin denně.

Shodil z koně sedlo a nabídl jí flašku, už poloprázdnou.

„Díky, nechci,“ řekla.

„Tobě nejde pod nos nic, co ti nabídnu,“ řekl Jake. „Kdyby se tu aspoň někdy ukázal ten pacholek Gus. Aspoň bysme si mohli zahrát karty.“

Lorena si lehla na pokrývku a neodpověděla. Jen by zbytečně přilévala olej do ohně.

Když viděl, jak tam tak leží a nevzrušeně mlčí, pocítil Jake nával beznaděje a znovu se zhluboka napil. Považoval se za protřelého muže, a přece se zapletl do postavení, nad kterým by vrtěl hlavou každý jelimánek. Co ho to napadlo pustit se na sever, ke všemu s takovou palicí, jako je Lorena, která poslechne, jen když se jí to hodí. Čím víc pil, tím víc se litoval. Neměl Loreně na všechno kývnout. Že ji nenechal dál se dusit ve vlastním potu v Osamělé Holubici! Když nic jiného, mohl teď sedět v táboře mezi kamarády, hodit si s nimi partičku a cítit se v bezpečí. Proti své vůli se nemohl zbavit myšlenky na Julyho Johnsona.

Potom si vzpomněl na Elmiru, s kterou si párkrát zašpásoval v Kansasu. Jestli to není legrace: July si vezme za ženu kurvu, a neví to.

Znovu nabídl Loreně láhev, ale ani se nepohnula.

„Proč ne?“ vyjel na ni. „Bojíš se, že by sis zadala, kdyby ses vopila?“

„Nemám chuť,“ řekla. „Zvládneš to za nás oba.“

„Ale něco mi přece neodepřeš,“ řekl Jake, rozepnul si kalhoty a skulil se na ni.

Lorena se nebránila, myslela si, že třeba bude mít potom lepší náladu. Dívala se na hvězdy. Ale když Jake skončil a znovu sáhl po flašce a lokl si, nevypadal o nic šťastnější. Sáhla po láhvi a taky si lokla – vyschlo jí v krku. Jake už se nezlobil, ale vypadal smutně.

„Lehni si a vyspi se,“ řekla Lorena. „Nikdy si pořádně neodpočineš.“

Jake uvažoval, že Austin je jen dva dny jízdy daleko. Třeba by mohl Lorenu dopravit do Austinu a pak se nenápadně ztratit. Těžko by ho honila – kdyby táhl dál s chlapci. Ostatně v Austinu by to pro ni bylo bezpečnější než na dobytčí stezce. A se svou krásou by tam udělala štěstí.

Byla opravdu neobyčejně krásná. Ke své zkáze měl odjakživa pro krasavice slabost. Podcenil sílu, kterou jí dávala krása: jinak by se nikdy nedal svést k cestě, která byla holé šílenství.

Musel se šinout rychlostí Callova stáda a byl uvázaný k ženě, která přitahovala muže na potkání. Ani teď si nebyl jistý, jestli ji dokáže opustit. Ačkoli s ní bylo těžké pořízení, toužil po ní a myšlenka, že by spala s Gusem nebo nějakým jiným skotákem, byla nesnesitelná. Cítil, že Lorena by držela při něm, kdyby se octl v úzkých. Nebyl rád sám a nerad se podřizoval Callovi.

„Už jsi někdy někoho viděla věšet?“ zeptal se.

„Ne,“ řekla Lorena. Otázka ji překvapila.

Jake jí nabídl láhev a ona si znovu lokla. „Čekám, že mě jednoho krásnýho dne oběsí,“ řekl. „Předpověděla mi to jedna kartářka.“

„Třeba se spletla,“ řekla Lorie.

„Viděl jsem věšet fůru lidí,“ řekl Jake. „Těch Mexikánů, co jsme se navěšeli, když jsme byli u hraničářů. Call na to šel zhurta.“

„To si dovedu představit,“ řekla Lorena.

Jake mlaskl. „Přišel někdy za tebou, za celou dobu, cos tam byla?“ zeptal se.

„Ne,“ řekla Lorena.

„Jednou měl taky jednu kurvu,“ řekl Jake. „Snažil se to před námi utajit, ale já a Gus jsme na to přišli. Oba jsme si u ní taky občas škrtli, a tak jsme to zjistili. Hádám, že si myslel, že se to nikdo nedoví.“

Tenhle typ Lorena znala. Hodně mužských za ní chodilo a doufali, že se to nikdo nedoví.

„Jmenovala se Maggie,“ pokračoval Jake. „Newt je její syn. Umřela, když jsem byl pryč. Gus říkal, že si chtěla Calla vzít a nechat řemesla, ale kdo ví, co je na tom pravdy. Gus toho namluví.“

„A kdo je jeho otec?“ zeptala se Lorena. Často chlapce vídala vzhlížet k svému oknu. Byl dost starý na to, aby za ní mohl jít, ale asi neměl peníze nebo byl ostýchavý.

„Myslíš Newtův? Bůhví, Maggie byla děvka,“ řekl Jake.

Potom vzdychl a lehl si vedle ní a přejížděl jí rukou po těle. „Lorie, ty a já jsme stvořený pro prachový podušky,“ řekl. „A ne pro zaprášený deky. Kdybysme se usadili v pěkným hotelu, to bys teprve viděla, co je to legrace.“

Lorena neodpověděla. Dávala přednost cestování. Když se Jake nasytil hlazení, usnul.

Kapitola 41

Než se dostali přes San Antonio, došlo ke groteskní nehodě, která div nepřipravila Pyskáče o život. Byl horký den a stádo se šinulo vpřed co noha nohu mine. K obecné spokojenosti komáři trošku prořídli a skotáci pokojně klímali v sedlech, když tu vypukl zmatek.

Stádo zrovna přešlo jakousi říčku, když zazněl dusot kopyt, Newt se ohlédl a spatřil, že se povoz řítí k rokli, jako by mu byli Komančové v patách. Bol nebyl na kozlíku – nikdo soumary nebrzdil. Pyskáč sice na kozlíku seděl, ale nedržel opratě, a tudíž nemohl spřežení zastavit.

Jim Rainey, který byl v zadním voji, otočil koně a postavil se mulám do cesty. Myslil, že je zastaví, ale splašené muly pouze obloukem uhnuly ze schůdné cesty, kudy přešlo stádo, a hnaly se ze břehu na místě, kde byl přes tři stopy vysoký. Newt tušil, že dojde k pohromě, ale pokud nechtěl muly zastřelit, nevěděl, jak ji odvrátit. Jedno nechápal, totiž proč Pyskáč neseskočí. Seděl na kozlíku jako přimrzlý, zatímco se sráz neodvratně blížil.

Když se vůz kácel, viděl Newt, že Pyskoun má šos hnědého fráčku uskřípnutý pod prkýnkem – proto nevyskočil. Vůz zarachotil, nadskočil, překotil se do vody a strhl na sebe muly, pořád ještě zapřažené. Všechna čtyři kola se točila ve vzduchu, když Newt a Raineyovci skočili z koní. Bohužel netušili, jak na to jít.

Naštěstí si Augustus všiml rozruchu a v minutě vjel na staré Malárce do vody. Hodil smyčku lasa na jedno kolo, pobodl mocně velkého koně a obrátil vůz na bok.

„Honem ho vylovte, hoši! Nebo zůstaneme bez pianisty,“ křikl – ačkoli v nitru pochyboval, že to bude něco platné. Vůz se zvrhl rovnou na Pyskáče. Pokud se neutopil, bude mít zlomený vaz.

Jak se vůz zvedl na bok, zahlédl Newt Pyskounovy nohy. Spolu s Raineyovci vstoupili do vody a snažili se ztroskotance vyprostit, ale bránil tomu kabát uskřípnutý mezi prkny kozlíku. Povedlo se jim pouze povytáhnout Pyskounovu hlavu nad vodu, ačkoli ze začátku nemohli přijít na to, jestli je živý nebo mrtvý, tak byla ta hlava obalená bahnem. Naštěstí přicválal Vočko a uřízl šos svým křivákem.

„Pěkně se vymáz, co?“ podotkl Vočko a pečlivě si otřel nůž o kalhoty. „Jak ho znám, teď mi deset let neodpustí, že jsem mu zničil hacafrak.“

Pyskoun byl pořád jako z hadrů a nepohnul ani svalem. Newtovi se sevřel žaludek. Zničehonic v den jako malovaný se znovu smrt rozmáchla kosou a připravila ho o dalšího přítele. Pyskáč patřil k jeho životu, co pamatoval. Když byl ještě pacholátko, brával ho Pyskáč do hospody a dovolil mu třískat do piana. A teď ho budou muset pohřbít, jako pohřbili Seana.

Kupodivu nevypadali Vočko ani pan Gus moc sklíčeně. Muly se vyhrabaly na nohy a stály v mělké vodě, oháněly se ocasem a vypadaly ospale. Teď teprve dojel Call. Byl v čele stáda s Pomem.

„Pročpak nevypřáhnete?“ zeptal se. Z vozu vypadl pytel mouky a už byl skoro celý prosáklý vodou. Newt si toho všiml, teprve když na to kapitán poukázal.

„Já vypřahat nebudu,“ řekl Augustus. „Přenechám to tady mládeži, ty jsou zmáčený tak jako tak.“

Newtovi se zdálo, že si vedou vůči Pyskáčovi, ležícímu na břehu, krajně otrle. Užasl, když se po chvíli Pyskáč s hlavou ještě pořád obalenou blátem otočil a vyhrkla z něj voda. Pár minut zvracel a příšerně chroptěl, ale úleva nad tím, že pianista není mrtvý, byla tak veliká, že Newt ten zvuk vítal a vlezl do vody, aby bratrům pomohl při vypřahání.

Brzy se ukázalo, že prkna na dně vozu utrpěla tak, že se to už nedá spravit. Když vůz zase postavili, veškerý náklad plaval v mělké vodě.

„Jak nedůstojné ztroskotání!“ prohlásil Augustus.

„Ještě jsem neviděl, že by se ňákej vůz rozpad takhle na dva kusy,“ divil se Vočko.

Stará a ztrouchnivělá podlaha nárazem pukla. Skotáci lovili v bahnité vodě svoje deky.

„Co je s Bolem?“ zeptal se Vočko. „Jak to, že neřídil?“

Pyskáč se posadil a stíral si bláto z hlavy. Zajel prstem pod spadlý ret, jako by čekal, že tam najde čolka nebo rybičku, ale objevil pouze bláto. Tou dobou dojela Spettlčata a přehnala brodem remudu.

„Viděli jste kuchaře?“ křikl na ně Augustus.

„Jo, pochoduje pěšmo s puškou na rameni,“ řekl Bill, „prasata jdou s ním.“

Brzy zahlédli pár set sáhů vzadu Bolivara s prasaty po boku.

„Slyšel jsem vystřel,“ řekl Pyskoun. „Těsně před tím, než se muly splašily. Asi po nás střelil nějaký bandita.“

„Žádný při rozumu jsoucí bandita by nemrhal kulkou kvůli tobě nebo Bolovi,“ řekl Augustus. „Není vypsaná odměna na žádnýho z vás.“

„Znělo to jako rána z pušky,“ podotkl Bill.

„Dost možná, že se Bol cvičil v střelbě do terče,“ řekl Augustus. „Třeba střelil po špačkovi.“

„Nezáleží na tom, co to bylo,“ řekl Call. „Škoda se už stala.“

Augusta potěšila ta malá výtržnost. Promenovat se celý den kolem kravského stáda mu už připadalo jednotvárné – každá setrvalá práce se mu odjakživa zdála jednotvárná. Jenom příhody nebo nehody dělaly život zajímavým – alespoň podle jeho názoru, jinak byl den jako den – holá rutina zpestřená tu a tam partičkou pokeru.

Tuto nehodu ještě zpestřil Bolivar, neboť sotva došel, dal výpověď. Ani se nepodíval na roztřískaný vůz.

„Už nechci jít dál,“ řekl, obraceje se ke kapitánovi. „Vrátím se.“

„Bole, nedělej to, takový vyhlášený zlosyn jako ty nemá šanci,“ řekl Augustus. „Nějaký horlivý mladík s hvězdou tě oběsí, aby se proslavil, než urazíš půlku cesty k hranicím.“

„Aťsi,“ řekl Bol. „Chci domů.“

Ostatně čekal, že by ho stejně vyhodili. Klímal na kozlíku a snil o svých dcerách a nedopatřením vypálil z ručnice. Zpětný odraz ho shodil ze sedadla, ale ani na zemi se nemohl vymotat ze svého snu. Teprve když se na něho manželka osopila, otevřel oči a viděl muly pádit pryč. Pod velikým kaktusem se prasata dobývala do krysí nory. Bola chování mezků tak rozlítilo, že by byl s chutí jednoho zastřelil, nebýt toho, že už spřežení bylo dávno z dostřelu.

Neviděl, jak se vůz překotil do vody, ale nepřekvapovalo ho, že je na kusy. Muly běžely rychle. Ani puškou by se byl do nich netrefil, jak byl tím snem zmámený.

Případ ho přesvědčil, že už žil mezi Američany dost dlouho. Nejsou to jeho compaňeros. Většina jeho compaňeros byla mrtvá, ale jeho vlast mrtvá nebyla a v rodné dědině ještě žilo pár mužů, kteří si rádi popovídají o starých časech, kdy trávili své dny lupem texaského skotu. Tehdy nebyla jeho žena taková megera. Než došel k rozpadlému vozu a skupince mužů, rozhodl se, že se vrátí. Už měl dost toho vídat svou rodinu jenom ve snu. Třeba ho tentokrát manželka uvítá.

Tak jako tak táhnou Americanos moc daleko na sever. Nebral vážně, když mu Augustus říkal, že pojedou na sever několik měsíců. Většina toho, co Augustus říkal, byla jen slova. Předpokládal, že pojedou pár dní a potom dobytek prodají anebo si založí ranč. On sám ještě od hranice nebyl nikdy dál než dva dny ostré jízdy. Teď už minul týden, a Američani nejevili známky, že by se hodlali zastavit. Řeka zůstala kdovíkde. Stýskalo se mu po rodině. Co je moc, to je moc.

Call nebyl zvlášť překvapený. „Jak myslíš, Bole. Nechceš koně?“ zeptal se. Stařík jim vařil deset let. Zasloužil si dobrého oře.

„Sí,“ řekl Bol, upamatovav se, že k řece je cesta dlouhá a od řeky to má domů ještě další tři dny.

Call chytil staříkovi krotkého valacha. „Ale nemám navíc žádné sedlo,“ řekl, když předával Bolovi koně.

Bol jenom pokrčil rameny. Měl jedno rezervní serape, obratem ruky z něho vytvořil čabraku. Pončo a pistole tvořily jeho jediný majetek. Vmžiku byl hotov vyrazit domů.

„Kdyby sis to rozmyslel, Bole, najdeš nás v Montaně,“ řekl Augustus. „Kdoví, třeba doma zjistíš, že ti břitva moc zarezla, a dostaneš chuť vrátit se k nám a uvařit nám zase nějakou tu kozu a pár hadů.“

„Graciás, Capitán,“ řekl Bol, když mu Call předal uzdu valacha. Potom odjel a nikomu už neřekl ani slovo. Augusta to nepřekvapilo, jelikož Bol u nich sloužil léta a neotevřel ústa, pokud ho k tomu někdo nedohnal – což obyčejně býval Augustus.

Zato Newta jeho odjezd překvapil a zarmoutil. Zkazil mu radost z toho, že Pyskáč žije – koneckonců přece jen ztratil přítele – Bola místo Pyskáče. Newt si to nepřiznal, ale Pyskouna by byl oželel spíš. Samozřejmě si nepřál jeho smrt, ale kvůli jeho návratu do Osamělé Holubice by se netrudil.

Ale Bol od nich odjížděl, starou ručnici položenou na koňském kohoutku. Chvilku bylo Newtovi tak smutno, že si div neudělal ostudu brekem. Cítil, jak ho slzy štípají v očích. Jak se může Bol jen tak sebrat a jít? Byl přece odjakživa kuchař, a najednou v pěti minutách zmizí stejně definitivně, jako kdyby umřel. Newt se otočil a pilně se zabýval rozprostíráním dek, ale dělal to především proto, aby zastřel svou žalost. Když budou lidi partu pořád takhle opouštět, smrskne se jejich počet na nulu, ještě než se dostanou z Texasu.

Ani Bolivarovi nebylo při loučení veselo. Teď když odjížděl, nevěděl už jistě, proč se k tomu rozhodl. Možná jenom proto, že se mu nechtělo omlouvat. Koneckonců tu ránu, která splašila spřežení, vypálil on. A taky se mu nechtělo dostat tak daleko na sever, že by už netrefil ke své řece. Klusaje zpátky myslil si, že se zase jednou rozhodl pitomě. Soudil, že doposud každé rozhodnutí, které v životě učinil, byla pitomost. Tak moc zase manželku nepostrádal – už si odvykli žít spolu a třeba si znovu nezvyknou. Pociťoval trochu hořkosti, jak tak ujížděl pryč. Capitán ho neměl jen tak pouštět. Koneckonců byl v partě jediný, kdo uměl vařit. Neměl ty Americanos ve velké lásce, ale už si na ně zvykl. Bůhví co je to najednou popadlo, že sehnali dohromady takovou spoustu dobytka a pustili se na sever.

V Osamělé Holubici se žilo dobře. Koz tam bylo plno a lehko se daly ulovit a manželka byla zrovna správně daleko. Když ho přepadly chmury, mohl mlátit zlomeným sochorem do zvonce. Tlouct do toho zvonce ho kupodivu blažilo. Nesouviselo to s večeří ani s ničím jiným. Prostě to rád dělal. Když přestal, slyšel, jak se ozvěna jeho vyzvánění vytrácí do Mexika.

Vzhledem k tomu, že neměl naspěch, rozhodl se, že udělá v Osamělé Holubici malou zastávku a ještě párkrát si zatluče na zvonec. Vždycky může říct, že plní kapitánův příkaz. To byla útěšná myšlenka. Vyvažovala objev, že většina jeho rozhodnutí byla pitomá. Jel bez ohlédnutí k jihu.

Kapitola 42

„No, jestli jsme nebyli předurčeni k zániku hned od začátku, tak nás zkáza nemine teď,“ prohlásil Augustus při pohledu na odjíždějícího Bolivara. Při každé příležitosti s potěšením vyhlašoval zhoubu, která je čeká, a ztráta kuchaře byla dobrá příležitost.

„Daleko se nedostanem, protože bez pořádnýho kuchaře se co nejdřív otrávíme,“ řekl. „Doufejme, že první to odskáče Jasper.“

„Mně vaření toho dědka stejně nechutnalo,“ oznámil Jasper.

„Ještě na něho budeš rád vzpomínat, až si zkazíš žaludek,“ varoval Augustus.

Události toho rána Calla sklíčily. Víc než vozu – byl to jen starý sdrátovaný krcálek – litoval Bolivara. Když měl jednou pohromadě oddíl, mrzelo ho, kdykoliv o někoho přišel – tak či onak. Znamenalo to pro ostatní práci navíc, což se málokdy líbilo tomu, kdo musel přidat. S Bolivarem prožili deset let a bylo trpké najednou ho ztratit, ačkoli původně Call s jeho účastí na chystané cestě nepočítal. Jenže Bolivar byl Mexičan. Pokud se mu nestýskalo po rodině, stýskalo se mu po vlasti, stejně jako se stýskalo Irovi. Noc co noc zpíval teď Allen O’Brien své tklivé písně dobytku. Dobytek to uklidňovalo, ale muže nikoli – zpěvákův žal byl nakažlivý.

Augustus si Callovy zasmušilosti všiml. Čas od času Calla přepadaly takové záchvaty malomyslnosti: najednou jako by ho zaskočily pochyby, které nikdy nevyslovil. Ty chvíle skleslosti na něho nepřišly nikdy v situaci opravdu kritické. To Call zrovna rozkvétal. Vyvolávaly je malé nehody jako ten polámaný vůz.

„Třeba Pyskáč umí vařit,“ nadhodil schválně, jestli to s Callem hne.

Pyskáč někde našel kus pytle a stíral si bahno z hlavy. „To neumím,“ prohlásil, „dovedu jen jíst.“

Call nasedl na koně v naději, že tu skleslost setřese. Koneckonců nikomu se nic nestalo, stádo postupuje dobře a Bol není žádná velká ztráta. Ale skleslost ho neopouštěla. Jako by měl v nohou olovo.

„Snad by se náklad dal naložit na muly,“ řekl Vočkovi.

„Třeba z toho dokážeme vyrobit dvoukolku,“ řekl Vočko. „Předek vozu docela ujde. Chyt to hlavně zadek.“

„Sakra, Vočko, to je vod tebe geniální idea,“ řekl Augustus.

„Tak si myslím, že zajedu do San Antonia,“ řekl Call. „Třeba se mi povede najmout kuchaře a koupit nový vůz.“

„Prima, jedu s tebou,“ řekl Augustus.

„Proč?“ zeptal se Call.

„Abych ti pomohl při výběru mistra kuchařského,“ řekl Augustus. „Ty jsi schopnej sníst kus plechu, když máš hlad. Já mám poněkud vyšší nároky. Rád bych toho chlápka vyzkoušel, než ho najmem.“

„To je zbytečný. Stejně dostane k vaření jen flákotu tuhou jako cep,“ řekl Jasper. Byl úrovní stravy hluboce zklamán. „Hlavně aby nedával do jídla hady,“ připomněl. „Jestli mi ještě někdo bude servírovat hady, dám nakonec výpověď.“

„Nevyhrožuj zbytečně, Jaspere,“ řekl Augustus. „Kdybys ses s námi rozžehnal, nevěděl bys, kam jít. A hlavně – bál by ses přejet řeku.“

„Neměl by sis z něho utahovat,“ řekl Call, když byli z doslechu. Jasperova hrůza z vody nebyla k smíchu. Call poznal muže, kteří se tak děsili přechodu přes řeku, že bylo nakonec nutné je pokaždé knokautovat – kromě toho vystrašený muž snadno propadne panice a může poplašit stádo. Za normálních okolností byl Jasper Fant dobrý honák a jeho strach z vody se nedal odstranit posměšky.

Cestou do San Antonia minuli dvě osady – nic víc než kostel a pár krámků, nicméně osady a sotva deset mil od sebe.

„Jen se koukni,“ podotkl Augustus. „Města rostou jako houby po dešti. To je naše chyba, abys věděl.“

„To není naše chyba ani naše věc,“ řekl Call. „Lidi si můžou dělat, co chtějí.“

„Přirozeně, jelikož jsme zahnali Indiány a zvěšeli všechny zbojníky,“ řekl Augustus. „Napadlo tě někdy, že všechno, co jsme vykonali, byla nejspíš chyba? Jen se na to koukni z hlediska matičky přírody. Když máš na nějakým místě dost hadů, nebudou se ti tam hemžit myši ani jiná havěť. Jak já to vidím, měli Indiáni a banditi stejnej úkol. Kdybysme je byli nechali na pokoji, nemuseli jsme objíždět tyhle zatracený osady.“

„Nemusíš je objíždět,“ řekl Call. „Co ti na nich vadí?“

„Kdybych toužil po civilizaci, byl bych zůstal doma v Tennessee a živil se psaním básniček,“ řekl Augustus. „Já a ty jsme splnili úkol příliš dobře. Pobili jsme většinu lidí, který dělali život v týhle končině zajímavej.“

Call neodpověděl. To bylo jedno z Gusových oblíbených témat, a když jste mu poskytli možnost, rozvíjel je hodiny a hodiny. Byl to nesmysl, samozřejmě. Po návratu Indiánů a banditů nemůže toužit nikdo, kdo má trochu zdravého rozumu v hlavě. Kolik zdravého rozumu měl v hlavě Gus, byla otázka.

„Ty ses měl oženit, Calle, a mít šest osm dětí,“ podotkl Augustus. Když neuspěl s jedním tématem, zkoušel, jestli nezabere další. Callova nálada byla nadále ponurá. Když měl chandru, těžko ho člověk přiměl k mluvení.

„Nechápu, jaks na to přišel,“ řekl Call. „Nevíš, co je s Jakem?“

„Jake se tu poflakuje někde poblíž – a nejspíš lační po partičce pokeru,“ řekl Augustus.

„Měl by tu holku pustit k vodě a přidat se k nám,“ uvažoval Call.

„Ty mě neposloucháš,“ řekl Augustus. „Povím ti, proč ses měl oženit. Kdybys měl kopu dětí, měl bys pořád koho cepovat, kdybys měl chuť někoho cepovat. Zaměstnalo by ti to mozek a chmury by se ti vyhýbaly.“

„Pochybuju, že by svazek manželský mohl být o moc horší než nutnost vyslýchat tvoje šplechty,“ řekl Call, „ovšem nedá se říct, že by to byl přesvědčivý důvod k sňatku.“

Dospěli do San Antonia pozdě odpoledne a minuli jednu z někdejších misií. Mexický kluk v hnědé košili zaháněl domů stádečko koz.

„Kdoví, možná že bysme měli přivést do Montany taky pár koz,“ řekl Augustus. „Mečení je mnohem melodičtější než bučení. Mohly by doprovázet Irčana a získali bychom pěkný sbor.“

„Radši bych získal pěkný vůz,“ řekl Call.

Naštěstí sehnali šikovný povoz skoro hned v jedné velké nájemné stáji na sever od řeky. Museli přikoupit ještě dvě muly, aby dotáhly vůz ke stádu. Ještě že je dostali lacino, po dvaceti dolarech kus, a mohutný Němec, který vlastnil stáj, jim k tomu přidal postroje.

Augustus se nabídl, že se o dopravu postará pod podmínkou, že se napřed ve městě napije a nají. Nebyl v San Antoniu už léta a žasl, kolik nových podniků se mezitím vyrojilo.

„Jestli budou růst tímhle tempem, brzy Antoníček dohoní New Orleans,“ řekl. „Měli jsme si tu před deseti lety otevřít lazebnictví, teď bysme byli bohatý.“

Na hlavní ulici dosud stál veliký saloon, kam zhusta chodívali za svých hraničářských let. Jmenoval se Paroháč, jelikož majitel používal místo háků na klobouky a kabáty jelení paroží. Jmenoval se William Montgommery a jeden čas si s Augustem tuze rozuměli. Call ho podezíral, že v kartách šidí, ale pokud švindloval, švindloval dobře.

„Myslím, že Willie bude tak rád, že nás zase vidí, že nám přinejmenším poskytne večeři zdarma,“ řekl Augustus, když klusali k hospodě. „Třeba nám skytne zdarma i kurvu, pokud se mu dobře daří.“

Ale když vkročili dovnitř, nebylo v saloonu ani památky po Williamovi anebo po jiném známém. Mladý výčepní s ulízanými vlasy a úzkou vázankou jim při vstupu věnoval pohled, ale nejevil valnou ochotu vytrhovat se z práce, aby je obsloužil. Utíral bílou utěrčičkou sklenky a jednu po druhé stavěl pečlivě na poličku. Saloon byl prázdný až na stůl karbaníků vzadu.

Augustus nepatřil k zákazníkům ochotným trpělivě vyčkat, až si jich číšník všimne. „Rád bych hlt pálenky a kolega rovněž, pokud vás to příliš neobtěžuje,“ řekl.

Výčepní nezdvihl hlavu, pokud nedoleštil sklenku, kterou držel v ruce.

„To víš že ne, starouši,“ řekl. „Žitnou nebo co to má být?“

„Žitná nám stačí, pokud to bude rychle,“ přemohl se Augustus k zdvořilé odpovědi.

Mladý výčepní nezrychlil tempo, ale opatřil je skleničkami a pomalu kráčel nazpět pro láhev pálenky.

„Než taková chasa skotácká vejde, měla by se vokartáčovat,“ utrousil s drzým pohledem. „Na nošení písku si plně stačíme sami, nepotřebujeme k tomu zákazníky. Dělá to dva dolary.“

Augustus cvrnkl na pult zlatý desetidolar, a když si ho mladíček vzal, náhle vyjel, chytil ho za hlavu a obličejem ho přirazil na pult. Potom rychle vytáhl svůj velký kolt, a když výčepní zvedl hlavu, zatímco mu na bílou náprsenku tryskala krev z přeraženého nosu, zjistil, že zírá do hlavně veliké pistole.

„Kromě alkoholu si žádáme také trochu zdvořilosti,“ pravil. „Jsem kapitán McCrae a to je kapitán Call. Kdybyste se laskavě otočil, mohl byste vidět naše snímky z doby, kdy jsme byli mladší. Mimo jiné taky nesnášíme liknavou obsluhu. Divím se, že Willie zaměstnává takového arogantního floutka.“

Karbaníci se zájmem přihlíželi výstupu, ale mladý výčepní byl tak užaslý tím náhle přeraženým nosem, že se nezmohl na slovo. Zastavoval si proudící krev utěrkou. Augustus klidně obešel pult a uchopil fotografii, o níž se zmínil a která byla zastrčená za zrcadlo spolu s třemi čtyřmi vybledlými snímky z téže doby. Položil obrázek na výčepní pult, sáhl po čerstvě naleštěné sklence, lenošně ji nadhodil víceméně směrem k hráčům a pak naplnil místnost řev velikého koltu.

Call se otočil ještě včas, aby viděl, jak se sype sklo. Augustus býval vždycky čarostřelec – bylo potěšitelné, že je stále ve formě. Karbaníci zalezli vesměs pod stůl, až na tlusťocha v širáku. Při bedlivějším pohledu si Call vzpomněl, že se jmenuje Ned Tym, byl to letitý profesionální hráč, příliš letitý, než aby ho vzrušila trocha poletujících střípků. Když přestaly poletovat, sundal si Ned klobouk a sfoukl sklo z krempy.

„Tak k nám zas jednou zavítali Texasští hraničáři,“ řekl. „Ahoj, Gusi. Až sem přijede cirkus, poptám se, jestli nepotřebujou zázračnýho střelce.“

„No ne, to seš ty, Nede?“ podivil se Augustus. „Mý starý oči mi už neslouží. Kdybych tě poznal, byl bych ti sestřelil klobouk z hlavy a ušetřil skleničku. Kampak teď schováváš rezervní esa, kamaráde?“

Než mohl Ned Tym odpovědět, seběhl po schodech v pozadí saloonu muž v černém fraku. Nebyl o moc starší než výčepní.

„Co se tu děje, Nede?“ zeptal se a obezřetně zůstal stát u karetního stolu. Augustus pořád ještě třímal svou velkou pistoli.

„Ale vůbec nic, Johne,“ řekl Ned. „Stavili se tu kapitán McCrae a kapitán Call a kapitán McCrae nám podal ukázku svýho střeleckýho umění. Toť vše.“

„To není vše,“ zvolal výčepní. „Ten zkurvysyn mi přerazil nos.“

Pohybem tak ladným, že se zdál takřka něžný, se Augustus natáhl přes pult a vzal výčepního hlavní. Stačilo ťuknutí do skráně. Výčepní sklouzl pod pult a nebylo po něm ani vidu ani slechu.

„Co to má znamenat?“ zeptal se muž v černém fraku. Zlobil se, ale především žasl. Call na něho mrkl, usoudil, že od něho nic nehrozí – a popíjel dál whisky a přenechal divadýlko Augustovi.

„Divím se, že se ptáte,“ odtušil Augustus a zasunul pistoli do pouzdra. „Slyšel jste, jak mě nazval. Jestliže je to v městě zvykem, nejsou mi místní obyčeje po chuti. Krom toho obsluhoval liknavě a zasloužil něco napamětnou. Tenhle podnik vám patří, anebo proč remcáte?“

„Jsem majitel,“ řekl muž. „A střílení je v podniku zakázáno.“

„A náš milý Willy, kam se poděl?“ zeptal se Augustus. „Za jeho časů člověk nepotřeboval vzít výčepního po hlavě, aby dostal svou whisky, pokud zaplatil.“

„Willymu utekla žena,“ informoval je Ned Tym. „Rozhodl se, že ji půjde hledat, a tak prodal podnik tady Johnnymu.“

„Nedá se říct, že si vybral dobrýho kupce,“ řekl Augustus a vrátil se k baru. „Asi měl v ženským sortimentu stejně špatnou ruku. Třeba mu bude přát štěstí a ženušku nedožene.“

„Kdepak, žijou spolu ve Fort Worth,“ řekl Ned. „Willy o ni zanic nechtěl přijít.“

Call se díval na snímek, který Augustus přinesl z výčepu. Byli na něm on a Gus a Jake Spoon: Jake se cenil a měl za pasem perletí vykládanou pistoli, kdežto on a Gus hleděli vážně. Fotografie pocházela z roku, kdy pronásledovali Kopajícího Vlka a jeho tlupu až do Oklahomy za řeku Canadian a přes dvacet jich zabili. Kopající Vlk napřed pronikl na dolní tok Brazos a porubal několik rodin na osamělých farmách a vyděsil obyvatele malých osad. Když je Texasští hraničáři šťastně zahnali až za Canadian, stali se hrdiny dne, i když Call věděl, že je to lichá sláva. Kopající Vlk nebyl ani zabitý, ani v zajetí a neexistovala žádná překážka, která by ho za řekou nadobro zadržela. Ale nějakých pár týdnů, kam se hnuli, vynořil se nějaký fotograf se svou bedýnkou a chtěl si udělat jejich snímek. Jeden je přistihl u Paroháče a donutil je ztuhle stát, než se mu obtiskli na desku.

Mladík v černém fraku zašel za pult a pohlédl na padlého výčepního.

„Proč jste mu přerazil nos?“ zeptal se.

„Ještě mi bude jednou děkovat,“ řekl Augustus. „Bude pro ženský přitažlivější. Takhle vypadal moc jako potkan domácí. A mám za to, že při svém nedostatku dobrých způsobů by byl marně hledal družku.“

„Takové jednání já trpět nebudu,“ rozhorlil se mladík. „Nevím, proč si každý zálesák myslí, že může kamkoli klidně vtrhnout a dělat si, co se mu zamane. Jak se dostala na pult ta fotografie?“

„Toť fotografie nás, starejch zálesáků, z dob, kdy z nás mermomocí chtěli nadělat senátory,“ řekl Augustus. „Willy ji měl zastrčenou za zrcadlem, takže když jsme sem zabloudili, hned jsme viděli, jací jsme bývali pašáci.“

„Mám chuť zavolat šerifa a dát vás oba zatknout,“ pohrozil mladík. „Střelba ve veřejném podniku je zločin a je mi fuk, co jste vykonali před dvaceti lety. Kliďte se odtud a pospěšte si, nebo dneska přenocujete ve vězení.“ Rozpaloval se při řeči.

„Poslyš, Johne, být tebou, nevyhrožoval bych těm dvěma džentlmenům,“ řekl Ned Tym, pohoršen slovy, která vyslechl. „To je kapitán Call a kapitán McCrae.“

„Co je mi do toho?“ prudce se otočil na Neda muž. „Nikdy jsem o nich neslyšel a nepřipustím, aby mi tu nějací zálesáci dělali rotyku.“

„To nejsou ani zálesáci, ani skotáci, to jsou Texaský hraničáři. Však ty jsi o nich slyšel. Jenom jsi pozapomněl.“

„Nic jsem nezapomněl,“ řekl mladík. „Žiju tu teprve dva roky, a pěkně ubohý dva roky k tomu. Nikdo po mně nemůže chtít, abych nosil v hlavě jména kdekterýho pamětníka, co si kdy vystřelil na Indiána. Stejně je to většinou myslivecká latina, dědkové se vytahují.“

„Johne, ty nevíš, co mluvíš,“ řekl Ned s rostoucím znepokojením. „Kapitán Call a kapitán McCrae jsou ty poslední, co by se vytahovali.“

„To je tvůj názor,“ řekl John. „Podle mě jsou obyčejný vejtahové.“

Call pomalu začínal být rozmrzelý, protože ten mladíček si je nevychovaně prohlížel a mluvil s nimi, jako by byli nějaká holota. Jenže to zčásti zavinil Gus. Fakt, že výčepní byl poněkud pomalý a drzý, nebyl ještě dostatečným důvodem k tomu, aby mu zlomil nos. Ale Gus byl v tomto směru nedůtklivý. Byl pyšný na to, že býval věhlasným hraničářem; když se mu nedostalo chvály, kterou očekával, cítil se hrubě dotčen. Gus přidržel snímek tak, aby na něj mladík viděl.

„Musíte připustit, že jsme to my,“ řekl. „Proč vystavujete naši fotografii za pultem, a když pak přijdeme ve skutečnosti, jednáte s námi jako s drbany?“

„Jaktěživ jsem si těch zatracenejch fotek nevšiml,“ řekl John. „Měl jsem všechnu tu veteš dávno vyházet, ale pořád jsem se k tomu nemohl dostat. Dopijte a vypadněte, anebo se připravte na vězení. A, zrovna k nám jde šerif.“

A opravdu, za minutku vešel do výčepu Tobe Walker. Byl to podsaditý chlapík s mrožím knírem, který vypadal starší, než byl. Calla pohled na něho pobavil, protože rozhněvaný mladý muž nevěděl, že Tobe sloužil v jejich oddíle poslední čtyři roky, než to složili. Bylo mu tenkrát teprve šestnáct, ale byl to dobrý hraničář. Tobe k nim tenkrát vzhlížel jako k božstvům a nebylo pravděpodobné, že by je dnes zatkl.

„Propána, je to možné?“ zvolal. „Kapitán Call?“

„Jak vidíš, Tobe,“ řekl Call a potřásl mu rukou.

Taky Augusta rozveselil náhlý obrat událostí.

„Ahoj, Tobe,“ řekl, „hádám, že ti povinnost velí dát nám řetízky a odpochodovat s námi do vězení.“

„Proč bych to dělal?“ zeptal se Tobe. „Občas mám dojem, že bych měl zatknout sám sebe, ale proč bych měl zatýkat vás dva, to nevím.“

„Protože jste placený za udržování pořádku v městě, a tyhle dva ožralové tu ztropili výtržnost,“ řekl John. Že je Tobe očividně poznal, ho ještě víc rozezlilo.

Tobe okamžitě zledověl. „Cos to říkal, Johne?“

„Mám dojem, že jste mě slyšel, šerife, pokud nejste hluchý,“ řekl John. „Ti dva přišli do mého podniku a přerazili mému výčepnímu nos. Potom jeden z nich bezdůvodně vystřelil. Potom srazil pistolí výčepníka. Nabídl jsem jim, aby vyklidili lokál po dobrém, jelikož to však neučinili, hodlám na ně podat žalobu a dát průchod zákonu.“

Přednesl svůj proslůvek tak bombasticky, že to všem třem připadalo komické. Augustus se hlasitě rozesmál, Call a Tobe se usmívali, a dokonce i Ned Tym pobaveně mlaskl.

„Synu, špatně jsi odhadl naši reputaci,“ řekl Augustus. „My tu prosazovali zákon, když ty jsi byl ještě v peřince. Tolik lidí si myslí, že jsme je zachránili před Indiány, že kdybys na nás podal žalobu a některý z mládenců, s kterejma jsme tu hlídkovali, se o tom doslechl, pravděpodobně bys visel ty. Ostatně praštit arogantního pingla není žádnej zločin.“

„Johne, doporučuju ti přestat s tím urážením,“ řekl Tobe. „Unáhlil ses. Nejlíp uděláš, když se pěkně omluvíš a přineseš mi whisky.“

„Ať se propadnu, jestli udělám jedno nebo druhý,“ prohlásil John, překročil beze slova padlého výčepního a zmizel po schodech.

„Copak to tam má, nějakou děvku?“ zeptal se Augustus nadějně. Začalo to v něm mravenčit a byl by pro uklidnění potřeboval ženskou společnost.

„Jo, John si vydržuje seňoritu,“ řekl Tobe. „Musíte mu prominout. Pochází z Mobile a slyšel jsem, že chlapi vodtamtuď jsou horkokrevný.“

„To není žádná místní výsada,“ řekl Augustus. „Máme v partě různý horký hlavy a nepotřebujou bejt k tomu z Alabamy.“

Vzali si láhev pálenky, sedli si ke stolu a chvilku klábosili a vzpomínali na staré časy. Tobe se vyptával na Jaka a oni se pečlivě vyhnuli zmínce o tom, že Jake prchá před zákonem. Zatímco vykládali, výčepní se zvedl a odvrávoral z lokálu. Nos už mu nekrvácel, ale košili měl prosáklou krví.

„Páni, vypadá, jako by ho podřezali,“ poznamenal bujaře Tobe.

Ned Tym a jeho kámoši se vrátili ke hře, ale jelikož nervy ostatních hráčů utrpěly otřes, Ned Tym je záhy oškubal.

Tobe Walker se tvářil teskně, když se dozvěděl, že ženou stádo do Montany. „Nebýt ženatý, hned bych se k vám přidal,“ řekl. „Představuju si, že tam budou zelená pastviska jedna radost. Dělat dneska muže zákona většinou znamená sbírat opilce, a to se člověku nakonec přejí.“

Když se rozešli, vydal se svědomitě na pochůzku. Augustus zapřáhl nové muly k novému vozu. Sanantonijské ulice byly tiché a prázdné, když odjížděli. Měsíc byl vysoko a párek zatoulaných koz čmuchal kolem zdí starého Alama v naději, že najdou stéblo trávy. Když ve čtyřicátých letech přijeli do Texasu, nikdo nemluvil o ničem jiném než o Travisovi a jeho hrdinsky ztracené bitvě, ale na bitvu se pozapomnělo a pevnost zchátrala.

„Tak se mi zdá, Calle, že na nás zapomněli zrovna jako na Alamo,“ řekl Augustus.

„Co se divíš?“ zeptal se Call. „Ani jsme se tu neukázali.“

„Tím to není – důvod je v tom, že jsme nepadli,“ řekl Augustus. „Travis padl a dostane se do učebnic, až někdo bude psát historii týhle země. Jó, kdyby nás byla tisícovka Komančů zahnala do nějaký rokle a nechala nás tam zhebnout, jako to Siouxové udělali generálu Custerovi, opěvali by nás potomci ještě za sto let.“

Calla zarazila nelogičnost té poznámky. „Sotva se někdy naskytlo tisíc Komančů v jednom houfu,“ podotkl. „Kdyby někdy dali dohromady tisíc bojovníků, byli by vzali útokem Washington.“

Čím déle Augustus uvažoval o potupě, které se jim dostalo v hospodě – v saloonu, kde svého času byli slaveni jako rekové – tím víc ho to hryzlo.

„Měl jsem dát tomu štěněti z Mobilu po hubě,“ poznamenal.

„Mluvilo z něho leknutí,“ řekl Call. „Tobe mu určitě náležitě domluví, až se příště sejdou.“

„Ale o to mi nejde, Woodrowe,“ řekl Augustus. „Ty jaktěživ nevidíš, vo co de.“

„Tak k čertu, vo co de – podle tebe?“

„Ještě dvacet let, a Indiáni budeme my,“ řekl Augustus. „Při tom tempu, jak se tohle město civilizuje, budou v něm brzy jenom kostely a hokynářství. A než se naděješ, seberou nás starý výtržníky a zavřou nás do odlehlý rezervace, abysme neděsili dámy.“

„Připadá mi to značně nepravděpodobné,“ řekl Call.

„Ba ne, to je pravděpodobný až moc,“ opáčil Augustus. „Jestli objevím nějakou squaw, co se mi bude líbit, jsem schopnej se s ní voženit. Jestli se mnou chtějí zacházet jako s Indiánem, klidně se můžu dát k Indiánům hned a dobrovolně. Bojím se, že jsme promarnili nejlepší léta bojem na špatný straně.“

Call neměl chuť se přít o takový nesmysl. Už byli skoro na kraji města, míjeli ubohé adobové chýše, kde žili chudší Mexikáni. Z jedné se ozýval dětský pláč. Calllovi se ulevilo, že už jsou venku. Když se Gus navztekal, mohlo se stát cokoli. Když ho popadl amok v širém poli a střelil po něčem, dalo se počítat, že to bude had, a ne nezdvořácký pingl.

„Nebojovali jsme na špatný straně,“ řekl Call. „A víš, co je zázrak? Žes na tu špatnou stranu nesklouzl. Jake je na banditu moc velká baba, ale ty by ses nebál.“

„Počkej, třeba se ještě vyvinu,“ řekl Augustus. „Pořád by to byl lepší konec než skončit jako Tobe Walker zatýkáním opilců. Ten člověk div nebrečel, když jsme se loučili, tak rád by jel s námi. Bejval to čipernej kluk, a koukni se na něho teď: tlustej jako sysel.“

„Fakt, přibral, jenže Tobe byl vždycky pořízek,“ řekl Call.

V tomhle bodě měl Gus nejspíš pravdu. Tobe se na ně díval smutně, když nasedali.

Kapitola 43

Co se Roscoea týkalo, cesta začala špatně a byla čím dál horší. Především měl dojem, že Texas jaktěživ nenajde, což bylo skličující pomyšlení. Z doslechu věděl, že je to končina rozlehlá, a kdyby tam netrefil, všichni Fortsmithští by se mu smáli – za předpokladu, že se někdy dostane zpátky.

Když vyrazil, předpokládal, že nejjednodušší způsob, jak najít Texas, bude vyptávat se na potkání osadníků, ale ukázalo se, že osadníci jsou pozoruhodně nevědomá cháska. Většina z nich jako by nikdy nebyla dál než pár set kroků od místa, kde se usadili. Hodně jich nebylo s to ukázat mu, kterým směrem leží nejbližší osada, natož místo tak vzdálené jako Texas. Tu a tam byl přece jen někdo schopen ukázat mu přibližně směr, kde leží Texas, ale po pár mílích cesty, když se musel vyhýbat křoviskům a hledat vhodné přechody přes nesčetné potoky a říčky, už si Roscoe zase nebyl jistý, postupuje-li náležitým směrem.

Naštěstí problém kudy kam se vyřešil jednou odpoledne, když narazil na četu vojáků se spřežením soumarů. Tvrdili, že směřují do místa jménem Buffalo Springs, které leží v Texasu. Byli jenom čtyři, dva na koni a dva na voze, nudu cesty si krátili kořalkou. Byli to lidé štědří, tak štědří, že se Roscoe brzy opil taky. Ze samé úlevy, že našel lidi, kteří vědí, kde je Texas, si přihýbal neuváženě. Brzy se mu zvedl žaludek. Vojáci mu ohleduplně udělali místo ve voze – což jeho žaludku valně nepomohlo, neboť povoz nebyl pérovaný. Nevolnost se vystupňovala tak prudce, že se Roscoe musel položit na břicho na prkna vozu a hlavu vystrčit na zadním konci, aby mohl bez zdržování zvracet anebo alespoň plivat.

Odpoledne minulo tak, že Roscoe střídavě vrhl a pak ležel na zádech, aby se trochu vzpamatoval. Když ležel na zádech, pražilo mu slunce do tváře, takže ho divoce rozbolela hlava. Jediný způsob, jak se vyhnout slunci, byl dát si na obličej klobouk, ale pod kloboukem panovalo dusno páchnoucí pačulí, kterou fortsmithský holič Pete Peters nešetřil, takže se mu znova zvedl žaludek.

Brzy neměl Roscoe co vyvrhnout leda střeva a užuž čekal, kdy přijdou na řadu. Když se konečně posadil, cítě se slabý jako moucha, zjistil, že jsou u břehu široké mělké řeky. Vojáci ignorovali jeho nevolnost, ale řeku ignorovat nemohli.

„To je Červená,“ řekl jeden. „Na druhém břehu je Texas.“

Roscoe vylezl z vozu a chtěl nasednout na Memfise, ale zjistil, že se nemůže dostat do sedla. Pravda, Memfis byl vysoký kůň, ale normálně nebylo sedlo nedosažitelné. Teď v tom horku jako by se zhouplo. To se nepovzneslo sedlo, nýbrž Roscoeovi ujely nohy. Náhle seděl na zemi a držel se jednoho třmenu.

Vojáci měli z jeho nesnází legraci: vysadili ho na Memfise jako žok.

„Štěstí že jste padl na nás, náměstku,“ řekl jeden. „Kdybyste byl pokračoval dál na západ až do Teritoria, byli by vás Indiáni chytili a snědli vám koule.“

„Cože by mi snědli?“ zeptal se Roscoe konsternovaný nenuceností, s níž voják pronesl poznámku tak děsivou.

„Doslechl jsem se, že mají takový obyčej, když člověka dostanou živého,“ odtušil vojín.

„A jak to vypadá s Indiány v Texasu?“ zeptal se Roscoe. Vojáci, jak se zdálo, neměli o situaci ponětí. Pocházeli z Missouri. Vše, co o Indiánech věděli, bylo, že bílým zajatcům provádějí ohavné věci. Jeden se zmínil o tom, jak kolegovi vjel šíp do hlavy jedním uchem a druhým vyjel ven.

Vojáci vykládali příběhy toho druhu s očividným potěšením, ale Roscoe jejich zálibu nesdílel. Valnou část noci probděl v úvahách o varlatech a šípech v hlavě.

Nazítří odpoledne vojáci zamířili na západ, ujistili ho, že když se bude držet na jihozápad, dorazí brzo do San Antonia. Z kocoviny se už vzpamatoval, ale necítil se dvakrát při síle – zřejmě jeho zdraví pomalu podlamoval nedostatek řádného spánku.

Večer, když se stmívalo, se užuž smiřoval s další nocí strávenou vsedě, zády opřený o strom. Nerad odpočíval takto, ale tahle pozice umožňovala v případě potřeby rychlejší výskok a rozběh. Ale než si vybral vhodný strom, zahlédl srub.

Když se přiblížil, uviděl na pařezu dědka s vousem potřísněným od tabáku: stahoval jakési zvířátko – vačici, jak se ukázalo. Roscoea to povzbudilo. Stařík byl první osoba, kterou potkal v Texasu; snad mu poskytne přesné informace o cestě.

„Brý večír!“ řekl hlasitě, protože stařík nevzhlédl od práce a Roscoe považoval za nebezpečné lidi zhurta zaskakovat.

Dědek nic, ale ve dveřích se objevila silueta – snad dívčí, v tom šeru si Roscoe nebyl jistý.

„Vadilo by vám, kdybych tu přenocoval?“ zeptal se Roscoe a sesedl.

Dědek na něho zašilhal. „Jestli chcete večeři, musíte si něco ulovit,“ řekl. „A tu holku nechte na pokoji, je moje, koupil jsem si ji a řádně zaplatil.“

To připadalo Roscoeovi divné. Mužovo chování rozhodně nebylo přátelské. „Už je trochu pozdě na to, abych pořádal hon na vačice,“ namítl Roscoe ve snaze o nezávaznou konverzaci. „Ale mám s sebou k jídlu pár sucharů.“

„Holku nechte na pokoji!“ opakoval dědek.

Dědek, nerudný patron, nevzhlédl, pokud nebyla vačice stažená. Roscoe nevěděl co počít, a tak jen přešlapoval před srubem. Ticho bylo těžké. Roscoe skoro litoval, že nejel dál a nestrávil noc opřený o strom. Úroveň civilizace v Texasu asi nebyla příliš vysoká, pokud byl tenhle dědek její ukázkou.

„Tak si pojď pro tu potvoru,“ řekl muž děvčeti.

Vyklouzla a beze slova si vzala krvavou mršinu. V šeru se dalo rozpoznat pouze to, že je hubená. Byla bosá a šaty, které měla na sobě, vypadaly ušité z pytloviny.

„Dal jsem za ni osmadvacet tchořích kožek,“ řekl dědek náhle. „Máte trochu kořalky?“

Roscoe měl opravdu láhev, kterou si koupil od vojáků. Zavonělo mu do nosu opékané maso – a dostal hlad. Neměl nic v žaludku a dostal hroznou chuť na kousek opečené vačice.

V okolí Fort Smith černoši vačice téměř vyhubili, u bílých se vačice na stole objevila zřídka.

„Mám ve vaku láhev,“ řekl. „Rád vás pozvu na doušek.“

Předpokládal, že mu ta nabídka zajistí místo u tabule, ale byl to předpoklad mylný. Dědek se chopil flašky, napřímil se na pařezu a na jeden zátah skoro celou láhev vyzunkl. Pak beze slova vstal a zmizel v černém srubu. Už se neukázal. Roscoe si sedl na pařez – jediné místo, kde se dalo sedět – a tma houstla a houstla, až sotva viděl obrysy srubu patnáct kroků za ním. Dědek a to děvče zřejmě neměli světlo, protože srub zůstával černý jako noc.

Když bylo jasné, že nebude přizván k večeři, snědl Roscoe dva zbylé suchary. Cítil se ošizený, ale s tím se nedalo nic dělat. Když dojedl, roztáhl si přikrývky u stěny srubu. Sotva se uložil, vyšel měsíc a ozářil mýtinku tak jasně, že se dalo těžko spát.

Potom slyšel, jak dědek poroučí: „Ustel palandu!“ Srub byl halabala sroubený, mezi kládami byly škvíry, že by tudy mohla klidně prolézt vačice. Slyšel, jak dědek klopýtá po světnici. „Holka zatracená, sem pojď!“ křikl najednou. Roscoe začal litovat, že se u srubu zastavil. Pak slyšel švihnutí, jako by dědek udeřil děvče páskem nebo řemenem na ostření břitvy nebo něčím podobným. Rozpoutala se půtka, kterou nemohl neslyšet, a řemen dopadl ještě několikrát. Potom děvče začalo vzlykat.

„Co to má znamenat?“ řekl Roscoe v domnění, že když promluví, dědek toho nechá. Ale nezapůsobilo to. Šarvátka pokračovala a děvče dál poplakávalo. Potom jako by spadli na stěnu srubu, sotva stopu od Roscoeovy hlavy. „Jestli nebudeš ležet klidně, ráno tě zmrskám tak, až toho budeš litovat!“ supěl dědek. Vypadalo to, že lapá po dechu. Roscoe se snažil domyslet, co by v takovém případě udělal July July ho vždycky varoval, aby nezasahoval do rodinných sporů – to je ta nejožehavější oblast, co se dodržování pořádku týče, tvrdil July. July se jednou pokusil zastavit ženu, která se hnala po manželovi vidlemi, a odskákal to bodnutím do lýtka.

V daném případě Roscoe ani nevěděl, jde-li o rodinnou hádku. Ten člověk povídal, že děvče koupil, jenže otroctví už dávno neplatilo, a navíc bylo to děvče bílé. Zřejmě se udatně bránilo vzdor tomu fňukání, protože dědek jen supěl a spílal, sotva popadal dech. Roscoe trpce litoval, že se mu ten srub připletl do cesty. Dědek byl odporný a dívka s ním asi měla truchlivý život.

Dědek s dívkou brzy skoncoval, ale děvče ještě dlouho pofňukávalo, bezděky, jako skučívá pes, když má zlý sen. Roscoeovi z toho bylo nevolno. Na tak neutěšený osud mu připadala ještě moc malá, i když věděl, že v hladových letech po válce spousta chudých rodin s mnoha dětmi prodávala potomky kdekomu, sotva děti dorostly do věku, že mohly vykonávat nějakou užitečnou práci.

Roscoe se vzbudil celý zmáčený, ale ne deštěm. Rozbalil své lůžkoviny v noci a teď nasákly rosou. Sotva vyšlo slunce, třpytily se kapičky na stéblech trávy u jeho očí. Ze srubu slyšel dědka hlučně chrápat. Po děvčeti ani slechu.

Jelikož nebylo pravděpodobné, že mu hostitel nabídne snídani, Roscoe nasedl a odjel. Živě litoval to děvčátko. Dědek byl halama, který mu ani za pálenku nepoděkoval. Jestli budou všichni Texasani stejní, čeká ho zlá cesta.

Sotva ujel míli nebo dvě, začal být Memfis nepokojný: stříhal ušima, rozhlížel se. Roscoe se taky díval, ale nic neviděl. Byli v hustém lese. Roscoe si pomyslel, že je třeba sleduje vlk nebo divoké prase, ale nic nevypátral. Pohodlným krokem urazili pět nebo šest mil.

Roscoe klímal v sedle, když Memfis zavadil o větev, na které bylo vosí hnízdo. Hnízdo se ulomilo a spadlo Roscoeovi rovnou do klína. Brzy se skulilo ze sedla, ale ne tak rychle, aby se z něho nevyrojilo dvacet třicet vos. Když se Roscoe probral, viděl kolem sebe samé vosy. Dostal dvě žihadla do krku, dvě do tváře a jedno do ruky, jak vosy odháněl.

To bylo drsné probuzení. Pobídl Memfise do cvalu, brzy vosám ujeli, jenomže dvě se mu dostaly pod košili a ty ho pěkně poštípály, než je rozmačkal o vlastní tělo. Rychle sesedl a svlékl si košili, aby se přesvědčil, že v ní už nemá žádný hmyz.

Jak tam tak stál a žihadla ho pálila, spatřil děvče – tu samou huběnku, kterou viděl ve srubu, oblečenou do těch samých šatů z pytloviny. Pokusila se schovat za keř, ale Roscoe náhodou vzhlédl v pravou chvíli. Honem si zase oblékl košili, ačkoli vosí píchance pálily jako čert a byl by si je rád aspoň naslinil. Ale muž si přece nebude slinit hrudník, když se na něho kouká mladá dívka.

„Tak vylez, když už jsi tady!“ zavolal Roscoe a pomyslil si, jak je to možné, že to děvče tak snadno udrželo s Memfisem krok plných šest mil. Třeba ji dědek poslal, aby ho požádala o další kořalku nebo co.

Dívka se k němu přiblížila pomalu, plaše jako králík. Byla pořád bosá a nohy měla celé poškrábané od trní a hloží. Zastavila se dvacet kroků od něho, jako by nevěděla, jak blízko smí přistoupit. Je docela hezká, pomyslel si Roscoe, ačkoli hnědé vlasy měla špinavé a na hubených pažích modřiny, jak ji dědek tloukl.

„Proč jsi za mnou běžela?“ zeptal se Roscoe. Konečně si ji mohl pořádně prohlédnout – vypadala nanejvýš na čtrnáct patnáct let.

Děvče jen stálo, ostych mu bránil promluvit.

„Ani nevím, jak se jmenuješ,“ řekl Roscoe co možná vlídně.

„Mamka mi říkala Janey,“ špitlo děvče. „Utekla jsem starýmu Samovi.“

„Aha,“ řekl Roscoe a přál si, aby si vosy vybraly jinou chvíli k bodání a to děvče Janey jinou chvíli k útěku.

„Ráno jsem ho připozabila,“ oznámila holčina. „Byl na mě zlej a já nejsem jeho, jak říká. Bill mě vyměnil za pár tchořích kůžiček. Už jsem chtěla vzít sekyru a zabít ho, ale pak jste přišel vy, a tak jsem utekla za vámi.“

Dívka měla hluboký zamžený hlas, nižší než hlas chlapecký, a když překonala první ostych, nezdráhala se mluvit.

„Viděla jsem, jak vás popíchaly,“ řekla. „Tady kousek je říčka. Na žihadla jsou nejlepší náčinky z bláta. Musejí se smíchat se slinami, a hned je člověku líp.“

To ví každý, nicméně od ní bylo milé, že mu chtěla pomoci. Ale ze všeho nejdřív si musí objasnit tu záležitost s útěkem.

„Jsem náměstek šerifa,“ řekl. „Mířím do Texasu, kde potřebuju najít jednoho muže. Musím jet rychle a mám jen jednoho koně.“

Zmlkl s jistotou, že děvče pochopí, co má na mysli. Místo toho se jí tváří mihlo něco jako úsměv.

„Tomu vy říkáte rychlá jízda?“ zeptala se. „Už dávno jsem mohla být dvě míle před vámi po vlastních. Už jednou jsem ušla celou cestu až do Svatýho Antoníčka a myslím, že s váma udržím krok, pokud nepojedete cvalem.“

Poznámka Roscoea takřka zviklala. Jestliže už dívka jednou byla v San Antoniu, patrně by tam trefila znovu. Od začátku se zoufale potýkal s neznalostí cesty a byl by uvítal průvodce.

Jenže uprchlé děvče zrovna nebyl průvodce, o jakém snil. Ostatně nehledal snad Julyho jen proto, aby mu zvěstoval novinu o uprchlé ženě? Jak by vypadal, kdyby za ním připutoval v doprovodu právě takové uprchlice? July by to považoval za krajně nepatřičné, a kdyby se to dozvěděli ve Fort Smith, určitě by z toho udělali něco nekalého. Starej Sam ji určitě neživil jen proto, že uměla opéct ve tmě vačici.

Vzpomínka na pečenou vačici mu připomněla, že má hlad jako vlk. Osoba hladová a navíc vosami poštípaná těžko sbírá pádná slova, ba i myšlenky.

Jako by mu vyčetla hlad z očí, vytasila se dívka s dalším argumentem ve svůj prospěch. „Umím chytat vačice,“ řekla. „Bill mě naučil, jak na to. Většinou je doběhnu. Taky umím rybařit, jestli máte háček.“

„Tak to vy jste chytila včera tu vačici, že?“ řekl Roscoe.

Děvče pokrčilo rameny. „Chodím rychlejc, než vačice běhá,“ řekla. „Až dojdeme k potoku, ošetřím vám ty štípance.“

Štípance pekelně pálily. Roscoe si řekl, že na tom není nic zlého, jestli s ním děvče půjde až k řece. Uvažoval, že jí nabídne, aby si přisedla, ale než to stačil vyslovit, utíkala napřed. Uměla nejenom chodit rychleji, než běhá vačice, ale dokázala běžet rychleji, než chodil Memfis. Musil koně pobídnout do klusu, aby jí stačili. Než dorazili k říčce, točila se Roscoeovi hlava spojeným působením hladu a žihadel. Jedna vosa ho píchla těsně pod okem, oko mu naběhlo, že je nemohl otevřít. Měl pocit, že má hlavu jako báň. Takhle si život nepředstavoval, a jako obvykle, když se cestování zkomplikovalo, v duchu se zlobil na Julyho, jak si mohl vzít za ženu takovou trajdu.

Děvče ho předešlo k říčce a hned uplácalo z bahna obklady a plivalo do nich. Než se nadál, zbouralo račí domečky, aby získalo potřebný druh bláta. Ještě štěstí že bystřinka měla vysoký břeh, pod kterým bylo trochu stínu. Roscoe si sedl do chládku a dovolil dívce, aby mu naplácala kašičku na štípance na tváři, Dokonce se jí podařilo obložit i žihadla pod okem.

„Sundejte si košili,“ přikázala a zaskočila Roscoea tak, že poslechl. Bahno chladilo.

„Starej Sam jed raky,“ řekla, když zkontrolovala své dílo.

„Netrefil by ani vrata od stodoly, tak se musel živit vačicemi, co jsem nachytala.“

„Škoda že nemůžete chytit vykrmeného králíka,“ povzdechl Roscoe. „Hlady šilhám.“

Než dořekl, bylo děvče pryč. Zmizelo za břehem. Roscoe byl jako u vyjevení. Plácl to jen tak, nečekal, že se holka sebere a půjde chytat králíky. I když umí běhat rychle, na králíky sotva stačí.

Znovu se mu zatočila hlava, a tak si lehl do chládku, že si maličko zdřímne. Zavřel oči, a když je znovu otevřel, naskytl se mu překvapivý pohled, vlastně dva pohledy. Jednak spatřil po svém boku mrtvého králíka, jednak ve vodě děvče s klackem v ruce. Najednou skočila ze břehu velikánská žába – skokan volský. Dívka ho v letu zasáhla klackem a odmrštila daleko na břeh. Škrábala se po svahu za ním a Roscoe vstal, aby to viděl, ačkoli měl k vidění jen jedno oko. Žabák zapadl do roští, kde se mu špatně skákalo, ale nakonec přece jen vyskočil. Holka se po něm hned rozehnala klackem. Vzápětí slezla k němu: ubitého skokana držela za nohy, jen se mu růžový jazýček klimbal.

„Ulovila jsem králíka a žábu,“ hlásila. „Mám je upíct?“

„V životě jsem žáby nejed,“ řekl Roscoe. „Kdo jí žáby?“

„Jedí se jen stehýnka,“ řekla. „Půjčte mi nůž.“

Roscoe jí ho podal. Dívka hbitě stáhla králíka, byl to vážně cvalda. Potom rozpůlila žábu, předek zahodila do říčky a ze stehen sloupla zuby kůžičku. Roscoe vozil v sedlovém vaku pár kousků kuchyňského náčiní; bez řečí si je půjčila. Roscoe došel k názoru, že musí být z těch žihadel omámený, protože se cítil jako ve snu. Nespal, ale nechtělo se mu ani hnout. Proud vyplavil ke břehu předek skokana a bělavá střívka se míhala ve vodě. Vynořily se dvě šedé želvy a začaly je ožírat. Roscoe hlavně pozoroval želvy, děvče zatím rozdělalo oheň a opékalo králíka a stehýnka. Stehýnka k Roscoeově úžasu pořád vyskakovala z pánve jako živá.

Ale když byla upečená a on jedno snědl, divil se, jaká je to pochoutka. Potom se s dívkou podělili o králíka; spořádal svou porci do posledního ždibečku a kosti házel do vody. Výskyt králičích a žabích drobů přilákal celé shromáždění želv.

„Černoši želvy jedí,“ prohodila dívka a drtila v zubech králičí kůstku.

„Ty snědí kdeco,“ řekl Roscoe. „Nemůžou si dovolit bejt moc vyběravý.“

Po jídle už se Roscoeovi hlava tak netočila. Děvče sedělo pár kroků od něho a zíralo do vody. Bylo to ještě dítě. Nohy měla po kolena zablácené, jak se brodila říčkou, ruce pohmožděné od starého Sama. Některé pohmožděniny byly modré, některé vybledly do žluta. Pytlovinový oděv byl na několika místech děravý.

Problém, co s ní, začal znovu tížit Roscoeovu mysl. Bylo od ní hezké, že ho nakrmila, ale neřešilo to otázku, jak s ní má naložit. Starý Sam nevypadal na člověka, který se dobrovolně smíří se ztrátou něčeho, co považuje za svůj majetek. Třeba jim jde po stopě, a jelikož nejsou od srubu daleko, může se tu každou chvíli objevit.

„Tak se mi zdá, že se tu ten starý brzy ukáže,“ řekl s jistým neklidem.

„Kdepak,“ zavrtěla hlavou dívka.

„Povídal mi, že seš jeho,“ řekl Roscoe. „Jistě tě hledá.“

„Má revma v kolenou,“ řekla dívka.

„To nemá koně?“

„Dostal kulhavku,“ řekla, „taky jsem dědka párkrát vzala velkou pánví do kolen, pár dní se ani nehne.“

„Propána,“ řekl Roscoe. „Ty jsi pěkná grobiánka!“

Děvče zavrtělo hlavou. „Já žádná grobiánka nejsem. Neřád byl on.“

Odnesla nádobí k vodě a umyla je, než je zase uložila do vaku.

Roscoe si bolestně uvědomoval, že se musí k něčemu rozhodnout. Pomalu bude poledne, a on urazil sotva pár mil. To děvče, nutno uznat, by byla při cestě velká pomoc. Ovšem na druhé straně je to uprchlice a těžko by to Julymu vysvětloval.

„To nemáš žádnou rodinu?“ zeptal se v naději, že se někde objeví nějaká tetička, kde by ji mohl nechat.

Zavrtěla hlavou. „Umřeli,“ řekla. „Měla jsem bratra, ale Indiáni ho unesli. Mamka umřela a táta se zbláznil a zastřelil se. Žila jsem u jednoho Holanďana, až si mě vzal Bill.“

„Propána,“ řekl Roscoe. „Kdo je ten Bill?“

Dívčinou tváří se kmitl stín smutku. „Slíbil, že mě odvede do Fort Worth,“ řekla. „Jenže u Waca padl na starýho Sama, opili se spolu a Sam mě vyměnil za kožky.“

Nevysvětlila, kdo to Bill byl, ale Roscoe nenaléhal. Rozhodl se, že definitivní rozhodnutí odloží ještě o den. Žihadla ho pořád ještě bolela a cítil, že odpovědné rozhodnutí je nad jeho síly, pokud vidí jen na jedno oko. Třeba narazí cestou na nějakou osadu, a on najde řádnou rodinu, kde rádi přijmou pomocnici; a tak bude mít po starosti.

Jediný problém byl dopravní prostředek: nezdálo se mu správné, aby on jel a ona šla pěšky. Vlastně skoro nic nevážila. Memfis je bez úhony unese oba dva.

„Tak se mnou na pár dní zůstaň,“ řekl. „Třeba se pro tebe někde najde lepší bydlo, než jsi měla tam, odkud jsi utekla. To není místo pro tebe.“

„Zpátky nepudu,“ řekla. „Starej Sam by mě zabil.“

Když jí Roscoe nabídl, aby nasedla, divně se na něho podívala.

„Mně chůze nevadí,“ řekla.

„Jenže my si musíme pospíšit,“ řekl. „July už je i tak kdovíkde. Jen si vyskoč.“

Poslechla. Memfis vypadal dotčeně, ale byl příliš líný, než aby protestoval. Vsunula chodidla do postroje a chytila se sedlového vázání.

„Ten je ale vysoký,“ řekla. „Vidím přes křoví.“

„Veď mě, abych jel správně,“ řekl Roscoe, když cákali přes říčku. „Nemohu si dovolit propást toho Svatýho Tondu.“

Kapitola 44

Na sever od San Antonia se k obecné úlevě krajina konečně začala otvírat. Po čtrnácti dnech prodírání měli všichni mesquita plné zuby. Křoví poznenáhlu řídlo a stromů taky ubývalo. Tráva byla lepší a s dobytkem lehčí pořízení. Hovádka se popásala a postupovala většinu času k severu tak pomalu, že si Newt říkal, že jim potrvá věčnost – jen dostat se z Texasu, natož dojít do Montany.

Pořád sloužil u couráků; s hustší travou trochu ubylo prachu, ale opravdu jen trochu. Většinou jel s Raineyčaty a bavili se o tom, co je asi čeká. Hlavním předmětem úvah bylo, jestli Indiáni už vážně zkrotli nebo ne.

V noci u táboráku se pořád mluvilo o Indiánech, prim vedl obvykle pan Gus. Sotva si mužstvo osvojilo rytmus nočních směn, vrátil se kapitán zase k svému starému zvyku: odsunul se stranou jejich zasedání. Téměř noc co noc nasedl na Čertici a odklusal. Někteří z party nad tím vrtěli hlavou.

„Copak, páchneme mu snad nelibě?“ zeptal se Bert Borum.

„Ani bych se nedivil,“ řekl Jasper. „Vočko by si měl spodky prát častějc než dvakrát do roka.“

„Kapitán je rád sám pro sebe,“ přešel Vočko poznámku o svém spodním prádle.

Augustus hrál pokera s Irčanem a Pyskounem. Sázky byly čistě teoretické, poněvadž už je obehrál o půlroční mzdu.

„Woodrow si rád vyrazí někam, kde může větřit,“ řekl. „Má pocit, že je číman. Samozřejmě by byl první, koho by odkrouhli, kdyby ještě bylo k mání pár čímanů mezi Indiány.“

„Doufám, že už nejsou na skladě,“ podotkl Pyskáč.

„Kdyby byli, o tebe by stejně nestáli,“ řekl Augustus. „S tajtrlíky se nešpiní.“

„Už abysme zase měli kuchaře,“ řekl Jasper. „Už mě nebaví jíst ty blívaniny.“

V tom byli všichni svorni. Od Bolivarova odchodu vytloukali klín klínem, vařit se pokoušel ten i onen. Call zajel do různých osad a sháněl kuchaře, ale mamě. Augustus obvykle uvařil snídani, ale jen podle své chuti, což vyvolávalo odpor, neboť věčně dělal míchaná vajíčka, kterýžto způsob podávání vajec mnozí, a zejména Pom Boggett, shledávali pobuřujícím.

„Já mám rád volská oka s nepropečeným žloutkem,“ oznamoval Pom každé ráno a bezmocně přihlížel, jak Augustus vejce šlehá a našlehaná lije na pánev. „Proč to děláš, Gusi?“ naříkal. „Takhle se žloutek s bílkem smíchají.“

„Však by se ti smíchaly v žaludku tak jako tak,“ usadil ho Augustus.

Pom nebyl jediný, kdo reptal proti míchaným vajíčkům. „Když to nemusí být, nejím bílky,“ hlásil Jasper. „Slyšel jsem, že se po bílku slepne.“

„Kam na takový nesmysly chodíš?“ chtěl vědět Augustus, ale Jasper si nemohl vzpomenout.

V čas snídaně byl obvykle každý tak vyhládlý, že snědl, co dostal, ale všichni vytrvale a svorně reptali.

„Na tom kafi by se udržela železná poklice,“ pravil jednou ráno Call. Vždycky se dostavil k snídani včas.

„Obyčejně ho jím lžicí,“ podotkl Pyskáč.

„Žijeme ve svobodný zemi,“ připomněl Augustus. „Komu tohle kafe nechutná, může ho vyplivnout a uvařit si nový podle svýho gusta.“

Nikdo nesáhl ke kroku tak radikálnímu. Jelikož Call s polední přestávkou nesouhlasil, byla snídaně nezbytná, ať ji vařil kdo ji vařil.

„Musíme sehnat kuchaře, třeba špatnýho,“ řekl Augustus. „Vaření je příliš riskantní pro muže mých kvalit. Ještě mě někdo kvůli vajíčkům odbouchne.“

„Víš co, Austin není daleko,“ řekl Call. „Můžeme to zkusit ještě tam.“

Byl pěkný den, stádo se ochotně sunulo a Pom je vedl, jako by to dělal odjakživa. Austin byl jenom dvacet mil na východ. Call byl hotov okamžitě vyrazit, ale Augustus si chtěl napřed vzít čistou košili.

„Co když potkám nějakou dámu?“ řekl. „Než ty objevíš kuchaře.“

Jeli na východ a brzy dorazili na vozovou trať do Austinu, ale jen kousek popojeli, Augustus zničehonic obrátil koně na sever.

„Tudy se do Austinu nedostaneme,“ řekl Call.

„Jen jsem si na něco vzpomněl,“ řekl Augustus.

Cválal bez dalšího slova. Call otočil Čertici a následoval ho. Myslel si, že má Gus možná žízeň – byli kousek od říčky, která se vlévala do Guadalupy.

Hádal správně: Augustus hledal potok vyvěrající ze studánky. Protékal hájkem virginských dubů na svahu docela slušného kopce. Gus a stará Malárka stáli na vršku a dívali se na potok a tůň, kterou vytvořil dole pod stromy. Gus jen tak seděl a hleděl, což bylo divné – jenže Gus byl podivín. Call vyjel za ním a říkal si, co tu asi Gus vidí; trhlo s ním, když spatřil, že Gus má slzy v očích. Smáčely mu líce a třpytily se na špičkách knírů.

Call nevěděl, co říct, protože nevěděl, co se stalo. Gus se často smál, až plakal, ale plakal zřídka. Krom toho byl takový pěkný den. Žasl, ale rozhodl se, že se nebude ptát.

Gus seděl dobrých pět minut beze slova. Call sesedl a vymočil se, aby mu ušla chvíle. Slyšel, jak Gus povzdechl a pak si utřel oči bandanou.

„Co to na tebe padlo?“ zeptal se Call. „Pořád ještě nevím.“

Augustus smekl a chvíli si chladil hlavu. „Nevím, jestli tomu budeš rozumět, Woodrowe,“ řekl s pohledem na hájek a tůn.

„Když nebudu, tak nebudu,“ řekl Call. „Zatím tomu fakt nerozumím.“

„Říkám tomu Klářin sad,“ řekl Augustus. „Jednoho dne na vyjížďce bryčkou jsme to tu objevili. Kolikrát jsme tu byli spolu na výletě.“

„Ach,“ řekl Call. „To jsem si moh hned myslit, že to bude mít něco společnýho s ní. Kromě ní sotva existuje druhá lidská bytost, pro kterou bys uronil slzu.“

Augustus si promnul oči. „Však taky byla líbezná,“ řekl. „Myslím, že největší chyby v životě jsem se dopustil, když jsem si ji nechal uklouznout. Ale tomu ty nemůžeš rozumět, protože nemáš pro ženy cit.“

„Když si tě nechtěla vzít, nedalo se proti tomu přece nic dělat,“ podotkl Call s pocitem nevolnosti. Řeči o manželství na něho vždycky působily tísnivě.

„To nebylo zase tak jednoduchý,“ řekl Augustus. Zahleděl se na potok a hájek a vzpomínal, jak šťastné chvíle tu prožil. Potom otočil Malárku a klusali do Austinu, ale vzpomínka na Kláru byla v jeho mysli tak svěží, jako kdyby jela po jeho boku ona a ne Woodrow Call. Měla své slabůstky, hlavně šaty. Škádlíval ji, že ji ještě neviděl dvakrát v jedněch šatech, ale Klára se jen smála. Když jeho druhá žena umřela a on byl volný a mohl jí nabídnout ruku, učinil to jednoho dne na výletě k místu, kterému říkali Klářin sad, a ona ho neprodleně odmítla a neztratila ani na okamžik dobrou náladu.

„Proč ne?“ naléhal.

„Jsem zvyklá žít po svém,“ řekla. „Vy byste se mohl pokusit přimět mě, abych dělala něco, co by se mi nelíbilo.“

„Cožpak neplním ochotně každý váš rozmar?“ zeptal se.

„Ovšem, ale jen proto, že jste mě nedostal,“ řekla Klára. „Vsadím se, že byste se rychle změnil, kdybych se vám jednou poddala.“

Ale nikdy se mu nepoddala, ačkoli, jak se mu zdálo, kapitulovala bez boje před tupým koňským handlířem z Kentucky.

Call se trochu za Augusta styděl.

„Kdy jsi byl v životě nejšťastnější, Calle?“ zeptal se Augustus.

„Jako proč?“ zeptal se Call.

„Prostě že jsi lidská bytost, že volně dýcháš na zemi.“

„Takový den se dá těžko určit,“ řekl Call.

„Pro mě to těžký není,“ řekl Augustus. „Byl jsem nejšťastnější támhle u toho potoka. Minul jsem terč a nezískal cenu, ale byly to sladké chvíle.“

Callovi to připadalo zvláštní. Koneckonců byl Augustus dvakrát ženatý.

„A co tvé manželky?“ zeptal se.

„To bys neřek,“ pravil Augustus. „Macatý se mi nikdy nelíbily, a přece jsem si dvakrát vzal za ženu macatou. Muži provádějí divný věci, až na tebe ovšem. Stejně si myslím, že ty sis ani nepřál být někdy šťastný. Štěstí ti nesedí, a tak se ti podařilo vyhnout se mu.“

„To je nesmysl,“ řekl Call.

„Ale kde,“ řekl Augustus. „Musím tě trochu znát. Třicet let tě mám na očích, jenom jedno nevím: za co se tak trestáš.“

„Divně ti to myslí,“ řekl Call.

Sotva ujeli takové tři míle od hájku, zpozorovali malé ležení pod vápencovým srázem. Poblíž bylo jezírko a pár stromů.

„Vsadím se, že je to Jake,“ řekl Call.

„Ne, to je jenom Lorie,“ řekl Augustus. „Leží pod stromem. Vsadím se, že Jake odjel do města a nechal ji samotnou.“

Call se podíval znovu, ale všechno, co viděl, byli koně a nákladní mula. Už za časů jejich hraničaření býval Augustus proslulý svou bystrozrakostí. Na vysočině a v pecoském poříčí znovu a znovu museli konstatovat, že Gus vidí dál než ostatní.

V horkém vlnění vzduchu si muži každou chvíli pletli šalvějové keře s Indiány. Call si mamě stínil oči, mamě přivíral víčka, pořád si nebyl jistý, Augustus jen mrkl na domnělého Indiána, zasmál se a vrátil se ke kartám nebo k pálence, k tomu, co zrovna dělal.

„Jo, celej kmen šalvějovníků,“ konstatoval.

Zejména Vočka plnila Augustova bystrozrakost obdivem, neboť sám měl oči slabé. Občas na lovu Augustus marně upozorňoval Vočka na antilopu nebo jelena.

„To by sem musel bejt trochu blíž,“ říkával Vočko.

„Jak to, žes už dávno nespadl ze skály, Vočko?“ říkal na to Augustus. „O co blíž popojedem, o to dál to zvíře uteče.“

„Což si vzít za kuchaře Lorie, co tomu říkáš?“ řekl Augustus.

„Nikdy,“ řekl Call. „Kdyby se dostala mezi skotáky, budou se kvůli ní chlapi prát dnes a denně, i kdyby to byla slušná ženská.“

„Nevím, co máš proti kurvám, Woodrowe,“ řekl Augustus. „Pokud se pamatuju, taky jsi jednu měl.“

„Což byla moje velká chyba,“ řekl Call, rozmrzelý, že Gus nedá pokoj.

„To není žádná chyba, chovat se pro jednou jako lidský tvor,“ řekl Augustus. „Chudák Maggie to draze zaplatila, ale než se rozloučila se světem, dala ti krásnýho syna.“

„Jak to? Nech už jednou těch řečí,“ řekl Call. „Klidně by to mohl být syn tvůj nebo Jakův anebo kdejakýho ožraly a karbaníka.“

„To by moh, ale není, je to tvůj syn,“ řekl Augustus. „Každý, kdo má oči v hlavě, to musí vidět. Ostatně Maggie mi to řekla. Byli jsme dobří přátelé.“

„Jakej jsi byl přítel, nevím,“ řekl Call, „zákazník jsi byl dobrej.“

„Jedno nevylučuje druhý,“ řekl Augustus; dobře věděl, že přítel takové hovory těžce nese. Call všechno od začátku tutlal, a v letech pozdějších věc tajil ještě víc.

Když vjeli do leženíčka, seděla Lorie pod stromem a pokojně je sledovala. Byla čerstvě vykoupaná, vlasy měla ještě mokré. Občas si navinula pramínek na prst a ždímala z něho vodu. Pod okem měla modřinu.

„Ahoj, Lorie, ty si žiješ,“ konstatoval Augustus. „S privátním bazénem. Kde je Jake?“

„Jel do města,“ řekla Lorie. „Je pryč už dva dny.“

„To mu tedy musí ňák padat karta,“ řekl Augustus. „Jake vydrží hrát tejden, pokud vyhrává.“

Call si pomyslel, že je to neuváženost nechat ženu samotnou v téhle divočině.

„Kdy čekáte, že se vrátí?“ zeptal se.

„Povídal, že se nevrátí,“ řekla Lorena. „Odešel celý vzteklý, Vyvádí celou cestu. Povídal, že si můžu nechat koně a mulu a jet si, kam se mi zlíbí.“

„Podle mě to nemyslel vážně,“ řekl Augustus. „Co ty si myslíš?“

„Vrátí se,“ řekla Lorena.

Call si tím nebyl tak jistý. Jake nerad bral na sebe nějakou odpovědnost, když to nemuselo být.

K jeho mrzutosti Gus slezl, přivázal koně ke keři a odsedlal ho.

„Já myslel, že jedeme do Austinu,“ prohodil.

„Woodrowe, jeď sám,“ řekl Augustus. „Nemám zrovna náladu na městský život. Zůstanu tady a budu hrát s Lorií karty, dokud se ten mizera nevrátí.“

Call to nesl velmi nelibě. Jednou z nejhorších Gusových vlastností bylo, že nebyl schopen dodržet nějaký plán. Call kolikrát celou noc vypracovával nějakou strategii, Augustus ji dodržoval deset minut, a pak ztratil trpělivost a udělal první, co ho napadlo. Přirozeně jet do města a najmout tam kuchaře nebyl žádný velký projekt, nicméně bylo k zlosti, že ho Gus nechá klidně padnout. Ale Call věděl, že je zbytečné mu domlouvat.

„Doufám, že večer budeš u stáda,“ řekl. „Kdybych se opozdil, měli by mít u sebe někoho zkušenýho.“

„Nevím, jestli máš pravdu,“ řekl Augustus. „Je načase, aby se parta trochu otrkala bez nás. Bojím se, že si ti junáci myslí, že slunce nevyjde, pokud nerozkážeš.“

Než aby se pouštěl do dalšího obehraného sporu, Call otočil Čertici. Bez vůdce může v ožehavé chvíli selhat i zkušené mužstvo. Už viděl, jak v okamžiku krize zůstali i mimořádně schopní muži jako ochromeni, ale sotva se někdo ujal velení a řekl jim, co mají dělat, podali často skvělý výkon. Taková nesehraná skupinka, jako je Kloboucká parta, by snad ani neuměla rozhodnout o tom, kdo bude rozhodovat, kdyby byla najednou bez hlavy.

Pobídl Čertici do cvalu – byla radost dívat se, jak snadno klisna zdolává míli za mílí. Na takovém koni se dá zapomenout na trampoty všeho druhu.

Zničehonic mezi dvěma plavnými kroky Čertice prudce vyhodila. Call jel uvolněně, a než stačil přitáhnout uzdu, vypadl z třmene a už letěl. Zatracený zvíře, konečně jsi mě dostala, pomyslel si, a vteřinu nato byl na zemi. Ale stačil si omotat jednu otěž na zápěstí, navíc držel řemínek v dlani a tiše doufal, že nepraskne. Vydržel, Call vstal a chytil druhou otěž.

„Tak, a sklaplo ti!“ řekl klisně. Věděl, že při troše štěstí by se mu byla vytrhla a utekla. Nevzpouzela se, když znovu nasedal, a nejevila známky, že hodlá znovu vyhazovat. Míli nebo dvě ji nutil klusat, než se zase vrátil ke cvalu. Nečekal, že to kobyla zkusí znovu. Byla příliš chytrá na to, aby marnila svou energii, když věděla, že pán je v pohotovosti. Nějak musela vycítit jeho roztržitost a vyrazila k útoku. Svým způsobem ho to těšilo, nikdy nestál o úplně povolné koně. Měl rád zvíře stejně bdělé jako on – anebo jako v tomto případě ještě bdělejší. Čertice vystihla nestřežený okamžik, kdežto on její záměr nepostřehl.

Teď se tvářila jakoby nic, ale nepochyboval, že až usoudí, že je vhodná chvíle, pokus zopakuje. Rozhodl se, že se v Austinu poptá po žíněné uzdě – tahle tenká kůže se mohla snadno přetrhnout. Copánek z žíní se mu líp osvědčí v případě, že ho Čertíce znovu shodí ze sedla, což se dobře může stát: nikdy nevynikal v jízdě na vyhazujících koních.

„Ukaž, co umíš,“ pobídl ji. Čím dál častěji s ní mluvil nahlas, když spolu byli sami. „Jedno ti povím: pokud nepadnu já nebo ty, přejedeme spolu Yellowstone.“

Šedivá klisna cválala k Austinu a znovu lehce zdolávala míli za mílí.

Kapitola 45

Lorenu pobavilo, že Gus zůstal. Ten jaktěživ nepropase příležitost. Jestli si myslí, že ji zase ožulí, dá mu zabrat, ale byla ráda, že už nebude sama. Ty dva dny bez Jaka byly únavné. Ačkoli věděla, že se včas vrátí, stále víc pochybovala, že na tom záleží, poněvadž Jake měl na ni pifku, a tušila, že ho to hned tak nepřejde. Když o tom teď přemýšlela, žasla, jak mu mohla tak naletět. Nějak v ní vzbudil přesvedčení, že vyřeší všechny její problémy. Když si k ní sedl a začal s ní mluvit tak přátelsky, vyvstala v ní nepřekonatelná vlna důvěry. Zdálo se, že dychtí slyšet její slova stejně dychtivě, jako ona dychtila slyšet slova jeho.

Minul teprve měsíc, a v posledních dnech jí dal jasně na srozuměnou, že nemá o její řeči nadále nejmenší zájem a že by mu bylo milejší, kdyby mlčela. Zkrušilo ji to. Jestli se bude v mužích pořád takhle plést, může mluvit o štěstí, jestli se někdy dostane do San Franciska.

Při tom čekání byla chvílemi užuž rozhodnuta vzít koně a mulu a pustit se zpátky do Osamělé Holubice. Xavier řekl, že se s ní ožení a že ji odveze, kam bude chtít. Pamatovala si, jak vešel do jejího pokoje – jeho horečnaté oči, výhrůžky, že zabije Jaka. Jelikož neměla na práci nic než posedávat kolem a přemítat, pojala ji nad jejím sklonem dopouštět se chyb taková malomyslnost, že měla chuť se v jezírku utopit. Ale bylo tak krásné slunné ráno; po chvíli do vody vlezla jen proto, aby si umyla vlasy. Na okamžik strčila hlavu pod vodu a otevřela oči, ale připadalo jí to k smíchu – umřít v takovém živlu bylo jen komické. Začala si říkat, jestli jí náhodou nepřeskočilo. Matce to přeskakovalo. Často blábolila o lidech, které nikdo neznal. Mluvila s mrtvými tetami nebo strýci, s mrtvými dětmi, hovořila o nich, jako by ještě žili. Lorena si říkala, jestli se matka pomátla, protože taky nadělala plno chyb. Možná když se člověk mockrát splete, poplete se vám to v hlavě taky a už nevíte, co je a co bylo.

„Lorie, vypadáš přepadle,“ řekl Augustus. „Ještě před čtyřmi pěti dny jsi byla plná elánu a jen jsi kvetla. Co ti ten nezdara provedl, že ses tak změnila?“

„Nevím, Gusi,“ řekla Lorena. „Připadám si každý den jiná.“

„To se děje většině lidí,“ řekl a pozoroval ji. Měla smutné oči.

„V Osamělé Holubici se mi to nestávalo,“ dodala. „Cítila jsem se pořád stejně, den za dnem.“

„Já vím, beznadějně,“ řekl Augustus. „Nic jsi nečekala. Potom se naskytl Jake, a ty jsi začala znovu na něco čekat.“

„Tohle jsem nečekala,“ řekla Lorena.

„Ne, ale aspoň v tobě zase vzbudil naději,“ řekl Augustus. „Chyba je, že Jake není stvořený k tomu, aby podpíral jiný naděje než svoje.“

Lorena pokrčila rameny. Nedávala Jakovi vinu. Neprosil se jí, aby mu padla kolem krku; ale taky neuhnul.

„Dostala jsem se do pěkný bryndy,“ řekla. „Neodveze mě do Kalifornie.“

„To tedy ne,“ řekl Augustus, „škoda, že Call je tak tvrdošíjně proti ženám, jinak bys nám mohla dělat kuchařku a honáci by se do tebe hromadně zamilovali. Pom už stejně po tobě blázní.“

„Co z toho má?“ řekla Lorena. Pom byl její poslední zákazník před Jakem. Tělo měl bílé jako ostatní a samým rozrušením se takřka na nic nezmohl.

„Má aspoň na koho myslet,“ řekl Augustus. „To je důležitější, než si můžeš myslet. Mladík potřebuje ženu, na kterou by mohl myslet.“

„Myslet si na mě může po libosti,“ řekla Lorena. „Proč ses tu stavil, Gusi?“

„Doufám, že si píchnu,“ řekl Augustus. „Co si zahrajeme tentokrát? Lízaný poker?“

„Ne, jednadvacet,“ řekla Lorena. „V týhle hře mám víc štěstí. Co dostanu, když vyhraju?“

Augustus se zacenil. „Já budu tvoje kurva,“ řekl. „Poskytnu ti píchnutí na požádaní.“

„Proč bych o to měla stát?“ zeptala se Lorena. Představa, že by nějaký muž mohl dělat kurvu, ji pobavila, bylo to tak nezvyklé.

„Jen o tom chvilku uvažuj,“ řekl Augustus. „Představ si, že by věci byly naopak a kurvy by dělali muži. Ty bys prostě vešla do saloonu, zacinkala zlaťáčky a koupila si toho, kterýho bys chtěla. A ten koupený by si musel svlíct šaty a dělat, co ty bys mu řekla.“

„Ještě jsem neviděla toho, koho bych chtěla,“ řekla Lorena. „Až na Jaka, a to taky netrvalo dlouho.“

„Já vím, že je těžký si to představit,“ řekl Augustus. „Celou tu dobu jsi to byla ty, kterou chtěli. Ale představ si, že napříště se věci převrátí, a ty si budeš moct koupit muže podle svýho gusta.“

Lorena dospěla k přesvědčení, že většího blázna, než je Gus, ještě nepotkala. Nevypadal jako blázen, ale měl bláznivé nápady.

„Představ si, že jsem kurva,“ řekl. „Vždycky jsem si říkal, že bych byl dobrá kurva. Jestli vyhraješ tuhle rundu, poskytnu ti píchnutí zdarma a na tobě už bude jenom si to užít.“

„Mně to radost nedělá,“ řekla Lorena. Nikdy ji to netěšilo a Gus ji svým plácáním ke změně názoru hned tak nepřiměje.

„Copak ty sis jako malá nikdy nehrála?“ zeptal se Augustus.

„Honili jsme káču,“ vzpomněla si Lorena, jak si hrávala s bratrem: byl neduživý, a proto ho nechali v Alabamě u babičky.

„Přesně to mám na mysli,“ usmál se Augustus. „Hry se hrajou pro zábavu. Moc dlouho tuhle hru považuješ za práci. Když mě porazíš v kartách, můžeš dělat, že jsi vznešená dáma ze San Franciska, která se celý boží den jen povaluje na hedvábných prostěradlech a prachových poduškách a čas od času zazvoní a černý sluha jí přinese sklenici podmáslí. A já mám za úkol starat se, aby ti bylo blaze.“

„Já podmáslí nerada,“ řekla Lorena. K jejímu překvapení jí Gus vyťal políček. Lekla se a položila hlavu na kolena. Gus vsunul ruku pod mokré vlasy a drbal ji na šíji.

„To je právě tvůj problém,“ řekl jí. „Nemáš ráda podmáslí, nemáš ráda nic. Jsi jako osoba trpící hladem, které se smrskl žaludek, protože nedostává žádnou potravu. Tobě se smrskl svět, protože nic nechceš.“

„Chci se dostat do San Franciska,“ řekla Lorena. „Říkají, že je tam chládek.“

„Byla bys na tom líp, kdybys čas od času měla potěšení z vyvedenýho píchnutí,“ řekl Augustus, vzal ji za ruku a hladil jí prsty. „Život v San Francisku je pořád jenom život. Když člověk po něčem tuze touží, pravděpodobně se dožije zklamání. Pro tebe by bylo zdravější, kdyby ses uměla radovat z obyčejnejch věcí – jako je měkká postel a podmáslí a – proutníci.“

Lorena neodpověděla. Zavřela oči a ponechala Gusovi ruku v ruce. Bála se, že se pokusí dojít dál bez placení, dokonce i bez hry v karty: ale zbytečně. Bylo bezvětrné ráno. Gusovi jako by stačilo držet ji za ruku a tiše sedět. Slyšela svist koňských oháněk.

Pak Gus ruku pustil, vstal a svlékl si košili a kalhoty. Lorena nechápala, proč se chová tak divně – ujednali si, že si napřed zahrajou karty. Gus měl na sobě flanelové prádlo, které bývalo růžové, ale dlouhým nošením vybledlo, tričko bylo samá díra a z děr na hrudi mu trčely bílé chlupy jako křoví. Zul si taky boty a ponožky.

„Ty ses vykoupala, ale já ne,“ řekl a zamířil k tůni a vstoupil do ní jen ve spodkách a tričku. Voda byla studená, ale Gus se cákal až na druhou stranu. Pak se několikrát potopil a plaval nazpátek.

„Br, ta voda je tak studená, že mi naskákala husí kůže,“ pravil. Sedl si na velký balvan, aby ho slunce osušilo. Pak se ohlédl a zřejmě spatřil něco, co ona neviděla.

„Lorie, prosím tě, podej mi pás s pistolí,“ požádal.

„Proč?“ zeptala se.

„Vidím přijíždět Indiána a nevím, jaké má úmysly,“ řekl Augustus. Jede na mimochodníku, a to není dobrý znamení.

Jeho stará pistole byla tak těžká, že si musela pomáhat oběma rukama, aby mu ji podala.

„Jake taky jezdí na mimochodníku,“ řekla.

„Však je to taky mizera,“ řekl Augustus.

Lorena se zadívala na západ, ale nic neviděla. Širá pláň byla prázdná.

„Kde je?“ zeptala se.

„Ještě hodně daleko,“ řekl Augustus.

„Jak můžete na takovou dálku poznat, že je to Indián?“ divila se.

„Indiáni mají jiný způsob jízdy,“ řekl Augustus. „Tenhleten dost možná zabil nějakýho Mexikánce, anebo mu aspoň ukrad koně.“

„Jak to víte?“

„Má stříbrem vykládaný sedlo, jak to mají rádi Mexikánci,“ odvětil Augustus. „Zahlíd jsem, jak se na něm zatřpytilo slunce.“

Lorena se podívala znova a zahlédla mrňavou skvrnku. „Nechápu, jak můžete vidět tak daleko, Gusi,“ řekla.

„To nechápe ani Call,“ řekl Augustus. „Zuří. Má lepší výcvik, já zase lepší zrak.“

Zacenil se na ni, pak si nasadil klobouk, aby si zastínil oči. Hleděl na západ způsobem, který v ní vyvolával obavy.

„Nechcete pušku?“ zeptala se.

„Ne, touhle pistolí už jsem odbouchl nejednoho rošťáka,“ řekl. „Ale dám si klobouk na hlavu. Nerad se pouštím do pranice prostovlasý.“

Jezdec už byl dost blízko, aby zpozorovala, jak se na sedle tu a tam zaleskne slunce. Pár minut nato vjel do ležení. Byl to chlap jako hora na hnědém hřebci. Gus měl pravdu: byl to Indián. Měl dlouhé zcuchané černé vlasy a byl bez klobouku – kolem hlavy měl uvázanou jenom bandanu. Kožené nohavice byly umaštěné a jezdecké boty staré, ale měl na nich stříbrné ostruhy s velikými kolečky. Na boku mu visel veliký tesák a přes hrušku sedla ležela puška.

Zíral na ně bez výrazu – ani ne tak na ně jako na jejich koně. Lorena si přála, aby Augustus něco řekl, ale ten seděl tiše a prohlížel si zpod klobouku návštěvníka. Muž měl velkou hlavu, hranatou a těžkou.

„Rád bych napojil,“ promluvil konečně. Hlas měl stejně těžký jako hlavu.

„Voda je volná,“ řekl Augustus. „Doufám, že pijete rád studenou, neměli jsme čas vám ji přihřát.“

„Mám rád vodu mokrou,“ řekl muž a odklusal k tůni. Sesedl, rychle přičapl a nabíral vodu k ústům dlaní.

„To je chvalitebný zvyk,“ podotkl Augustus. „Většina lidí si k vodě jen tak lehne na břicho a chlemtá jako dobytek, anebo si ji nabírají do klobouku, takže pak chutná po vlasech.“

Hnědý hřebec postoupil pár kroků do jezírka a zhluboka pil.

Muž počkal, až se kůň napije, potom k nim došel pěšky za slabého cinkotu ostruh. Znovu se dřív podíval na koně než na ně.

„To je slečna Woodová,“ řekl Augustus, „a já jsem kapitán McCrae. Doufám, že jste snídal, poněvadž s jídlem jsme na dně.“

Muž se díval na Augusta klidně a trochu vyzývavě, zdálo se Loreně.

„Jsem Modrý Kačer,“ řekl. „Už jsem o vás slyšel, McCrae. Ale nevěděl jsem, že jste tak starý.“

„To přišlo časem,“ řekl Augustus. Loreně se zdálo, že i v jeho chování je trochu vyzývavosti. Ačkoli Gus seděl na kameni jen ve spodním prádle na pohled zcela nenuceně, nemyslela si Lorena, že bere situaci na lehkou váhu. Indián řečený Modrý Kačer působil děsivě. Když teď stál u nich, zdála se jeho hlava ještě větší a ruce rovněž. Pušku měl položenou v ohbí ruky a nedbale si s ní pohrával.

„A kde je Call, jestli vy jste McCrae?“ zeptal se.

„Kapitán Call jel do města,“ řekl Augustus. „Shání kuchaře.“

„Říkali mi, že pro toho, kdo vás chce zabít, je jistější zabít oba najednou,“ řekl Indián. „Škoda že tady není.“

„Brzy se vrátí,“ řekl Augustus a vyzývavost v jeho hlase byla patrnější. „Posaďte se tamhle do chládku a chvilku počkejte, a dočkáte se příležitosti vystřelit si na nás oba.“

Modrý Kačer se mu na okamžik zadíval do očí a potom svižně otočil koně.

„Nebudu tu trčet celej den jen proto, abych oddělal dva zvetšelý hraničáře,“ řekl. „Nejste sami, kdo potřebuje vyřídit.“

„Karlíček Dobrounoc ti dal pěkně zabrat, co?“ ušklíbl se Gus. „Jinak by ses neukazoval v týdle spořádaný končině a v sedle nějakýho mrtvýho Mexikána k tomu.“

Muž se tvrdě usmál. „Jestli se tvůj prostořekej jazyk někdy octne na sever od Canadianu, uříznu ti ho a kulky taky a hodím je vlčatům.“

Už se na ně nepodíval, rozjel se a opustil ležení.

Lorena se zadívala na Guse v očekávání, že chlapa zastřelí, ale Gus si jen posunul klobouk z čela a pozoroval jeho odjezd. Lorena si skoro přála, aby ho Gus zabil, protože cítila, že ten člověk je zabiják, ačkoli neměla žádný podklad pro svou jistotu. Ani se na ni nepodíval, nezdálo se, že ho zajímá, ale čišelo z něj nebezpečí. Většinou sotva vešel nějaký muž do jejího pokoje, věděla, že je nebezpečný a že jí ublíží, zavdá-li mu příležitost. Dokonce i Tinkersley na ni tak působil. Někdy byl neškodný, někdy nebezpečný. Dokonce i když byla k němu zády, věděla, jestli má náladu na tlučení. Když takovou náladu měl, schytala to, i když kolem něho chodila po špičkách.

Jenže Tinkersleyho se doopravdy nebála – jeho vztek dlouho nevydržel. Jeho úder byl perný, ale pouze jeden.

Ten člověk jménem Modrý Kačer naháněl větší strach. Možná že ženský nebije – anebo jim dělá horší věci.

„Sbal se, Lorie,“ řekl Augustus, „bude lepší, když noc nebo dvě přespíš u nás.“

„Kdo je to?“ zeptala se.

„Chlap, kterýho jsme měli pověsit už před deseti lety,“ řekl Augustus. „Nechytili jsme ho. Je to Komančero. Velí bandě umaštěnejch lovců dětí a mordýřů. Svýho času obhospodařoval celý povodí Červený řeky od Novýho Mexika až do Arkansasu a přepadal osadníky. Dospělý pobili a koně a kloučky odvedli.“

„Jak to že na vás vyzrál?“ zeptala se.

„Obešel se bez vody líp než my,“ řekl Augustus. „Vyznal se na těch suchopárech, kdežto my ne. Taky nás zablokovali vojáci. MacKenzie povídal, že s ním zatočí, ale nezatočil.“

„Vážně by se vás pokusil zabít, být tady taky kapitán Call?“

„To je otázka,“ řekl Augustus, „ale nejspíš si myslí, že by nás dostal.“

„A co vy?“ zeptala se.

„Člověk nikdy neví,“ řekl Augustus. „Nepodceňuju ho, ačkoli by si musel přivstat, aby zdolal mě i Calla, oba najednou.“

„Na mě se ani nepodíval,“ váhala Lorena. „Řekla bych, že se sem už nevrátí.“

„Ten si tě dobře obhlídl, nemysli si, dávno předtím, než dojel do tábora,“ řekl Augustus. „Nejsem jediná bytost na světě, co má dobrý oči.“

„Chci tu počkat na Jaka,“ řekla Lorena. „Řekla jsem mu, že tu budu čekat.“

„Nebuď bláhová,“ řekl Augustus. „Kdyžs to říkala, nevěděla jsi, že se tu potlouká Modrý Kačer. Třeba ho napadne, že bys mu mohla posloužit jako návnada.“

Loreně blesklo hlavou, že to bude pro Jaka zkouška. Ten člověk ji děsil a půlka její bytosti měla chuť jít s Gusem. Jenže jednou se svěřila do ochrany Jakovi a pořád ještě doufala, že se projeví jako chlap.

„Mezi ty krávy nepůjdu, všichni tam na mě civí,“ řekla.

Augustus pozoroval vršek, za nímž Modrý Kačer zmizel. „Měl jsem ho na místě zastřelit,“ řekl. „Anebo on měl zastřelit mě. Ve snu jsem se nenadál, že ho ještě někdy uvidím. Dostalo se ke mně, že je po smrti. Už léta se povídá, že je mrtvej, ale byl to on.“

Lorena nevěřila, že ten člověk má o ni zájem. I když se muži vyhýbali pohledu na ni, vycítila jejich zájem, pokud ho měli. Muže jménem Modrý Kačer zajímali víc koně.

„Jake by tě sotva stačil ochránit, i kdyby se vrátil,“ řekl Augustus.

Bylo jí trochu líto, že si Jaka kamarádi necení. Neměl žádnou vážnost. Gus asi říká pravdu: měla by Jaka opustit. Nepochybovala, že Gus sám je daleko zdatnější, třeba by ji dovedl do Kalifornie. Netajil se tím, že ho celá ta naháňka valně nezajímá. Namluvil plno hloupostí, ale nebyl ani padouch, ani surovec. Pořád ještě seděl na skále a lenošně se škrabal děrou v tričku.

„Gusi, což abysme šli do Kalifornie spolu?“ řekla. „Dala bych Jakovi kvinde.“

Augustus se na ni podíval a usmál se. „Ale to je od tebe lichotivé, Lorie, velice lichotivé.“

„Tak pojďme hned teď,“ řekla s náhlou netrpělivostí.

„Ne, zlatíčko, já mám namířeno do Ogallaly,“ řekl.

„Kde to je?“

„V Nebrasce.“

„Co je tam?“ zeptala se Lorie, poněvadž to slovo jaktěživ neslyšela.

„Žena jménem Klára,“ řekl Augustus.

Lorena čekala, ale víc neřekl. Nechtěla se ptát. Vždycky se něco našlo, pomyslila si, něco, co jí bránilo, aby se dostala na jediné místo, kde chtěla být. Bylo jí hořko – vzpomněla si na různé věci, které jí Gus napovídal za tu dobu, co se znali.

„Zase tak moc praktickej nejste, jak vidím,“ podotkla.

Augusta to pobavilo. „Tvrdil jsem to snad někdy?“

„Tvrdíte to, ale nejste,“ řekla Lorena. „Vláčíte se až do Nebrasky kvůli ženě. Já jsem taky žena a máte mě u ruky. Moh byste mít píchání po libosti, jestli vám jde o tohle.“

„Propána, přiměl jsem tě k řeči, a to je co říct!“ usmál se Augustus. „Nikdy jsem si nepomyslel, že se mi to poštěstí.“

Lorena cítila, jak její roztrpčení opadá a na jeho místě se usazuje stará malomyslnost. Zase se jednou octla sama v horku, zavislá na mužích, kteří měli v hlavě jiné starosti. Život se zřejmě nikdy nezmění. Malomyslnost byla tak hluboká, že se rozplakala. To Guse obměkčilo. Objal ji kolem pasu a setřel jí slzy prstem.

„Jak vidím, chceš stůj co stůj do Kalifornie,“ řekl. „Uzavřeme smlouvu. Jestli se spolu oba dostaneme do Denveru, koupím ti lístek na vlak.“

„Já se nikdy do žádnýho Denveru nedostanu,“ vzlykla Lorena. „Já se nikdy nedostanu z Texasu.“

„Ale jdi, už jsme skoro na hranicích,“ řekl Augustus. „Za Fort Worth už Texas končí. Krom toho jsi mladá. To je ten velkej rozdíl mezi náma. Ty jsi mladá, a já ne.“ Vstal a oblékl se.

„Zatraceně, to bych rád věděl, kam měl ten lotr umaštěnej namířeno,“ řekl. „Prej někoho zabil v Galvestonu. Třeba jel zrovna tam. Měl jsem ho zastřelit, když pil.“

Znovu zkusil přemluvit Lorenu, aby s ním odjela do tábora, ale Lorena jen zavrtěla hlavou. Nehodlala nikam chodit, a co víc – už se s nikým nechtěla bavit. K ničemu to nebylo, nikdy to k ničemu nebylo.

„Co budeme dělat?“ řekl Augustus. „Měl bych se pustit po stopách toho chlapa, anebo za ním radši pošlu Deetse. Deets je lepší stopař než já. Jake se nevrátil a já bych za něj ruku do ohně nedal. Pošlu ti sem na stráž některýho skotáka, pokud nebudeme vědět, kam ten lotr odjel.“

„Poma ne!“ řekla Lorena. „Nechci, aby tu Pom očumoval.“

Augustus mlaskl. „Vy holky jste fakt jako saně na chasníky, co vás milujou. Pom Boggett má srdce upřímnější než Jake Spoon, třebas rozumu nepobrali jeden jak druhý.“

„Pošlete mi toho černocha,“ řekla. „Žádnýho jinýho nechci.“

„Dost možná,“ řekl Augustus. „Nebo třeba přijdu sám. Jak by se ti to líbilo?“

Lorena neodpověděla. Cítila, jak se v ní znovu zdvíhá zlost. Nebýt ženské jménem Klára, dovedl by ji Gus do San Franciska. Mlčky seděla na skále.

„Lorie, stojíš za pohled!“ řekl. „Asi jsem zahodil příležitost. Měl bych být kulantnější na starý kolena.“

Mlčela dál. Gus byl skoro z dohledu, když zvedla hlavu. Pořád v ní seděla zlost.

Kapitola 46

„Newt vážně vypadá jako moučnej červ,“ podotkl Vočko. Podotýkal to s oblibou večer co večer. Pokaždé jako by ho znovu překvapilo, že Newt a Raineyčata přijeli k večeři od couráků celí zamoučení prachem, a pokaždé to komentoval stejně. Newtovi to pomalu začínalo jít na nervy, ale než se stačil rozmrzet, překvapil ho pan Gus tak, až se mu zatmělo před očima, neboť mu přikázal, aby odcválal k Jakovu ležení a ohlídal Lorenu, než se vrátí Jake.

„Napřed bych se radši dal trochu do pořádku,“ řekl Newt u vědomí, jak příšerně je špinavý.

„Však nejedeš na svatbu,“ řekl Pom, naštvaný, že Gus nevybral jeho. K vzteku stačilo pomyšlení, že se Jake sebral a nechal Lorenu bez dozoru.

„Kdo ví, jestli ji vůbec najde,“ dodal ke Gusovi, když chlapec odjel.

„Je to sotva míli odtud,“ řekl Augustus. „Uvidíš, že ji najde.“

„Rád bych to byl vzal na sebe,“ podotkl Pom.

„Nepochybuju o tom,“ řekl Augustus. „Načež by si to přihasil Jake a nastala by palba. Pochybuju, že byste se trefili, ale mohli byste při té příležitosti zasáhnout koně nebo tak. A taky, jak bys nás tu chtěl nechat samotný? Bez tebe se neobejdem,“ dodal v domnění, že tahle poklona Pomovy city zkonejší. Ale nezkonejšila. Bez meškání nasupeně odkráčel.

Kapitán Call přijel, zrovna když Newt odjížděl.

„Tak kde máš kuchaře?“ zeptal se Augustus.

„Dostaví se zítra,“ řekl Call. „Proč posíláš kluka pryč?“

Newt tu otázku slyšel a na chviličku ho zabolelo u srdce. Kdekdo mu říkal Newt, jenom pro kapitána byl pořád „kluk“.

„Nemůžeme nechat Lorie dnes v noci samotnou,“ vysvětlil Augustus. „Tuším, že jsi Jaka nepotkal.“

„Nepadl jsem ani jednou na ten pravej saloon. Ale přesto je v městě. Párkrát jsem zaslechl zmínku o něm.“

„Zmínil se před tebou někdo o Modrým Kačerovi?“ zeptal se Augustus.

Call odsedlával klisnu. Při zmínce o Komančerovi ustal.

„Ne, proč?“ zeptal se.

„Sešli jsme se a představil se mi,“ řekl Augustus. „V Jakově ležení.“

Callovi ta zpráva připadala neuvěřitelná. Bedlivě se zadíval na Guse, jestli to není nějaký vtip. Modrý Kačer kradl bílé děti a rozdával je Komančům. Skalpoval, znásilňoval ženy a miškoval muže. Co neukradl, spálil, a pokaždé jim utekl na západ do bezvodných plání Llana estacada, do neprozkoumaných končin, kam se za ním nechtělo ani vojákům, ani hraničářům. Když Gus a on kvitovali, Modrý Kačer zůstal mezi nevyřízenými účty. Historky o jeho zločinech prosákly tu a tam až do Osamělé Holubice.

„Viděl jsi ho někdy předtím?“ zeptal se Call. Za celá ta léta Modrého Kačera nikdy neviděl na vlastní oči.

„Jo,“ přikývl Augustus.

„Třeba to nebyl on,“ řekl Call. „Třeba se jen někdo za něj vydával. Tohle není jeho rajón.“

„Byl to on,“ řekl Augustus.

„Tak proč jsi ho nezabil?“ řekl Call. „Proč jsi tu ženskou nepřivedl do tábora? Podřízne ji a kluka k tomu, jestli se vrátí.“

„To jsou dvě otázky,“ řekl Augustus. „Napřed se nepředstavil, a když to udělal, už byl v pohotovosti. Nebylo jistý, kdo z nás by to odskákal. Možná že bych ho byl trefil nebo aspoň ranil, ale přitom bych schytal taky nějakou tu kulku, a mne se nechce cestovat s dírou v břiše nebo kde.“

„Proč jsi tam nechal tu ženu samotnou?“

„Nechtěla se mnou jít a já si nemyslím, že má spadeno na ni,“ řekl Augustus. „Podle mě má spadeno na koně. Poslal jsem Deetse, aby ho vystopoval – neunese Lorie, když má v patách Deetse, a jestli tu krouží a chystá se nám vyfouknout koně, Deets to zjistí.“

Vočka, který postával u ohně a čekal, až bude mít Irčan hotovou večeři, náhle přešla chuť k jídlu. Modrý Kačer vypadal přesně na toho velkýho Indiána ze snu, na toho rudocha, co se mu vždycky užuž hnal po krku, když se probudil.

Call pustil Čertici k remudě a vrátil se k vozu. Augustus pořádal biftek a vrchovatý talíř fazolí.

„Je ten nový kuchař Mexikánec?“ zeptal se.

Call přikývl. „Nelíbí se mi, žes poslal to dítě vysedávat po nocích s kurvou,“ řekl.

„Je mladý a nevinný,“ řekl Augustus. „Proto jsem ho vybral. Jen ji bude hltat očima. Kdybych byl poslal někoho otrkanějšího, moh by ho Jake odbouchnout, kdyby se vrátil. Po Newtovi bude sotva střílet.“

„Ten se sotva vrátí,“ mínil Call. „Ta holka měla zůstat v Osamělý Holubici.“

„Bejt ty mladá holka s životem před sebou,“ zeptal se Augustus, „měl bys chuť trčet v Osamělý Holubici nadosmrti? Maggie to udělala a vzpomeň si, jak skončila“

„Mohla umřít kdekoli,“ řekl Call. „Já někde umřu a ty taky – a kdo ví, jestli to bude lepší místo než Osamělá Holubice.“

„Já nemluvím o smrti, ale o životě,“ řekl Augustus. „Pochybuju, jestli záleží na tom, kde člověk umře, ale záleží na tom, kde žil.“

Call vstal a šel si chytit nočního koně. Maně znovu osedlal Čertici, ačkoli ji teprve před chvilkou pustil, aby se proběhla. Jedno Spettlče se na něho s údivem podívalo, ale neřeklo nic. Call se přesto vyšvihl do sedla a jel objet stádo, aby zjistil, zda je všechno v pořádku. Dobytek byl klidný, většinou už ležel. Jehla, věčný ospalec, klímal v sedle.

V potuchajícím světle zahlédl Call jezdce. Hned mu bylo líp, když poznal Deetse. Čím dál víc se mu zdálo, že v celé partě je Deets jediný, s kým se dá mluvit. Gus proti člověku obrátil každé slovo. S ostatními nebylo těžké zavést řeč, ale zase to byli nevědomci. Když se nad tím jeden zamyslel, bylo skličující, jak málo se většina lidí za život naučí. Skvělý příklad byl Vočko. Ač oddaný, obratný a udatný, nepodal Vočko sebemenší důkaz, že je schopen se učit ze zkušenosti, byť zkušenost měl nemalou. Vždycky znovu přistoupil ze špatné strany ke koni, o němž bylo známo, že kope, a potom se divil, že schytal kopanec.

Deets byl jiný. Deets pozoroval, pamatoval si, zřídkakdy sám radil, ale na požádání poradil, a vždycky správně. Cit pro počasí měl skoro jako Indián, a stopař byl vynikající.

Call čekal, protože by byl rád věděl, kam Modrý Kačer jel a jestli to byl vůbec on. „Tak co?“ zeptal se.

Deets se tvářil vážně. „Ztratil se mi,“ řekl. „Jel takových deset mil na jihovýchod. Potom se mi ztratil. Vjel do potoka a už se neukázal.“

„To je zvláštní,“ řekl Call. „Myslíš, že to byl Modrý Kačer?“

„To nevím, kapitáne,“ řekl Deets.

„A co myslíš, je pryč?“

Deets zavrtěl hlavou. „Sotva, radši zostřeme dozor nad koňmi.“

„Zatraceně,“ řekl kapitán. „Už jsem si myslel, že budeme mít pro jednou klidnou noc.“

„Bude úplněk,“ řekl Deets. „Jestli se ukáže dneska, aspoň ho uvidíme.“

Seděli vedle sebe na koních a pozorovali, jak vychází měsíc. Brzy bledé chladné světlo skropilo ležící hovádka. Texasák zabučel. Byl na druhé straně ve stínu, ale v bezvětří se nesl jeho hlas údolíčkem a odrážel se od vápencových skal na západě.

„Běž se najíst,“ řekl Call Deetsovi. „Zajedu nahoru na ty skály. Možná že nás navštíví, možná že ne. Ty se postav mezi naše a Jakovo ležení, abys byl při ruce, kdyby chtěl unýst to děvče. Dávej pozor!“

Cválal asi míli ke skalám, opatrně vyjel nahoru a rozložil si přikrývku na kraj srázu. V jasné noci s obrovským měsícem viděl daleko za ležící stádo, viděl rudou kadeř táboráku, zastřenou čas od času, jak někdo kolem převáděl koně.

Vzadu klisna chvíli neklidně hrabala, jako by se jí něco nelíbilo, pak se začala pást.

Call vytáhl z pouzdra pušku a vyčistil ji, přestože byla jako sklo. Někdy, sotva začal čistit pušku, činnost, kterou konal už tisíckrát, vytratily se mu z hlavy drásavé myšlenky nebo vzpomínky – ale tentokrát to nezabralo. Zjitřila ho Gusova připomínka Maggie: Maggie patřila k nejtrpčím vzpomínkám jeho života. Umřela v Osamělé Holubici před nějakými dvanácti lety, ale vzpomínka ho pořád stejně pálila a trápila, poněvadž to, co se s ní stalo, bylo zbytečné a nenapravitelné. Nejednou se dopustil chyby v boji a vedl muže na smrt, ale pro ty chyby se nesoužil, neboť boje byly potřebné a muži vojáci. Měl pocit, že v drsných podmínkách horké hranice udělal, co bylo v jeho silách.

Ale Maggie nebyla žádný válečník – jen potřebná mladá kurva, která si bůhvíproč myslela, že on je ten, kdo by ji mohl zachránit před vlastními chybami. Napřed ji poznal Gus, potom Jake a plno dalších, kdežto on za ní zašel jenom ze zvědavosti, aby zjistil, co je vlastně na tom, o čem tak dlouho slyšel muže vykládat a spekulovat. Ukázalo se, že to není nic moc – krátká a trapná zkušenost, při které slast brzy utonula v rozpacích a smutku. Neměl se tam už podruhé, natož potřetí vracet, ale něco ho přitahovalo – ani ne tak vlastní fyzická potřeba, jako bezmocnost a potřeba té ženy. Měla takové vyděšené oči. Nikdy se nescházeli dole v saloonu, chodil zadními schody většinou za tmy. Stávala ve dveřích a čekala ho s úzkostí ve tváři. Dva měsíce nebo ještě déle ho k ní přiváděla nějaká slabost takřka každou druhou třetí noc. Nikdy jí toho moc neřekl, zato ona toho napovídala spoustu. Drmolila rychle hláskem skoro dětským. Mluvila pořád, jako by chtěla zakrýt jeho rozpaky nad tím, kvůli čemu se v tom pokojíku sešli. Někdy poseděl půl hodinky, protože ji koneckonců rád poslouchal, ačkoli už dávno zapomněl, co mu říkala. Ale když povídala, uvolnila se jí trošku tvář, hrůza z očí se jí vytratila. Držívala ho pevně za ruku, když mluvila – jednou mu zapnula košili. A když byl na odchodu – vždycky ho přepadla potřeba odejít, být pryč –, pohlédla na něho znovu s děsem v očích, jako by mu potřebovala říct ještě něco, ale nedokázala to vyslovit.

„Co bys chtěla?“ zeptal se jedné noci a otočil se nad schody. Jako by z něho tu otázku vyloudila její tíseň.

„Copak mi jednou nemůžeš říct jménem?“ hlesla. „Aspoň jednou?“

Ta otázka ho tak překvapila, že ze všech věcí, které mu kdy řekla, na tuhle jedinou nikdy nezapomněl. Proč jí na tom tak záleželo, aby jí říkal jménem?

„Ale proč ne?“ řekl užasle. „Jmenuješ se Maggie.“

„Jenže ty mi tak nikdy neřekneš,“ řekla. „Pro tebe nemám jméno. Tak bych si přála, abys mě jednou oslovil, když přijdeš.“

„Nevím, k čemu by to bylo,“ řekl poctivě.

Maggie vzdychla. „K ničemu, jenom bys mě udělal šťastnou,“ řekla. „Byla bych tak šťastná.“

Něco ve způsobu, jak to řekla, ho krajně rozrušilo. Vypadalo to, že se rozpláče nebo rozběhne za ním po schodech. Už viděl zoufalství v očích mužů i žen, ale nečekal, že je zahlédne v tu chvíli v očích Maggie. A přece to, co viděl, bylo zoufalství.

Dva dny nato se za ní užuž chystal, ale pak si to rozmyslel. Vzal si pušku, vyrazil z Osamělé Holubice ke Komančskému brodu a proseděl tam noc. Víckrát za Maggie nezašel, jen ji tu a tam zahlédl na ulici. Narodil se jí chlapec, žila ještě čtyři roky a pak umřela. Podle Guse byla poslední rok před smrtí skoro pořád opilá. Nějakou dobu byla jedna ruka s Jakem, ale pak Jake odjel.

Po všech těch letech si pořád pamatoval, jak na něho dychtivě upírala oči, když vcházel nebo když se loučil. To bylo na té vzpomínce to nejbolestivější – nežádal ji, aby na něm tak visela, jenže ona se na něho upnula. Chtěl si od ní jen koupit, co od ní kupovali jiní, ale pro ni znamenal něco jiného, třebaže nikdy nepochopil proč.

A přece měl pocit, že se na ní těžce provinil, protože se k ní vracel znovu a znovu a nechal tu její potřebu růst a nikdy o tom nepřemýšlel, ba ani si to neuvědomil. A potom ji opustil.

„Zlomils jí srdce,“ říkal mu Gus často.

„Co jsou to za nesmysly?“ oponoval. „Byla to kurva.“

„I kurvy mají srdce,“ řekl Augustus.

Nejhorší bylo, že měl Gus pravdu. Maggie ani nevypadala jako kurva. Nebylo v ní nic tvrdého – naopak na první pohled bylo všem jasné, že pro život, jaký vede, je ke své škodě příliš měkká. Mívala něžný výraz – tolik něhy u nikoho zdaleka ve tváři neviděl. Ještě si pamatoval její pohyby – mnohem víc než její slova. Věčně měla vlasy pocuchané a pořád si je nervózně upravovala jednou rukou. „Zlobí, neposluchy,“ říkala, jako by mluvila o nějakém dítěti.

„Tak se o ni postarej sám, když si kvůli ní děláš tolik starostí,“ řekl Gusovi, ale ten pokrčil rameny. „Nemiluje mě, ale tebe,“ podotkl.

Málem se kvůli tomu s Gusem po všech těch letech rozešli, poněvadž Gus ne a ne popustit. Chtěl, aby se Call vrátil a zašel za Maggie.

„Mám jít zpátky a udělat co?“ ptal se Call. Bylo mu z toho nanic. „Přece se s ní neožením?“

„Požádala tě snad o ruku?“ ptal se Gus sarkasticky.

„Dobrá, tak se vrátím a udělám co?“ ptal se Call.

„Poseď u ní – jen u ní chvíli poseď,“ řekl Gus. „Má ráda tvoji společnost. Bůh ví proč.“

Místo toho vysedával Call u řeky noc za nocí. Jednu dobu měl chuť se vrátit, přál si posedět s Maggie chviličku a dívat se, jak si přihlazuje vlasy. Ale vybral si řeku a samotu a myslel si, že časem ten pocit přejde a bude to pro oba lepší: on přestane myslet na ni a ona přestane myslet na něho. Koneckonců na světě jsou výřečnější muži než on – například hned Gus a Jake.

Ale nepominulo to – jediné, co minulo, byly roky. Pokaždé, když slyšel, že se opila nebo měla nějaké potíže, cítil se trapně a provinile, jako by za to mohl. Ke všemu Gus nešetřil výtkami, dvakrát se do něho Call málem pustil pěstmi. „Líbí se ti, když tě každý potřebuje, ale bedlivě si vybíráš, komu vyhovět,“ vmetl mu do tváře Gus v nejlítější z jejich půtek.

„Nijak zvlášť o to nestojím, aby mě někdo potřeboval,“ opáčil Call.

„Tak proč tak vytrvale pobíháš s tou hordou zbojníků, co si říkají Texasští hraničáři? V tomhle oddíle jsou chlapi, co se ani nevyčuraj, pokud jim neukážeš kde. Ale když se bez tebe nemůže obejít křehký stvoření, jako je Maggie, sebereš se a jdeš k řece a čistíš si pušku.“

„To víš, puška mi někdy může být dobrá,“ opáčil. Ale dobře věděl, že z šarvátek vychází vždycky vítězně Gus.

Celý život se snažil mít svůj život pod kontrolou, a pak se mu nenadále navždy vymkl z rukou jen proto, že chtěl zjistit, jak je to s tou ženskou záležitostí. Léta se držel zpátky a pohrdlivě shlížel na chlapy, co se pořád honili za děvkami. Potom se zpronevěřil svým zásadám a udělal to taky. Něco na tom děvčeti, její bojácnost nebo jak osaměle vypadala, když seděla u okna, ho dojímalo. A mezi střípky rozkoše se nějak ukrylo velké utrpení, bolest daleko řezavější než ty tři kulky, které utržil v bojích.

A když se chlapec narodil, bylo to ještě horší. První dva roky se sžíral otázkou, co má dělat. Gus tvrdil, že Maggie řekla, že dítě je Callovo, ale jak to mohla vědět tak jistě? Maggie nebyla s to odmítnout nějakého muže. To byl jediný důvod, proč se z ní stala děvka, soudil Call – prostě nedokázala odmítnout žádný druh lásky. Cítil, že ona si to všechno vykládá jako lásku – všechny ty skotáky a karbaníky. Kdoví, snad si myslela, že lepší lásku ani nemůže čekat.

Párkrát užuž podlehl, málem se vrátil, aby se s ní oženil, přestože by to pro něho bývala hanba. Třeba ten chlapec byl jeho, třeba to byla správná věc, i když by byl musel odejít od hraničářů.

Jednou dvakrát už dokonce vstal, aby za ní šel, ale jeho rozhodnutí nikdy nevydrželo. Prostě se nedokázal vrátit. Tu noc, kdy se doslechl, že je mrtvá, opustil beze slova město a týden jel nahoru proti řece. Pochopil, že navždycky ztratil možnost se ospravedlnit, že už nikdy nebude schopen cítit se mužem, jakým chtěl být. Muž, jakým chtěl být, by za prvé nikdy nechodil za Maggie. Připadal si jako podvodník – byl nejváženějším mužem v pohraničí, a přece měl dluh u jedné kurvy. Nesplatil svůj dluh a žena umřela, ale ta pohledávka zůstala a stala se břemenem, které ponese navždycky.

Chlapec, který vyrůstal ve vsi, nejprve v jedné mexické rodině a pak na Klobouckém ranči, byl pro něho vtělená výčitka. Pokud ho bude mít před očima, nikdy se nezbaví vzpomínky ani viny. Byl by za to dal nevímco, jen aby se zbavil té vzpomínky, aby přestala být částí jeho minulosti nebo mysli, ale s tím se přirozeně nedalo nic dělat. Byla jeho navždycky tak jako dlouhá jizva na zádech, kterou utržil, když ho kůň shodil do výkladní skříně.

Příležitostně se ho Gus pokoušel dohnat k tomu, aby chlapce uznal, ale Call nechtěl. Věděl, že by to patrně udělat měl, ani ne tak, že nabyl jistoty o svém otcovství, ale že se to slušelo, ale nemohl. Znamenalo to připustit, co si připustit nedokázal, že se na někom provinil. Nikdy nezklamal v bitvě. Ale zklamal v pokojíčku nad saloonem osůbku, která si věčně přihlazovala vlasy. Připadalo mu divné, že takové selhání může člověka tak soužit, ale nedalo se to popřít. Každá myšlenka na to mu působila takovou trýzeň, že se nakonec vyhýbal každé příležitosti, kdy byla řeč o ženách – jen tímto způsobem dokázal na nějakou dobu tu záležitost vypudit z hlavy.

Ale vždycky se vynořila znovu, neboť dřív nebo později chlapi kolem táboráku nebo kolem vozu nebo na verandě spustili o děvkách, a jeho začala pálit myšlenka na Maggie, jako když do rány nasype sůl. Scházeli se jen pár měsíců. Vzpomínka už dávno měla vyhasnout, ale nevyhasla. Viděl příšerné věci za bojů a většinou na ně zapomněl, ale nemohl zapomenout na smutný pohled v Maggiiných očích, když říkala, jak si přeje, aby vyslovil její jméno. Byl to nesmysl, že ho taková větička dokáže léta strašit, ale jak stárnul, místo aby se stala méně důležitou, stávala se čím dál důležitější. Jako by podkopávala všechno, co byl, anebo co si lidi mysleli, že je. Způsobovala, že všechno jeho snažení, jeho píle a kázeň mu připadaly jako humbuk a že si říkal, jestli má jeho život vůbec smysl.

Toho, co si nejvíc přál, nikdy nedosáhne: co se stalo, nedalo se odstát – ani čárečka. Daleko lepší by bývalo nikdy nepoznat tu slast než snášet trápení, které mu přinesla. Maggie byla slabá žínka, ale její slabost málem podemlela jeho sílu. Při myšlence na ni míval pocit, že ztratil právo dělat někomu vůdce.

Jak tak seděl na nízké skále a díval se na měsíc stoupající po černé obloze, znovu se ho zmocnil starý smutek. Dokonce ho napadlo, že nepatří k mužům, které vede, že by měl od nich odejít: cválat na západ, opustit stádo, upustit od Montany, jednou provždycky zanechat komandování. Je zvláštní, že svým podřízeným připadá tak neomylný, a přitom se sám cítí tak prázdný a smutný, kdykoli o sobě přemýšlí.

Slabě slyšel, jak Irčan zpívá dobytku. Texasák znovu zabučel. Říkal si, jestli je všem tak hořko, když uvažují o sobě. Nevěděl. Možná že většina lidí o sobě neuvažuje. Takový Vočko se možná nad svým životem nezamýšlí o nic víc než nad tím, z které strany je lepší přistupovat ke kopajícímu koni. Pravděpodobně taky neměl Vočko nikdy žádnou Maggie – což je další paradox jeho vůdcovství. Vočko jeho zásady zachovával, kdežto on ne.

A přece, vzpomněl si najednou Call, zrovna dneska viděl Guse McCrae ronit slzy kvůli ženě, kterou už víc než patnáct let neviděl. A to byl Gus, ten Gus, který si nic nebral k srdci.

Konečně se mu trochu ulevilo, jako pokaždé, když byl dlouho sám. Nad vrškem se zatřepotal vánek. Čertice tu a tam zahrabala. V noci ji nechával pást na dlouhém laně, ale tentokrát si konec lasa pečlivě omotal kolem pasu, než se uložil k spánku s hlavou v sedle. Pokud se tu opravdu někde potlouká Modrý Kačer, trochu bdělosti navíc neškodí.

Kapitola 47

Když Newt klusal soumrakem, samou úzkostí ho rozbolela hlava. To se mu stávalo, když cítil, že má podat mimořádný výkon. Sotva ujel dvě míle, začal se strachovat. Co když Lorenino ležení nenajde? Pan Gus řekl, že je to na východ, ale Newt si nebyl docela jistý, jestli jede východním směrem. Kdyby náhodou tábor propásl, měl by nadosmrti ostudu. Všichni by se mu smáli a Pom Boggett by s ním už třeba víckrát nepromluvil – bylo obecně známo, že Pom má pro Lorenu slabost.

Spadl mu kámen ze srdce, když Myšák zaržál a Lorenin kůň zaržál v odpověď. Aspoň téhle ostudě se vyhnul. Přicválal do malého tábora. Napřed Lorenu vůbec neviděl, jenom koně a mulu. Konečně ji zahlédl sedět pod stromem.

Větší díl cesty strávil nácvikem případné konverzace, ale při pohledu na ni nebyl mocen slova. Zpomalil Myšáka do kroku v naději, že ho něco vtipného napadne, než bude nucen promluvit, ale z nějakého důvodu mu mozek vypověděl činnost. Zjistil také, že se mu špatně dýchá.

Když ho viděla přijíždět, Lorena zvedla hlavu, ale nevstala. Opírala se zády o kmen stromu a čekala, co jí poví. Newt viděl její bledou tvář, ale tma byla příliš velká, aby mohl posoudit její výraz.

„To jsem jenom já,“ konečně ze sebe vypravil. „Jmenuju se Newt,“ dodal, když si uvědomil, že to Lorena asi neví.

Nepromluvila. Newt si vzpomněl, jak se u táboráku debatovalo o Lorenině málomluvnosti. Tedy fakt řečná nebyla. Jediný zvuk, který k němu z tábora doléhal, byl cvrkot cvrčků. Hrdost na důležité pověření ho začala opouštět.

„Pan Gus si to přál,“ dodal.

Lorenu mrzelo, že ho Gus poslal. Ten ničema Jake se nevrátil, ale necítila se v nebezpečí. Čekala, že se Jake ukáže každou chvíli – i když se zlobí, nevydrží bez ní tři noci za sebou. Nechtěla mít to dítě nikde poblíž. Vrátil se jí zase pocit samoty, pocit, který ji provázel většinu života. Svým způsobem byla ráda, že se vrátil. Být sama bylo lehčí a útěšnější než bavit se s nějakým kloučkem. A vůbec, proč za ní to pachole Gus posílá? Ten by ji proti banditovi neubránil.

„Vrať se hezky zpátky!“ řekla. Myšlenka, že by měla mít chlapce u sebe celou noc, ji unavovala.

Newt poklesl na duchu. Přesně toho se bál. Poručili mu, aby u ní zůstal a dohlédl na ni: nemůže jen tak neposlechnout. Ale protivit se Loreně se mu rovněž nechtělo. Trčel, kde byl – v sedle na Myšákovi – v kleštích příšerné nerozhodnosti. Skoro si přál, aby se něco stalo – náhlý přepad Mexikánců nebo tak něco. Třeba by ho zabili, ale aspoň by nemusil volit, zda neposlechnout pana Guse nebo Lorenu.

„Pan Gus řekl, že tu mám zůstat,“ vyhrkl nervózně.

„Ať si pan Gus trhne nohou,“ řekla Lorena. „Ty běž hezky zpátky!“

„Tak já mu řeknu, že jste říkala, že jste v pořádku,“ vysoukal ze sebe Newt s pocitem beznaděje.

„Jak jsi starý?“ zeptala se najednou Lorena k jeho nesmírnému překvapení.

„Je mi sedmnáct,“ řekl. „Znám Jaka od malička.“

„Přesto jeď zpátky,“ řekla Lorena. „Nepotřebuju nikoho, aby mě hlídal.“

Řekla to přátelštějším hlasem, ale situaci mu tím neulehčila. Jasně ji viděl v bílé noci. Seděla s koleny přitaženými k bradě.

„Tak sbohem,“ řekl. Lorena neodpověděla. Zamířil zpátky k stádu a cítil se ještě nemožnější než dřív. Potom ho napadlo, že ji může oklamat. Bude ji hlídat bez jejího vědomí. Tím pádem nebude muset zpátky do tábora a přiznat, že ho Lorena vyhnala. Kdyby to přiznal, skotáci by si z něho utahovali až do Montany a naznačovali by, že se pokoušel o něco, oč se nepokoušel. Ani pořádně nevěděl, co má člověk v takovém případě dělat. Měl jakési mlhavé zdání, ale to bylo všechno.

Klusal podle svého názoru tak půl míle od Lorenina ležení, pak zastavil a sesedl. Jeho nový plán vyžadoval opuštění Myšáka – kdyby se pokusil přiblížit k Loreně na koni, mohla by Lorenina klisna zařehtat. Musí Myšáka uvázat a plížit se zpátky, což byl přečin proti jednomu z hlavních kovbojských přikázání: nikdy neopouštět koně. Pravidlo patrně vzniklo za bojů proti Indiánům, soudil Newt: koho Indiáni zastihli opěšalého, ten se mohl rozloučit s životem.

Ale byla taková krásná pokojná měsíčná noc, že se Newt rozhodl, že to riskne. Lorena už možná spí, takové bylo ticho. Za noci, jako je tahle, se nic nestane, když Myšáka na pár hodin uváže. Omotal uzdu kolem větve stromu a vydal se pěšky k Loreně. Zastavil se v malém doubí asi sto sáhů od tábora, sedl si, zády se opřel o strom a vytáhl pistoli. Jen ji držel v ruce, cítil se schopen čelit všemu a všem.

Sedě u stromu, sklouzl Newt poznenáhlu do známého snění, jak se stává stále lepším a lepším skotákem, až dokonce i kapitán musel uznal, že je klasa. Jeho zdatnost neunikla ani Loreně. Nezdálo se mu přímo o svatbě, ale požádala ho, aby sesedl a šel si s ní popovídat.

Ale jak si tak povídali, začal cítit, že něco není v pořádku. Lorenina tvář byla chvíli u něho a chvíli tatam. Snění se nějak změnilo v sen a sen v noční můru. Vzbudil se celý zděšený, ačkoli ze začátku nevěděl proč. Věděl jenom, že něco není v pořádku. Stále ještě seděl pod stromem s pistolí v ruce, ale bylo slyšet něco divného, znělo to jako bubnování. Chvíli ho to mátlo – pak pochopil, co to je: dobytek se splašil. V mžiku se rozběhl taky, rozběhl se k Myšákovi. Nevěděl, jak daleko krávy jsou, ani jestli běží směrem k němu. Věděl jen, že se musí dostat k Myšákovi a na něm dojet k Loreně, aby jí pomohl v případě, že by se dobytek stočil k ní. Uslyšel muže vykřikovat někde na západě, zřejmě se chlapi pokoušeli dobytek zastavit. Pak se najednou před ním zjevil houf pádícího dobytka, asi padesát šedesát kusů, těsně před ním. Hnal se kolem něho směrem ke skalám. Newt utíkal, co mu síly stačily, ne že by se bál, že ho krávy podupou, ale protože se chtěl dostat k Myšákovi a být nějak užitečný. Upaloval, až byl splavený potem a sotva dýchal. Doufal, že ho žádný z honáků neuvidí běžet pěšky. Pistoli nepouštěl z ruky.

Nakonec musel zpomalit, nohy se mu podlamovaly, a tak posledních dvě stě sáhů k místu, kde uvázal Myšáka, jen zvolna klusal. Jenže kůň tam nebyl! Newt se rozhlížel, jestli si náhodou nespletl místo. Vybral si za orientační znamení balvan, a balvan stál, kde stát měl – leč kůň nikoli. Newt věděl, že se valach mohl polekat toho burácení a přetrhnout otěže, ale ze stromu, k němuž Myšáka přivázal, nevisela žádná přetržená uzda.

Než tomu mohl zabránit, Newt se rozplakal. Ztratil Myšáka, věc neodpustitelná, a všechno jen proto, že si myslel, že našel dobrý způsob, jak hlídat Lorenu. Děsil se chvíle, až stane před kapitánem a bude se muset ke všemu doznat. Běhal chvilku sem tam v naději, že se tu vyskytují dva úplně stejné balvany – a že u toho dvojčete najde Myšáka. Ale zbytečně. Kůň byl prostě pryč. Usedl pod strom, kde měl stát Myšák, s jistotou, že jeho skotácká kariéra skončila, leda že se stane zázrak. Ale nevěřil, že by to bylo možné.

Krávy ještě cválaly. Cítil, jak se země chvěje, a slyšel bubnování jejich kopyt, třebaže nebyly blízko. Patrně se chlapům podařilo je obestoupit.

Konečně Newt chytil dech a přestal brečet, ale nevstal, jelikož nebylo proč. Děsně se zlobil na Myšáka, že utekl a nechal ho na holičkách. Kdyby se Myšák zničehonic objevil, hned by mu byl jednu vpálil.

Jenže Myšák se neobjevil. Newt slyšel pár výstřelů dost daleko na severu – zřejmě chlapi stříleli, aby se stádo obrátilo. Potom bubnování ochabovalo a konečně přestalo. Newt pochopil, že běh je u konce. Seděl, kde byl, a říkal si, proč zrovna on musí mít takovou smůlu. Potom postřehl, že svítá. Zřejmě větší díl noci prospal u Lorenina ležení.

Vstal a vlekl se chabým světlem k vozu; neušel ještě ani čtvrt míle, když uslyšel cválat koně a uviděl Vočka hnát se podél návrší rovnou k němu. Ač zastižen pěšmo, pocítil Newt přece jen jistou úlevu. Vočko byl přítel a nebude ho odsuzovat tak tvrdě jako ostatní.

I za chladného jitra byl Vočkův kůň do běla zpěněný, asi se řádně naběhal.

„Zaplaťpánbůh, tak jsi přece jen živý,“ oddychl si Vočko. „Já si to myslil. Kapitán šílí. Myslí, že tě krávy ušlapaly, a teď dává zabrat Gusovi, že tě neměl nikam posílat.“

„Proč by mě měly ušlapat?“ zeptal se Newt.

„Poněvadž tvůj kůň byl mezi krávama, když jsme je konečně otočili,“ řekl Vočko. „Všichni si myslí, že seš mrtvej hrdina. Kdo ví, třeba to taky dotáhnu na hrdinu, až jim povím, že jsem tě našel.“

Newt vyšplhal na Vočkova unaveného koně, příliš zdolaný, aby se radoval nad záchráněnou reputací.

„Co proved? Skočil přes keř a shodil tě?“ zeptal se Vočko. „Já jsem nikdy nevěřil těmhle malejm koníkům – mrsknou sebou a jsou pryč.“

„Zatraceně, jestli to udělá ještě jednou, já mu to vytmavím!“ řekl Newt, pobouřený Myšákovým chováním. Obyčejně by si takový silácký výraz za přítomnosti Vočka nebo jiného dospělého nedovolil, ale jeho city byly zjitřeny. Vočkovo vysvětlení bylo jaksi smysluplnější než pravda – takže mu začal věřit i Newt sám. Spadnout z koně nebylo zvlášť hodno obdivu, ale dřív či později se to přihodilo každému honákovi, a bylo daleko lehčí přiznat se k tomu, než povědět pravdu.

Když klusali přes návrší, uviděl Newt stádo asi míli daleko. Bylo divné, že kapitána tak rozrušila myšlenka, že ho krávy ušlapaly – když se nechal shodit, zasloužil by si to –, ale byl příliš ospalý, aby dbal o to, co si kdo myslí.

„Heleme se,“ řekl Vočko. „To asi bude náš nový kuchař.“

Newt měl spuštěná víčka. Nebylo snadné je zase zdvihnout, byť šlo o to uzřít nového kuchaře. Byl tak ospalý, že se mu všechno jevilo rozmazaně, když přece jen oči otevřel. Konečně uviděl zvolna kráčejícího naloženého osla.

„To jsem nevěděl, že osel umí vařit,“ řekl popuzeně, zlobilo ho, že si z něho Vočko utahuje, když vidí, jak se mu klíží oči.

„Kuchař je tamhle,“ řekl Vočko. „Vede osla na dlouhém vodítku.“

Opravdu, asi padesát sáhů od osla se brodil trávou sporý muž. Postupoval pomalu, ale osel postupoval ještě pomaleji. Muž měl na hlavě sombrero s dírou v dýnku.

„Jak to tak vidím, najal nám kapitán dalšího vysloužilýho banditu,“ řekl Vočko. „Připomíná balvan na pochodu.“

Nový kuchař byl vážně kratiknot. Ale byl taky pořízek. Ručnici měl nedbale přehozenou přes rameno a přidržoval ji za hlaveň. Když je slyšel přijíždět, zastavil se a zapískal na osla, ale osel mu nevěnoval pozornost.

Newt viděl, že nový kuchař je starý. Měl snědou tvář plnou vrásek. Když ho dojeli, stanul a zdvořile smekl, vlasy měl bílé. Ale oči hleděly vlídně.

„Brý den,“ řekl Vočko. „Patříme do Kloboucké party. Ty jsi nový kuchař?“

„Jsem Po Campo,“ představil se muž.

„Kdybys toho osla pobodl ostruhama, dostal by ses do tábora daleko rychlejc,“ řekl Vočko. „Všichni jsme k smrti vyhládlý.“

Po Campo se usmál na Newta.

„Kdybych se pokusil jet na tom oslu, zůstal by stát a nedostali bysme se nikam,“ řekl. „Krom toho nejezdím na zvířatech.“

„Proč ne?“ zeptal se Vočko užasle.

„Je to necivilizovaný,“ řekl stařík. „Jsme taky zvířata. Jak by se ti líbilo, kdyby na tobě někdo jezdil?“

Taková otázka byla na Vočka příliš. Nepovažoval se za zvíře a za celý život ani na minutu nepomyslil na to, že by na něm někdo mohl jezdit obkročmo.

„To chcete říct, že všude chodíte pěšky?“ zeptal se Newt. Představa muže, který odmítá jezdit na koni, byla příliš podivná, aby se jí dalo věřit, a nejzvláštnější na tom bylo, že člověk toho druhu hodlá vařit skupině kovbojů, z nichž se některým příčilo slézt z koně i k jídlu.

Po Campo se usmál: „Tohle je dobrá krajina pro chůzi.“

„Musíme si pospíšit,“ řekl Vočko, trochu znepokojený takovým hovorem.

„Slez a pojď se mnou, junáku,“ řekl Po Campo. „Třeba uvidíme zajímavé věci, když budeme mít otevřené oči. Můžeš mi pomoct nasbírat snídani.“

„To spíš uvidíte kapitána, jestli si nepřichvátnete,“ řekl Vočko. „Kapitán nerad čeká na snídani.“

Newt slezl z koně. Vočka to překvapilo a trochu to překvapilo i samotného Newta, nicméně to udělal. Povoz stál sotva dvě stě tři sta sáhů daleko. Nebude to dlouhá chůze, ale přece si malinko poodloží chvíli, kdy bude muset předstoupit před kapitána a vysvětlit, jak to že mu utekl kůň.

„Já ten zbytek dojdu s ním,“ řekl Vočkovi.

„Propána, jestli je to nakažlivý, tak za chvíli budeme všichni pochodovat po svejch,“ řekl Vočko. „Já teda pocválám ke kapitánovi a oznámím mu, že jste oba živí a zdraví.“

Než odjel, shlédl na Po Campa.

„Pepříte hodně?“ zeptal se.

„Kořením, jak se dá,“ odtušil Po Campo.

„To je dobře, poněvadž jsme na to zvyklý,“ řekl Vočko.

K Newtovu překvapení mu položil Po Campo přátelsky ruku na rameno. Div neucukl, poněvadž se ho jen zřídka někdo přátelsky dotkl. Dotýkala se ho leda Raineyčata, když spolu zápasili.

„Rád chodím pomalu,“ řekl Po Campo. „Když člověk jde moc rychle, často něco propase.“

„Tady toho moc k propasení není, leda tráva,“ namítl Newt.

„Ale tráva je zajímavá,“ řekl Po Campo. „Je jako moje serape, až na to, že halí zem. Přikrývá všechno a jednou přikreje i mě.“

Ačkoli stařík hovořil vesele, jeho slova Newta rozesmutněla. Vzpomněl si na Seana O’Briena. Říkal si, jestli už i jeho zahalila tráva. Doufal, že ano – pořád se nemohl zbavit vzpomínky na mokrou hlínu, do které Seana položili na břehu Nueces.

„Kolik je vás?“ ptal se Po Campo.

Newt se to snažil v hlavě spočítat, ale měl mozek unavený a určitě na pár skotáků zapomněl.

„Je nás houf, přes deset,“ řekl.

„Máte melasu?“

„Máme jí bečku ve voze, ale ještě jsme ji nenačali,“ řekl Newt. „Asi ji šetří na Vánoce.“

„Třeba vám k večeři usmažím pár lučních kobylek,“ řekl Po Campo. „Kobylky jsou chutný, když jsou usmažený do křupava a politý melasou.“

Newt se rozesmál při myšlence, že by někdo mohl jíst kobylky. Po Campo si očividně rád dělal šprýmy.

„Jakpak se jmenuje ta oslice?“ zeptal se a cítil, že mu ten smích vrátil trochu čilosti.

„Říkám jí Maria po sestře,“ řekl Po Campo. „Sestra byla taky pomalá.“

„Vážně pečete kobylky?“ zeptal se Newt.

„Když je mám po ruce,“ řekl Po Campo. „Starý kobylky jsou chutnější než mladý. U zvířat je to obráceně, ale pro kobylky to neplatí. Starý kobylky jsou křehký, jako bývají starý babky. Hned křupou.“

„Sotva vám je někdo bude jíst,“ upozornil ho Newt; pomalu věřil, že to Po Campo myslí vážně. Po tom povyku kolem hadů v guláši si nedovedl představit, co se strhne, jestli jim Po Campo usmaží hrst kobylek. Newtovi se stařík zalíbil a nepřál mu, aby si to hned od začátku s partou rozházel; hoši byli někdy dost hr.

„Snad byste měl pro začátek upíct radši kus hověziny,“ navrhl. „To jíme obyčejně.“

Po Campo se usmál pod vousy. „Z červů je výborný máslo,“ řekl. „Ze slimáků taky.“

K tomu nevěděl Newt, co podotknout. Pomyslel si, že se kapitán dost možná trochu ukvapil, když toho kuchaře najímal. Po Campo byl ještě sympatičtější než Bol, nicméně člověk, který si myslí, že jsou dobré kobylky namočené v melase a že se místo másla dají používat červi, sotva dojde obliby u háklivců jako Jasper Fant, který měl rád pořádný kus flákoty.

„Pan Gus nám pekl vdolky, ale musil nechat troubu doma,“ řekl Newt. Měl hlad, a vzpomínka, jaká to byla dobrota křoupat ráno v Osamělé Holubici vdolky pana Guse, ho přepadla tak neúprosně, až se mu na vteřinku udělalo mdlo.

Po Campo se na Newta po očku podíval a povytáhl si kalhoty. „Upeču ti něco lepšího než vdolky,“ řekl, ale neprozradil, co to bude.

„Jen aby to nebyli červi,“ řekl Newt.

Kapitola 48

„Tak ty si myslíš, že ten Indián se tu někde potlouká?“ řekl Call.

„Jak to mám vědět?“ řekl Augustus. „Nesdělil mi, co tu pohledává. Pravil pouze, že nám vyřízne kulky, jestli překročíme řeku Canadian.“

„To bych rád věděl, proč se ty krávy zjančily,“ řekl Call. „Noc byla klidná a všechny ležely.“

„Krávy střečkují nejenom, když prší,“ řekl Augustus. „Můžou se splašit i za klidný noci.“

„Taky se mi nelíbí, že Deets ztratil stopu toho chlapa,“ řekl Call. „Chlap, kterej se dokáže vypařit Deetsovi, musí bejt jednička.“

„I čerta,“ odbyl ho Augustus. „Deets prostě vyšel ze cviku. Ty jsi taky vyšel ze cviku. Oba jste mimo soutěž. Provoz nájemný stáje není ta správná průprava pro stopování Komančerů.“

„Jenom ty v úpadku nejseš, vid?“ řekl Call.

„Moje specialita je konverzace a pečení vdolků,“ řekl Augustus, „a popíjení na verandě. Co se týče vdolků, v posledních týdnech jsem poněkud vyšel ze cviku, to je fakt, a verandu taky postrádám, ale v mluvení se pořád vyrovnám těm nejlepším.“

„Anebo nejhorším,“ podotkl Call.

Postávali u vozu a doufali, že nový kuchař přijde včas, aby stihl uvařit snídani. Přicválal Vočko a rozvinul se směrem k zemi.

„Když sesedáš, vypadáš jako jeřáb přistávající na mělčině,“ řekl Augustus.

Vočko poznámku ignoroval – bylo nezbytné ignorovat většinu Gusových poznámek, jinak v nich člověk uvázl jako v močále.

„Newt je na světě,“ hlásil. „Nic se mu nestalo, jen ho shodil kůň.“

„Proč jsi ho nepřivezl?“ zeptal se Call s ulehčením.

„Potkali jsme kuchaře, a ten si přál doprovod,“ řekl Vočko. „Kuchař prohlásil, že na zvířatech nejezdí, tak jdou pěšky. Támhle jsou.“

Opravdu spatřili chlapce se staříkem tak dvě stě sáhů daleko. Pohybovali se směrem k táboru, ale ne rychle.

„Jestli jde kuchař stejně pomalu jako Newt, přijdou sem za týden,“ řekl Gus.

„Co to dělají?“ zeptal se Call. Rozhodně něco dělali. Místo aby šli rovnou do tábora, chodili kolem dokola, jako by něco hledali.

„Kuchař má osla, ale nejezdí na něm,“ podotkl Vočko. „Povídal, že je necivilizovaný jezdit na zvířatech.“

„Vida,“ zaradoval se Augustus, „je to filozof.“

„Máš pravdu, proto jsem ho najal, abyste si mohli povídat,“ řekl Call. „Aspoň budeme mít my ostatní klid k práci.“

Pár minut nato došli Newt a Po Campo k vozu, a hodný kus za nimi následoval osel. Ukázalo se, že sbírali ptačí vejce. Nesli je ve staříkovu serape, které drželi mezi sebou jako houpací síť.

„Buenos días“ řekl Po Campo hloučku všeobecně. „Jestli sem moje oslice někdy dorazí, uděláme si snídani.“

„A proč ne hned?“ zeptal se Augustus. „Ty tu jsi, a jak vidím, vejce taky.“

„Ale pánev mi chybí,“ řekl Po Campo. „To jsem rád, že jsme padli na tyhle čejčí vajíčka. Tolik čejčích vajec člověk nenajde každý den.“

„Taky je denně nejím,“ namítl Augustus. „Jakže jste říkal, že se jmenujete?“

„Po Campo,“ řekl stařík. „Líbí se mi tady ten chlapec. Pomáhal mi sbírat vajíčka, ačkoli je celý omráčený z toho, jak spadl z koně.“

„Já jsem Augustus McCrae,“ řekl Augustus. „Naši mazáci vám dají zabrat.“

Po Campo hvízdl na oslici. „Čejčí vajíčka jsou lepší než křepelčí,“ řekl. „Pikantnější; ale ani křepelčí vejce nejsou špatná, když se uvaří a nechají vystydnout.“

Obešel mužstvo a s každým si potřásl rukou. Než s představováním skončil, oslice došla a Po Campo v pozoruhodně krátkém čase vybalil ohromnou pánev, zbudoval si malý rožeň ze dvou cejchovacích želez, která položil napříč přes dvě, polena, a rozbil do pánve šedesát nebo sedmdesát čejčích vajec. Přisypal nějaké koření ze svých zavazadel a míchal vejce tak dlouho, až zhoustla, že se dala krájet jako piškot. Napřed ochutnal a tajuplně zahučel, a pak dal každému muži kousek. Někteří jako Jasper jen zdráhavě okusili jídlo tak exotické, ale po prvním soustu zdráhavost zmizela.

„Sakra, tak dobrej svítek jsem ještě nejedl,“ uznale prohlásil Jasper. „Je lepší než ze slepičích vajec.“

„To je obyčejná omeleta, divím se, že to nepoznáš, Jaspere,“ řekl Augustus, dopálený, že se nový kuchař stal v pěti minutách hrdinou dne, kdežto on pekl léta znamenité vdolky, a dočkal se jen skoupé pochvaly.

„Je to obyčejná omeleta z čejčích vajec,“ opakoval důrazně. „Byl bych vám chlapi klidně taky ňákou našlehal, kdybych věděl, že vám bude chutnat.“

„K večeři vám usmažím pár kobylek,“ hlásil Po Campo. Pozoroval vepříky, a prasata zase pozorovala jeho. Vylezla zpod vozu, poněvadž měla chuť na skořápky.

„Jestli je hodláte předložit čuňatům, nemějte péči,“ řekl Augustus. „Když budou mít zálusk na kobylky, nachytají si je. Jsou mrštný jako králíci.“

„Ne, usmažím jich pár pro Newta,“ řekl Po Campo. „Tvrdí, že ještě nikdy nejedl křupavou kobylku namočenou v melase. Je to lahůdka, pokud jsou správně upražený.“

Mužstvo se rozchechtalo při pomyšlení, že by mohli jíst kobylky. Po Campo labužnicky zamlaskal. Už zboural svůj malý rožeň a vytíral pánev hrstí trávy.

Callovi se ulevilo: Po Campo to očividně s lidmi umel. Všichni se tvářili spokojeně až na Guse, který se chmuřil, protože byl překuchařen. Gus chtěl být nejlepší ve všem, co dělal.

„Ten ptačí svítek mi chutnal, ale co je moc to je moc: hmyz jíst nebudu,“ řekl Jasper.

„Škoda že nemám nějaké sladké brambory,“ litoval Augustus. „To bych vám, holky, teprv ukázal, co je to nákyp.“

„Slyšel jsem, že pečete dobrý vdolky,“ řekl Po Campo a usmál se na něho.

„Tak jest,“ přitakal Augustus. „Píct správný vdolky je umění, a já ho zvládl.“

„Manželka to uměla taky dobře,“ řekl Po Campo. „Jedl jsem rád její vdolky. Nikdy nebyly dole připálený.“

„Kdepak se zdržuje – v Mexiku?“ zeptal se Augustus, zvědavý, odkud stařík pochází.

„V pekle, vlastnoručně jsem ji tam poslal,“ řekl Po Campo pokojně k ustrnutí všech, kdo byli na doslech. „Zachovala se hanebně, ale vdolky pekla dobrý.“

Rozhostilo se ticho; muži se snažili rozpoznat, mají-li ten výrok brát vážně nebo ne.

„Pokud se opravdu nachází na týhle adrese, budeme mít všichni jednoho krásnýho dne příležitost její vdolky ochutnat,“ řekl Augustus. I on poněkud ustrnul. Poznal už muže, kteří zabili své ženy, ale žádný se k tomu nepřiznával tak necitelně jako Po Campo.

„Právě proto doufám, že se dostanu do nebe,“ řekl Po Campo. „Už s ní nechci mít víckrát nic společnýho.“

„Montana je ještě daleko,“ řekl kapitán. „Poženeme dál.“

Po Campo dodržel slovo a večer upražil pár kobylek. Napřed nakrmil partu normální hovězinou a fazolemi, ba dokonce vykouzlil i smaženici, jež byla obecně uznána za znamenitou, byť ingredience zůstaly záhadou. Allen O’Brien soudil, že byla víc než znamenitá, po požití se mu rozjasnil svět; naléhal proto na Po Campa, aby mu prozradil recept.

„Sám jsi viděl, co sbírám,“ řekl Po Campo tajemně. „Měl jsi dávat lepší pozor.“

Věren svým zásadám, odmítl jet na oslu anebo si přisednout na kozlík k Pyskounovi. „Radši chodím,“ oznámil. „Mohl bych něco propást.“

„Akorát hadí uštknutí,“ řekl Pyskoun. Od neštěstí na Nueces měl takovou hrůzu z hadů, že ve voze i spal, ba dokonce z vozu i močil.

Po Campo se celý den držel nějakých sto sáhů na západ od stáda a táhl za sebou dva pytle, které si podvlekl pod opasek. Tu a tam do některého něco šoupl, ale nikdo neviděl, co to je, leda prasata, která se mu držela v patách. Všechno, co se dalo říct, bylo, že smaženice byla báječná: voňavá a pikantní. Deets si přidal tolikrát, až se nakonec za svou hltavost styděl.

Deets si první troufl ochutnat smažené kobylky. Jelikož nový kuchař uvedl mužstvo do tak dobré nálady, dovolil mu Call vzít si trochu melasy, kterou schovávali pro slavnostní příležitosti. Ostatně získat někoho, kdo umí slušně vařit, byla příležitost k oslavě, pomyslel si, i když stejně jako parta nehodlal pojídat kobylky.

Po Campo jich nachytal dobrý pytel, a když na pánvi zasyčel tuk, házel je do něho po šesti nebo po sedmi. Když usoudil, že jsou hotové, vybíral je špičkou velkého nože na plátýnko od sýra. Brzo jich měl upečeno čtyřicet nebo padesát, a nikdo po nich nesáhl.

„Jen to zkuste!“ řekl. „Jsou lepší než brambory.“

„Dost možná, ale nevypadají jako brambory,“ řekl Allen O’Brien. „Vypadají jako švábi.“

„Pome, jako vrchní honák bys měl jít příkladem,“ řekl Augustus, „Nehodí se, abychom tě předbíhali.“

„Klidně vám postoupím místo,“ odsekl Pom. „Na brouky nejsem.“

„Proč si nevezmeš ty, Gusi? Co ti brání?“ zeptal se Nelson Jehla.

„Moudrost,“ pravil Augustus.

Konečně se zvedl Deets a vzal si jednu kobylku. Byl nakloněn důvěřovat muži, který uvařil tak chutnou smaženici. Zacenil se, ale nezačal hned jíst.

„Pokapej si ji melasou,“ radil Po Campo.

Deets namočil kobylku do talířku s melasou.

„Sotva ho to zabije, ale sázím se, že se mu zvedne žaludek,“ řekl Pyskáč, který sledoval dění z výše kozlíku.

„Škoda že nám nemůžete upíct pár komárů,“ řekl Augustus. „Sotva by to byla lahůdka, ale aspoň bysme se jich zbavili.“

Potom Deets snědl kobylku. Křupal, žvýkal a pak si vzal s úsměvem od ucha k uchu další kousek. „Chutná to jako pražený mandle,“ hlásil.

Když snědl tři nebo čtyři, nabídl jednu Newtovi, který si ji Štědře polil melasou. K jeho překvapení to bylo dobré, ačkoli měl pusu plnou melasy. Kobylka sama křupala jako kostičky v sumčím ocase.

Newt si vzal dobrovolně další a Deets snědl ještě čtyři nebo pět kousků navíc. Potom Deets přesvědčil Vočka, aby to zkusil, a Vočko snědl dvě nebo tři. Pak k obecnému údivu přistoupil Call a snědl taky dvě; popravdě řečeno měl pro sladkosti slabost a neodolal melase. Pom se rozhodl, že taky jednu sní, aby si nezadal, a pak bratři Raineyovi snědli taky pár, aby se vyrovnali Newtovi. Přiklátil se Pete Spettle a snědl taky dvě a potom Polívka, Jehla a Bert vyzkoušeli každý jednu. Zbytek kobylek zmizel rychle, a než se Jasper rozhodl, má-li to taky zkusit, byly všechny pryč.

„Zatracený hltouni,“ řekl, poněvadž si myslel, že mu měli nechat aspoň jednu na ochutnání.

„Tak teď už mě nic nepřekvapí,“ řekl Augustus. „Kovbojové, a živí se brouky.“ Pýcha mu nedovolila ochutnat je – byl by to další triumf pro Po Campa.

„A víte, že z červů se dá dělat dobrý máslo?“ řekl Po Campo.

„Kdokoli se mi pokusí namazat suchar pomazánkou z červů, měl by mít dlouhý nohy,“ varoval Jones Polívka. „Tahle parta je čím dál potrhlejší.“

Zatímco mužstvo postávalo a debatovalo o chutnosti kobylek, slyšeli, jak k nim tryskem cválá kůň.

„To bude asi kurýr,“ hádal Augustus.

„Je to pan Jake,“ řekl Deets, dávno než se jezdec ukázal. Jake Spoon seskočil z koně pokrytého pěnou až těsně u ohně. Divoce se rozhlížel, jako by někoho hledal.

„Lorie tu není?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Augustus a náhle se mu udělalo mdlo. To noční rodeo mu Lorenu úplně vymazalo z mysli. Dokonce zapomněl i na to, že Jake byl na tahu. Celý den proklímal. Měl radost, že se Newtovi nic nestalo, a tiše předpokládal, že s Lorie je všechno v pořádku, poněvadž jinak by ji Newt neopustil.

„Gusi, radši bys ji neměl schovávat,“ řekl Jake roztřeseným hlasem. Táhla z něho pálenka.

„Neschováváme ji,“ řekl Call klidně. „Nebyla tady.“

Newt se zrovna chystal na noční hlídku. Opravoval podpínku, která se trochu roztřepila. Při pohledu na Jaka se lekl. Celý den doufal, že nevyjde najevo, jak nejapně opustil koně. Teď na něho padl nový a horší strach. Ženě, kterou měl hlídat, se něco stalo.

„Jenže krucinál je fuč a rád bych věděl, kam se poděla,“ řekl Jake.

„Třeba změnila ležení,“ odvětil Augustus; nechtělo se mu čelit tomu, co věděl. „Taky jsi moh zabloudit – vypadáš, jako by sis přihnul.“

„Vyzunkl jsem flašku,“ řekl Jake. „Ale nemám v hlavě, a i kdybych měl, snad bych dokázal sakra najít svůj vlastní tábor. Ostatně všechny věci tam jsou. Zmizela jenom Lorena a ty dva koně.“

Call vzdychl. „A co stopy?“ zeptal se.

Jake se zašklebil. „Nehledal jsem žádný stopy,“ řekl. „Řek jsem si, že se odstěhovala k vám a vzala si Guse. Jsou spolu tak alijanc, že spolu musej denně vrkat při snídani. A ostatně kam jinam mohla jít? Nemá mapu.“

Jake vypadal unaveně a roztřeseně a taky ustaraně.

„Kam se setsakra mohla podít?“ zeptal se obecenstva. „Snad ji ráno někde najdu. Nemůže bejt daleko.“

Augustovo sedlo leželo pár kroků odtud. Hodlal přes ně hodit celtu a použít je jako podhlavník. Teď sedlo zdvihl a rozmotal svoje laso. Beze slova zamířil k remudě.

„Kam jde?“ zeptal se Jake. „Je ňákej divnej.“

Pohled na Jaka, nadraného k nepotřebě, plnil Calla znechucením. Šmejdi vždycky přivedou do neštěstí ty druhý. Jake odmítl přiložit ruku k dílu, přitáhl s sebou tu kurvu, a teď si ji nechá ukrást.

„Včera v noci tam ale byla,“ řekl ztrápeně Newt. „Pan Gus mě ji poslal hlídat. Hlídal jsem, pokud se krávy nesplašily.“ Augustus se vrátil a vedl si velkého ryzáka jménem Jerry. Kůň to byl poněkud vrtohlavý, ale známý svou rychlostí a dobrým dechem.

„Měl bys počkat a prohlídnout si stopy,“ radil Call. „Nevíš, co se stalo. Třeba se vydala do města. A cestou se s Jakem minuli.“

„Ne, unes ji Modrý Kačer,“ řekl Augustus. „Udělal jsem chybu, že jsem toho chlapa nezastřelil, když pil. V tu chvíli jsem si nebyl jistej, kdo je to, ale měl jsem ho zastřelit už pro ten kukuč. A pak jsem po ní celej den ani nevzdech. Zasloužil bych oprátku pro blbost.“

„Modrej Kačer tu byl?“ zeptal se Jake a zesinal.

„Jo,“ řekl Augustus a sedlal ryzáka. „Moc jsem si to nebral, poněvadž Deets zjistil, že jede na jih. Ale obalamutil nás oba.“

„Ve Fort Worth se vo něm mluvilo,“ řekl Jake. „Řídí velkou bandu vrahounů. Číhají při trasách a mordujou pocestný pro pár šestáků. Pročs ji nevzal do tábora, když si věděl, že se tu ten lotr potlouká?“

„To jsem měl udělat,“ řekl Augustus. „Jenže ona se mnou nechtěla. Z nějakýho důvodu spolíhala na tebe.“

„To je celá ona,“ povzdechl si Jake. „Do města taky nechtěla.

V městě by se jí nic nestalo. Ale ona zanic nechtěla.“

„Co máš za lubem, Gusi?“ zeptal se, když viděl, že Augustus už je skoro hotový vyrazit.

„Přivíst Lorie zase zpátky,“ řekl Augustus.

„Doufám, že toho ničemu chytíš, než dojede ke svejm,“ řekl Call. „Jinak budeš mít proti sobě celou bandu.“

Augustus jen pokrčil rameny. „Jedna banda nezabanda.“

„Pojedu s vámi,“ nabídl se Pom Boggett k všeobecnému překvapení.

„Nežádal jsem o dobrovolníky a o žádný nestojím,“ řekl Augustus.

„Kam se hrabeš, štěně!“ osopil se na Poma Jake.

„Nejsem žádný štěně, zato ty seš karbaník a padavka, kterej ji nedokázal uhlídat,“ prohlásil Pom studeně. Výrali s Jakém na sebe, oba napjatí jako drát, ale Augustus nasedl a vjel mezi ně.

„Tak dost, holky, snad se nebudeme střílet,“ řekl. „Já pojedu, a vy tu zůstanete oba.“

„Jsme ve svobodný zemi,“ nasupil se Pom.

„Jenže ty svobodnej nejsi, holečku,“ řekl Augustus. „Ty tu musíš pěkně zůstat a dohlídnout, aby stádo táhlo rovnou čarou na sever.“

„To je pravda,“ řekl Call rychle. Augusta ještě mohl postrádat – stejně málokdy pracoval. Ale Pom byl jejich nejlepší honák. Už dvakrát zastavil zjančené stádo – to by nikdo jiný z party nedokázal.

Pomovi se to nezamlouvalo, ale kapitánovu rozkazu se těžko dalo odporovat. Při představě Loreny v rukou nějakého lotra mu bylo nanic, a vřelo to v něm vzteky na Jaka Spoona, že ji vystavil takovému nebezpečí. Otočil se a odkráčel.

„Pojedeme hned?“ zeptal se Jake. „Můj kůň je schvácený.“

„Ty nikam nejedeš, Jaku,“ řekl Augustus, „aspoň ne se mnou. Nejspíš to vezmu hopem a nebudu mít čas na konverzaci“

Jake znova vybuchl. „Pojedu, když budu chtít!“ vykřikl. „Zatraceně, je to moje žena.“

Augustus ho ignoroval. „Nerad tě opouštím, zrovna když je v záběhu novej kuchař,“ řekl Callovi. „Než se vrátím, budete si všichni pochutnávat na pavoucích a stonožkách.“

Deets k nim přistoupil s ustaranou tváří. „Dejte si dobrý pozor,“ řekl. „Uklouznul mně – může uklouznout i vám!“

„Asi jsi byl roztržitej – v hlavě se ti pletly kobylky nebo něco podobnýho,“ řekl Augustus.

„Máš dost nábojů?“ staral se Call.

„To nevím, ještě jsem tu bandu nespočítal,“ řekl Augustus. „Když mi dojde střelivo, vždycky můžu ještě házet kamením.“

S těmi slovy a s kývnutím odklusal. Call se cítil poněkud nesvůj. Přestože za tu nešťastnici nenesl žádnou odpovědnost, patrně by měl jet taky. Trčí tady mezi dobytkem a nechá Guse, aby sám dokončil úkol, který měli splnit už dávno. Měl pocit, že to není v pořádku.

Zatím se Jake vybičoval k zuřivosti nad Gusovým chováním.

„Měl jsem ho zastřelit!“ povykoval. „Sakra, jak si to představuje, nechat mě tady? Já jsem tu ženskou přivedl, tak snad mám právo dojet si pro ni!“

„Měl ses u ní víc držet,“ podotkl Call.

„To jsem měl v úmyslu,“ řekl Jake provinile. „Chtěl jsem zůstat v Austinu jen jednu noc. Ale karta mi padala, tak jsem si pomyslel, že to protáhnu na dvě. Byl bych ji rád vzal s sebou, ale postavila si hlavu. Půjč mi koně. To mi přece neodepřeš? Nechci, aby měl Gus moc velký předstih.“

„Říkal, že tě nechce,“ řekl Call. „Znáš ho. Když někoho s sebou nechce, tak ho s sebou neveme.“

„Nenechal nás na pokoji,“ řekl Jake, jako by mluvil sám k sobě. „Věčně k nám chodil na snídani.“

Pak mu oči padly na Newta, který se cítil tak dost provinilý.

„Tebe poslali, abys ji hlídal. Pěkněs to zvoral, co?“ řekl.

Newt neodpověděl. Jake měl pravdu – zvoral to, a výtka pálila tím víc, že vyšla od Jaka. Nasedl na nočního koně a rychle odcválal. Věděl, že se rozbrečí, a nechtěl, aby to někdo z party viděl. Vzlykal srdcelomně, až slzami zmáčel rozsochu sedla.

V ležení ještě Jake soptil dál. „Ten kluk si nezaslouží svou mzdu, nejradši bych mu napráskal,“ řekl.

Callovi se ten tón nelíbil. „Uklidni se,“ řekl. „Newt si výprask nezaslouží. Vrátil se, aby nám pomohl zastavit krávy – to je práce, na kterou je najatý. Modrý Kačer nejspíš schválně dobytek vyděsil a ve zmatku pak ženu unesl. To není chyba toho dítěte.“

Potom si Jake všiml Po Campa zavinutého v serape a opřeného o kola vozu.

„Kdo je tohle, další bandita?“ zeptal se.

„Ne, jenom kuchař,“ řekl Po Campo.

„Ale vypadáš na banditu,“ řekl Jake. „Kdo ví, možná že tě ten prokletej Indián podplatil, abys nás všecky otrávil.“

„Jaku, buď si sedni, anebo vypadni,“ řekl Call. „Nebudu trpět takový žvásty.“

„Zatraceně, hned vypadnu,“ řekl Jake. „Jen mi půjč koně.“

„Ne, můj pane,“ řekl Call. „Potřebujeme všechny, co máme. Můžeš si koupit novýho v Austinu.“

Jake vypadal, že se užuž zhroutí vyčerpáním a zlostí. Všichni skotáci, kteří neměli noční šichtu, ho mlčky pozorovali. Ve tvářích se jim zračilo opovržení, ale Jake byl příliš rozrušený, aby si toho všiml.

„Zatraceně, vy jste mi ptáčci, ty a Gus,“ vyjel. „Toho jsem se nenadál, že se ke mně takhle zachováte.“ Vylezl na uštvaného koně a odjel z ležení a něco si pro sebe mumlal.

„Jakovi praskají nervy,“ podotkl Vočko mírně.

„Na tomhle koni se daleko nedostane,“ řekl Deets.

„Nepotřebuje jezdit daleko,“ podotkl Call. „Jen se někde vyspí z opice a ráno se vrátí.“

„Nemám radši jet s panem Gusem?“ zeptal se Deets. Očividně si dělal starosti.

Call zauvažoval. Deets byl výborný stopař a dobrý střelec. Mohl být Gusovi prospěšný. Ale to děvče nebyla jeho věc, a oni se bez Deetse těžko obejdou. Až se dostanou na pláně, nastane nouze o vodu a hůř se bude hledat.

„Pana Guse by bylo škoda,“ řekl Deets.

„Kdepak, Gusovi se nic nestane, za to ručím,“ řekl Vočko překvapený tím, jak si někdo může myslit, že by se Gusovi něco mohlo stát. Gus byl tady odjakživa nejhlučnější osoba široko daleko. Vočko se pokusil představit si, co by se mu mohlo stát, ale na nic nepřišel – jeho mozek mu odmítl podat obraz Guse v tísni.

Call s ním souhlasil. Augustus vždycky nakonec dokázal, že je schopnější než zlosynové, dokonce i ti nejslavnější.

„Ne, zůstaň radši s námi, Deetsi,“ řekl Call. „Gus se kochá představou, jak zatočí s celou bandou lotrů sám a samoten.“

Deets nenaléhal, ale nebylo mu volně. Trápil se, že ztratil tu stopu. To znamenalo, že ten Indián je lepší než on. Co když se ukáže, že je lepší i než pan Gus? Kapitán vždycky říkal, že je lepší jezdit ve dvou, jeden kouká dopředu, druhý dozadu. Pan Gus nebude mít nikoho, kdo by koukal dozadu.

Nazítří se Deets trápil dál celý den. Augustus se nevrátil, a Jake Spoon se už taky neukázal.

Kapitola 49

Lorena neviděla muže přicházet. Nespala, ba ani na spaní nepomýšlela. Myslela, že se každou chvíli zjeví Jake. Byl sice náruživý karbaník, ale zapískal si ještě radši. Už to dlouho bez ní nevydrží.

Pak najednou – ani větvička nezapraskala, nic nezvěstovalo nebezpečí – před ní stál Modrý Kačer, ručnici ve velké ruce jako hračku. Spatřila nohy a pušku, když vzhlédla, ale měsíc se zrovna schoval za mrak, takže tvář neviděla – alespoň ne hned.

Padl na ni studený strach. Udělala chybu, že nešla do kravského ležení. I toho výrostka poslala pryč. Měla jít s Gusem, ale pošetile si představovala, že se Jake vrátí a banditu zažene, kdyby se ukázal.

„Jdeme!“ řekl Modrý Kačer.

Koně už držel za uzdu a ona ani neslyšela, jak ho lapil. Lorena byla tak vyděšená, že se bála, že ji nohy neunesou. Nechtěla se na toho člověka ani podívat – co kdyby se najednou dala na útěk a on ji zabil. Tak zlý hlas, jako měl on, ještě neslyšela. Byl hluboký jako bučení toho býka, které slýchala po nocích, ale zněla v něm taky smrt.

Vteřinku se zahleděla na pokrývky; zrovna se česala a její škatulka s hřebenem tam ležela. Ale muž ji přistrčil ke koni.

„Ne, pocestujem nalehko,“ řekl.

Podařilo se jí nasednout, ale nohy se jí podlamovaly. Ucítila na kotníku jeho ruku. Přivázal jí usní kotník k třmeni. Potom koně obešel a uvázal druhý kotník.

„Aspoň nespadneš,“ řekl a chytil nákladní mulu.

Rozjeli se: její zvířata držel na krátkém lase, takže se čumákem dotýkala zadku jeho koně. Od západu, kde byl kravský tábor, zaslechla křik a dusot skotu. Modrý Kačer jel přímo za tím zvukem. Vmžiku byli mezi pádícím dobytkem; Lorena byla tak vyděšená, že pevně semkla víčka, ale ovanulo ji horko vystupující ze zvířecích těl. Konečně projeli mezi dobytkem. Rozhlídla se v naději, že uvidí Guse nebo některého ze skotáků – kohokoli, jen kdyby jí pomohl. Ale neviděla nikoho.

Když se zvuk úprku vytratil, vzdala se Lorena vší naděje. Unesl ji muž, o němž Gus řekl, že je to lotr. Jeli cvalem a Loreně se zdálo, že budou cválat věčně. Modrý Kačer se neohlížel a nemluvil. Zprvu si byla vědoma pouze své hrůzy, jen chvílemi v ní zableskla zlost na Jaka, že to připustil. Věděla, že za to může sama zrovna tolik jako Jake, ale brzy jí přestalo záležet na tom, kdo za to může. Věděla, že má po životě a že její přání dostat se do San Franciska se už nikdy nesplní. Brzy byla tak unavená, že ji ta ztracená naděje ani vyhlídka na smrt příliš netížily. Ještě nikdy nejela tak dlouho a ostře. Než se rozbřesklo, měla jediné přání zastavit, i když se třeba, až zastaví, stane něco zlého. Ale časem se jí zdálo, že by to ráda podstoupila, jen kdyby zastavili.

Ale když za prvního šírání opravdu zastavili, bylo to jen na pět minut. Během noci přebrodili mnoho říček. Několikrát si zmáčela nohy až po kolena. Kačer se rozhodl napojit koně v řečišti sotva pět stop širokém. Rozvázal Loreně kotníky a kývl na ni, aby slezla. Poslechla a málem upadla, tak ztuhlé měla nohy. V hlubokém korytě byla tma, ale nad roklí už svítalo. Jak tak stála u svého koně, přidržovala se třmene a čekala, až se jí nohy zase prokrví, rozepnul si Modrý Kačer poklopec a močil, zatímco koně pili.

„Dělej, jestli se ti chce,“ pobídl ji, ani se na ni nepodíval.

Ale Lorena nemohla. Příliš se bála. A nenapadlo ji, aby se napila, čehož měla brzy příležitost litovat. Modrý Kačer se napil a pak jí pokynul, aby zase nasedla. Rychle jí znovu přivázal kotníky. Než slunce vyšlo, už zase jeli. Zprvu v ní světlo vzbudilo naději. Jake nebo někdo jiný za nimi třeba pojedou. Třeba minou nějaké město nebo usedlost – někdo si únosu všimne.

Jenže jeli krajem liduprázdným. Byla to krajina skalnatých kopců a návrší a parného bezmračného nebe. Pošetilou naději vystřídalo tupé zoufalství. Modrý Kačer se ani jednou neotočil. Jako naschvál volil cestu nejneschůdnější, ale nezpomalil krok ani na okamžik.

S rostoucím horkem dostala žízeň, takovou žízeň, že ji k smrti mučilo pomyšlení, že stála u vody a nenapila se. V duchu slyšela bublání potoka na kamení. Ale ta vidina se ji zjevovala jen chvílemi, většinou byla tak unavená, že na nic nemyslela. Zdálo se jí, že koně musí padnout, jestli takhle pojedou celý den. Jeli vytrvalým klusem. Posléze taky litovala, že se nevymočila – nemohla pro strach. Míjely hodiny, přejížděli potok za potokem, ale ten člověk nezastavil. Prostě pořád jel. K žízni a únavě se přidala tahle mučivá potřeba – už nevěděla, co je horší. Potom si uvědomila, že má kalhoty mokré a stehna ji pálí – ulevila si v polospánku. Brzy jí moč oprudila stehna. Ale pořád to byla menší trýzeň než pocit žízně. Odpoledne, když slunce pražilo plnou silou, takže měla košili zmáčenou, jako by plavala přes řeku, myslela, že to nevydrží, že bude muset toho chlapa poprosit o vodu. Rty měla popukané, pot stékal do prasklin a štípal, ale lízala ho. Aspoň byl mokrý a vteřina vlhkosti na jazyku byla lahodná. Nikdy v životě neměla takovou žízeň a netušila, že jsou to taková muka. Nejhroznější to bylo, když se brodili vodou – neboť potoků a bystřin bylo nespočet. Dívala se dolů na vodu, kterou projížděli, a chtělo se jí prosit. V jedné z hlubších říček se sehnula, aby si nabrala vodu do dlaně, ale nedosáhla ke hladině, ačkoli voda stříkala koni na břicho. Rozplakala se, a slzy splývaly s potem. Od pražícího slunce se jí dělaly mžitky, chvílemi ztrácela vědomí. Měla pocit, že každou chvíli vydechne naposled. Aspoň by vytrestala toho chlapa, kdyby u cíle najednou zjistil, že je mrtvá. Nebožka by mu byla málo platná.

Ale neumřela – jenom měla čím dál tím větší žízeň: začal ji obtěžovat jazyk. Měla ho plnou pusu, a když ho vysunula, aby olízla kapičku potu, byl těžký jako cent.

Potom, zrovna když se jí zdálo o vodě, otevřela oči a zjistila, že zastavili u rozměrné řeky. Modrý Kačer jí rozvazoval kotníky.

„Koukám, že ses počurala,“ řekl.

Lorena nedbala, co říká. Nemohla se postavit, ale dolezla k vodě po čtyřech, až si zablátila kalhoty i paže. Nestačila pít dost rychle – chlemtala vodu tak hltavě, že jí vytékala nosem. Modrý Kačer se k ní přibrodil a za vlasy ji odtrhl od vody.

„Nepij tak divoce, nebo praskneš,“ řekl.

Potom jí strčil hlavu pod vodu a držel ji tam. Lorena si myslela, že ji chce utopit, a pokoušela se ho chytit za nohy, aby se dostala nad hladinu, ale on jí chtěl zřejmě jenom poskytnout koupel, protože ji brzy pustil a vrátil se ke koním. Lorena seděla ve vodě, šaty nasáklé, ale nedbala na to. Pila, dokud pít mohla. Modrý Kačer odsedlal koně, a teď stáli ve vodě a pili taky.

Když vylezla na břeh, seděl Modrý Kačer pod stromem a žvýkal kus sušeného masa. Zalovil v sedelním vaku a podal jí taky kus. Lorena necítila hlad – ale pak si vzpomněla, že ráno taky neměla žízeň. Vzala si ten plátek sušenice.

„Do tmy si odpočinem,“ řekl.

Podívala se na slunce: nebylo vysoko. To nebude dlouho trvat. Hryzala maso, tak tvrdé, že se do něho sotva dokázala zakousnout. Šla si sednout do stínu stromečku, který rostl u vody.

Modrý Kačer vyhřebelcoval koně, potom došel k ní a svrchu si ji změřil. „S ženskými, co se pokusí o útěk, zacházím následovně,“ podotkl nedbale. „Do břicha jim vyříznu dírku, vytáhnu střevo a omotám ho na větev. Potom tu důru odtáhnu takových třicet čtyřicet kroků a přivážu. Čímž mají možnost dívat se, jak jim kojoti žerou střeva.“

Vrátil se, lehl si pod strom, položil si hlavu na sedlo a brzy usnul.

Lorena byla příliš zdolaná, aby ji jeho hrozba příliš poděsila. Neměla v úmyslu utíkat a poskytnout mu důvod k řezání dírky do břicha. Nicméně si myslela, že brzy umře. Cítila, že v rukou toho Komančera je v rukou smrti. Neskončí s rozříznutým břichem jako oběť kojotů. Cítila, že umře, sotva na ni ten člověk sáhne. Byla příliš unavená, aby se zvlášť bála. Jediné, čeho litovala, bylo, že nešla s Xavierem. Xavier držel slovo a ve většině ohledů nebyl o nic horší než ostatní muži. A přece chtěla mermomocí odjet s Jakem, který o ni nedbal ani tři neděle. Pravděpodobně sedí ještě pořád v Austinu a hraje karty. Ani mu to zvlášť nevyčítala – partie pokeru předčila skoro všechno, co člověk mohl dělat.

Nespala snad ani minutku, když s ní Modrý Kačer zatřásl. Bylo šero, slunce sotva zapadlo.

„Jedem,“ řekl. „Nesmíme propást večerní chládek.“

Znovu klusali celou noc. Lorena spala v sedle, a nebýt uvázaná za kotníky do třmenů, byla by spadla. Za svítání jí znovu dovolil sesednout u další říčky, a tentokrát se řídila podle něho – vymočila se a napila. Znovu jeli celý den pustinou, nezahlédli ani jezdce, ani město, ba ani zvíře. Jediné, čeho si všimla, bylo, že stromy řídnou. Jízda ji tak zmáhala, že by byla s radostí umřela už proto, že by nemusela jet dál. Toužila se vyspat víc, než kdy po něčem na světě toužila. Slunce žhnulo celý den. Když si zdřímla, nastřádal se jí na víčkách pot a po probuzení jí polil líce.

Modrý Kačer o ni jevil tak malý zájem, že bylo záhadou, proč ji unesl. Za celý den se sotva ohlédl. Rozvázal ji, když se zastavili, znovu ji přivázal, když nasedali. Jednou, když pila z potoka, který vyschl na tenký pramen, ji podklouzla ruka, o kterou se opírala, takže se zabořila nosem do bláta. Ten pohled jako by ho lehce pobavil.

„John Opičák bude z těch žlutejch vlasů celej pryč,“ řekl, „Sotva je uvidí, už se bude chtít ženit.“

Když ji uvazoval ke koni, zmínil se znovu o jejích vlasech.

„Škoda že už jsou kmeny dneska nahraný,“ řekl. „Ještě před pár lety bych se s tebou nemusel tahat: stačilo by tě skalpovat. Za takovej skalp, jako máš ty, bych dostal hezkou sumičku.“

Vztáhl ruku a lenošně jí prohrábl kštici. „Doufám, že si ten zatracenej starej hraničář přispíší,“ řekl. „Má u mě dloužek.“

„Gus?“ podivila se. „Gus nepřijede. Nejsem jeho.“

„Kdepak, ten už je na cestě,“ řekl Modrý Kačer. „Nevím, jestli se žene za tebou nebo za mnou, ale je na cestě. Měl bych ti nejspíš rozříznout břicho a nechat tě tu ležet a zdržet ho pochováváním toho, co supi a havěť nesežerou.“

Lorena nevzhlédla ze strachu, že když se podívá, Kačer přikročí od slov k skutkům.

„Jenomže jsem kámošům slíbil ženskou,“ dodal. „Sotva čekají takový kus, jako seš ty. Jak tě zhlídnou, odevzdají mi nejspíš všechny svoje peníze a většinu kůží.“

Ten den vypověděla její klisna. Klopýtala čím dál častěji, jak ztrácela síly. V odpoledním vedru se zastavila a stála s hlavou svěšenou.

„Kdo koupil tohle zvíře, hodlal dojet nanejvýš do kostela,“ řekl Modrý Kačer. Odvázal Lorenu a posadil ji na nákladní mulu. Odjeli a nechali klisnu stát. Mula vydržela pouhý den, a když se zastavila rovněž, vysadil Modrý Kačer Lorenu za sebe na velikého ryzáka. Pokud koni nebylo vhod, že musí nést dva jezdce místo jednoho, nedal to najevo. Lorena se držela řemení a snažila se nedotknout Modrého Kačera, ačkoli Indián jí nevěnoval pozornost.

Jak mu tak jela za hřbetem, všimla si něčeho, co předtím nezpozorovala: zvláštního bílého náhrdelníku. Byl to kostěný náhrdelník, a když se na něj nějaký čas dívala, pochopila, že jsou to prsty – lidské prsty.

Večer, když se ukládali ke spaní, všiml si Modrý Kačer, že se dívá na tu šňůru. Zacenil se způsobem, který jí připomínal smrt s kosou.

„Tak se nejlíp berou prsteny,“ řekl. „I s prstem. Když víš, jak na to, ulomí se prst jako proutek.“

V noci jí spoutal nohy i ruce a odcválal. Lorena nemluvila, nevyptávala se. Kdoví, třeba ji tu nechá napospas supům, ale cítila, že radši umře, než aby ho rozezlila nějakou poznámkou. Ani se nepokusila rozvázat ze strachu, že ji hlídá a čeká, až se pokusí utéct. Usnula, a vzbudila se, až když jí přeřezával pouta. Vedle stál další kůň.

„Nic moc to není, ale den nebo dva vydrží,“ řekl.

Neměli sedlo – Kačera ani nenapadlo sundat z umírající muly sedlo. Protáhl koni pod břichem provaz a obvázal jí kotníky.

Jízda jí připadala krušná i v sedle, ale teď teprve poznala, jaké to bylo pohodlí. Klouzala ze strany na stranu a musela se držet pevně za hřívu, aby nespadla. Modrý Kačer jel jako předtím, zřídkakdy se ohlédl. Byla noc a chtělo se jí spát, ale nemohla si zdřímnout. I když se křečovitě držela hřívy, málem několikrát spadla, a protože byla uvázaná za kotníky, byla by se skulila koni pod břicho rovnou kopytům do cesty. Kůň měl úzký hřbet a nevyrovnaný krok. Marně se snažila posadit se tak, aby ji to neřezalo, a dlouho před jitrem si myslela, že jestli brzo nezastaví, bude vejpůl.

Ale nebyla, jen měla ruce rozdrásané do krve žíní, které se jí zadíraly do dlaní. Minutu za minutou si dlouhé hodiny říkala, že to tak dál nejde, že se užuž pustí hřívy a sveze se koni pod břicho. Neměla už proč lpět na životě. Modrý Kačer ji dostal.

Když ji u potoka rozvázal, odklopýtala do vody, aby se napila, a bylo jí jedno, jestli se zamáčí nebo zablátí. K jídlu jí zase dal jen tuhý kus sušeniny. Taktak že měla sílu vylézt zase na koně, musela se přidržovat hřívy. Modrý Kačer jí nepomohl a svázal jí znovu kotníky, i když bylo očividné, že je tak slabá, že se nezmůže na útěk. Zableskl v ní hněv – proč jí pořád dál spoutává, když vidí, že se stěží udrží na nohou?

Krajina byla čím dál rovnější, tráva nevídaně vysoká. Když vzhlédla a promnula si oči, měla dojem, že vidí mnohem dál než obyčejně. Nad trávou se zachvíval opar mlhy – jednou vzhlédla a zdálo se jí, že vidí daleko před sebou obrovitý strom, ale když se podívala podruhé, už tam nebyl.

Modrý Kačer klusal vysokou trávou, nezpomalil a jen zřídka se ohlédl. Cítila, jak v ní roste nenávist a zatlačuje strach. Kdyby spadla, ani by se nezastavil. Potřeboval ji jenom pro svou partu. Nedbal, jestli je odřená nebo vyčerpaná. Ani ho nenapadlo uchovat pro ni sedlo nebo aspoň sedlovou pokrývku, přitom čabraka by ji uchránila alespoň před opruzením, které jí způsoboval tvrdý koňský hřbet. Vřelo to v ní stejně, jako to v ní vřelo, když se pokusila zastřelit Tinkersleyho. Jestli se jí někdy naskytne příležitost, tak toho chlapa zabije a pomstí se za všechny ty krušné hodiny, strávené s pohledem upřeným na jeho netečná záda.

Dlouho před slunce západem dorazili k mohutnému korytu, kde mezi širými zarudlými jespy tekla útlá stužka kalné vody.

„Drž se v mých stopách,“ řekl Modrý Kačer. „Jinak se proboříš.“

Užuž se chystal zajet do písku, když se zarazil. Na druhé straně zahlédla Lorena čtyři jezdce, kteří je pozorovali.

„To je Ermoke a tři jeho válečníci,“ řekl Modrý Kačer. „Zřejmě byli někde skalpovat.“

Lorenu zamrazilo, jen se na jezdce podívala. Jake říkal, že ti Indiáni, kteří ještě řádí, jsou už jen renegados. Bral je na lehkou váhu. Už si s renegados kolikrát poradil, říkal, poradil by si s nimi znovu. Jenže teď seděl v Austinu a hrál karty, a na ni čekali renegados.

Chtěla otočit koně a prchnout, i když věděla, že neunikne, ale zatímco ji poléval studený pot děsu, Modrý Kačer se otočil, uchopil její uzdu a omotal si otěže kolem hrušky svého sedla.

Opatrně se pustili pískem, Modrý Kačer se čas od času pár sáhů vrátil, aby našel trasu, která se mu zamlouvala líp. Lorena měla oči sklopené. Nechtěla vidět muže, kteří čekali na druhém břehu.

Přes Kačerovu opatrnost dvakrát ztratili pevnou půdu pod nohama. Jeho kůň se začal propadat a její za ním. Ale pokaždé pobodl Modry Kačer ryzáka tak ostře, že hřebec skokem vyrazil a vytrhl i jejího koně. Při jednom z těch skoků padla celým tělem koni na krk. Konečně našli pevný brod a vzali těch pár sáhů hnědé vody klusem.

Když vyjeli z řeky, čtyři čekající muži švihli své oře a tryskem jim letěli vstříc. Jeden z nich nesl kopí, na kterém měl navěšené chumáče vlasů. Lorena ještě žádný skalp neviděla, ale byla si jista, že ty žmolky jsou skalpy. Většina se zdála zvetšelá a zaprášená, ale jeden s lesklými černými vlasy ještě vroubila krev. Byli to vesměs Indiáni, a dobře ozbrojení.

Vůdce, muž se sbírkou skalpů na kopí, měl tvrdou tvář s tenkou muškou knírku u každého koutku, jako by mu ty chlupy lezly z úst. Mrkla na ně jenom jednou, a hned odvrátila oči, neboť všichni zírali na ni a jejich pohledy nevěstily nic dobrého. Pochopila, že dospěla na místo určení a že jí nikdo nepomůže. Slyšela náčelníka hovořit s Modrým Kačerem a pak cítila, jak se jejich koně tlačí kolem ní. Několik rukou se vztáhlo, aby zkusmo ohmataly její vlasy. Vnímala pach a doteky mužů, ale nevzhlédla. Nechtěla je vidět. Jejich žluklý, upocený pach stačil, aby se jí zvedl žaludek. Jednoho zaujaly její vlasy tak, že ji za ně tahal, div je nevyškubl, a smál se divokým trhaným smíchem. Rozpálení jezdci na horkých koních se k ní tlačili tak těsně, že málem omdlela. Ještě nikdy se jí nevedlo hůř, ani když ji Mosbyho sestry zavřely do sklepa.

Dva z mužů sesedli a začali jí rozvazovat kotníky, ale Modrý Kačer hvízdl.

„Pojedeme,“ řekl. „Však ona ještě do večera vydrží.“

Náčelník Ermoke, muž se štětinkami v koutcích úst, jí zavázal znovu kotníky tak těsně, až se jí useň zařízla do masa. Vzal si její uzdu a napříště vedl jejího koně on. Ostatní tři jeli za ní.

Při tom pohledu se Modrý Kačer rozesmál. „Bojej se, aby ses jim nakonec přece jen nevypařila. Svěží ženská je tady vzácný zboží.“

Lorena litovala, že nezná způsob, jak umřít na přání. Kdyby ho znala, byla by už dávno mrtvá. Ale byla svázaná a žádný takový způsob neznala.

Jeli, dokud slunce nezašlo a na západním nebi zůstaly jen červánky. Tu Modrý Kačer přitáhl uzdu a rychle shodil ze svého koně sedlo.

„Do toho, Ermoku,“ řekl. „Můžeš si to vyzkoušet. Zůstaneme tady, pokud nevyjde měsíc.“

Než domluvil, přeřízli jí muži pouta na kotnících a strhli ji z koně. Ani se nezdržovali přivazováním vlastních koní. Když Lorena otevřela na vteřinu oči, uviděla mezi nohama čekajících koní černavě nebe. Muž s trhaným smíchem měl trubku a menší chtíč než ostatní. Spokojil se jednou kopulací, pak si sedl do trávy a hrál večerku a jiné vojenské signály. Tu a tam se při pohledu na to, co se dělo, rozesmál svým trhaným smíchem. Lorena doufala ve smrt – ale místo smrti se dočkala čtyř chlapů. Náčelník Ermoke se od ní nemohl odtrhnout. Ostatní si začali stěžovat. Když otevřela oči, vyhlížela měsíc. Ale měsíc otálel, a tak viděla nad sebou jen koně, pořád jen koně. Modrý Kačer odešel, a když se vrátil, ležel na ní zase Ermoke.

„Jedeme,“ řekl Modrý Kačer. „Na ochutnanou toho bylo dost.“

Když ho Ermoke ignoroval, došel Modrý Kačer k němu a kopl ho do žeber tak pádně, že se Lorena odkutálela i s Indiánem.

„Příště radši dej na mý slova,“ podotkl Modrý Kačer. Ermoke vstal a držel si bok.

Zatímco jí svazovali kotníky, smějící se trubač zatroubil rozchod.

Kapitola 50

July byl toho názoru, že hazardní hráči jsou vesměs lenoši a obvykle taky kurevníci. O Jakovi Spoonovi se vědělo, že je obojí. Kdoví, třeba se mu nechtělo jezdit až dolů do jižního Texasu a zastavil se ve Fort Worth, aby zkusil štěstí v tom rušném dobytkářském městě.

Za poptání to stojí, a kdyby zastihl Jaka tady, pomyslil si, ušetřil by sobě a chlapci stovky mil. Taky by se podstatně dřív vrátil k Elmiře. Návratem k Elmiře se v mysli zaměstnával mnohem víc než Jakovým zatčením. Za jízdy myslel celý den jenom na ni, což z něho dělalo špatného společníka pro Joea, který po matce, jak se zdálo, ani nevzdechl.

Popravdě řečeno, chtěl se July zastavit ve Fort Worth hlavně proto, aby manželce poslal psaní, které jí napsal. Napadlo ho, že se třeba cítí osamělá a že jí dopis udělá radost. Avšak ačkoli se s psaním mořil kolik nocí, výsledkem byla slátanina tak žalostná, že váhal, má-li jí ho poslat. Váhal, protože jestli to nebude list, jak se sluší, bude si z něho Elmira dělat legraci. Jenže cítil potřebu jí napsat, byť litoval, že má tak těžkou ruku. Dopis byl krátký.

MILÁ ELMIRO,

dojeli jsme sem kvaltem, ale v pohodě, počasí nám přálo, pořád bylo hezky.

Po Spoonovi ani stopy, ale už jsme přejeli Červenou řeku a jsme v Texasu: Joe si libuje. Jeho kůň se choval jaksepatří, nikdo z nás nezastonal.

Doufám, že se máš dobře a že tě moskiti moc neobtěžují.

Tvůj milující manžel

JULY

Hloubal nad tím listem dlouhé dny a měl chuť přidat, že se mu po ní stýská nebo že je jeho drahoušek, ale ustanovil se na tom, že je to příliš nebezpečné – Elmira na takové projevy citů většinou reagovala podrážděně. Taky si dělal starosti s pravopisem, nevěděl, jestli něco nepopletl. Četná slova se mu nezdála, ale nemohl si je ověřit jinak než dotazem u Joea, a Joe doposud absolvoval sotva rok nebo dva školní docházky. Zvláště ho trápilo slovo moskiti, a jeden den ho vyškrabal do hlíny, když seděli u táboráku, a zeptal se Joea na jeho mínění.

„To měkký i se mi tam nelíbí,“ řekl Joe, rád, že je tázán. „Po K se přece píše tvrdý Y.“

July přemítal nad problémem několik minut a konečně zkusmo nahradil měkké i tvrdým, ačkoli si zase říkal, že moskyti je vlastně cizí slovo pro komáry, a tudíž se na ně takové obecné pravidlo třeba nevztahuje. Nakonec se přece jen rozhodl pro i měkké.

„Vsadím se, že máma bude ráda, až ten dopis dostane,“ řekl Joe, aby měl July radost. Od té doby, co odjeli z Fort Smith, byl July pořád smutný.

Ve skutečnosti si Joe nemyslel, že pro matku bude mít Julyho dopis nějakou cenu. Matka si necenila ani Julyho osoby – řekla mu to kolikrát dost jasně.

Joe sám byl docela rád, že je z Fort Smith pryč, ačkoli se mu trochu stýskalo po Roscoeovi. Živě se zajímal o své okolí, třebaže drahnou dobu neviděl nic než stromy. Pomalu se dostávali do otevřené krajiny. Jednoho dne k jeho nadšení překvapili stádečko buvolů: pouze osm kusů. Bizoni se dali na útěk a on a July za nimi cválali, aby si je líp prohlídli. Po pár mílích dojeli k říčce a zastavili se a dívali se, jak se přes ni bizoni brodí. Při pohledu na ta mohutná zaprášená zvířata dokonce i July zapomněl na své chmury.

„To jsem rád, že jich ještě pár zůstalo,“ řekl. „Většinu už vybili kvůli kůži.“

Pozdě odpoledne přijeli do Fort Worth. Joe žasl nad počtem domů. Široké prašné ulice se hemžily povozy a bryčkami. July chtěl ze všeho nejdřív zajet na poštu, ačkoli na poslední chvíli si kvůli tomu psaní dělal takové starosti, že se takřka rozhodl, že ho nepošle. Snažně si přál ten dopis poslat, a zase si ho nepřál poslat.

Joe měl dojem, že při hledání pošty minuli přinejmenším padesát saloonů. Ve Fort Smith byly jen tři saloony a jedna nájemná stáj, kdežto ve Fort Worth bylo navíc veliké povoznictví a krámů habaděj. Potkali dokonce i stádečko divoce vyhlížejících krav s dlouhýma rohama, které hnali ulicemi čtyři neméně divoce vyhlížející skotáci. Nehledě na divoký vzhled, choval se skot tak poslušně, že mamě čekali, že se některé dobytče utrhne a bude přitaženo zpátky lasem, po kterémžto pohledu Joe bažil.

Na poště July dobojoval poslední bitvu a konečně se svým dopisem vešel, koupil známku a podal list poštovnímu úředníkovi. Byl to starý muž s brýlemi. Bedlivě zkoumal adresu na dopise a pak pohlédl na Julyho.

„Tak vy jste z Arkansasu?“ zeptal se.

„Ano, proč?“ divil se July.

„Jmenujete se Johnson?“ ptal se dál muž.

„Tak jest,“ přitakal July. „Divím se, že to víte.“

„Jenom hádám,“ řekl muž. „Myslím, že tu mám pro vás dopis.“

July si vzpomněl, že Broskvi a Charliemu říkal, že se možná staví ve Fort Worth a pokusí se tu získat nějakou zprávu o Jakovi; přirozeně Elmiře to řekl taky. Jen se o tom zmínil – ve snu nečekal, že by mu někdo chtěl napsat. Při myšlence, že ten dopis třeba bude od Elmiry, se mu rozbušilo srdce. V tom případě úředníka požádá, aby mu jeho dopis vrátil, a připíše odpověď.

Starý úředník dopis dlouho hledal – tak dlouho, až July ztrácel trpělivost. Nečekal žádnou poštu, ale teď, když mu ji ohlásili, nemohl se dočkat, až se doví, kdo mu to píše a proč.

Ale byl nucen čekat, zatímco děda přehraboval stohy zaprášených papírů a nahlížel do patnácti nebo dvaceti přihrádek. „Zatra,“ mumlal staroch. „Pamatuju si, že vám přišel dopis. Doufám, že ho nějaký vrták omylem nevyhodil.“

Vešli tři kovbojové vesměs s dopisy, které napsali svým sestrám nebo snoubenkám, a všichni museli stát a čekat, zatímco stařík pokračoval v pátrání. July pomalu pozbýval naděje. Nejspíš měl stařík špatnou paměť, a jestli tam byl nějaký dopis, byl určen někomu jinému.

Jeden ze skotáků, furiantský fešák s ryšavým knírkem, nakonec ztratil trpělivost. „Hledáte včerejší den nebo co?“ zeptal se staříka.

Ale kmet ho ignoroval, anebo neslyšel. Při hledání si pobrukoval.

„Za takovou loudavost by se mělo na poště věšet,“ pokračoval netrpělivec. „Za tu dobu bych tam to psaní dones vlastnoručně.“

Jen to dořekl, našel stařík Julyho dopis pod poštovním vakem. „Nějaký trumbera na něj postavil vak s poštou,“ řekl, když dopis Julymu předával.

„Tady člověk – se mi zdá – dřív zestárne a umře, než dostane známku na dopis,“ řekl frajer.

„Hodláte-li vést utrhačné řeči, račte opustit tuto místnost,“ pravil úředník nevzrušeně.

„Jsme snad ve svobodný zemi, nebo ne?“ řekl kovboj. „Ostatně nevedu utrhačný řeči.“

„Doufám, že máte na známku,“ řekl stařík. „Úvěr neposkytujeme.“

July nečekal na konec přestřelky. Podle rukopisu na obálce poznal, že dopis není od Elmiry, ale od Broskve. Jeho dobrá nálada silně poklesla. Tušil sice, že dopis sotva bude od Elmiry, ale toužil ji vidět, a naděje, že mu třeba napsala, byla blahá.

Joe seděl na kraji prkenného chodníku a pozoroval proud bryček, vozů a jezdců.

Když vcházel, vypadal July energicky, vyšel zhaslý. „To je od Broskve,“ řekl. Otevřel dopis, opřel se o železný kruh na uvazování koní a luštil Broskviny tenké klikyháky.

MILÝ JULY,

Ellie vypadla, jen jsi odjel. Podle mého názoru se nevrátí, Charlie si to myslí taky.

Roscoe tě špatně zastupoval, měl bys mu to strhnout ze mzdy. Ani si nevšiml, že je Ellie pryč, pokud jsem ho neupozornila.

Roscoe se vydal za tebou, aby ti to oznámil, ale nejspíš tě nenajde – je to člověk nepatrných schopností. Soudím, že město se bez něj dobře obejde.

Domníváme se, že Ellie odplula na kořalečné lodi, podle mne jí přeskočilo. Pokud se vskutku minula s rozumem, pátrat po ní by byla pro tebe zbytečná ztráta času, Charlie si to taky myslí. Radši bys měl pokračovat v cestě a chytit Jaka Spoona, aby pykal za svůj čin.

Tvoje švagrová

MARIE JOHNSONOVÁ

July už zapomněl, že Broskev měla normální křestní jméno, než ji bratr překřtil na Broskev. Ben se s Broskví seznámil v Little Rocku, a dokonce tam pobyl dva měsíce, aby se o ni mohl ucházet.

„Co tam stojí?“ zeptal se Joska.

July nechtěl myslet na to, co tam stálo. Bylo příjemnější snažit se nebrat fakta na vědomí – přičemž hlavní fakt se jeho mysl nejvíc zdráhala akceptovat. Ellie ujela. Nechtěla být dál jeho ženou. Tak proč si ho brala? Tomu nerozuměl, ani proč utekla.

Podíval se na hocha rozzlobeně, ačkoli věděl, že ta zlost není správná. Ale kdyby Joe zůstal ve Fort Smith, nemohla by se Ellie tak lehko sebrat a utéct. Potom si vzpomněl, že ho sama Ellie přemluvila, aby vzal chlapce s sebou. Joe za nic nemůže.

„Je to špatná zpráva,“ řekl.

„Mami utekla?“ zeptal se Joe.

July překvapeně přikývl. Jestliže to to dítě dokázalo tak snadno uhodnout, musel být notný hlupák, že přehlédl něco tak očividného, že to vidělo i dítě.

„Jak to, žes to uhodl?“ zeptal se.

„Nevydrží dlouho na jednom místě,“ řekl Joe, „už má takovou povahu.“

July vzdychl a znovu se začetl do dopisu. Rozhodl, že to o té kořalečné lodi je nevěrohodné. I kdyby se Ellie pomátla na rozumu, nebude přece cestovat kořalečnou lodí. Nechal jí peníze. Mohla jet dostavníkem.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Joe.

July potřásl hlavou. „Ještě jsem se nerozmyslel,“ řekl. „Roscoe jede za námi.“

Joe se rozjasnil. „Roscoe? A proč?“

„Sotva z vlastní vůle,“ řekl July. „Nejspíš ho k tomu dohnala Broskev.“

„Kdy se s ním sejdeme?“ zeptal se Joe.

„Těžko říct,“ řekl July. „Těžko říct kdy a těžko říct kde. Nemá žádný orientační smysl. Jak ho znám, mohl se klidně pustit na východ.“

Tato možnost ještě zvyšovala jeho perplexitu. Manželka zmizela neznámo kam, jeho náměstek bloudí neznámo kde, a muž, kterého měl zatknout, se zdržuje rovněž neznámo kde.

Měl pocit, že je mha před ním, mha za ním a tma nad ním. On a Joe stáli na ulici ve Fort Worth: to jediné věděl jistě.

„Snad bysme se nejdřív měli vydat za tvou matkou,“ řekl, ale jen to vyslovil, věděl, že to znamená nechat Jaka Spoona běžet. Znamenalo to taky nechat Roscoa Browna na holičkách, ať se na holičkách octl kdekoli.

„Ellie je možná v tísni,“ řekl především sám k sobě.

„Třeba Roscoe ví, kde je,“ podotkl Joe.

„To pochybuju,“ řekl July. „Pochybuju, že Roscoe ví, kde je on sám.“

„Mami se nejspíš rozjela za Deem,“ řekl Joe.

„Za kým?“ užasl July.

„Za Deem,“ řekl Joe. „Za Bootem.“

„Ale ten je mrtvý,“ řekl July. Vypadal silně rozrušeně. „Ellie říkala, že Dee Boot umřel na neštovice.“

Z výrazu Julyho tváře pochopil Joe, že se neměl o Deeovi zmiňovat. To ovšem byla matčina chyba. Nikdy mu neřekla, že Dee umřel – jestli umřel. Joe taky nevěřil, že je Dee mrtvý. Matka to jen tak Julymu namluvila, protože se jí to hodilo do krámu.

„Copak to není tvůj otec?“ zeptal se July.

„To je,“ řekl Joe hrdě.

„Říkala, že umřel na neštovice,“ řekl July. „Říkala, že to bylo v Dodge.“

Joe nevěděl, jak svou botu napravit. July vypadal z té noviny jako zpitomělý.

„Přece by mi nelhala,“ řekl July nahlas, ale zase mluvil k sobě. Nemyslel si to a netušil, proč to řekl. Pravděpodobně mu lhala od začátku celý ten čas: že se chce vdávat a vůbec. Pravděpodobně je Dee Boot živý, a v tom případě je Elmira vdaná za dva muže. Připadalo mu to těžko uvěřitelné, nevypadala, jako by ji manželské povinnosti zvlášť těšily.

„Půjdeme,“ řekl July. „V tomhle rámusu nemůžu myslet.“

„Nekoukneš se po hospodách, jestli se tam neukázal Jake?“ zeptal se Joe. Koneckonců proto přece do Fort Worthu přijeli.

Ale July nasedl a odklusal tak rychle, že Joe měl jednu chvíli strach, že se mu mezi povozy ztratí. Musel skočit na koně a cválat, aby ho chytil.

Jeli na východ směrem, kterým přijeli. Joe se na nic nevyptával a July mu nic nevysvětloval. Už se smrákalo, když vyjeli, a jeli ještě dvě hodiny tmou, než se utábořili.

„Napřed musíme najít Roscoea,“ řekl July u táboráku. „Třeba ví víc, než si Broskev myslí.“

Náhle strašně zatoužil po Roscoeovi, muži, který ho léta dennodenně rozčiloval. Třeba Roscoe něco ví o Ellie – třeba se mu svěřila a Roscoe měl své důvody, proč to před Broskví zatajil. Bylo docela dobře možné, že ví, kde přesně Ellie je a proč odjela.

Než July ulehl ke spaní, byl víc než zpola přesvědčený, že Roscoe zná pravdu a uklidní ho. Prozatím zdaleka klidný nebyl. Vřel v něm hněv na Broskev, že tak nepokrytě vyhlašuje své názory, zejména ten, že Ellie odešla nadobro.

Joe spal s otevřenou pusou a tiše chrápal. July se divil, jak může spát tak pokojně, když se mu ztratila matka.

Vyšly hvězdy a July probděl celou noc, hledě na ně a uvažuje, co dál. Napadlo ho, že Ellie nejspíš táboří pod týmiž hvězdami a pod týmž nebem. Rodily se v něm divné myšlenky. Hvězdy vypadaly tak blízko sebe. Jako kluk uměl dobře balancovat a rád přecházel potoky skokem z kamene na kámen. Škoda že se nemůže dostat na oblohu a odrážet se z hvězdy na hvězdu jako od balvanů v horské říčce. Našel by Ellie cobydup. Jestliže odjela do Kansasu, byla jen o pár hvězd výš na sever, ale po zemi mu to potrvá týdny, než se tam dostane.

Pláně byly tiché a nepohnuté, tak tiché, až se Julymu zdálo, že kdyby promluvil, musila by ho Ellie slyšet. Jestliže se dívá na hvězdy jako on, jak to, že neví, že on na ni myslí?

Čím déle nemohl usnout, tím divněji mu bylo. Měl dojem, že fantazíruje. Samozřejmě že mu hvězdy nemůžou pomoct. Jsou to hvězdy, a ne zrcadla. Nemůžou Ellie ukázat jeho city. Na chvíli zdříml a zdálo se mu, že se vrátila. Seděli spolu na půdě jejich sroubku a ona se na něho usmívala.

Když se vzbudil a uvědomil si, že to byl jen sen, samým zklamáním se rozplakal. Byl to tak živý sen a Ellie se ho dokonce s úsměvem dotkla! Pokusil se znova usnout, aby mohl ve snu pokračovat, ale nepovedlo se mu to. Zbytek noci probděl a vzpomínal na ten sladký sen.

Kapitola 51

Ráno, když July vařil kávu, zaslechli zvuky stáda. Tábořili u potoka a rovina byla zamlžená, takže nebylo daleko vidět, ale mlhou k němu doléhalo bučení krav a pokřik honáků. Zřejmě poblíž nocovalo nějaké stádo a kovbojové se pokoušeli dostat dobytek do pohybu.

Joe zíval a protíral si oči. Na cestování bylo nejhorší, že se muselo vyrazit časně. Zrovna když byl v nejkrásnějším, July vstal a začal sedlat koně.

Než slunce rozptýlilo mlhu, už snědli kus slaniny, zapili ji kávou a byli v sedle. Uviděli stádo rozptýlené tři nebo čtyři míle dokola, tisíce kusů. Ani July, ani Joe dosud neviděli tak obrovské stádo, a tak se na chvilku zastavili a dívali se. Tráva na pláních byla ještě orosená.

„Kolik jich je?“ zeptal se Joe. Nikdy dřív by si nedokázal představit tolik kusů dobytka na jednom místě.

„Nevím. Tisíce,“ řekl July. „Slyšel jsem, že na jihu je Texas samej dobytek.“

Ačkoli se stádo už hnulo, proviantníci se k odchodu teprve chystali. Kuchař skládal pánve a hrnce do vozu.

„Asi bych se jich měl zeptat, jestli neviděli Roscoea,“ řekl July. „Klidně může být na jih od nás. Taky by mohli něco vědět o Jakovi.“

Cválali k vozu, zrovna když koňák popohnal koně. Bylo jich padesát nebo šedesát, skákali a dováděli, vyhazovali, ržáli a řehtali na sebe z radosti, že mohou běžet. July a Joe počkali, až je koňák nasměroval k severu, pak teprve přiklusali blíž k vozu. Kuchař měl černý klobouk a špinavý plnovous.

„Zmeškali jste, mládenci,“ zavolal. „Skotáci mi všechno snědli.“

„Už jsme najedený,“ řekl July a teď si teprve všiml muže sedícího na celtě u popela táboráku. Mimořádné bylo, že četl knihu.

Jeho kůň, pěkný vraník, už byl osedlaný a popásal se pár kroků od něho.

„Kde najdu šéfa?“ zeptal se July starého kuchaře.

„Šéf jsem já, proto mám čas na čtení,“ řekl čtoucí muž. „Jmenuji se Wilbarger.“ Měl brýle s železnou obroučkou.

„Rád si utrhnu minutku pro pana Miltona, a jedinou šanci mám ráno,“ dodal Wilbarger. „V noci se každou chvíli krávy zjančí a při estampidě se pan Milton nedá číst – myslím číst a rozumět, co tam stojí. Den mi obyčejně zaberou bulíci dvounohý a čtyřnohý, choří koně a povětrnostní jevy, ale po snídani občas získám klidnou chvilku.“

Muž si je přes své brýle přísně měřil. Joe, který chodil do školy málo, zato srdečně nerad, se mamě snažil pochopit, proč dospělý muž posedává s knihou v ruce za slunečného dne.

„Je mi líto, že jsem vás vyrušil,“ omlouval se July.

„Vy jste muž zákona?“ utrhl se na něho Wilbarger svým netrpělivým způsobem.

„Tak jest,“ potvrdil July.

„To si vám musím postěžovat na právní stav v tomhle státě,“ řekl Wilbarger. „Ještě jsem neviděl zemi, kde by zákony byly v tak malé úctě. Čím víc k jihu, tím jsou zloději koní drzejší. A v pohraničí jich je jako máku.“

„Jenže já nejsem z Texasu, nýbrž z Arkansasu,“ řekl July.

„To je slabá omluva,“ řekl Wilbarger a založil si knihu stéblem trávy. „Nevšiml jsem si, že by v Arkansasu byl zákon víc ctěn. Trochy slušnosti se člověk dočká leda v New Orleansu, jinak taky všude platí každý na svou pěst“

„Na dodržování zákona tu mají Texaské hraničáře, ovšem ti spíš bojují s Indiány,“ podotkl July a pomyslel si, kam až je řeč zavede.

„Jo, taky jsem dva potkal,“ řekl Wilbarger. „Byli to skvělí zloději koní, fakt přeborníci. Ukradli Mexikáncům zpátky mou remudu. Pátráte po nějakým mordýři nebo co?“

„Ano, hledám muže jménem Jake Spoon,“ řekl July. „Zabil ve Fort Smith jednoho zubaře.“

Wilbarger pečlivě zastrčil svou knihu mezi svinuté přikrývky a ranec hodil do vozu.

„To si ještě chvíli počkáte,“ řekl. „Pan Spoon byl nedávno viděn v osadě Osamělá Holubice, kde na mé maličkosti vyhrál dvacet dolarů. Nicméně pohřešovaný má namířeno do těchto končin, neboť se sdružil s těmi dvěmi džentlmeny, kteří mi navrátili mé komonstvo. Být vámi, utábořil bych se tady a poslal toho chlapce do školy. Budou tady za dva tři týdny.“

„Díky za informaci,“ řekl July. „Nepředpokládám, že jste se cestou setkal také s mužem jménem Roscoe Brown?“

„Nikoli, koho ten zabil?“ zeptal se Wilbarger.

„Nikoho,“ řekl July. „Je to můj náměstek. Obávám se, že se ztratil.“

„Křestní jméno Roscoe nevnuká důvěru,“ řekl Wilbarger. „Lidé pokřtění Roscoe by měli sedět v kanceláři. Ale máme léto. Aspoň váš kolega nezmrzne. Hledáte ještě někoho?“

„Ne,“ řekl July, zamlčev Elmiru.

Wilbarger nasedl. „Doufám, že Spoona neprodleně oběsíte,“ pravil. „Podezírám ho, že fixluje, a falešní hráči přispívají k rozvratu společnosti víc než kdo jiný. Jestli najdete svého náměstka, přemluvte ho, aby se radši věnoval účetnictví.“

Načež odklusal ke kuchaři. „Jedeš s námi, Bobe?“ zeptal se.

„Ne,“ pravil kuchař. „Mám v úmyslu se oženit a usadit se tady v severním Texasu.“

„Doufám, že si vezmeš nějakou, co umí vařit,“ řekl Wilbarger. „Jestli takovou choť seženeš, dej mi vědět. Až se jí omrzíš, má u mne místo jisté.“

Podíval se na Joea. „Nepotřebuješ práci, synku?“ zeptal se. „Potřebujeme chlapce, který se moc nevyptává a umí se ohánět sekerkou. O tvé zdatnosti v sekání třísek na oheň nemám zdání, ale otázku jsi dosud nepoložil ani jednu.“

Zdálo se, že to Wilbarger míní vážně, a July byl v pokušení chlapce mu přenechat. Táhnout na sever s velkým stádem by byla pro Joea dobrá zkušenost. Hlavní výhodou by však bylo, že on sám by mohl cestovat jen se svými myšlenkami. Kdyby se nemusil starat o Joea, mohl by snáz splnit svůj hlavní úkol, totiž najít Elmiru.

Joea to zaskočilo. Nikdy se mu nesnilo, že mu někdo nabídne práci v partě kravařů, a bylo svůdné slyšet ta slova. Jenže přirozeně to nemůže vzít – patří k Julymu.

„To je pro mne velká čest,“ řekl. „Ale asi to nepůjde.“

„No, rezervuju ti to místo,“ řekl Wilbarger. „Třeba se ještě potkáme. Teď musím odcválat k Červený řece, abych se podíval, jestli je v ní voda dost chutná pro moje kravičky.“

„A co uděláte, jestli nebude?“ zeptal se Joe. Ještě nepoznal nikoho, kdo by říkal jednu nečekanou věc za druhou jako tenhle čtenář. Jak by mohla být voda v řece kravám málo chutná?

„Vyčurám se do ní, abych jí ukázal, co si o ní myslím,“ řekl Wilbarger.

„Nenamítal byste nic proti společnosti?“ zeptal se July. „Jedeme stejnou cestou.“

„Vždycky vítám možnost inteligentně si popovídat, když to jde,“ řekl Wilbarger. „Vychovali mě pro dobrou společnost, ale utekl jsem do divočiny a od té doby nemám na vybranou. Proč jedete na sever, když muž, kterého hledáte, je na jihu?“

„Mám k vyřizování ještě jinou záležitost,“ řekl July. Ale do bližších podrobností se mu nechtělo. Vlastně neměl v úmyslu požádat Wilbargera, zda by mohli jet s ním. Normálně by to nikdy neudělal, ale teď už nevedl normální život. Ztratila se mu manželka a náměstek k tomu. Cítil se zmatenější než kdykoli předtím, kdežto Wilbarger mu připadal daleko méně zmatený než většina smrtelníků. Zdálo se, že má v duchu hned pohotově jasnou odpověď, ať se zeptáte na cokoli.

Wilbarger okamžitě vyrazil a cválal několik mil beze slova. July cválal s ním. Krajina byla otevřená, tu a tam se zelenal jilm nebo dub. Dojeli k pěkné řece, Wilbarger zastavil, aby napojil koně.

„Už jste byl v Coloradu?“ zeptal se July.

„Jednou,“ řekl Wilbarger. „Denver není horší než ostatní zdejší města. Ale hodlám se té končině vyhnout. Indiáni tam ještě docela nezkrotli a banditi tam řádí hůř než Indiáni a nic je neomlouvá.“

To neznělo zrovna povzbudivě uším muže, jehož manželka se údajně pustila na kořalečné lodi vzhůru po Arkansasu.

„Hodláte jet do Colorada?“ zeptal se Wilbarger.

„Nevím,“ přiznal July. „Dost možná.“

„Vaše věc, když na vysočině přijdete o skalp, ubude v Arkansasu jeden muž zákona,“ řekl Wilbarger. „Ale dost možná to pro Arkansas ani nebude taková pohroma. Mám dojem, že kriminálníci valem odtáhli do Texasu.“

July neposlouchal. Usilovně si namlouval, že Broskev je na omylu – a Elmira si jenom vyrazila na výlet. Když se Wilbarger pohnul, July se k odchodu neměl.

„Díky za společnost,“ řekl. „Myslím, že bychom se přece jen měli porozhlédnout po mým náměstkovi.“

„Z Fort Smith do Texasu vede dobře značená cesta,“ řekl Wilbarger. „Vykolíkoval ji kapitán Marcy. Jestli ten váš náměstek dokáže zabloudit na silnici, měl byste ho vyhodit.“

Potom odcválal, ani se nerozloučil. Joe litoval, že nejedou s ním. Za těch pár hodin mu Wilbarger udělil několikrát pochvalu a nabídl mu, že ho najme. Joe shledal, že je naštvaný jak na Julyho, tak na Roscoea. July jako by nevěděl, co vlastně chce, a jestli Roscoe dokáže zabloudit na silnici, tak ať si bloudí. Joe litoval, že se neosmělil a nechňapl po nabízeném místě.

Propásl svou chvíli – Wilbarger už byl z dohledu, a oni pořád trčeli na místě. July vypadal sklíčeně jako po celý čas, co opustili Fort Smith. Konečně se beze slova otočil na východ zpátky do Arkansasu. Joe litoval, že není dost starý, aby Julymu vysvětlil, že všechno, co podniká, nemá hlavu ani patu. Ale věděl, že v tomhle rozpoložení by ho July nejspíš ani neslyšel. Hnětlo ho to, ale mlčel a klusal.

Kapitola 52

Nad čím Roscoe nejvíc žasl, bylo, jak dobře Janey znala cestu. A skoro stejně žasl nad její zálibou v chůzi. První den nebo dva se cítil trochu provinile, že jede na koni, a ona jde pěšky, ale byl to ještě žabec, a on byl dospělý muž a náměstek k tomu. Nabídl jí, že ji rád sveze – nevážila skoro nic a stejně nejeli tak rychle, aby to koně unavilo.

Ale Janey jet nechtěla. „Já půjdu po svých a váš úkol bude držet se za mnou,“ řekla. Přirozeně pro člověka na koni nebyla žádná potíž udržet krok s pochodujícím děvčetem. Roscoe si oddechl, a dokonce se mu cestování začalo docela líbit. Počasí bylo vlídné. Stačilo klusat a dumat. Většinou dumal o tom, jak July užasne, až ho dostihnou a poví mu tu novinu.

Janey je nejenom dokázala udržet na stezce, ale nesmírně se osvědčila při zásobování. Sotva se utábořili na noc, zmizela a za pět minut se vrátila se zajícem nebo vačicí nebo párkem veverek. Dokonce chytala i ptáky. Jednou se vrátila s tlustým hnědavým ptákem, jakého Roscoe ještě neviděl.

„Co je tohle za ptáka?“ zeptal se.

„Tetřev,“ řekla Janey. „Byli dva, ale jeden mi utek.“

Snědli toho tetřeva; předčil každé kuře, které kdy Roscoe jedl. Janey drtila zuby kosti a sála z nich morek.

Z Roscoeova hlediska měla jen jednu chybu: v noci ze spaní kňourala, protože ji trápily zlé sny. Roscoe jí půjčil jednu svou deku v domnění, že ji třeba zebe, ale nepomohlo to. I když byla zachumlaná v dece, kňučela dál, a proto taky mnoho nenaspala. Když se vzbudil do šedého úsvitu těsně před svítáním, viděl Janey, jak sedí u ohně, přikládá a škrábe si kotníky. Chodila bosá, a měla proto kotníky a holeně rozdrásané od ostřice, kterou se celý den prodírala.

„To jsi nikdy neměla žádné boty?“ zeptal se.

„Kdepak,“ řekla Janey, jako by na tom nezáleželo.

Na koně se svolila vyšplhat jenom tehdy, když museli přebrodit nějakou širší bystřinu. Nerada se brodila hlubokou vodou.

„Bojím se kajmanek,“ řekla. „Kdyby mě nějaká uštkla, byl by to můj konec.“

„Vždyť jsou to želvy,“ řekl Roscoe. „Plavou pomalu. Těm se dá lehko utýct.“

„Mně se o nich zdá,“ řekla Janey nedůvěřivě. „Sunou se ke mně blíž a blíž a já stojím jako přibitá.“

Až na spánek a kajmanky jako by jí nic nenahánělo strach. Kolikrát na ně po cestě syčeli svinutí chřestýši, a Janey jim nevěnovala pohled. Memfise hadi znervózňovali víc než ji a Roscoe se bál za oba. Jednou slyšel vykládat o muži, kterého uštkl chřestýš ze stromu. Stalo se to tak, že chřestýš spadl z větve přímo na toho nebožáka a uštkl ho do krku. Roscoe si představoval, jak nepříjemné by bylo mít za krkem hada – a bedlivě se snažil pokud možno neprojíždět pod korunami stromů a uvítal, když stromy začaly řídnout, jak postupovali na západ.

Zřejmě byli na docela frekventované stezce, poněvadž den co den potkávali tři nebo čtyři pocestné, někdy i víc. Jednoho dne dohnali celou rodinu, která se pomalu šinula vpřed ve voze. Byla to rodina tak velká, že vypadala jako městečko na pochodu, zvlášť když člověk zahrnul do počtu i hospodářské zvířectvo. Patriarcha, který řídil volské spřežení, nebyl řečný, ale manželka ano.

„Jsme z Missouri. Jedeme na západ a usadíme se tam, kde se nám to bude líbit. Máme čtrnáct potomků a chceme si založit farmu.“

Osm nebo devět potomků se vezlo v povoze. Zírali na Roscoea a Janey tiše jako sovy.

Několikrát potkali vojáky pochodující na východ do Fort Smith. Byli to nemluvové a minuli je, sotva pozdravili. Roscoe se pokusil pozeptat na Julyho, ale vojáci mu dali jasně najevo, že mají jinačí věci na práci než koukat po nějakým arkansaským šerifovi.

Janey se lidí bála. Měla bystré oči a většinou viděla poutníky dřív než Roscoe. Často, sotva je zahlédla, zmizela jako šipka z cesty a schovala se v křoví a vysoké trávě, dokud cizince neminuli.

„Proč se schováváš?“ zeptal se Roscoe. „Ti vojáci nejdou po tobě.“

„Co kdyby mezi nimi byl Bill?“ řekla Janey.

„Jaký Bill?“

„Bill,“ opakovala. „Ten, co mě daroval starýmu Samovi. Já už s Billem nepůjdu.“

Schovávala se dál, kdykoli se přiblížil někdo cizí, a občas musel Roscoe uznat, že dělá dobře. Po cestě putovala všeliká holota. Jeden den potkali dva špinavce s umaštěnými vousy a půltuctem pušek a pistolí. Roscoe s nimi zažil nemilou chvilku, neboť chlapi ho zastavili a požádali o tabák. Přijali s nelibostí jeho sdělení, že žádný nemá, a vypadali, jako by mu nevěřili.

„To je lež jako věž,“ řekl jeden. Byl sice prcek, ale měl zákeřná očička a vůbec naháněl větší hrůzu než jeho společník, chlapisko jako hora, který jako by o hovor nejevil zájem.

„Jak může pořádnej chlap cestovat bez ničeho ke kouření?“ zeptal se mrňous.

„Tabák mi nikdy nedělal dobře,“ řekl Roscoe. „Musel jsem kouření nechat.“

„Potřeboval byste trošku vysušit, třeba byste se pak dal použít jako náhražka,“ řekl prcek výhružně.

Nakonec chlapi odjeli a Roscoe na ně brzy zapomněl a začaly se mu klížit oči. Den byl parný, na západě občas zablesklo.

Po chvíli s ním trhlo, že něco chybí, a zjistil, že je to Janey. Obvykle se vynořila, sotva se neznámí ztratili z očí. Memfis se jí naučil důvěřovat a chodil za ni jako krotká kozička.

Jenže tentokrát nebylo za kým jít. Roscoe se rozhlížel kolem dokola, a nikde živá duše, ačkoli rovina byla jako stůl a vidět bylo daleko. Vylekal se. Spoléhal na to děvče a zvykl si na ni, i když spala tak hlasitě. Dvakrát třikrát ji zavolal, ale nedostal odpověď. Fakt, že bylo vidět tak daleko, ho poněkud děsil. Vyrostl v lesnaté zemi a na krajinu tak nekonečnou a prázdnou nebyl zvyklý. Jak se mu mohla Janey ztratit v krajině tak otevřené, mu bylo záhadou. Chvíli seděl v sedle a čekal v naději, že Janey odněkud vyskočí, ale nevyskočila. Nakonec pokračoval v cestě sám.

Minula hodina, minula druhá, a Roscoe byl nucen vzít v úvahu možnost, že se mu děvče ztratilo. Třeba ji uštkl některý z těch hadů, kterým věnovala tak malou pozornost. Třeba někde vzadu na stezce umírá.

Jestliže se neukáže, káže mu povinnost vrátit se a najít ji, a protože se slunce chýlilo k západu a vypadalo to na bouřku, měl by si pospíšit.

Otočil se a dal se klusem zpátky, ale neujel ani dvacet kroků, když se Janey objevila zpoza keře a skočila rovnou na Memfise.

„Jedou za námi,“ hlásila. „Pozorovala jsem je. Asi vás chtějí zabít.“

„To sice můžou, ale tabák u mě stejně nenajdou,“ řekl Roscoe.

Nicméně ten prcek měl škaredé oči, a Roscoe rád věřil, že mají na něho spadeno. Otočil koně a chtěl ho pobodnout do trysku, ale Janey přitáhla otěže.

„Jsou před námi,“ řekla. „Objeli nás, zatímco jste tu popojížděl.“

Roscoe v životě nebyl v takových rozpacích. Široko daleko ani stromeček a do Fort Smith daleko. Nechápal, jak ho ti chlapi chtějí na rovině přepadnout.

„Hrome,“ pravil. „Tady není, kam se schovat.“

Janey ukázala k severu. „Támhle,“ řekla. „Tam je strž.“

Roscoe sice nevěděl, v čem jim může být strž dobrá, ale poslechl a tryskem se pustil na sever. Memfis byl pohoršený, když pocítil ostruhy, ale když se rozběhl, cválal ze všech sil.

Janey měla zase jednou pravdu. Ujeli sotva půl míle, a dostali se k velké rokli. Nikde ani živáčka, takže si Roscoe připadal jako pitomý. Co mají udělat teď?

„Umíte střílet?“ zeptala se Janey.

„Střílíval jsem,“ řekl Roscoe. „To víš, ve Fort Smith nebyla příležitost. July a já jsme občas stříleli na dýně nebo flašky nebo tak. July má dobrou mušku, já moc ne. Toho hromotluka bych snad ještě vzal, ale s tím mrňousem nevím nevím.“

„Dejte mi pistoli, zastřelím je za vás,“ řekla.

„Copak jsi někdy střílela?“ zeptal se užasle.

„Dejte mi ji,“ řekla Janey, a když jí váhavě předal revolver, shupla z koně, vydrápala se z rokle a zmizela.

Pět minut nato, než stačil rozvázat celtu, se rozpršelo.

Blesk střídal blesk a lilo jako z konve. Roscoe byl promočený na kůži. Než se nadál, tekla prostředkem říčka, ačkoli když do rokle vjeli, bylo koryto suché. Hrom třískal a zešeřilo se.

Roscoe si pomyslil, že tak ohavné cestování ještě nezažil, dokonce ani když ho honil ten kňour. Trčel tu sám s vyhlídkou, že než noc skončí, nebo dokonce ještě než začne, bude utopený nebo zastřelený.

Vzpomínal, jak útulně a bezpečno bylo ve vězení ve Fort Smith, jak bývalo příjemné přijít domů mírně podroušený a natáhnout se na pohodlnou pohovku. To byl život! Hořce litoval, že se s ním musel rozloučit.

Liják zesílil, až se Roscoeovi zdálo, že snad už víc pršet nemůže, Nehledal úkryt, protože nikde žádný nebyl. Ta sprcha byla protivná, ale jelikož to byla zřejmě jediná spása před tím skrčkem s úskočnýma očima, jen blázen by si stěžoval. Roscoe se hrbil v sedle a doufal, že voda nestoupne tolik, aby se v rokli utopil i s koněm.

Z bouřky se vyklubala pouhá průtrž mračen. Za deset minut déšť polevil a brzy jenom poprchávalo. Slunce zapadlo, ale na západě zůstal jasný pruh oblohy a mračna se trhala. Modrá obloha zrudla červánky. Nad ním byl bílý pruh rozptýlených oblaků a potom tmavomodré nebe se zářící večernicí. Roscoe sesedl a stanul celý zmáčený na mokré zemi s pocitem, že by měl uvažovat o nějakém způsobu obrany, ale nic ho nenapadalo. Třeba bouřka ty ničemy odradila – kdoví, třeba do některého z nich udeřil blesk.

Než se stačil trochu ukonejšit, uslyšel výstřel ze své vlastní pistole. Vteřinu nato práskla znovu a pak ještě jednou. Zvuk přicházel od severu. Jelikož se už sotva mohl víc namočit, a nemohl vydržet napětí z toho, že neví, co se děje, přebrodil říčku a vyšplhal do břehu, ale sotva byl nahoře, spatřil ani ne sáh od obličeje ústí dvouhlavňovky. Mířil na něho ten hromotluk, v jeho tlapách vypadala zbraň malinká, ačkoli Roscoeovi jícny zívající mu do tváře připadaly jako od kanónu.

„Tak polez, pocestný,“ řekl ten řimbaba.

July mu radil, aby se nikdy nepřel s nabitou ručnicí, a Roscoe neměl v úmyslu nedbat jeho instrukcí. Vyhrabal se po blátivém svahu a spatřil, že Janey se pere s tím prckem. Složil ji na lopatky a snažil se ji spoutat, ale Janey se divoce kroutila. Byla polepená blátem a v mokré slizké trávě byla jako úhoř. Chlap ji dvakrát praštil, ale rány na ni nikterak nezapůsobily, pokud Roscoe viděl.

Hromotluk s puškou zřejmě shledával tu půtku zábavnou. Popošel, aby líp viděl, ale držel dál Roscoea na mušce.

„Proč ji rovnou nezastřelíš?“ zeptal se mrňouse. „Chtěla tě přece odbouchnout.“

Prcek neodpověděl. Supěl, ale dál se pokoušel svázat Janey zápěstí.

Roscoe musel obdivovat její kuráž. Vypadalo to pro ni beznadějně, a přece se dál zpěčovala, kroutila a drápala chlápka, jak jen mohla. Konečně hromotluk přistoupil a postavil ji na předloktí zablácenou botu, takže jeho kumpán děvčeti konečně mohl svázat zápěstí. Prcek ji ještě jednou nádavkem praštil a sedl si, aby popadl dech. Zadíval se na Roscoea a v očích mu pořád zle hrálo.

„Kdes přišel k týhle lasici?“ zeptal se. „Málem mě zabila a Hutta škrábla.“

„Jsme z Arkansasu,“ řekl Roscoe. Trochu se styděl, že svěřil Janey pistoli. Koneckonců byl náměstek. Ovšem na druhé straně, kdyby ho ti chlapi viděli střílet, pálili by taky.

„Tak co chceš dělat?“ řekl Hutto, ten hromotluk. „Odbouchnem je a koně si vememe. To jsme měli udělat už vodpoledne a nemusili jsme takhle mrhat časem.“

„Jo, a ty zatracený vojáci by je našli,“ řekl ten druhý. „Teď už to nejde nechat jen tak povalovat mrtvoly na silnici. Někdo by se o ně moh začít zajímat.“

„Ty jsi ale poseroutka, Jime,“ pravil Hutto. „A vůbec, tohle není žádná silnice a jsme naskok od Teritoria. Odbouchnem je a sebereme jim, co mají.“

„Copak něco mají, proboha?“ zeptal se Jim. „Přiveď koně.“ Hugo přivedl Memfise a oba se pár minut bavili zkoumáním sedelních vaků a přikrývek. Jeden kryl Roscoea pistolí, druhý nedbale sypal obsah vaků na mokrou trávu. Co viděli, jim připravilo trpké zklamání.

„Jestli jsem ti neříkal, Jime, že s nima jen ztrácíme čas,“ řekl Hutto.

„Aspoň že je tu ten kůň,“ řekl Jim. Potom se úkosem zadíval na Roscoea.

„Kaťata dolů!“ poručil.

„Prosím?“ řekl Roscoe.

„Kaťata dolů!“ opakoval muž. Sebral z trávy Roscoeovu pistoli a zamířil jí na něho.

„A proč?“ zeptal se Roscoe.

„Třeba mi padnou tvoje spodky?“ podotkl Jim. „Vo moc víc nám skytnout nemůžeš.“

Donutili Roscoea svlíknout se do poslední nitky. Bylo mu do breku, když si zouval holínky, jelikož si byl jist, že se s nimi loučí navždy. Ostatně po smrti je nebude postrádat. Když dospěl k spodkům, začal se cítit trapně, poněvadž koneckonců vedle seděla Janey a koukala se. Byla mokrá a zablácená a neřekla slovo.

Jenže ten člověk si snad myslel, že má ve spodcích zašité peníze, a trval na tom, aby je sundal. Hutto ho rýpl do žeber hlavněmi své ručnice, což těžko mohl ignorovat. Tak je svlíkl a stál tam nahatý a doufal, že se Janey nedívá.

Třicet dolarů, které choval v portmonce – obnos odpovídající jeho měsíční mzdě a představující veškerou hotovost, kterou disponoval na úhradu veškerých cestovních nákladů – chlapi už měli. Našli je hned, dávno před tím, než ho donutili svléknout se. Jako by se jim pořád nechtělo věřit, že víc peněz u sebe nemá, začali šaty rozřezávat ve švech.

„Těch třicet dolarů je všechno, co mám,“ řekl několikrát.

„Už jsme potkali hezkejch pár lhářů,“ podotkl Jim a kudlal záložky kalhot, jestli do nich nezašil nějaký bankocetle.

Pro Roscoea to byla muka, protože jiné odění než to, které mu ničili před očima, neměl. Pak si vzpomněl, že ho stejně zabijou, a hned mu bylo líp. Bylo to krajně ponižující, stát tam nahý jako červ.

Muži hledali tak horlivě mamon v jeho sedlových vacích, že nehlídali Janey. Využila toho a sesouvala se potichounku po zádech kluzkou trávou. Jim k ní byl zády a Hutto natahoval Roscoeovy staré cibule. Roscoe se maně podíval a viděl, jak se Janey bez hluku plazí pryč. Svázali jí ruce, na nohy zapomněli. Náhle se dala do běhu. Bylo husté šero, ve vteřině zmizela ve vysoké trávě na sever od strže. Ani nezašelestila, ale Hutto musel něco vycítit, protože se prudce otočil a vystřelil. Roscoe sebou cukl. Hutto vypálil z druhé hlavně a Jim se otočil a třikrát vystřelil z Roscoeovy pistole, kterou si prve zastrčil za pás.

Roscoe mhoural do šera, ale po Janey ani památky. Lotři zírali taky, ale neuspěli líp.

„Myslíš, že jsme ji trefili?“ zeptal se Jim.

„Ani nápad,“ řekl Hutto. „Schovala se ve vysoký trávě.“

„Ale zasáhnout jsme ji mohli,“ řekl Jim.

„Jo, a já jsem moh bejt generál Lee, jenže nejsem,“ řekl Hutto znechuceně. „Proč jsi jí nesvázal nohy?“

„A pročpaks to neudělal ty?“ odeskl Jim.

„Poněvadž jsem na ní neseděl,“ řekl Hutto.

„Pohlídej tadytoho a já se po ní poohlídnu,“ řekl Jim. „Sázím se, že až mi padne do rukou, už jí víckrát nenapadne utíkat.“

„Jak ji chceš chytit, Jime?“ řekl Hutto. „V týhle tmě? Už jsi zapomněl, jak nás zaskočila? Bejt holka lepší střelec, je dávno po nás, a jestli má tam někde venku schovanou pušku, ještě z nás klidně můžou bejt mrtvoly.“

„Já se jí nebojím,“ řekl Jim. „Zatracený vyžle, měl jsem ji vzít jednou nebo dvakrát pažbou.“

„Měls ji odbouchnout,“ řekl Hutto. „Já vím, že sis s ní chtěl trochu zadovádět, ale koukni se, jak to dopadlo. Panenka utekla a u náměstka jsme našli všehovšudy třicet dolarů a špinavý podvlíkačky.“

„Nemůže bejt daleko,“ řekl Jim. „Utáboříme se tu a ráno se po ní podíváme.“

„Klidně si posluž, ale já tu nebudu,“ řekl Hutto. „Taková tkanička mi za pronásledování nestojí.“

Jen to dořekl, přiletěl vzduchem slušný kámen a zasáhl ho do úst. Samým ustrnutím uklouzl a sedl si. Skála mu rozdrtila pysky, krev se mu řinula po bradě. O vteřinu později přilétl další kámen a trefil Jima do žeber. Jim vytáhl pistoli a několikrát vystřelil směrem, odkud kameny přilétly.

„Jen mrháš patronama,“ řekl Hutto. Vyplivl plnou pusu krve.

Na Jima přiletěly další dva projektily. Jeden ho zasáhl do lokte, takže se bolestí zlomil vedví. Druhý mu zasvištěl těsně nad hlavou.

Hutto zřejmě považoval událost za komickou. Seděl v blátě, smál se a plival krev. Jim zalehl s napřaženou pistolí a vyhlížel další kameny.

„Jaktěživ jsem nic podobnýho neslyšel,“ řekl Hutto. „Holka jako za dva nic válčí kamením se dvěma chlapy a vyhrává. Jestli se tohle někdo doví, budeme muset do důchodu.“

Podíval se na Roscoea, který stál, ani se nepohnul. Jeden kámen ho zrovna těsně minul – nechtěl se hýbat a dostat se Janey do rány.

„Sakra, až ji dostanu, bude litovat, že neutekla,“ řekl Jim a zalícil. O vteřinku později ho kámen praštil do ramene a pistole spustila. Rozzuřeně vypálil celý zásobník do tmy.

„Nedá se nic dělat, budeme muset náměstka zabít,“ řekl Hutto. Viklal si krvavými prsty vyraženým zubem. „Kdyby o tomhle někomu vyprávěl, zkazil by nám navěky pověst.“

„Tak proč nevstaneš a nepomůžeš mi?“ řekl Jim zlobně.

„Myslím, že bysme tu měli pěkně zůstat sedět a nechat se ukamenovat,“ řekl Hutto. „Zasloužíme si to za svou blbost. Ty jsi měl strach z tohodle náměstka, kterej je neškodnej jako beránek. Třeba příště budeš střílet, jak ti řeknu.“

Jim otevřel revolver. Snažil se ho znovu nabít, a přitom šilhal do tmy, aby mohl včas uhnout. Další kámen přisvištěl nízko, taktak že mu stačil nastavit stehno, ale upustil tři kulky.

V Roscoeovi se probudila naděje. Vzpomínal na hojné Janeyiny úlovky – zřejmě to byl dobrý trénink. Doufal, že se začne strefovat těm ničemům do hlavy, než se dostanou k tomu, aby ho zabili.

Hutto byl klidnější než Jim. Natáhl se pro svou pušku a otevřel komoru.

„Víš co, Jime,“ řekl. „Ty tu hezky seď a přitahuj na sebe dál její palbu. Nabiju dvojku broky. Pokud ti nevyrazí mozek z hlavy, dřív než měsíc vyjde, přijdu na správný úhel a složím ji. Anebo ji aspoň vyženu z pozice.“

Sáhl do kapsy buvolího kabátu pro pár patron, načež se udál zázrak – aspoň pro Roscoea to zázrak byl. Stál tam nahý a mokrý s jistotou, že za pár minut bude po něm, pokud se nepodaří dívčině zvíci tkaničky, ozbrojené pouze kamením, porazit dva dospělé mužské ozbrojené střelnými zbraněmi. Osobně si byl svou smrtí tak jistý, že vnímal s odstupem, co se děje, a vkládal pouze slabou naději v úspěch Janeyina úsilí.

Julyho příchod nikdo nezaznamenal. Hutto zrovna sahal do kapsy pro patrony a Jim lovil v blátě kulky, které mu upadly. Roscoe pozoroval Jima, který mu byl odpornější. Těšil se, že přiletí pořádný kámen a zasáhne Jima rovnou mezi oči, třeba mu i rozrazí lebku. Hutto by ho sice stejně zabil, ale Roscoe by to nesl líp, kdyby Jimovi napřed praskla lebka.

Potom si všichni najednou, Jim, Hutto i on sám, uvědomili přítomnost někoho nového. Na Jima mířil pistolí July Johnson.

„Ty náboje už nebudeš potřebovat,“ řekl July pokojně. „Jen je nech ležet.“

„Ty zkurvysynu,“ řekl Jim. „Kdo ti dal právo na mě mířit?“

Vzhlédl a vtom – přesně, jak Roscoe doufal – připlul kámen a zasáhl ho rovnou do krku. Pustil pistoli a padl na záda. Ležel tam, držel se za krk a zoufale lapal po dechu.

Hutto držel v ruce dvě patrony, ale nepokusil se je zasunout do pušky. „Už jsem měl párkrát smůlu, ale tomuhle se nic nevyrovná,“ řekl, nedbaje na Julyho, s pohledem na Roscoea. „Nemoh byste ty holce aspoň říct, aby přestala metat kamení?“

Roscoe sotva věřil svým očím. Měl pocit, že mu v běhu událostí unikl jeden nebo dva články.

„Kdy se začneš oblíkat, nebo chceš dál stát jen tak?“ zeptal se July.

Mluvilo to jako July, vypadalo to jako July, takže Roscoe byl donucen věřit, že došel spásy. Už byl skoro připravený na smrt, a teď měl dojem, jako by se část jeho osoby už předem odebrala na onen svět, jelikož se cítil nepřítomný a otupělý. Neměl ve zvyku postávat na zablácené prérii nahý jako Adam, a přece to bylo do jisté míry snazší než sesbírat znovu kus po kousku svůj život, což pro začátek znamenalo doslova posbírat jednotlivé oděvní součástky.

„Rozřezali mi katě,“ postěžoval si Julymu. „A nevím, jak se dostanu do bot, když jsou celý mokrý.“

„Joe, podej mi řetízky,“ řekl July.

Joe vstoupil na jeviště s párem řetízků. Při pohledu na nahého Roscoea utrpěl šok.

„V životě jsem neviděl tolik mládeže,“ ucedil Hutto. „Tenhleten taky hází kamením?“

„Kdo vlastně hází to kamení?“ zeptal se July. Chtěl zasáhnout už před tím metáním kamení, ale přesnost hodů byla tak překvapivá, že chvíli posečkal, aby videl, jak to dopadne.

„Janey,“ řekl Roscoe, dopínaje si, co zbylo z jeho nejlepší košile. „Nacvičila si to na králících a tak. Tím se živíme.“

July rychle nasadil pouta Jimovi, který se pořád ještě svíjel na trávě. Dostal zřejmě zásah do průdušky – chroptivě lapal po dechu, jako by se topil.

„Klidně mě zastřelte, ale řetízky nechci,“ řekl Hutto, když se k němu July přiblížil.

„To je July Johnson, a já bych si s ním nic nezačínal,“ řekl Roscoe. Z nějakého důvodu mu byl Hutto docela sympatický, přestože to byl hlavně Hutto, kdo ho chtěl zabít.

Hutto nekladl odpor, ale taky nedostal řetízky z toho prostého důvodu, že měl příliš široká zápěstí – July byl nucen ho svázat sedlovým provazem, postup, jemuž by se byl radši vyhnul. Na chlapisko jako Hutto žádný provaz ani culík usně nestačí – když bude dost houževnatý, pouta posléze povolí.

Roscoe si navlékl kalhoty, které kupodivu držely pohromadě, ač samá díra. Jak předpokládal, do bot se nenazul. Joe mu pomáhal, ale snažili se mamě.

„Ještě že jsi vystřelil,“ řekl Joe. „Už jsme byli utábořený, ale July poznal tvoji pistoli.“

„Vážně?“ řekl Roscoe, kterému se nechtělo doznat, že střílela Janey.

Když muže svázal na rukou a na nohou, posadil je July na koně a připoutal je za kotníky k třmenům. Znal Hutta a Jima z pověsti, sužovali východotexaské trasy už rok nebo dva; většinou loupili, ale příležitostně i zabíjeli ty, kdo se jim postavili na odpor. Čekal, že najde Roscoea, s těmi ničemy nepočítal. Teď se s nimi něco muselo udělat, než se bude moct Roscoea vyptat jaksepatří na Elmiru. Taky tu byla ta vrhařka – Janey, jak povídal Roscoe. Jak to, že s Roscoem cestuje nějaká Janey? Kamení už nelítalo, ale nikdo se neukázal.

Teď, když nebezpečí minulo, cítil Roscoe, že ho čeká spousta trapného vysvětlování. V posledních dnech úplně zapomněl na Elmiru a její zmizení, ačkoli toto zmizení bylo příčinou jeho přítomnosti v Texasu. A taky bude muset Julymu vysvětlit, jak to, že cestuje ve společnosti takového děvčátka. Schůdnější mu připadalo vyptávat se na okolnosti Julyho zázračného zjevení, ale July nejevil ochotu k sdílnosti.

„Ve snu jsem se nenadál, že se tu objevíš, a najednou, koho nevidím, jako tebe s namířenou pistolí,“ řekl.

„Tohle je hlavní trasa z Fort Smith do Texasu,“ podotkl July. „Bylo jen logické hledat tě tady.“

„Jenže já nevěděl, že mě hledáš,“ řekl Roscoe. „To nemíváš ve zvyku.“

„Broskev mi napsala, že ses za mnou vypravil,“ řekl July. Víc vysvětlovat nehodlal, pokud nebudou s Roscoem o samotě.

„Tak teda jsme chycený, a co bude dál?“ zeptal se Hutto. Nelíbilo se mu, že ho vyloučili z hovoru. Jim, který pořád ještě těžce lapal po dechu, nejevil sklon k mluvení.

„Říkáš, že je tu děvče?“ zeptal se July.

„To je, Janey.“

„Tak ji zavolej!“ řekl July.

Roscoe se pokusil, ale nějak mu to nevyšlo. „Pojď sem! To je July,“ křikl hlasitě do tmy „Nic se ti nestane, to je ten šerif, pro kterýho pracuju,“ dodal stejně hlasitě.

Ze tmy se neozvalo ani hlesnutí a po Janey nebylo ani památky. Roscoe cítil, že July je jako na jehlách. Znervózněl. Vzpomněl si, jak Janey zmizela na dvě hodiny prve odpoledne. Jestli si myslí, že na ni July bude čekat dvě hodiny, tak se plete.

„Neboj se, ty ničemové jsou svázaný,“ řekl bez valné naděje, že Janey poslechne. Taky že neposlechla. Nebylo slyšet ani hlásku, až na pár kojotů vyjících pár mil odtud.

„To děvče musí mít indiánskou krev,“ řekl Hutto. „Vyčíhala si nás jedna malina, a kdyby uměla zacházet s pistolí tak dobře jako s kamením, byli bysme po smrti.“

„Co je s ní?“ zeptal se July. „Proč nechce přijít?“

„Nevím,“ řekl Roscoe. „Je plachá, straní se lidí.“

July si myslil, že je to víc než zvláštní. Roscoe se nikdy nehonil za ženskými. Naopak ve Fort Smith a okolí kolovaly historky o obratnosti, s jakou se dokázal vyhnout vdavekchtivým vdovám. A teď se najednou spolčí s dívčinou, která umí metat kameny přesněji, než se většina mužských strefí puškou.

„Nehodlám tu strávit noc,“ oznámil July. „Má to děvče koně?“

„Ne, ale umí rychle běhat,“ řekl Roscoe. „Bez námahy běhá vždycky napřed. Kam jedeme?“

„Do Fort Worth,“ řekl July. „Šerif bude mít z těchhle dvou radost.“

„To tedy bude, parchant jeden,“ řekl Hutto.

Roscoe měl výčitky svědomí, že odjíždí a Janey ponechává osudu, ale nevěděl, co jiného dělat. July přivázal koně těch ničemů k jednomu vodítku a nařídil Joeovi a Roscoeovi, aby se drželi těsně za ním v zástupu. Zamračilo se a brzy byla tma jako v pytli, ale to nikterak neovlivnilo Julyho tempo – a bylo to tempo náročné. Musel ty lotry doručit spravedlnosti, proti tomu nebylo pomoci, ale snažil se, aby zajížďka byla co nejkratší.

Po hodině ostrého cvalu se Roscoe k smrti vylekal, neboť mu najednou někdo zezadu skočil na koně. Na zmrazující vteřinu si pomyslel, že se Jim uvolnil z pout a chystá se ho uškrtit nebo podřezat. Memfis se taky lekl a vrazil ze strany do Julyho koně.

Potom uslyšel tu osobu supět a poznal Janey.

„Už jsem to nemohla vydržet,“ řekla. „Čekala jsem, že zpomalí, ale on to žene pořád stejně.“

Joea nenadálé zjevení takového žabce za Roscoeovými zády tak ohromilo, že ze sebe nevypravil slovo. Zdálo se mu k nevíře, že osoba, která metala to kamení, je holka. Ale viděl na vlastní oči, jak kameny zasahují cíl. Jak to, že holka dovede mrštit kamenem tak prudce a přesně?

July si přivlastnil Huttovu dvojku, nabil ji a položil si ji přes sedlo – předpokládal, že při pohledu na ni si zajatci rozmyslí, než si něco začnou. Měl jedinou myšlenku: vrátit se do Fort Worth, předat ty chlapy a bez meškání se pustit za Elmirou.

Klusali celou noc, a když pláně zešedly, byli sotva pět mil od Fort Worth. Otočil se dozadu a k svému překvapení spatřil, že za Roscoem sedí děvče. Vypadala mladičká. Holé nohy měla tenké jako tyčky. Roscoe spal shrbený nad sedlovou hruškou a děvčátko drželo otěže. Pozorovalo taky oba zajatce, kteří byli oba velice vzhůru. July sesedl a zkontroloval Huttovy uzly: opravdu se užuž smekaly.

„Ty jsi Janey, vid?“ řekl dívce. Kývla. July jí vtiskl ručnici, aby ji podržela, zatímco znovu spoutával Hutta.

„Proboha, co to děláš? Ta je schopná z nás nadělat fašírku,“ zhrozil se Jim. Hlas mu chraptivě skřípal po té ráně do krku – bolelo ho mluvit, ale pohled na dívku s ručnicí ho bolel víc.

„Ty taky nenecháš jednomu příležitost,“ pohoršil se Hutto, když ho July převazoval. Vypadal zbědovaně se zaschlou krví na vousech a na rtech, ale zdál se v dobré míře.

„To ne,“ řekl July.

„Jestli nás neoběsí, pozor na Jima,“ varoval Hutto. „Jim nesnáší, když na něho někdo zamíří pistolí. A je pomstychtivý.“

Pomstychtivě taky vypadal. Upíral na děvče oči planoucí nenávistí. Byl to pohled tak palčivý, že by před ním uhnul nejeden muž, ale děvče ani nemrklo.

Celý ten čas se Roscoe hrbil nad koněm a chrápal. Už byli skoro na předměstí Fort Worth, když se vzbudil, a teprve když July předal zajatce šerifovi, měl pocit, že je zase živý.

Janey vypadala, jako by měla chuť prchnout, když se octli v městě – pohled na tolik vozů a lidí ji zřejmě vyplašil –, ale vydržela. July našel nájemnou stáj, poněvadž museli nechat koně chvilku vydechnout. Stáj vedla ochotná žena, která se nabídla, že těm dvěma mláďatům udělá něco k snídani. Dostali teplou kukuřičnou placku a slaninu, a konzumovali obé, sedíce před ženiným domem na obrácených neckách.

Roscoeovy šaty byly na cáry a žena se dala do smíchu, když ho viděla. Nabídla se, že mu je za padesát centů spraví, ale Roscoe odmítt, protože by musel během správky zůstat nahý.

„Tohle je docela velké město,“ řekl. „Snad tu dostanu ke koupi nové šaty.“

„Za padesát centů sotva,“ řekla žena. „To děvče má na sobě obyčejný pytel. Měl byste taky jí koupit něco slušnýho na sebe.“

„To bych měl,“ souhlasil Roscoe. Janey měla na sobě vážně jen kus hadru.

Janey si zřejmě myslela, že Fort Worth stojí za pohled. Překonala první zděšení a zvědavě se rozhlížela.

„To je vaše dcera?“ zeptala se žena.

„Ne,“ řekl Roscoe. „Viděl jsem ji prvně minulý týden.“

„No, něčí dcera určitě bude a zaslouží si na sebe něco lepšího než pytel,“ řekla žena. „Ten junák je oblečený jaksepatří, cože jste na děvence tak škudlili?“

„Neměl jsem příležitost,“ řekl Roscoe, „našel jsem ji teprve nedávno.“

Žena měla ruměnou tvář, a když se rozzlobila jako teď, zrudla ještě víc. „Člověk neví, co si má o vás mužských myslet,“ podotkla, vešla do domu a zabouchla dveře.

„Jaks k ní vlastně přišel?“ zeptal se July.

„Ona přišla ke mně, popravdě řečeno,“ řekl Roscoe. Cítil se v defenzívě. Jasně, lidi si o něm vždycky budou myslet to nejhorší, ať dělá, co dělá. Do Fort Smith určitě dospěje fáma, že místo aby konal svou povinnost, potlouká se s nezletilými děvčaty.

„Utekla sama a běžela za mnou,“ dodal. July to přijal bez komentáře.

„Žila u hnusnýho dědka, co ji bil a trápil, proto od něho utekla,“ rozšířil Roscoe svůj výklad. „Nepůjdeme do hospody? Mám velkou chuť na pivo.“

July ho odvedl do saloonu a koupil mu pivo. Teď, když byli s Roscoem sami, se mu kupodivu nechtělo mluvit o Elmiře. Už jen slyšet, jak někdo cizí vyslovuje její jméno, bude bolestné.

„Tak co je s Ellií?“ řekl konečně. „Broskev psala, že odjela.“

„Už je to tak, Broskev má pravdu,“ řekl Roscoe. „Pokud neodjela, tak se schovává. Anebo ji vodnes medvěd.“

„Našel jsi medvědí stopy?“ zeptal se July.

„Ne.“

„Tak ji žádný medvěd neodnesl,“ řekl July.

„Nejspíš odjela na kořalečné lodi,“ řekl Roscoe a snažil se schovat za půllitr.

„To nechápu,“ řekl July tiše, víceméně pro sebe. Nechápal to. Pokud se pamatoval, nikdy se nedopustil ničeho, co by mu Elmira mohla zazlívat. Nikdy ji neuhodil, ba ani se na ni neosopil. Proč by žena utíkala od muže, který je na ni hodný – když je všechno v pořádku? Samozřejmě nebyla pravda, že všechno bylo v pořádku. Něco v pořádku nebylo. Jenže on nevěděl co. Nevěděl, proč si ho brala, když ho neměla ráda, a cítil, že ho ráda nemá. Pravda, Broskev několikrát naznačila, že se lidi žení a vdávají z jiných důvodů, než je láska, ale o Broskvi bylo známo, že je cynická.

Teď v saloonu si na Broskviny narážky vzpomněl. Třeba ho Ellie nikdy neměla ráda. Třeba si ho vzala z důvodů, o nichž se mu nechtěla zmínit. Při tom pomyšlení mu bylo velmi truchlivo.

„Mluvil jsi s ní někdy po mým odjezdu?“ zeptal se Roscoea.

„Ne,“ přiznal Roscoe.

July pět minut nepromluvil. Roscoe převracel v mysli různé omluvy, proč za Elmirou nezašel; popravdě řečeno, vůbec ho nenapadlo, že by za ní měl chodit. Pomalu dopíjel pivo.

„A co Jake?“ zeptal se.

„Je na jihu,“ řekl July. „Táhne po trase s naháňkou. Napřed chci najít Ellie. Potom se podíváme po Jakovi.“

Vylovil z kapsy pár mincí a zaplatil. „Podle mě bys nejlíp udělal, kdybys sebral tu omladinu a vrátil se s nimi do Arkansasu,“ řekl. „Já budu pátrat po Ellie.“

„Pojedu s tebou,“ řekl Roscoe. Teď, když Julyho konečně našel, nehodlal se ho jen tak pustit. Zažil spoustu nepříjemností, než se dostal sem, kdo ví, co horšího by se mohlo stát, kdyby se pokusil samostatně o cestu zpátky.

„Kdybysme tý správcový zaplatili, vzala by myslím děvče k sobě na byt a stravu,“ uvažoval July. „Teď si jdi koupit nový kaťata. Byl bys všem pro smích, kdybys chtěl cestovat takhle rozedraný.“

Správcová maštale se uvolila vzít k sobě Janey za tři dolary měsíčně. Když Janey sdělili, že ji nechají ve Fort Worth, neřekla ani slovo. July zaplatil za dva měsíce. Žena jí povzbudivě slibovala nové šaty, ale Janey seděla na neckách a mlčela.

Správcová nabídla taky zdarma ubytování a stravu Joeovi, když jí bude pomáhat s koňmi. July byl v pokušení, ale Joe se tvářil tak nešťastně, že neměl to srdce a dovolil mu jet s ním.

Potom se vynořil Roscoe v šatech tak prkenných, až byl div, že se v nich vůbec dalo chodit.

„Do Vánoc se vám poddají,“ smála se správcová. „Vypadáte, jako byste si navlík roury od kamen.“

„Nemůžu za to, že jsou černý, nic jinýho mi nepadlo,“ řekl Roscoe.

Loučil se s Janey nerad. Co kdyby se starej Sam vyzdravil, došel po jejích stopách do Fort Worth a našel ji? Nabídl jí dva dolary na mimořádné výdaje, ale Janey zavrtěla hlavou. Když odjížděli, pořád ještě seděla na velikých neckách.

Joe byl rád, že Janey nejede s sebou. Vedle ní měl pocit, že je nemehlo. Neradoval se však dlouho. Na noc se utábořili na pláních dvacet mil od Fort Worth. July si myslel, že klidně můžou spát bez ostrahy, jelikož po obou stranách měli naháněná stáda.

V noci slyšeli noční hlídky zpívat dobytku.

Když ráno Joe otevřel oči, dřepěla Janey u studeného táboráku. Pořád ještě vězela v tom pytli. Ani July ji neslyšel přijít. Když se July vzbudil, podala mu těch šest dolarů, které vyplatil správcové. July je přijal mlčky s překvapením ve tváři. Joea to namíchlo. Co si ta holka dovoluje běhat za nimi bez Julyho svolení! Jestli ji Indiáni unesou, on pro ni plakat nebude – ačkoli když si to rozmyslil, uvědomil si, že jeho by rudoši chytili daleko snáz. Ta holka za nimi doběhla sama v noci po pláních. To on by nedokázal.

Celý den běžela dívka po svých a nikdy nezůstala moc pozadu. Vůbec se nepodobala děvčatům, jaká Joe poznal ve Fort Smith, z nichž by s nimi žádná neudržela krok ani pět minut. Joe nevěděl, co si má o ní myslet, ale to nevěděl ani July, ba ani Roscoe, který ji našel. Brzy pronikli hluboko do plání a všem bylo jasné, že Janey podnikne cestu s nimi.

Kapitola 53

Dávno než kořalečná loď dorazila k cíli, věděla Elmira, že bude mít potíže. Obr k ní nikdy nepřistoupil ani na ni nepromluvil, ale kdykoli vyšla ze své komůrky a sedla si na příď, aby se dívala na vodu, cítila na sobě jeho pohled. A když složili pálenku na vozy a pustili se po pláni směrem k Benťs Fort, sledoval ji očima, aby viděl, do kterého vozu ráno nasedá.

Velikého Zweye asi upoutala její malá postava. S tímhle problémem už se střetla několikrát. Hromotlukům se líbila, protože byla takový střízlík. Veliký Zwey byl snad ještě mohutnější než ten buvolobijec, který ji vehnal do manželství s Julym.

Večer jí nosil Fowler jídlo, občas si sedl a chvilku si s ní povídal. Měl jizvu, která mu sahala přes nos a přes rty až do vousů. Vypadal drsně, ale oči měl zasněné.

„Tenhle dovoz pálenky má pomalu odzvoněno,“ řekl jednou večer. „Hlavní odběratelé byli Indiáni. Teď už jsou skoro všichni zdejší rudoši zahnaný do rezervací. Asi se pustím na sever.“

„Je na severu hodně měst?“ zeptala se u vědomí, že Dee mluvil taky o tom, že se dá na sever. Dee měl rád svý pohodlí: hotely, holiče a tak. Jednou se nabídla, že mu zastřihne vlasy sama, ale zbodala to. Dee to vzal s humorem, ale poznamenal, že se vyplatí chodit k odborníkům. Zakládal si na svém zevnějšku.

„Hlavně Ogallala,“ řekl Fowler. „Leží na řece Platte. V Montaně jsou taky města, ale to je moc daleko.“

Veliký Zwey měl hluboký hlas. Někdy slyšela, jak mluví s muži, jeho bas přehlušil i skřípání kol. Nosil dlouhý kabát z buvoliny a jen zřídkakdy si ho sundal, i když bylo horko.

Jednou ráno zavládlo velké vzrušení. Zrovna když se ranní mlha začala zvedat, muž na hlídce hlásil, že zahlédl na návrší šest Indiánů. Byl to mladíček a měl možná velké oči. Pokud to byli Indiáni, už se znovu neukázali. Ve dne vyplašili muži tři buvoly a jednoho zabili. Večer přinesl Fowler Elmiře na ochutnání játra a jazyk – nejchutnější kousky z celýho kusu, řekl.

Muži se o Benťs Fort tolik namluvili, až si Elmira představovala, že je to opravdu město, ale bylo to jen pár roztroušených stavení, většinou dost zchátralých. Žila tam jen jedna žena, manželka místního kováře, a ta se zbláznila, poněvadž jí umřelo všech pět dětí. Celý den seděla na židli a neřekla slovo.

Fowler dělal pro Elmiru, co mohl. Přemluvil kořalečníky, aby jí přenechali pokojíček – jen takový mrňavý kutloch. Sousedil se skladem buvolích kůží. Smrad z těch kůží byl horší než všechno, co zažila na řece. Komůrku měla plnou blech, které vyskákaly ze srsti. Strávila mnoho času drbáním.

Ačkoli byl Benťs Fort nevábný, bylo to rušné místo, kde se to rojilo přijíždějícími a odjíždějícími jezdci. Při pohledu na ně Elmira litovala, že není muž, aby si mohla koupit koně a odjet. Chlapi ji nechávali na pokoji, ale zírali na ni, kdykoli vyšla z pokojíku. Bylo mezi nimi pár rozjívených Mexikánců, kteří jí naháněli větší strach než buvolobijci.

Po týdnu drbání si pomalu uvědomila, jaká to od ní byla pitomost, že nasedla na tu kořalečnou loď. Ve Fort Smith cítila jen a jen nepřekonatelnou touhu být pryč. Ten den, kdy odešla, cítila, že je to pro ni otázka života a smrti, aby z Fort Smith zmizela – bála se, že se July najednou vrátí.

Nelitovala, že odešla, ovšem taky nepočítala, že uvízne v takovém zapadákově jako Benťs Fort. V dobytkářských městech aspoň jezdily dostavníky – když se vám nelíbilo v Dodge, vždycky jste mohli jet do Abilene. Ale do Benťs Fort dostavníky nejezdily – vedla tam jenom vozy rozježděná trasa, která se brzy ztratila v pustině.

Ačkoli ji neobtěžovali, vypadali místní muži velmi drsně. „Myslej si, že není, co by vám mohli vzít,“ řekl Fowler, ale nebyla si jista, že je to pravda. Někteří z těch Mexikánců vypadali, že dobře vědí, co by si na ní vzali, kdyby na to přišlo. Jednou, když seděla pod stříškou před svým pokojem, viděla, jak se dva Mexikánci seprali. Někdo zaječel a muži po sobě šli nožem. Čepele jen blýskaly. Šaty měli brzy celé zakrvácené, ale šrámy očividně nebyly příliš hluboké, jelikož po chvíli přestali šermovat a vrátili se společně ke kartám.

Fowler říkal, že se skupina lovců chystá na sever a že by ji možná vzali s sebou, ale minul týden, a parta se neustavila. Jednoho dne jí Fowler přinesl pod stříšku talířek s jídlem. Díval se na ni rozpačitě, jako by měl něco na srdci, ale nechtělo se mu do toho.

Konečně řekl omluvným tónem: „Velkej Zwey si vás chce vzít.“

„Jenže já už jsem vdaná,“ řekla.

„Co když si vás chce vzít jen dočasně?“ zeptal se Fowler.

„Manželství je vždycky dočasný,“ řekla Elmira. „Proč mě nepožádá o ruku sám?“

„Zwey toho moc nenamluví,“ řekl Fowler.

„Slyšela jsem ho mluvit,“ řekla. „S chlapy mluví.“

Fowler se zasmál a už nic neřekl. Elmira se mračila. To tu ještě chybělo: ženich! Někdo hodil do skladu čerstvou buvolinu; slyšela, jak na ní hlučně hodují mouchy.

„Když svolíte, odveze vás do Ogallaly,“ dodal Fowler. „Rozmyslete si to. Proti těm druhým není tak zlý.“

„Jak to můžete vědět?“ zeptala se. „Byl jste s ním snad sezdaný?“

Fowler pokrčil rameny. „Možná že je to vaše nejlepší šance. Příští týden se vracím k řece a popluju nazpátek. Pár kožařů poveze náklad usní do Kansasu a snad by vás vzali, ale byla by to zlá cesta. K tomu byste pořád měla pod nosem ty smradlavý kůže. A ty kožaři jsou pěkná holota,“ dodal. „Myslím, že Zwey se k vám bude chovat hezky.“

„Do Kansasu nechci,“ řekla. „V Kansasu jsem už byla.“

Nejhorší na tom bylo, že byla těhotná a že to bylo vidět. Některý saloony nebyly vybíravý, ale když byl člověk v tom, sháněla se práce vždycky hůř. Ostatně nechtěla pracovat, chtěla Deea, tomu nebude vadit, že je těhotná.

Veliký Zwey trávil hodiny zíráním na ni. Nepředstíral, že hraje karty nebo dělá něco jinýho, prostě na ni výral. Seděla pod stříškou v jediném stinném koutku, a on seděl taky v chládku tak třicet sáhů daleko a jenom zíral. Nepředstíral, že hraje v karty nebo tak.

Jednou, jak tak výral, vypátrali nějací jezdci bizoní stádečko. Ostatní lovci se jeden přes druhého halasně hnali na koně a za nimi, ale Zwey nejel. Hulákali na něho a pobízeli ho, ale on seděl dál. Nakonec odcválali bez něho. Jeden lovec si chtěl vypůjčit jeho pušku, ale Zwey odmítl. Trčel na zemi s buvolačkou na klíně a hleděl na Elmiru.

Její moc nad tím obrem ji začala bavit. Jaktěživ na ni nepromluvil ani slůvko, a přece trávil hodiny třicet sáhů od ní. Ve věci žen se to musí v mužském mozku divně mlít, že se chlapi chovají tak nepochopitelně.

Jednou ráno vyšla z kamrlíku dřív než jindy – trápila ji ranní nevolnost a chtěla se trochu nadechnout čerstvého vzduchu. Když otevřela dveře, div nevrazila do Zweye, který stál za nimi. Její nečekané zjevení ho tak vyvedlo z míry, že se na ni zděšeně podíval a otočil se a odešel, takřka prchl, aby mezi nimi obnovil přípustnou vzdálenost. Byl těžká váha, a pohled na tu horu masa pokoušející se běžet ji hlasitě rozesmál, což se jí už dlouho nestalo. Nepodíval se na ni, dokud nebyl v bezpečí na svém místě, a potom se bázlivě ohlédl, jako by čekal, že bude zastřelen proto, že si dovolil stát za jejími dveřmi.

„Řekněte mu, že s ním půjdu,“ řekla pak večer Fowlerovi. „Nejspíš nebude tak špatný.“

„Řekněte mu to sama,“ řekl Fowler.

Nazítří vykročila k místu, kde Zwey seděl. Když ji viděl přicházet, vypadalo to na vteřinu, že se dá na útěk, ale byla příliš blízko. Tak seděl jako ochromený, s bázní ve zraku.

„Pojedu s tebou, jestli mě dokážeš dopravit do Ogallaly,“ řekla. „Zaplatím ti, co budeš chtít.“

Zwey neodpověděl.

„Jak pocestujeme?“ zeptala se. „Na koni jezdím bídně.“

Veliký Zwey dobrou minutu mlčel. Elmira užuž ztrácela trpělivost, když si otřel ústa hřbetem ruky, jako by si je chtěl očistit.

„Dala by se koupit tamta fůra,“ řekl a ukázal na chatrný povoz pár sáhů od nich. Elmiře se zdálo, že tenhle vůz neujede ani deset sáhů, natož stovky mil do Nebrasky.

„Kovář by ho spravil,“ řekl Veliký Zwey. Teď, když k ní promluvil a nebyl sražen bleskem, trochu se mu ulevilo.

„To pojedeme jen sami dva?“ zeptala se Elmira.

Na tu otázku neodpovídal tak dlouho, že skoro litovala, že se vůbec ptala. Mlčel a oči se mu zkalily.

„Moh by se vzít Luke,“ řekl.

Luke byl pidibuvolobijec s tváří lasičky, na levé ruce měl jenom palec a ukazovák. Nosil v kapse kostky a hrál, sotva sehnal někoho ochotného ke hře. Jednou se na něho vyptávala Fowlera, a Fowler říkal, že mu ty prsty usekl jeden řezník sekáčkem bůhvíproč.

„Kdy vyrazíme?“ zeptala se. Ukázalo se, že Veliký Zwey není momentálně s to určit přesný termín. Nějaký čas o věci přemítal, ale nedošel k závěru.

„Chtěla bych odsud,“ řekla. „Už nemůžu vydržet ten smrad z kůží.“

„Kovář musí napřed spravit vůz,“ pravil Zwey. Vstal, uchopil voj a odtáhl vůz do kovárny asi sto sáhů daleko. Nazítří stál vůz víceméně slátaný před její komůrkou. Když k němu popošla, aby si ho prohlédla, zjistila, že uvnitř vyspává opici Luke. Chrápal s pusou otevřenou a cenil řídké černé zuby.

Během plavby ji Luke ignoroval, ale teď, když se konečně vzbudil, vyskočil z vozu a zamířil si to rovnou k ní s širokým úsměvem na lasiččí tváři.

„Veliký Zwey a já jsme se dali dohromady,“ řekl. „Umíte řídit vůz?“

„Snad to svedu, když pojedeme pomalu,“ řekla.

Luke měl kudrnaté zrzavé vlasy, které mu trčely všemi směry. Stopu dlouhý stahovací nůž se mu houpal v pochvě pod ramenem. Ustavičně se cenil a narozdíl od Zweye se jí vůbec nebál dívat do očí. Choval se drze a za řeči ustavičně plival sliny hnědé od žvýkacího tabáku.

„Zwey šel koupit pár mul,“ oznámil. „Máme dva koně, ale na zápřah se nehodí. A když budete řídit vůz, zkusíme cestou sehnat ňákou tu buvolinu.“

„Smrad těch stažených kůží se mi hnusí,“ řekla důrazně, ale ne dost, aby Luke pochopil.

„Časem si zvyknete a vůbec je nebudete cítit,“ řekl. „Já jsem se jich načichal tolik, že už mi to ani nepřijde.“

Luke měl v ruce bičík a pořád se nervózně škrabal na lýtku. „Bojíte se Indiánů?“ zeptal se.

„Nevím,“ řekla Elmira. „Zvlášť je nemiluju.“

„Já jich už zabil pět,“ řekl Luke.

Konečně se objevil i Veliký Zwey a přivedl dvě vyzáblé muly a donesl postroje. Postroje byly v žalostném stavu, ale kolem dokola se povalovala spousta usní, takže řemení dali brzo zase do pořádku. Luke se palcem a malíčkem docela šikovně oháněl. Šlo mu to líp než Zweyovi, který měl ruce jako lopaty a k jemné práci nevhodné.

Elmira se brzy naučila muly řídit. Nebylo to velké umění, protože zvířata ochotně sledovala oba muže na koních. Jenom když muži odcválali na lov, muly si občas zatracovaly. Druhý den jejich cesty přejížděla Elmira za nepřítomnosti mužů říčku s břehy tak strmými, že s jistotou čekala karambol. Byla připravená na poslední chvíli vyskočit, ale zázrakem se nepřekotili.

Ten den zabili muži dvacet buvolů. Elmira musela celý den čekat v slunečním úpalu, než je stáhnou z kůže. Nakonec slezla z kozlíku a sedla si pod vůz, kde bylo trochu stínu. Muži navršili krvavé páchnoucí kůže do vozu, což se mulám nelíbilo. Smrad buvoliny jim byl stejně protivný jako jí.

Veliký Zwey zase upadl v mlčení a nechal všechnu řeč Lukovi, který žvanil a žvanil a nedbal, jestli ho někdo poslouchá nebo ne.

Elmiře se často zvedal žaludek. Dlouho si zvykala na kodrcání vozu. Z dálky vypadaly pláně rovné jako stůl, ale při jízdě se ukazovalo, že jsou kupodivu hrbolaté. Zwey jí věnoval deku, aby si ji složila na kostrbaté sedadlo – látka ji chránila před třískami, ale ne proti otřesům.

Padala na ni úzkost, jak tak jela prázdnou pustou prérií, sama mezi dvěma muži. V dobytkářských městech bývalo kolem ní plno holek – když nějaký chlap začal být obtížný, mohla ječet. Na lodi jí nebezpečí nepřipadalo tak akutní, poněvadž chlapi se spolu věčně bili a karbanili. Ale v noci na prérii byli pohromadě jenom oni tři a neměli, co by je mohlo nějak zaměstnat. Veliký Zwey mlčel a hleděl na ni přes táborák; Luke klábosil a díval se na ni taky. Nevěděla, jestli si Zwey náhodou nemyslí, že sňatek je uzavřen. Lekalo ji pomyšlení, že k ní najednou přistoupí a bude chtít s manželstvím začít, třebaže doposud byl příliš plachý, aby s ní promluvil víc než pár slov. Kdoví, třeba si myslí, že si vzala za muže taky Luka; a Luka nechtěla ani zanic. Těmi strachy tak znervózněla, že nemohla pozřít buvolí maso, které jí nabídli – ostatně něco tak tuhého ještě nejedla. Žvýkala sousto, až ji rozbolely čelisti, a pak ho vyplivla.

Ale když došla k vozu a ustlala si z té jediné deky jakési lože, nikdo za ní nepřišel. Dlouho nemohla strachy usnout: oba muži seděli u ohně, občas pohlédli jejím směrem, ale ani se nepohnuli. Luke vytáhl kostky a pustili se do hry. Konečně Elmira usnula, ale pár hodin nato ji vzbudilo hřmění. Muži spali u skomírajícího ohně. Viděla, jak se nad prérií křižují blesky, za pár minut na ni skanuly první velké kapky. Vmžiku byla mokrá. Seskočila a zalezla pod vůz. Velká záštita to nebyla, ale přece jen záštita. Brzy svištěly kolem dokola blesky a hrom duněl, jako by se vedle řítil dům. Třásla se zděšením a objímala si kolena. Po každém blýsknutí zaplavilo prérii bílé světlo.

Průtrž mračen brzy přešla, ale ona už neusnula a poslouchala, jak z povozu crčí voda. Netušila, co je s muži.

Ráno je našla tam, kde usnuli, celé zmáchané, ale dost čilé, aby uvařili kávu. O bouřce nepadlo ani slovo. Elmira si řekla, že jsou zvyklí na krušné cestování a že ona se musí co nejdřív otužit taky.

Brzy začala mluvit s mulami, když se trmácely kupředu. Moc toho neřekla a muly neodpovídaly, ale dlouhé horké dny ubíhaly kapku rychleji.

Kapitola 54

Půl prvního dne zabralo Augustovi hledání stop, protože Modrý Kačer byl tak chladnokrevný, že provedl Lorenu mezi pádícím dobytkem, aby jejich stopy smazaly tisíceré stopy skotu. To byl chytrý kousek, a jen málokdo by měl tu smělost ho provést.

Už léta Augustus nikoho doopravdy nestopoval. Kroužil kolem dokola celé dopoledne a přitom jen tak pro povzbuzení vzpomínal, koho to vlastně stopoval naposled. Měl dojem, že ten posleda byl neschopný zloděj koní jménem Webster Winter, který pytlačil v blancoském okrese. Jednoho dne se za ním vypravili sami dva, on a Call, a chytili ho a pověsili před slunce západem. Ovšem stopovat toho chlápka byla hračka, poněvadž hnal s sebou čtyřicet ukradených koní.

Nejlíp si pamatoval, že Webster Witter byl čahoun, a oni ho chytili v křoviskách a museli ho buď oběsit na kleči, anebo se s ním vláčet zpátky, a to Call nechtěl. Call věřil, že užitečné je jenom stanné právo, což byla tenkrát pravda, jelikož s procesy se tehdy muselo čekat na kočovné oblastní soudce, kteří se často vůbec nedostavili.

„Jestli ho vememe zpátky, podplatí žalářníka, anebo se prokopá z cely anebo provede něco jinýho, a my ho budeme chytat znova,“ řekl Call. Callovi jaktěživ nenapadlo zastřelit někoho, kdo patřil pověsit, a při této příležitosti to Augustus ani nenavrhl, jelikož se vyřítili za chlapem bez zásobní munice a končina to byla divoká.

Naštěstí se Websterovi zlomil vaz, když pod ním ujel kůň řádně švihnutý, jinak by se jim byl mohl smát, protože mesquitová větev se pod jeho vahou pěkně prohnula, takže stál oběma nohama na zemi.

Od té doby uplynulo dobře dvanáct let a Augustus brzy došel k názoru, že jeho stopařská obratnost zrezivěla natolik, že je nanic. Jediné koňské stopy, které našel, patřily klobouckým koním. Užuž se chtěl vrátit pro Deetse, přestože věděl, že by se Call zdráhal ho pustit.

Konečně, když to vzal obloukem daleko na severozápad, narazil Augustus na stopy tří koní. Modrý Kačer se spolehl na svůj trik s rozdusaným terénem – a dál se neskrýval. Stopy vedly rovnou na severozápad tak neomylně, že Augustus brzy zjistil, že se jich nemusí držet příliš úzkostlivě. Když se mu ztratily, obvykle je našel o půl míle dál.

Jel tak ostře, jak si troufal, ale měl jen jednoho koně a nemohl si dovolit ho schvátit. Kdykoli ryzáka napájel, nechal ho pár minut odpočívat. Cválal celou noc a ráno vedly stopy pořád na severozápad. Mrzel se na sebe, poněvadž ne a ne je dohonit. Lorena si jistě nikdy nepředstavovala, že podnikne jízdu tak tvrdou. Na konci ji však čeká pravděpodobně něco horšího než ostrá jízda, pokud nebude mít velké štěstí. A Augustus věděl, že je to jeho vina. Měl ji sebrat a odtransportovat do tábora v tu chvíli, kdy odhalil, koho má před sebou. Zpětně si nedovedl vysvětlit, proč to neudělal. Téhle chyby se dopouštěl celý život: věci očividně nebezpečné v něm nevyvolávaly náležitou ostražitost.

Snažil se spolknout výčitky svědomí a soustředit se na to, aby Lorenu našel. Koneckonců už se stalo, a proč to dopustil, nebylo na věci to hlavní. Modrý Kačer bylo jméno z jejich minulosti. Když se najednou mezi nimi zjevil po patnácti letech, zůstal mu rozum stát.

Druhý den už stopování vůbec nechal, protože mu bylo jasné, že Modrý Kačer míří do Llano éstacado. To bylo samozřejmě rozsáhlé území, ale Augustus si myslel, že ví, kam Modrý Kačer jede: do oblasti na sever a na západ od kaňonu Palo Duro – tam se vždycky uchyloval, když ho pronásledovali.

Jednou seděli s Callem na severním kraji velikého kaňonu a dívali se přes širou bezvodou pláň k západu. Právě se rozhodli, že pronásledování nechají, pokud ještě mají slušnou naději, že se vrátí domů živí. Nebáli se ani tak Indiánů jako nedostatku vody. Bylo kolem slunovratu a rovina vypadala jako sežehnutá, pokud na ní rostla nějaká tráva, byla hnědá a suchá. Call se hryzl; příčilo se mu vrátit a pachatele nechat běžet.

„Někde tu musí být voda,“ řekl Call. „Dostanou se na druhou stranu, a hlínu pít nemůžou.“

„Máš pravdu,“ řekl mu. „Jenže oni vědí, kde tu vodu hledat, a my ne. Můžou strhat koně, než se tam dostanou, poněvadž jich mají víc. Ale jestli my schvátíme ty naše, čeká nás pěkně dlouhej pochod do San Antonia.“

Odpoledne přejel Bílý Brazos a minul rozestavěný pustý srub. Byla to pádná připomínka komančské moci – pobili tolik lidí, že spousta osadníků vyklidila pole, pokud ještě měla zdravé nohy.

V padesátých letech byli s Callem svědky toho, jak se hranice divočiny posouvá vpřed, aby se vzápětí zhroutila. Muži a ženy, kteří se vypravili po řekách Trinity a Brazos, byli uvyklí krušnému životu – ale krušný život je jedna věc a hrůza druhá. Země byla rozlehlá a každý si mohl vzít, kolik chtěl, ale půda nestačila zahnat strach – fakt, který Call nikdy nepochopil. Zlobil se na osadníky, že nevytrvali a vyklidili pole.

„Proč to hned vzdávají,“ opakoval často. „Kdyby vydrželi, bylo by jich brzo tolik, že by Indiány zahnali.“

„Ještě jsi nestrávil noc v jedné posteli s vyděšenou ženou,“ řekl Augustus. „Z pevnosti nemůžeš obdělávat novinu. Kdo chce mít vlastní farmu, musí žít na samotě, takovou rodinku snadno odřízneš a podřízneš.“

„Tak proč načas manželky nenechají doma?“ řekl Call. „A nepošlou si pro ně, až bude bezpečno?“

„To je fakt, ale muž, který si dá tu práci a ožení se, většinou netouží sebrat se a manželku opustit,“ řekl Augustus. „To by musel všechny domácí práce zastat sám. Krom toho pokud nemáš po ruce ženu, nezískáš potomky, a děti jsou skvělý zdroj neplacených pracovních sil. Přijdou daleko laciněji než otroci.“

Přeli se v té věci léta bezvýsledně, protože Call neměl smysl pro lidskou slabost. Augustus to považoval za nedostatek obrazotvornosti. Call prostě nebyl s to si představit, jaké je to žít ve strachu. Kolikrát jim bylo horko, ale většinou to znamenalo činnost, a v boji se věci dějí příliš rychle, než aby strach dokázal ochromit mysl muže, jako je Call. Neuměl si představit, jaké to je noc co noc uléhat do postele s hrůzou, že se dočkáte ne rána, ale komančských tesáků.

Tu noc Augustus nechal koně odpočívat, rozbil na jednom kopečku tábor bez ohně a žvýkal plátek sušeného masa, které si vzal s sebou. Byl v křovinatém doubí nedaleko Brazos a ze svého návršíčka viděl široko daleko do měsícem zalitých dolin.

S překvapením zjistil, že už zapomněl, jak pustá je to krajina. Nebylo divu, po letech prožitých na doslech břinkání piana ve Strakaté fazoli, cinkání kostelního zvonu a řinčení zvonce, jímž Bol oznamoval čas k večeři. Dokonce i ve spaní vnímal Vočkovo chrápání, pravidelné jako tikot hodin.

Ale tady nikde ani hlásek. Nebyli slyšet kojoti ani cvrčci, kobylky, ani sovy. Jediný zvuk vydával pasoucí se kůň. Od něho až k hvězdám se rozkládalo ticho a prázdnota. Žádné poznámky karbaníků, nic. Přestože absolvoval tvrdou jízdu, cítil se tím tichem kupodivu osvěžen.

Nazítří našel mršinu Loreniny klisny. K večeru se dostal z hloží. Když přejel Wichitu, zamířil na západ. Už dva dny neviděl Kačerovy stopy, ale nedbal. Vždycky spoléhal na svůj instinkt a měl dojem, že ví, kde ten chlap zastaví. Nejspíš pospíchá k Adobe Walls, což byla jedna z vojenských stanic starýho Bentona. Tahleta, položená na Canadianu, nikdy neprospívala. Bentonovci ji opustili a stala se z ní pověstná základna pro lovce bizonů a vůbec pro každého, kdo brázdil pláně.

Bylo jaro – hrstka zbylých bizonů se vydá na sever a zbylá hrstka buvolobijců se shromáždí ve staré pevnůstce a bude se připravovat na poslední bizoní sklizeň. Buvolobijci nevynikali vyběravostí ve volbě své společnosti; Modrý Kačer a jeho tlupa sice poslali nejednoho lovce do věčných lovišť, nynější osádka však bude víc než ochotna tuto skutečnost přehlédnout, zejména předhodí-li jim Komančero lahůdku, jako je Lorena.

Krom toho se ještě stále po pláních potloukaly odpadlické tlupy Kiowů a Komančů. Údajně byly bandy vesměs rozprášeny – aspoň v jižním Texasu se to povídalo – a obchod s rukojmími prakticky zhasl.

Jenže Augustus už nebyl v jižním Texasu, a jak tak cválal pustinou, měl spoustu času k úvahám o tom, že ty řeči dost možná nebyly tak docela přesné – řeči málokdy bývají přesné. Bandy měly odzvoněno, ale než vskutku zmizí, ještě rok nebo dva potrvá, jenže on cválal po jejich území v čase přítomném. Nebál se o sebe, ale o Lorenu. Modrý Kačer dost možná uzavřel dohodu s některým odpadlickým náčelníkem, který má zálibu v bílých ženách. Lorena by byla brilantní zakončení kariéry z valné části zasvěcené únosům batolátek.

Jestli ji chce Modrý Kačer prodat nějakému Indiánovi, pojede nejspíš dál na západ krajem známým pod jménem Quitaque a odtud na sever k místu, kde Komančové už desítky let vyměňovali zajatce. Nedaleko leželo proslulé Slzavé údolí, s děsem vzpomínané těmi, které se podařilo vykoupit. Tady Komančeros zajatce třídili, odtrhávali matky od dětí a prodávali je každého zvlášť různým tlupám na základě zkušenosti, že po rozdělení pravděpodobnost útěku klesá.

Za jízdy přes Quitaque, vyprahlý kraj s mělkými červenými kaňony, které se táhly směrem k Palo Duro, viděl Augustus co chvíli z rozpálené země stoupat přeludné spirálky prachu. Za poledního parna se mu zjevovala fata morgana v podobě jezerní hladiny tak přesvědčivě, že jednou nebo dvakrát skoro uvěřil, že má před sebou vodu, třebaže věděl, že tam žádná voda není.

Rozhodl se, že nejdřív zamíří na velký brod přes Canadian. Když tam nebude po Modrém Kačerovi památka, může vždycky dojet podle řeky až k Walls. Přebrodil Psounské rameno Červené řeky – vážně se tam hemžili psouni – a klusal na západ na pokraj Palo Duro. Několikrát zahlédl stádečka buvolů a dvakrát projel údolími vybělených kostí, místy, kde lovci pobili několik set kusů najednou. Přálo mu štěstí, našel studánku a strávil u ní noc, aby si kůň odpočinul na poslední hon.

Příštího dne večer dorazil do průrvy Canadianu, končiny mělkých vymletých strží. Přes pláně dohlédl až tam, kde řeka zahýbala na východ. Cválal několik mil na východ v naději, že narazí na Kačerovy stopy. Nenašel je a dospěl k názoru, že udělal chybu, když zajel tak daleko na západ. Neřád jel patrně rovnou do Walls a hodil Lorenu v plen partě buvolobijců.

Ale než stačil litovat svého omylu, spatřil Augustus něco, co ho přivedlo na docela jiné myšlenky. Na severu poblíž řeky uzřel pohybující se skvrnku. Zprvu si pomyslel, že je to Modrý Kačer, ovšem to by musel jet bez Loreny – skvrnka byla jenom jedna. Kůň si té skvrnky taky všiml. Augustus vytáhl pušku pro případ, že by se skvrna ukázala býti nepřátelskou. Když k ní však docválal, zjistil, že je to trakař tlačený bělovousým kmetem. Trakař byl vysoko naložený buvolími kostmi. A jako kdyby to samo o sobě nebylo dost divné, seznal Augustus, že toho muže zná.

Jmenoval se Frank Aus, začínal jako traper: chytal do želez bobry. Potom si zařídil ve Waku krám, ale bůhvíproč mu přeskočilo a on vyloupil místní banku. V bance ho považovali za dobrého souseda, a najednou bác!, vešel a vyloupil pokladnu. Augustus a Call byli tou dobou zrovna na skok ve Waku, a třebaže Call neměl chuť zabývat se delikventy toho druhu – považoval bankéře za takové hňupy, že jim semtam nějakou tu loupež přál –, nechali se umluvit a pustili se za ním. Chytili ho brzy, ale teprve po pěkné přestřelce. K bitce došlo v houštině u řeky Brazos, kde se Frank Aus zastavil, aby si upekl králíka. Stříleli po sobě dvě hodiny, a nikdo nebyl raněn. Ausovi došly patrony a pak už byla hračka ho zatknout. Celou zpáteční cestu do Waka je proklínal, a ten den, kdy z města odjeli, se vyboural z vězení. Od té doby o něm Augustus neslyšel – ale teď tu byl a vezl trakař plný buvolích kostí po vysočině.

Nezdál se ozbrojený, a tak Augustus dojel až k němu s puškou přes sedlo. Bývalý lupič mohl mít pistoli schovanou v kostech, ačkoli pokud neudělal za ten čas velké pokroky, nebylo by se ho co bát ani pak.

„Ahoj, Ausi!“ zahlaholil. „Obchoduješ kostmi nebo co?“

Kmet na něho zašilhal, leč neodpověděl. Dál strkal trakař naložený kostmi po hrbolaté půdě. Hnědé tabákové sliny zbarvily většinu bělostného plnovousu do tmavohněda.

„Asi si mě už nepamatuješ,“ řekl Augustus a popojížděl krokem vedle něho. „Jsem kapitán McCrae. Stříleli jsme po sobě jednou celý odpoledne nahoře u Brazos. Ty jsi byl v jednom houští a já a kapitán Call v druhým. Oklestili jsme střílením pár dubů a pak jsme tě strčili do lapáku a ty jsi vzápětí uplách.“

„Nemám vás zrovna v lásce,“ zavrčel Frank Aus a dál postrkoval kolečko. „Dostali jste mě do tý zatracený kobky.“

„Proč jsi vylupoval banku?“ řekl Augustus. „Sluší se snad křesťanovi olupovat bližního svého? A sluší se snad chovat k bližnímu nevoli? Nebyl jsi snad vychován po křesťansku?“

„Ne,“ pravil Frank Aus. „Co tu hledáš?“

„Bílou krásku,“ řekl Augustus. „Děvče. Unesl ji jeden bandita. Možná že ho znáš. Modrý Kačer.“

Frank Aus zastavil trakař. Potřeboval si uplivnout. Vyklonil se a plivl plnou pusu tabákové šťávy rovnou do mraveniště. Rezaví mravenci se rozčileně rozběhli na všechny strany.

Augustus se rozesmál. Frank Aus byl vždycky originál. Vzpomněl si, jak se vedly ve Waku diskuse, kdy vlastně spí. Lampa v jeho krámu svítila celou noc a taky ho často viděli ve tři ráno rázovat ulicemi. Nikdo nevěděl, co hledá, anebo jestli to našel.

„To je novinka!“ poznamenal Augustus. „Plivat na mravence. To bude asi tak všechno, co tu máš na práci kromě vláčení kostí.“

Frank Aus se dal znovu na pochod a Augustus, pobavený hříčkami života, ho následoval. Brzy se dostali ke břehům Canadianu. Augustus s úžasem hleděl na obrovskou pyramidu bizoních kostí navršenou asi padesát sáhů od vody. Kosti sahaly tak vysoko, že se mu zdálo, že je tam Frank musí vršit ze žebříku, ale žádný žebřík neviděl. Asi čtvrt míle po proudu se tyčila další stejně mohutná pyramida.

„Jak vidím, Ausi, nezahálel jsi,“ řekl. „Jednoho dne odpoledne nahromadíš takové jmění, že sem přijde nějaká banka a vyloupí tě. Komu ty kosti prodáváš?“

Frank Aus otázku ignoroval. Zatímco Augustus přihlížel, přistrčil trakař k základně pyramidy a začal metat kosti do výšky. Jednou dvakrát doletěla holenní nebo stehenní kost až na vršek, ale většina hnátů uvázla někde uprostřed. Za pět minut byl veliký trakař prázdný. Beze slova se Frank Aus znovu chopil kolečka a vykročil zpět.

Augustus se rozhodl, že si odpočine, než se kmet vrátí. Ležení, pokud se to tak dalo nazvat, bylo zcela primitivní. Aus si v červeném pískovci na jih od řeky vydlabal jeskynku a před ní se kupilo jeho nářadí a náčiní. Ležela tam buvolačka a pár hrnků a rendlíků a dost. Hlavní brod přes řeku byl asi o míli níž a Augustus tam zajel, než sesedlal. Stop našel fůru, ale ne ty, co hledal. Mezi brodem a Frankovým ležením napočítal pět pyramid; každá obsahovala několik tun kostí.

Když se vrátil do tábora, uložil se do stínu skály. Frank Aus svážel kosti až do slunce západu. Když vyklopil poslední náklad na pyramidu, zajel s kolečkem do tábora, převrátil je a usedl na ně. Dvě tři minuty hleděl na Augusta a nic neříkal.

„Tak co, pozveš mě na večeři nebo ne?“ zeptal se Augustus.

„Neměli jste mě zatýkat,“ řekl Frank. „Ta banka byla hnusná.“

„Však jsi ve vězení setrval sotva čtyři hodiny,“ připomněl mu Augustus. „Když teď vidím, jak se štveš, mám dojem, že by ti malá přestávka byla neuškodila. Mohl ses v cele učit anglicky nebo tak. Koukám, že jsi angličtinu přece jen nakonec zvládl.“

„Ta banka byla hnusná,“ zopakoval Aus.

„Pojď mluvit o něčem jiným,“ navrhl Augustus. „Máš štěstí, že jsi kvůli tý hnusný bance nenatáh brka. Já a Call jsme tenkrát byli na střílení kabrňáci. Zachránila tě jen houština.“

„Podvedli mě, protože jsem nevládal anglicky,“ řekl Frank.

„Franku, ty máš v hlavě jednokolejku; větší půlka člověčenstva jakbysmet,“ řekl Augustus. „Jak dlouho už jsi tady u Canadianu?“

„Pět let tu zůstávám,“ odvětil Aus. „Šetřím na krám.“

„Skvělý nápad,“ řekl Augustus, „jenže jsi předběhl zákazníky.

Nevyskytnou se tu dřív než za deset patnáct let. Do ty doby budeš buvolími kostmi plně zásoben. Jen jestli po nich bude poptávka.“

„Měl jsem vůz,“ oznámil Frank Aus. „Ukradli. Apači sebrali.“

„Jak to?“ podivil se Augustus. „Nevěděl jsem, že tady žijou Apači.“

„Ale tam za řekou Pecos,“ řekl Aus. „Nejsem tu pořád. Nemám rád sníh.“

„Taky bych se bez sněhu obešel, kdyby šlo o mě,“ přitakal Augustus. „Usadil ses vážně v pěkný pustině. Neobtěžujou tě Indiáni?“

„Nevšímají si mě,“ řekl Aus. „Ten, co ho honíte, je prevít. Zabil Boba. Zapálil pod ním oheň a uškvařil. Ale mě nechá na pokoji,“ dodal. „Boba zabil, a mě ne.“

„Jakýho Boba?“

„Co jsme spolu byli v horách,“ řekl Aus.

„Jestli mi padne do rukou, tak už víckrát nikoho upalovat nebude,“ řekl Augustus.

„Prevít, Modrý Kačer prevít,“ řekl Aus. „Chodí s ním pár Kiowů. Pojedli mi psa.“

„Kolik je těch Kiowů?“ zeptal se Augustus.

„To byl pes! Veliký pes,“ řekl Aus. „Zakousl dva vlky. Měl jsem taky ovce, ty sebrali Mexikáni.“

„Život na prérii je dost prekérní, řekl bych,“ podotkl Augustus. „A v zimě to tu musí pěkně fičet.“

„Pojedli mi psa. Kiowové mi pojedli psa,“ opakoval Aus.

„A proč nezabil Modrej Kačer taky tebe?“ zeptal se Augustus.

„Být mu pro legraci,“ řekl Aus. „Já a kosti taky. Povídal, že mě zabít, až bude chtít.“

„Kolik Kiowů s ním jezdí?“ ptal se dál Augustus. Stařec měl zřejmě jen zřídkakdy příležitost k hovoru. Slova z něho pokaždé jakoby vyhrkla.

„Šest.“

„Kdo žije ve Walls?“ zeptal se Augustus.

Staroch neodpověděl. Setmělo se a Augustus ho taktak viděl sedět na trakaři.

„V týhle řeka ani bobr,“ podotkl Aus po několika minutách.

„Co by tu bobři dělali?“ divil se Augustus. „První strom je dvacet mil daleko a bobři rádi hryžou dřevo. Když máš rád bobry, měl jsi zůstat na severu.“

„Radši sbírám kosti,“ řekl stařec. „Tady nohy suché.“

„Když jsi lovil bobry, dostal ses až do Montany?“ zajímal se Augustus. Odpovědi se nedočkal. Když vyšel měsíc, ukázalo se, že Aus spí, vsedě na trakaři, hlavu na prsou. Augustus byl hladový a unavený. Myslel na jídlo, ale nehnul se z místa, nešel se podívat, jestli je tam něco k uvaření. Zatímco si říkal, že by měl vstát a něco sníst, usnul.

V noci ho vyrušil nějaký zvuk; probudil se a vytáhl pistoli. Už bylo hodně k ránu – hádal podle měsíce –, ale ten zvuk neznal.

Opatrně se otočil a hned viděl, že zvuk pochází od Franka Ause. V noci vstal a posbíral další náklad buvolích kostí. Teď je vyhazoval na pyramidu. Zvuk, který Augusta probudil, bylo klapání a chrastění hnátů, když sjížděly po stěnách pyramidy.

Augustus strčil pistoli do pouzdra a šel se na starého muže podívat.

„Ty jsi zvláštní člověk, Ausi,“ řekl. „Tak se mi zdá, že pracuješ ve dne v noci. Měl ses dát do spolku s Woodrowem Callem. Je do práce stejný blázen jako ty. Škoda že jste spolu nespojili síly, už dávno byste strčili svět do kapsy.“

Frank Aus neodpověděl. Tlačil vyprázdněný trakař do svahu pryč od řeky.

Augustus nasedl na koně a klusal k východu. Po cestě znovu spatřil Franka Ause lopotit se v měsíčním světle. Měl toho k odvozu ještě dost a dost: pláň byla doslova posetá buvolími kostmi. Zřejmě tu zahynulo velké stádo, protože plání se táhla stuha kostí.

Vzpomněl si na svůj první pobyt na vysočině před dlouhými lety. Celé dva dny cválali on, Call a hraničáři podél hlavního jižního stáda – statisíce kusů zvolna táhly k severu. V noci se špatně spalo, protože koně blízkost tolika zvířat zneklidňovala a zvuky stáda k nim doléhaly skoro ustavičně. Ujeli dobrých sto mil a jen zřídkakdy neměli na dohled buvoly.

Přirozeně i k nim dospěla zvěst, že buvoli budou brzy vybiti, ale poněvadž v nich zůstala tak živá vzpomínka na to nespočetné stádo, připadalo jim to neuvěřitelné. Když o tom v Osamělé Holubici diskutovali, shodli se, že zprávy přehánějí – řekněme, že buvolů ubylo, ale vyhynout – nesmysl. Pohled na tu stuhu kostí táhnoucí se prérií jím proto otřásl. Ty stuhy kostí jsou možná všechno, co po bizonech zbylo. Při té myšlence na něj nesmírná pustota prérie zapůsobila jinak. Teď, když odtud zmizely ty miliony zvířat a v závěsu za nimi i většina Indiánů, zely veliké pláně vskutku prázdnotou, nezalidněné, nespásané.

Samozřejmě brzy přijdou bílí; to, co viděl, byl okamžik přechodu: už ne pláně, jak bývaly, a ještě ne, jaké budou, chvíle pravé pustoty s nekonečnými mílemi nespasené trávy, pustina, oživená jen pozůstatky – bizonů, Indiánů, lovců. Augustus si pomyslel, že ti pozůstalci jsou většinou cvoci, jako tenhle starý zálesák, který dnem i nocí pro nic za nic, nesmyslně sbírá kosti.

„Ani se nedivím, že ses ve Waku nevypracoval,“ řekl, spíš k sobě než k starochovi. Frank Aus neměl náladu na řeči, ba ani k naslouchání. Už měl trakař plný a mířil zpátky k ležení.

„Jedu do Walls a zabiju tu mrchu odpadlickou, abys měl klid,“ řekl Augustus. „Nepotřebuješ nic?“

Frank Aus se zastavil, jako by si to chtěl rozmyslet. „Toho psa mi líto. Neměli zabíjet,“ řekl. „Měl jsem ho rád. Zabili ho ti Kiowové, ne Mexikánci. Šest Kiowů.“

„Fajn, šest kulek mám,“ řekl Augustus. „Třeba ty lotry pošlu za tvým psem.“

„Taky zastřelili Bobova koně,“ dodal Aus. „Taky Boba dostali. Položili ho na hranici a upekli ho. Tak to dělají.“

Zvedl trakař plný kostí a vykročil k řece Canadian.

Svítalo, na obzoru byly pláně černé, na švu se zemí obloha šedla. Úsvit byla Augustova oblíbená hodina, ale byla to taky hodina, kdy nejpalčivěji cítil, že je blázen. Nebylo snad čiré bláznovství cválat podél Canadianu sám, snadná kořist pro kdejakou bandu, ke všemu hladový jako vlk? Dostal ho sem řetěz bláznivin: Callovo nepředložené rozhodnutí stát se dobytkářem a jeho vlastní neméně nepředložené rozhodnutí pokusit se o záchranu mladice dost bláhové, aby se dala okouzlit Jakem Spoonem. Nebylo v tom kouska rozumu, musel však uznat, že na takových bláznivinách je něco, co má rád. Rozumná životospráva, o jakou se v životě už jednou nebo dvakrát pokusil, ho pokaždé hned po prvních dnech omrzela. Nedovedla ho nikam, leda k přemíře pití a karbanu. Usoudil, že se mu líp daří v situacích bláznivých.

Když se slunce zatřpytilo v trávě, klusal na východ podél stuhy z buvolích kostí.

Kapitola 55

Opičák John zuřil, že pořád mlčí jako zařezaná. „Sakra, já ti ten tvůj jazyk vážně ušmiknu, jestli honem neotevřeš klapačku!“ Hulákal, povalil ji, sedl si na ni a máchal jí kudlou před obličejem, pokud Psí Čumák nepohrozil, že ho zastřelí, jestli ji nenechá. Lorena se už s jazykem rozloučila. Tak hnusnýho chlapa ještě nepotkala, byl horší než Ermoke a Kiowové, a ti byli hnusný dost. Zavřela oči a čekala, kdy ji zastudí nůž, ale Psí Čumák cvakl kohoutkem a Opičák John neřízl. Ale seděl jí dál na břiše a vztekal se, že z ní nedostanou slovo.

„K čemu by ti to bylo dobrý, kdyby mluvila?“ řekl Psí Čumák. „Já bych s tebou taky nemluvil, ty prcku hnusnej.“

„Ale ta čubka zatracená mluvit umí,“ řekl Opičák John. „Kačer říkal, že s ním mluvila.“

„To je její věc, jestli nechce mluvit,“ řekl Psí Čumák. Byl vyzáblý jako strašák, ale měl nepříčetné oči a Opičák ho radši nedoháněl do krajnosti.

„Sakra, jednou jsme ji koupili,“ řekl Opičák John. „Těch kůží, co jsme za ni dali. Měla by dělat, co jí řeknem.“

„Však ty si přijdeš na svý,“ řekl Psí Čumák. „Ostatně většina těch kůží byla moje. Ty dědku prťavej!“ dodal.

Opičák John byl prcek a byl starý. Vlasy měl špinavě bílé a neměřil ani pět stop, ale na surovosti mu to neubralo. Už dvakrát vytáhl z ohně hořící klacky a mlátil ji. Nemohla se jinak bránit než se co nejpevněji svinout do klubíčka. Brzy měla na zádech a na nohou popáleniny a modřiny, a věděla, že by jí Opičák rád provedl něco horšího, jen kdyby s ní zůstal delší chvíli o samotě, ale Psí Čumák ji měl s ním napolovic a dával dobrý pozor, aby jeho investice nedošla přílišné újmy.

Ačkoli viděla, jak si Modrý Kačer bere kůže, sotva byla jejich výhradním vlastnictvím, jelikož nebránili Kiowům, kdykoli se ukázali – tak každé dva tři dny –, aby si ji odtáhli do svého ležení a užili si svůj díl. V lásce se navzájem neměli, ale ti i oni se příliš báli Modrého Kačera, než aby se porvali.

Jediný, koho nezajímala, byl Kačer. Unesl ji, aby ji prodal, a to taky učinil. Bylo jasné, že nedbá, co s ní dělají. Když byl v táboře, trávil čas čištěním pušky anebo kouřením a jejím směrem sotva pohlédl. Opičák John byl běs, a přece ji Modrý Kačer děsil víc. Jeho studené, prázdné oči v ní budily větší hrůzu než Opičákův vztek nebo potrhlost Psího Čumáka. Strachy z Modrého Kačera nadobro oněměla. Nikdy nebyla řečná, ale její mlčení bylo jiné než někdejší nemluvnost. V Osamělé Holubici svá slova často ztajila, ale v případě potřeby jí hned vytanula: rychle rozvázala, sotva se objevil Jake.

Ale teď ztratila řeč: na jejím místě se usadil strach. Oba běloši věčně mluvili o zabíjení. Modrý Kačer se o tom nebavil, ale věděla, že zabíjí, kdy se mu zamane. Žádný den nepočítala, že se dožije večera – naživu zůstávala jen proto, že se jí chlapi ještě nenabažili. Až je omrzí, zabijou ji. Přemýšlela, jaké to bude, ale nedovedla si to představit. Doufala jedině, že katem nebude Modrý Kačer. Byla tak špinavá a smradlavá, že jí připadalo divné, jak ji chlapi ještě můžou chtít, ale oni byli přirozeně ještě špinavější a smradlavější. Tábořili kousek od potoka, ale žádný se jaktěživ neumyl. Opičák John jí několikrát vylíčil, co jí udělá, jestli se pokusí o útěk – děsné věci ve stylu toho, co jí sliboval Modrý Kačer to ráno po únosu, jenže pokud možno ještě horší. Sešije ji kundu nitěmi z nevydělané usně tak pevně, že nebude s to močit a bude čekat, kdy pukne.

Lorena se snažila vypnout mozek, když s ní takhle mluvil. Tu fintu s mlčením zvládla, teď se učila ještě neslyšet. V noci si někdy říkala, jestli by nešlo naučit se umřít. Kéž by to uměla! Představovala si, jak by zuřili, kdyby se ráno vzbudili a ona by byla mrtvá, a tak by jim už k ničemu nebyla.

Ale téhle fintě ne a ne se naučit. Přála si umřít, avšak neumřela a o útěk se taky nepokusila. Ani nevěděla, kde je, protože kolem dokola se táhly pláně holé a pusté, kam oko dohlédlo. Měli koně, snadno by ji chytili a něco by jí udělali, anebo by ji předali Kiowům. Tím jí Opičák John taky vyhrožoval a barvitě jí líčil, co by s ní Kiowové provedli, kdyby mohli. V noci si ti dva většinou vzájemně líčili, jak Indiáni nakládají se zajatci. Věřila tomu. Často ji mezi Kiowy přepadl mrazivý děs. Mohli si s ní dělat, co chtěli, ale nestačilo jim to – viděla, jak se na ni dívají, když skončili, a ty pohledy ji děsily víc než všechny Opičákovy hrozby. Kiowové se jen dívali, ale v těch pohledech bylo něco, co ji nutilo toužit, aby už byla mrtvá a nemusela se bát.

Modrý Kačer přicházel a odcházel. Některé dny proseděl v táboře a brousil si nůž. Jiné dny byl pryč. Někdy ho Kiowové provázeli, jindy posedávali ve svém táboře a zaháleli. Opičák John jim spílal, ale oni ho neposlouchali. Vysmívali se dědkovi a uštědřovali mu podobné pohledy jako Loreně. Neomezovali svou činnost pouze na ženy.

Jednoho dne objevili Kiowové zchromlou krávu, kterou na prérii zanechalo nějaké stádo. Na jedné noze měla štípnuté kopyto, klopýtala po třech. Kiowové ji pobodávali kopím, až se dostali na dohled tábora. Pak ji jeden praštil do hlavy sekerou a porazil ji. Zabité krávě rozřízli břicho a začali z něho tahat střeva. Nařezali kusy bílých střívek a vymačkávali jejich obsah a hltavě ho polykali. Tak tohle mi sliboval, pomyslila si Lorena. Že ze mě vytáhne střeva jako teď té krávě.

„Koukni se na ty hnusný střevožrouty,“ třásl se odporem Psí Čumák. „Ať se propadnu, jestli bych někdy jedl syrový střeva.“

„Kdo ví, co bys dělal, kdybys měl hlad,“ řekl Opičák John.

„Jakejpak hlad, maj přece celou krávu,“ namítl Psí Čumák.

Poslední zbyteček naděje vkládala Lorena do Psího Čumáka. Byl drsný a potrhlý, ale ne ukrutný jako ten děděk. Když ho zklamala, občas ji udeřil, ale nemlátil ji doutnajícími klacky a nekopal ji do břicha jako dědek. Občas přistihla Psího Čumáka, jak se na ni dívá docela přátelsky. Nelibě nesl, když ji Opičák bil nebo na ni jen sahal. Dával si pozor na jazyk, protože dědek okamžitě vybuchl, ale když ji Opičák sužoval, byl Psí Čumák neklidný, často sebral pušku a odešel z tábora. Opičák John na to nedbal – provozoval své hrubé hrátky bez ohledu na to, jestli byl v ležení sám nebo ne.

Jednou večer přivezl Modrý Kačer z jedné ze svých záhadných výprav pálenku a štědře nalíval jak oběma bělochům, tak Kiowům. Modrý Kačer pil taky, ale střídmě, kdežto Opičák John, Psí Čumák i Kiowové se do hodiny řádně podroušili. Noc byla horká, ale rozdělali veliký táborák a seděli kolem a podávali si dokola flašku.

Lorena se začala děsit. Modrý Kačer na ni ani nepohlédl, ale věděla, že něco visí ve vzduchu. Měl pálenky několik lahví, a sotva jednu dopili, otevřel další. Když se napil, byl Opičák John ještě větší čuně než jindy. Pálenka mu cintala do špinavých vousů. Jednou vstal a močil, ani se neodvrátil.

„To nemůžeš popojít!“ řekl Psí Čumák. „Nechce se mi sedět v tvejch chcankách.“

Dědek močil dál, většinou do ohně, který prskal a syčel, nicméně vedle Psího Čumáka vznikla loužička.

„Moh bych, ale nechce se mi,“ řekl dědek. „Vodprejskni sám, fajnovko, když ti to vadí.“

Modrý Kačer rozprostřel u ohně deku a zachrastil kostkami. Kiowové se hned vzrušili. Ermoke sebral kostky a několikrát si hodil. Každý Indián to jednou zkusil, ale Opičák John kvitoval jejich pokusy s opovržením.

„Ty střevožrouti ani kostky házet neumějí,“ řekl.

„Radši drž hubu,“ řekl Modrý Kačer. „Ermoke by si s potěšením usmažil tvoje játra.“

„Ať to zkusí, a bude jako řešeto,“ řekl Opičák John.

„Zahrajem si,“ navrhl Modrý Kačer. „Už je to doba, co jsem hrál naposled.“

„A co vsadím?“ řekl Psí Čumák. „Mám leda pušku, a bez ní se můžu jít klouzat. Anebo koně.“

„Vsaď koně,“ radil Modrý Kačer. „Třeba vyhraješ.“

Psí Čumák zavrtěl hlavou.

„Moc toho nevím,“ řekl, „ale tolik vím, že by to byla chyba. Tady vod tý řeky se člověk nedostane, pokud není na koni.“

Hodinu nato prohrál proti Modrému Kačerovi své koně. Opičák John je prohrál hned na první hod. Zanedlouho vyhrál Modrý Kačer všechny koně, přičemž nejeden z Indiánů byl tak opilý, že skoro ani nevnímali, co se děje.

Modrý Kačer měl těžkou hranatou tvář – pořád potřásal kostkami v dlani. Občas si hrál s pramenem střapatých vlasů jako holka. Chvílemi si Lorena myslela, že by mohla chňapnout pušku a zastřelit ho – chlapi nechali pušky válet po zemi. Ale když chtěla zastřelit Tinkersleyho, pistole nespustila, a kdyby se pokusila zastřelit Modrého Kačera a nezabila ho, zle by to odskákala. A možná že by si to odskákala tak jako tak; ačkoli měla dojem, že chlapi z něho taky mají strach. Dokonce i Opičák John se měl před Kačerem na pozoru. Třeba by měli radost, že je po něm. Ale nepokusila se o to. Chtěla ho zabít, protože jí naháněl hrůzu, ale ta samá hrůza jí v tom zabránila.

„Tak, teď jsi nás obehrál o veškerý živý inventář,“ řekl Opičák John. „Od Canadianu se víckrát nedostanem.“

„Ještě zbývá ta mladice,“ řekl Modrý Kačer.

„Žena nepatří k inventáři,“ řekl Psí Čumák.

„Ale tahle jo,“ řekl Modrý Kačer. „Už jsem kolikrát koupil i prodal lepší kusy, než je ona.“

„Dobře, ale teď je naše,“ řekl Opičák.

„Jen napolovic,“ připomněl mu Modrý Kačer. „Druhá půlka patří Ermokovi a jeho partě.“

„Mysleli jsme, že ji vykoupíme,“ řekl Psí Čumák.

Modrý Kačer se basově zasmál. „Do tý doby, než seženete peníze, už skoro nebude co kupovat,“ řekl. „Radši byste si měli koupit kozu.“

„Žádnou kozu nechci, zatraceně,“ zaklel Psí Čumák, zneklidněný obratem hovoru.

„Ještě jednou si zahrajeme,“ navrhl Modrý Kačer a zachrastil kostkami před Ermokem. „Vsaď svou půlku tý ženy. Jestli vyhraješ, vrátím ti zpátky koně.“

Ermoke zavrtěl hlavou a krátce pohlédl na Lorenu přes hořící oheň.

„Ne,“ řekl. „Chceme tu ženu.“

„No tak, nenech se prosit,“ naléhal Modrý Kačer s výhrůžkou v hlase. Kiowové se na něho podívali. Oba běloši mlčeli.

Kiowové se začali hádat. Lorena jejich haťmatilce nerozuměla, ale bylo jasné, že jedni hrát chtějí, a druzí ne. Někteří chtěli získat zpátky svoje koně. Ermoke konečně změnil názor, třebaže pořád pohlížel skrz oheň na ni, jako by jí chtěl dát na vědomost, že v tom směru má své plány, ať hra dopadne jakkoli.

Kiowové se konečně dohodli, že se hrát bude, až na jednoho, toho nejmladšího z nich. Byl hubený a vypadal sotva na šestnáct, ale zajímala ho víc než ostatní. Kolikrát v kiowském ležení si ji vzal dvakrát nebo třikrát. Starší muži se smáli jeho lačnosti a snažili se ho rozptýlit, když na ni ležel, ale nebral je na vědomí.

Teď se vzepřel. Nevzhlédl, díval se do země a vrtěl hlavou. Kiowové na něho dotírali, ale on neodpovídal. Jen vrtěl hlavou. Nechtěl riskovat svůj podíl na ni.

„Ten zatracenej čurák zdržuje hru,“ řekl Modrý Kačer Ermokovi. Vstal a poodešel pár kroků do tmy. Slyšeli, jak močí. Kiowové do sebe dál lili pálenku. Ermoke měl najednou chuť si zahrát, chytil mladíčka a cloumal s ním, aby ho donutil k souhlasu, ale výrostek zarputile hleděl do země.

Najednou třeskl výstřel, všichni se lekli a mladík se svezl na záda. Modrý Kačer vstoupil do kruhu světla s puškou v ruce. Indiáni oněměli. Modrý Kačer si zase sedl, pušku položenou na klíně, a znovu zachrastil kostkami. Chodidla mladého Indiána byla ještě ve světle, ale už se nehýbala.

„Na tyhle zatracený Kanaďance je život setsakra lacinej,“ podotkl Opičák John.

„Lacinej, a ještě třeba zlevní,“ řekl Modrý Kačer.

Potom se znovu začalo hrát. O mrtvém chlapci už nepadlo slůvko. Za pár minut ji Modrý Kačer vyhrál zpátky – nejenom ten kus, co patřil Indiánům, ale taky podíl bílých mužů. Psímu Čumákovi se do hry nechtělo, ale umřít se mu nechtělo taky. Hrál a prohrál, a Opičák John taky.

„Že se nestydíš, takhle fixlovat!“ prohlásil Opičák, dost opilý, aby se na nic neohlížel. „Podle mě jsi fixloval už prve, když šlo vo koně, a teď si nás vobral vo ni.“

„Já tu ženskou nechci,“ řekl Modrý Kačer. „Můžete si ji vzít zpátky, chlapi, a koně taky, pokud mi prokážete službičku.“

„Vsadím se, že je to služba jako hrom,“ řekl Psí Čumák. „Co po nás chceš, máme dobýt pevnost?“

Modrý Kačer mlaskl. „Jde po mně jeden plesnivec,“ řekl. „Pustil se na západ, ale dostane se sem zítra nebo pozítří. Chci, abyste ho zabili.“

„Slyšíš, Ermoke?“ dodal. „Dostanete zpátky koně a ženu k tomu. Stačí, když toho dědka zabijete. Pokud vím jede podél Canadianu.“

„To bych rád věděl, kdo ti to řek?“ zeptal se Opičák John.

„Jede za mnou od tý doby, co jsem unes tu ženskou,“ řekl Modrý Kačer. „Ale není žádnej stopař. Pustil se přes Quitaque. Ale teď už na svůj omyl přišel a brzy bude tady.“

„Sakra, ten ji musí nějak chtít, že nelitoval tak dlouhou cestu,“ řekl Opičák John.

„Zabte ho zítra!“ poručil Modrý Kačer s pohledem na Ermoka. „Vem si pár koní a dojeď pro posilu.“

Ermoke byl opilý a vzteklý. „Stačíme na to sami,“ řekl. „Potom bude celá naše.“

„Starýho čerta bude vaše!“ vybuchl Psí Čumák. „Jednou jsme společníci, půlka je naše a vy ji nikam vláčet nebudete.“

„Sklapni, nebo tě vodbouchnu jako toho uvozhřence,“ řekl Modrý Kačer.

„Zjednej si posilu,“ řekl znovu s pohledem na Ermoka. „Nejsem si jistej, jestli vás pět na toho chlapa stačí.“

„U čerta, co je to zač?“ řekl Opičák John. „Pět proti jednomu, to je podle mě slušná přesila.“

„Tahle pětka nedovede střílet,“ řekl Modrý Kačer. „Halekat a hulákat jo, ale střílet ne.“

„To je rozdíl,“ uznal Psí Čumák. „Ale já střílet umím. Jestli ho Ermoke nezastaví, sejmu ho.“

„Někdo z vás by ho měl vyřídit,“ varoval je Modrý Kačer. „Nebo vyřídí on vás.“

Kiowové vstali a odtáhli mrtvého chlapce. Lorena slyšela, jak se ve tmě hádají.

Modrý Kačer seděl na svém místě, pušku na klíně, zdálo se, že klímá.

Opičák John vstal a došel k ní. „Kdo je ten plesnivec?“ zeptal se. „Ty máš manžela?“

Lorena zachovala mlčení. To Opičáka rozlítilo. Chňapl ji za vlasy a praštil ji, až upadla. Sebral klacek a rozpřáhl se, když Psí Čumák zasáhl.

„Polož to!“ křikl. „Už ses jí natloukl dost.“

„Tak ať mi odpoví,“ řekl Opičák John. „Umí mluvit. Kačer to řekl.“

Psí Čumák zvedl pušku. Opičák John pořád třímal klacek.

„Ty by ses mě nestyděl zastřelit kvůli kurvě?“ řekl Opičák John.

„Nezastřelím tě, ale vezmu tě pažbou, jestli ji nenecháš,“ řekl Psí Čumák.

Opičák byl příliš opilý, aby poslouchal. Skočil po Psím Čumákovi a rozpřáhl se na něho klackem, jenže Psí Čumák byl trochu střízlivější. Udeřil Opičáka hlavní. Dědek zavrávoral a klacek mu vypadl z ruky. Potom upadl sám a složil se na klacek.

„Já bych mu nebránil. Proč by ji nemohl zmlátit?“ řekl Modrý Kačer.

„Já nejsem ty,“ řekl Psí Čumák.

V noci se Lorena snažila utřídit si všechno v hlavě. Byla tak hladová, tak unavená, tak vyděšená, že jí mozek špatně pracoval. Někdy se pokoušela na něco si vzpomenout, ale nešlo to – jako by se její mysl a paměť sebraly a někam se schovaly, dokud se jí nepovede líp. Psí Čumák jí daroval starou deku, jinak by musela spát na holé zemi v cárech, které zbývaly z šatů. Omotala si deku kolem těla a uvažovala o tom, co vyslechla. Znamenalo to, že Gus se blíží – ten muž, co na něho Modrý Kačer poštval Kiowy, byl jistě Gus. Už skoro zapomněla, že ji hledá, tak byla zdeptaná. Ale teď na něho jeli Kiowové, a tak se k ní Gus třeba ani nedostane. Těžko se jí věřilo, že by se Gusovi mohlo podařit ji vysvobodit – časy, kdy se znávali, byly tak jiné než tahle svízel. Nedoufala, že se někdy dostane odtud. Modrý Kačer byl strašný. Psí Čumák byla její jediná naděje, ale Čumák se bál Kačera. Dříve či později ji Kačer věnuje Ermokovi nebo jinýmu podobnýmu surovci. Jestli ji tohle čeká, pak je líp, že má v hlavě prázdno.

Za šedivého úsvitu viděla Kiowy odjíždět. Modrý Kačer s nimi mluvil po indiánsku a dal jim hrst kulek, aby měli čím Guse zabít. Vzbudil Psího Čumáka a třásl Opičákem Johnem, dokud se trochu nesebral. „Jestli ho Ermoke nezastaví, sejměte ho vy dva,“ řekl. Potom odjel.

Opičák John vypadal příšerně. Měl krvavou bouli na hlavě a kocovinu. Celou noc spal s obličejem v hlíně a asi ho poštípali mravenci, na jedno oko skoro neviděl, jak mu oteklo. Vstal, ale sotva se držel na nohou.

„Jak mám podle něho střílet?“ zeptal se Psího Čumáka. „Vidím jenom na jedno voko, a ještě to švidravý.“

„Dej si na ten otok trochu bláta,“ poradil Psí Čumák, „to máš jen od mravenců,“ Čistil si pušku.

Kapitola 56

Augustus se trochu hanbil, že tak zpackal své sledování. Vsadil na to, že Modrý Kačer jede na západ, zatímco Indián to ve skutečnosti vzal přes Červenou a rovnou na sever. Call by nikdy takhle neriskoval. Call by pečlivě stopoval celou cestu, anebo by to přenechal Deetsovi.

Krajina kolem Canadianu byla hrbolatá a rozrytá, uhnul proto k jihu, kde se pláň zase vyrovnala. Chtěl pokud možno šetřit koně.

Jel celé dopoledne na východ se zlou předtuchou v srdci. Doufal, že Modrýho Kačera chytí do čtyřiadvaceti hodin, ale zmehlo mu. Ten odpadlík mu ujel. To dlouhé cválání musilo být pro Lorie krušné. Škoda že si nepůjčil Callovu klisnu, ale napadlo ho to až pozdě. Touhle dobou už může být Lorie mrtvá nebo zdolaná. Za svých hraničářských dní kolikrát pomáhal zachraňovat komančské zajatce, a často bylo pozdě, pokud šlo o zajaté ženy. Většinou se pomátly na rozumu a toužily jedině umřít, což se jim většinou podařilo, sotva se dostaly zpátky mezi lidi, kteří je nechali v klidu zhasnout.

Myslel na Lorie, když ho přepadli Indiáni. Kde mohli být schovaní, netušil, protože jel po pláni rovné jako stůl. Napřed slyšel tichý řezavý zvuk, jak se kulky zarývaly do trávy deset sáhů od jeho koně. Později se mu jasněji vybavoval hvizd kulek přesekávajících trávu než praskot výstřelů. Než zřetelně zaslechl výstřely, už se hnal tryskem k jihu. Měl dojem, že Indiánů je deset nebo dvanáct, ale víc mu záleželo na tom, aby jim unikl, než aby je spočítal. Ale za pár minut zjistil, že neujede. Kůň byl vyčerpaný – vzdálenost mezi ním a pronásledovateli se pomalu ale jistě zkracovala.

Nicméně to byla pořád ještě vzdálenost úctyhodná. Doufal, že někde objeví koryto potoka nebo strž – něco, kam by mohl vlézt a krýt se – ale prérie byla plochá, kam oko dohlédlo. Napadlo ho otočit se a vrazit mezi ně; kdyby tři čtyři zabil, třeba by to ty ostatní odradilo. Ovšem pokud mají špetku rozumu, oddělají mu koně; a bude po ptákách.

Kousek na východ se něco zabělalo, zamířil tam – ukázalo se, že jsou to jenom buvolí kosti, další místo, kde zaniklo mnohahlavé stádo. Jak se řítil mezi kostmi, zpozoroval kaliště, kde se generace bizonů vyvalovaly v bahně. Byla to mělká proláklina sotva stopu hluboká, ale řekl si, že se mu už nic lepšího nenaskytne. Indiáni byli sotva minutu pozadu. Seskočil, strhl pušku a nábojnicové pásy a hodil je do buvolího kaliště. Pak vytáhl tesák, omotal si otěže pevně kolem jedné ruky, vbodl nůž koni do krku a přeťal mu krkavici. Vystříkla krev, kůň se zoufale vzepjal, ale Augustus nepopustil, přestože byl celý zalitý krví. Když kůň padl, natočil ho tak, aby ležel napříč kaliště a jeho krev vsakovala do prachu. Jednou se zvíře pokusilo vstát, ale Augustus je strhl zpátky a kůň už zůstal ležet.

V nouzi si nedokázal vymyslet nic lepšího než tenhle zoufalý trik – koně se obvykle vzepnou, když zvětří čerstvou krev. Krom toho se stejně potřeboval za koně schovat: byl by ho mohl zastřelit, ale takhle ušetřil kulku a kdoví, třeba mu pach krve půjde na ruku.

Sotva se ujistil, že kůň už nevstane, zvedl pušku. Indiáni stříleli, přestože pořád ještě byli mimo dostřel. Znovu slyšel svist kulek žnoucích prérijní trávu. Augustus si podepřel hlaveň o kohoutek umírajícího koně a čekal. Indiáni se k němu hnali s jekem – jeden nebo dva máchali kopím, ale to byla zbraň především pro efekt anebo aby ho měli čím pobodávat, až ho zajmou.

Jak čekal, sotva byli padesát šedesát sáhů daleko, začali koně větřit pach čerstvé krve, dosud se řinoucí z rozříznutého hrdla umírajícího koně. Zpomalili, začali se vzpínat a plašit, a v tu chvíli Augustus zahájil palbu. Indiáni upadli ve zmatek, tloukli polekané koně ručnicemi, ale nemohli zvířata přimět k poslušnosti. Dva zůstali stát a Augustus bez váhání zastřelil jejich jezdce. Indián trčící padesát sáhů od něho na koni, který se odmítá hnout, byl ideální terč. Oba muži spadli na zem, ani se nepohnuli. Augustus znovu nabil a setřel si z očí pot. Ta krev mu dala šanci – jinak by ho dohnali a zabili, i kdyby střílel seberychleji a sebepřesněji. Indiáni se pokoušeli donutit koně ke zteči, leč mamě – koně se plašili a uskakovali. Několik jezdců se pokusilo o obchvat z jihu, ale když se otočili, Augustus zastřelil další dva. Potom provedl jeden Indián husarský kousek – hodil svému koni přes hlavu přikrývku a donutil zmateného ryzáka zaútočit poslepu. Chlap vypadal na náčelníka, rozhodně měl nejdelší kopí. Pokusil se vzít kaliště ztečí, pušku v jedné ruce, kopí v druhé, jenže když se pokusil jednou rukou zalícit, pušku pustil. Augustus div nevyprskl smíchy, ale Indián furiantsky vytrval v útoku, byť s holým kopím. Augustus ho zastřelil, když byl sotva třicet kroků od něho; pustil si ho tak blízko k tělu v naději, že se zmocní koně. Indián padl, ale kůň se splašil a Augustus si ho netroufl honit.

Zbytek Indiánů poklesl na mysli. Měli pět mrtvých po pěti minutách boje. Augustus vyměnil patrony a zabil šestého útočníka, než houfek stačil ustoupit. Byl by mohl sejmout ještě jednoho nebo dva, ale řekl si, že v situaci tak prekérní radši nebude střílet na dálku. Třeba mají Indiáni někde poblíž zálohu, i když o tom silně pochyboval. Nejspíš na něho zaútočili všemi silami, které měli po ruce, v kterémžto případě jich zabil polovičku.

Teď, když měl chvilku klidu, zhodnotil Augustus situaci a konstatoval, že nejhorší je, že nemá s kým mluvit. Před chvilkou stál na pokraji smrti, což nelze zrovna označit za nudnou situaci – ale i tomu nejzoufalejšímu boji chybí šťáva, když nemáte s kým probírat jeho zvraty. Svého času ho v boji zajímali ne tak protivníci jako druzi. Nevycházel z úžasu nad tím, jak reagovali ve vypjatých situacích muži, po jejichž boku nejčastěji bojoval.

Například Vočko: ten měl největší starost, aby mu nedošly kulky. Velmi pozorně si vybíral terč, tak pozorně, že než se dostal k výstřelu, bylo mnohdy po boji.

„Nechtěl jsem střelit vedle,“ hájil se, když mu to někdo vytkl. Muselo se uznat, že když už střelil, málokdy se netrefil, ovšem taky proto, že nestřílel na nic, co bylo dál než třicet sáhů.

Taky na Calla byl za boje zajímavý pohled. Teprve v něm mohl plně uplatnit svou bojovnost, a on byl především bojovník. Call rád útočil. Jakmile byl nepřítel v dohledu, neměl stání a vyrazil, často nehledě na vlastní nevýhodu. Před bojem vymýšlel podrobné plány, ale jakmile akce začala, převládlo v něm přání utkat se s nepřítelem a zahladit ho. Call měl v sobě kus zhoubce. Kolikrát zabíjel dál, i když už to nebylo nutné. Když se dostal do varu, těžko vychládal. Sám nikdy nepřiznal porážku, pokud byl naživu, a domníval se, že ani nepřítel není vyřízen – dokud je živý –, aspoň ne nadobro.

Augustus věděl, že v tom nemá Call docela pravdu – lidem se může boj koneckonců znechutit. A našli se také mnozí, kdo byli ochotni podstoupit takřka cokoli, jen aby unikli násilí a smrti.

To Deets naopak chápal. Ten by nikdy nestřelil po prchajícím, kdežto Call nelenil štvát člověka padesát mil a zabít ho, pokud ho ten člověk napadl. Deets bojoval obezřetně a obmyslně – pro toho by ten trik s čerstvou krví nebyl žádná novinka. Úžasný byl Deets, když šlo o nástrahy a léčky. Jako by je čichal ve vzduchu, kolikrát den dva předem, třebaže nemohl mít žádnou určitou stopu. „Jaks to mohl vědět?“ ptávali se ho často, a Deets neměl odpověď. „Prostě jsem to věděl,“ odpovídal.

Šest pozůstalých Indiánů se stáhlo do bezpečí mimo dostřel, ale neodešli. Viděl, jak se radí, jenže byli dobrých tři sta sáhů daleko a rozpálený vzduch se čeřil jako vodní hladina.

Pokud neměli někde nějakou zálohu, nepovažoval Augustus situaci za kritickou. Bylo horko a masařky už bzučely nad rozlitou krví, ale to byla jen banální nepříjemnost. Ráno si naplnil čutoru a řeka byla jen deset mil na sever. Indiáni nejspíš uznají, že propásli svou životní příležitost, a odtáhnou. Ovšem bylo taky možné, že se pokusí o přepad v noci, ale to on už tu nebude. Jen co se setmí, zamíří k řece.

Šest Indiánů setrvalo na místě celé odpoledne. Občas po něm vypálili v naději, že jim bude přát štěstí. Konečně jeden odjel na východ a vrátil se asi za hodinu s bělochem, který si postavil trojnožku a začal ho ostřelovat padesátikalibrovou buvolačkou.

To byla nemilá komplikace. Augustus musel honemhonem vykopat mělkou jámu na druhém boku koně, kde byla mnohem větší kaluž krve a přesila masařek. Ovšem horší než masařky byly padesátikalibrové kulky, z nichž se během příštích šedesáti minut několik zarylo do mršiny. Augustus se pilně zakopával. Ještě štěstí, že ten chlap nebyl moc dobrý střelec – plno kulek mu hvízdlo nad hlavou, jen jedna nebo dvě se trefily do sedla a odskočily.

Když buvolobijce zas jednou nabíjel, Gus rychle zdvihl hlaveň, aby vyrovnal distanci, a vypálil. Střela bělocha minula, ale ranila jednoho z koní. Koňský kvil střelce znervóznil tak, že svou trojnožku stáhl o dalších padesát sáhů. Augustus zalehl a čekal, až se setmí, což už nemohlo trvat víc než hodinu. Střelec ho držel v úkrytu, dokud se nesetmělo – ale sotva byla tma tak hustá, že se nedalo střílet, vytrhl Augustus zpod mrtvého koně sedlo a vykročil na západ a cestou se zásobil munici u mužů, které zabil. Nenašel toho moc, ale jeden z padlých měl docela pěknou pušku a Augustus si ji pro jistotu vzal. Nosit sedlo byla otrava, ale skýtalo přece jen jakýsi štít: kdyby ho zaskočili někde na rovině, mohl by to být jediný kryt, který měl k dispozici.

Jak tak postupoval od mrtvoly k mrtvole a sbíral kulky, s úžasem najednou uslyšel praskot výstřelů od východu. To bylo divné. Buďto se Indiáni začali vraždit navzájem, anebo se na scéně objevil nový činitel. Potom výstřely přestaly a bylo slyšet dusot cválajících koní – Indiáni patrně vyklidili pole.

Nečekaný vývoj událostí zvrátil jeho rozhodnutí. Hodlal podniknout ostrý výšlap k řece se sedlem na ramenou, ale jestli se tu poblíž vyskytli nějací cizinci, třeba se budou chovat přátelsky a on se nebude musit vláčet s těžkým sedlem. Třeba do skupinky divochů náhodou narazil skaut některého stáda, ačkoli hlavní dobytčí trasy ležely víc na východ.

Rozhodně by byla chyba nechat takovou možnost bez povšimnutí; proto zamířil nazpátek směrem k střelbě. Na nebi zůstalo ještě trošku světla, ačkoli při zemi už byla tma. Čas od času zůstal Augustus stát a poslouchal, a zprvu neslyšel nic. Pláně byly tiché.

Když zastavil potřetí, měl dojem, že slyší hlasy. Slabounce, ale zněly anglicky, což bylo povzbudivé. Opatrně se k nim blížil, snažil se dělat co nejméně hluku. Bylo těžké nést sedlo tak, aby občas nezavrzalo, ale bál se je odložit ze strachu, že by je potom ve tmě nenašel. Pak uslyšel frknout koně a jiného koně cinknout uzdičkou. Už nebyl daleko. Zastavil se a čekal, až vyjde měsíc. V jeho svitu pak udělal ještě pár kroků v naději, že něco uvidí. Místo toho uslyšel cosi jako tlumenou rozepři.

„Kdo ví, kolik jich je,“ řekl jeden hlas. „Může se tu klidně ochomejtat pět set Indiánů, co my víme!“

„Můžu to zjistit,“ řekl jiný hlas. Dívčí hlas, k jeho údivu.

„Ty mlč,“ obořil se první hlas. „Že umíš chytat králíky, ještě neznamená, že dokážeš vyslídit Indiány.“

„Najdu je, to je maličkost!“ prohlásil dívčí hlásek.

„Oni najdou tebe, a můžeš mluvit o štěstí, když si z tebe neudělají guláš,“ zněla odpověď.

„Pět set jich asi nebude,“ mínil třetí hlas. „Nemyslím, že v těchhle končinách ještě žije pět set Indiánů.“

„Nás by stačila vyřídit i pouhá stovka,“ podotkl první hlas.

„To bych rád věděl, po kom stříleli, když jsme se ukázali,“ řekl druhý muž. „Stříleli z buvolačky, to vím určitě, ale na buvola sotva.“

Augustus si řekl, že lepší úvod si nemůže přát, a tak si odkašlal a zahlaholil:

„Stříleli po mně. Jsem kapitán McCrae a jdu k vám.“

Když to řekl, ustoupil pár kroků stranou, poněvadž ze zkušenosti věděl, že někteří chlapi bez rozmyšlení vystřelí při každém leknutí. Nic není tak nebezpečné jako vejít do tábora vyjukaných zálesáků.

„Nebojte se, nestřílejte, jsem přítel,“ řekl, když zahlédl obrysy koní proti nebi.

„Chodit potmě, to je hrůza,“ dodal neméně hlasitě – ne že by to považoval za nějak inteligentní poznámku. Měla pouze cizince upokojit.

Potom uviděl u koní stát čtyři lidi. Bylo příliš tma, aby se o nich dalo říct něco bližšího, ale hodil sedlo na zem a šel si s nimi potřást rukou.

„Dobrý večer,“ pozdravil a muži si s ním potřásli rukou, ale žádný nic neřekl. Zřejmě jim úžas nad jeho zjevením vzal řeč.

„Tak to bychom měli,“ řekl Augustus. „Jsem Augustus McCrae a hledám banditu jménem Modrý Kačer. Neviděli jste ho náhodou?“

„Ne, zrovna jsme přijeli,“ řekl jeden z mužů.

„Už jsem o něm slyšel,“ řekl druhý. „Jmenuju se July Johnson. Jsem šerif z Fort Smith v Arkansasu a tohle je můj zástupce Roscoe Brown.“

„July Johnson?“ podivil se Augustus.

„Ano,“ řekl July.

„Páni, to se teda povedlo,“ řekl Augustus. „Čekali jsme, že se ukážete dole v Osamělý Holubici, a já se s vámi sejdu na kansaských hranicích. Jestli pořád hledáte Jaka Spoona, tak jste o takových tři sta mil vedle.“

„Mám něco naléhavějšího na práci,“ prohlásil July dost úředně.

Augustovi připadal mladý, ačkoli v té tmě se to dalo těžko určit. Hlavně hlas byl chlapecký.

„Jak vidím, cestujete s rodinou,“ podotkl. „Většina mužů zákona nechává děti doma. Anebo jste ty fakany sebrali někde po cestě?“

Nikdo neodpověděl. Jen tak stáli, jako by odpověď byla příliš složitá.

„Koně vám zastřelili Indiáni?“ zeptal se July.

„Ne, zabil jsem ho sám,“ řekl Augustus. „Kryl jsem se za ním. Na těchhle pláních se člověk nemá kam schovat. Slyšel jsem střelbu. Taky jste někoho z těch fešáků zabil?“

„Sotva,“ řekl July. „Ale snad jsem ranil toho buvolobijce. Ve snu jsme tu nečekali Indiány.“

„Odpoledne jsem jich zabil šest,“ řekl Augustus. „Ze začátku jich bylo tak dvanáct, nepočítaje v to toho bělocha. Pracujou nejspíš pro Modrýho Kačera. Unesl jednu ženu a já se za ním rozjel. Ti fešáci mě asi měli pozdržet.“

„Doufám, že jich nebude přesila,“ řekl Roscoe. „Ještě jsem jakživ žádnýho Indiána nezabil.“

Ve skutečnosti nikdy nikoho nezabil a ani mu nepřišlo na mysl, že by to někdy mohlo být nutné. Násilná smrt nebyla ve Fort Smith jev neznámý, ale také ne obvyklý. Když Indiáni obrátili ručnice proti nim a začali střílet, utrpěl otřes. Teprve když viděl, jak July vytáhl pušku a palbu opětoval, rozednilo se mu, že čelí přepadení, Vytáhl pistoli a několikrát vystřelil – Indiánů se to netklo, ale July to nesl nelibě.

„Jen plýtváš kulkama, tak daleko pistole nikdy nedonese.“

Ale pak se Indiáni obrátili na útěk, takže to tolik nevadilo.

„Jaký máte plán, pane Johnsone?“ zeptal se Augustus zdvořile, „jestliže je vaše záležitost naléhavá, sotva se vám bude chtít přerušit cestu a být mi nápomocen při zneškodnění Modrýho Kačera.“

Měl pravdu – Julymu se nechtělo zastavit se, dřív než najde Elmiru. Být sám, cválal by dvacet hodin denně a odpočíval čtyři. Jenže zdaleka nebyl sám. Roscoe byl vyděšený a od rána do večera líčil své strachy. Joe si nestěžoval, ale byl utrmácený, většinu cesty proklímal v sedle, a když zůstali stát, vmžiku tvrdě usnul.

Jediná Janey tím tempem netrpěla, třebaže většinou šla pěšky. Když zastavili, beze slova zastala všechny tábornické práce. A byla vždycky vzhůru a ochotna k odjezdu, kdežto Roscoe a Joe se ráno taktak motali a trvalo jim to půlhodinu, než osedlali koně.

Najednou se mezi nimi zčistajasna octl Texaský hraničář – a zrovna jeden z těch, co se bratříčkovali s Jakem. Byl opěšalý a pomoc byla daleko, nemohli jen tak odjet a opustit ho. Nadto se v okolí potloukali nepřátelští Indiáni, a to situaci ještě komplikovalo.

„Nic moc jsem neplánoval,“ souhlasil July poctivě. „Zdá se mi, že kdykoli si udělám nějaký plán, stane se něco, co všechno změní.“

„Jo, život je klikatá řeka,“ souhlasil Augustus. „Mimochodem, když mluvíme o řece, Canadian je kousek na sever odtud. Ti frajeři určitě táboří někde u vody.“

„Co mi radíte?“ zeptal se July. „Vy se tu vyznáte.“

„Řeka má hluboký koryto,“ řekl Augustus. „Jestli nás čeká boj s Indiány, líp se ubráníme v údolí než tady na rovině.“

„Říkáte, že ten člověk unesl nějakou ženu?“ vzpomněl si July.

„Ano, děvče, co cestovalo s námi.“

„Tak si myslím, že bysme s vámi měli jet k řece,“ řekl July. „Sedněte si za mě, a Roscoe si může naložit vaše sedlo.“

„Jestli váš chlapec není ozbrojený, třeba by se mu hodila puška,“ řekl Augustus. „Jeden z těch fešáků, co jsem zastřelil, měl pěknou vinčestrovku a ten hoch vypadá už dost velký na to, aby uměl střílet.“

Podal ručnici Joeovi, který se v ohromení zmohl pouze na „děkuju“. „Je nabitá?“ zeptal se a rukou leštil hladkou pažbu.

„To víš, že je, na to můžeš vzít jed,“ řekl Augustus. „Jen dávej pozor, abys zastřelil někoho z nich, a ne někoho z nás.“

Vyšplhal se za Julyho a vyjeli na sever. Joe zářil pýchou, že je teď taky ozbrojený. Držel jednu ruku na pažbě v očekávání, že na ně Indiáni každou minutou zaútočí.

Ale k řece se dostali bez problémů. Ani moc dlouho nejeli, když v měsíčním světle zahlédli stříbrnou stuhu řeky. July zastavil tak znenadání, že Joe málem vrazil do jeho koně. On a pan McCrae se dívali na cosi dole po proudu. Zprvu neviděl Joe nic zvláštního, ale pak si všiml plamínku daleko po proudu.

„To budou oni,“ řekl Augustus. „Řek bych, že si kvůli nám nedělají starosti, jinak by nerozdělávali tak velký táborák. Netuší, že se na ně už brzy snese hněv Hospodinův. Drzé zločince jakéhokoli plemene nesnáším a přičiním se, aby složili ze svých skutků počet.“

„Radši půjdu s vámi,“ řekl July. „Nevíte, kolik jich je.“

„Nejdřív se utáboříme,“ rozhodl Augustus. „Potom si to rozvážíme.“

Popojeli asi míli proti proudu a zůstali stát při ústí jakéhosi hlubokého potoka.

„Nic lepšího nenajdeme,“ soudil Augustus. „Potřeboval bych jenom, abyste mi přes noc půjčili koně. Do snídaně vám ho vrátím a dost možná ještě pár dalších nádavkem.“

„Chcete se proti nim vypravit sám?“ podivil se July.

„Je to moje řemeslo,“ řekl Augustus. „Sotva jich bude moc. Jen aby byl mezi nimi taky Modrej Kačer.“

Roscoe nevěřil svým uším. Už takhle ho obcházela hrůza, a tady ten cizinec se chystá vyrazit do boje docela sám.

„A kdyby jich bylo jen deset,“ řekl. „Myslíte si, že stačíte pobít deset chlapů?“

„V noci se lidi dají snadno vyděsit,“ řekl Augustus. „Čekám, že se jich většina rozprchne. Ale pana Kačera sprovodím ze světa – pokud ho uvidím. Tohle je poslední žena, kterou unesl.“

„Myslím, že bych měl jít s vámi,“ nabídl se July. „Třeba vám budu nějak nápomocný. S mládeží tu může zůstat Roscoe.“

„Díky, ale radši byste měl zůstat se svými lidmi, pane Johnsone,“ řekl Augustus. „Neměl bych takové obavy. Nezapomeňte, že máte na starosti nezkušeného zástupce a dvě děti. Krom toho, jak jste říkal, máte před sebou nějakou neodkladnou záležitost. Podniky tohohle druhu jsou riskantní. Postavíte se do cesty nějaké kulce, a vaše záležitost zůstane nevyřešena.“

„Myslím, že bych vás měl doprovodit,“ řekl July. Přišlo mu na mysl, že v tom táboře je třeba Ellie. Někdo mohl unést i ji stejně snadno jako tu Texasanku. Kořalečníci by se sotva postavili únoscům na odpor. Přirozeně nebylo pravděpodobné, že ji tam najde, ale co už bylo pravděpodobné? Měl pocit, že by se tam měl aspoň mrknout.

Tak nebo tak, ten muž potřeboval pomoc, a sotva může být nebezpečné, nechá-li Roscoea a ty dvě mláďata v ležení pár hodin o samotě.

Potřebují si všichni tři odpočinout.

Augustus si uvědomil, že by se mu pomoc hodila vzhledem k tomu, že nevěděl, kolika mužům bude muset čelit. Naštěstí si bojové schopnosti průměrného muže cenil velmi nízko. Většina mužů nemá žádnou průpravu, ba dokonce i mezi bandity převažovali břídilové, když došlo k akci. Málokteří uměli dobře střílet, a ještě míň jich mělo mozek schopný vymyslit nějaký strategický tah.

Bohužel Modrý Kačer očividně patřil k těm vzácným exemplářům, co dovedou myslet. Únos Loreny naplánoval dokonale. Ostatně jinak by nepřežil dvacet nebo ještě víc let divých hrátek v divočině; dalo se čekat, že s ním nebudou žerty, pokud na něho padne.

Jenže nejspíš na něho nepadne. Patrně ženu prodal a odjel a poslal tlupu Kiowů na trasu, aby se postarali o každého, kdo se naskytne. Patrně všechno, oč půjde, bude sejmout dva tři zvlčilé buvolobijce, chlapy příliš líné, aby si našli poctivou práci, když bizoním stádům odzvonilo.

Augustus váhal, má-li k podniku přibrat venkovského balíka z Arkansasu. Všechno, co o šerifovi věděl, bylo, že před ním utekl Jake Spoon, ale z toho se nedalo moc vyvozovat. Ten mladík byl nováček, který nikdy nezažil boj na prérii, a možná boj vůbec. Nedalo se ani říct, jestli se o sebe dokáže postarat v případě nouze. Kdyby ne, bylo by lepší nebrat ho s sebou – ale jak to má člověk vědět před bojem?

„Co bude s námi, jestli vás zabijou?“ zeptal se Roscoe. Ta otázka se mu hrozivě tměla v mysli.

„Jeďte zpátky na jihozápad tak rychle, jak to svedete,“ řekl Augustus. „Jakmile se dostanete k dolnímu toku, budete mít vyhráno. Stačí popojet kousek na východ, určitě narazíte na nějaká stáda.“

„Žádný strachy, vrátíme se,“ řekl July. „Musím pomoct kapitánovi, ale brzy se vrátíme.“

Augustovi z toho nebylo volno, ale už se nepokusil Julyho Johnsona odradit. Nechali koně hodinu odpočinout, potom připjali Augustovo sedlo na Roscoeova velkého valacha a odjeli. Když se dostali na návrší nad řekou, zase uviděli směrem na východ tu červenou jiskřičku a pustili se k ní.

„Nechci být všetečný, ale jaká neodkladná záležitost vás vede?“ zeptal se Augustus.

July váhal s odpovědí. Roscoe a Joe se na něho na rozloučenou tak divně dívali, a ten pohled ho tížil. Jakoby oba byli jeho děti – oba u něho hledali bezpečí. Jenom Janey jako by si nic nedělala z toho, že se octla sama na řece Canadian.

„Milý pane, jde o mou manželku,“ řekl. „Zmizela z domova. Třeba unesli také ji.“

Augusta ta shoda okolností pobavila. Oba se štvou prérií kvůli ženám. Ale nic neřekl. Muž, kterému odešla žena, bývá v tomto punktu nedůtklivý a snadno zranitelný. Okamžitě změnil téma.

„Jake zastřelil vašeho bratra?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl July. „Podle mě to byla nešťastná náhoda, ale uložili mi ho přivést zpátky. Ale napřed bych radši našel Elmiru.“

Jeli mlčky sedm osm mil rozeklaným krajem. Augustus si myslil, jaký zvláštní člověk je Jake, když se nedá únosem ženy vyrušit z hraní karet nebo co to zrovna podniká.

Kdykoli vyjeli na vršek a spatřili světýlko táboráku, snažil se July uklidnit, připomínal si, že by to byl skoro zázrak, kdyby tam Elmiru našel. A přece se neubránil naději. Někdy se v něm vzedmula taková úzkost, že nevěděl, jak dlouho ještě vydrží nevědět, kde vlastně Elmira je.

Konečně, když měli k ležení sotva míli, přitáhl Augustus otěže. Sesedl, aby poslouchal. V tiché noci na otevřené pláni se hlasy nesou daleko, a třeba by z nich mohl vysoudit, proti kolika lidem vlastně stojí.

July taky sesedl a čekal, až mu Augustus vysvětlí svůj plán. Byli sotva sto sáhů od řeky, a zatímco poslouchali, uslyšeli, jak ve vodě o kus níž po proudu něco šplouchá.

„Třeba je to bizon,“ zašeptal July. „Pár jsme jich viděli.“

„Spíš to bude kůň,“ řekl Augustus. „Buvol by nikdy neplaval přes řeku tak blízko tábora.“

Podíval se na svého společníka, překvapen úzkostí v jeho hlase.

„Podnikal jste už takové výpravy často, pane Johnsone?“ zeptal se.

„Ne,“ přiznal July. „Nic podobného jsem ještě nezažil. To nejhorší, co se u nás v Arkansasu vyskytne, jsou lupiči.“

„Vezmeme koně ještě kousek blíž,“ řekl Augustus. „Nesmějí řehtat. Jestli se nám povede dostat se nepozorovaně k jejich ležení tak na sto kroků, máme vyhráno. Vezmeme je ztečí, to bude nejlepší. Dřív nás uslyší než uvidí, a to je vyleká, a my budeme mezi nimi, než se vzpamatují. Střílejte pistolí, pušku si šetřte. Budeme pálit zblízka. Když nám někdo uklouzne, otočíme a zopakujeme nájezd podruhé.“

„Nesmíme podupat ženy,“ řekl July.

„Žádný strach,“ řekl Augustus. „Už jste někoho zabil?“

„Ne,“ řekl July. „Neměl jsem to zatím zapotřebí.“

Že jsem tě bral s sebou, pomyslel si Augustus, ale neřekl to.

Kapitola 57

Psí Čumák umíral a věděl to. Kulka zasáhla žebro a odrazila se do střev. Zůstala mu v těle a nikdo se ji nepokoušel vyndat. Ležel na čabrace zalit smrtelným potem, a Modrý Kačer byl zvědavý jen na to, kolik lidí bylo v partě, která ho postřelila.

„Tři koně,“ řekl jeden z Kiowů, ale Psí Čumák si nemohl vzpomenout, jestli byli dva nebo tři.

„Už se stmívalo,“ řekl. Celou jednu stranu těla měl zakrvácenou. Chtěl vidět holku, ale Modrý Kačer si k němu dřepl a zacláněl.

„McCrae jsi netrefil ani jednou?“ ptal se.

„Schoval se za koně,“ řekl Psí Čumák. „Jednou jsem ho snad trefil. Ale nevím.“

„Zabijem ho zejtra,“ řekl Opičák John. „Nemá koně a třeba nebude moct na nohy.“

„To sotva,“ řekl Modiý Kačer. „Jak ho znám, napochoduje sem zítra pěšmo a vyřídí pozůstalý, pokud to neudělá už dneska v noci.“

„Strašně to bolí,“ řekl Psí Čumák. „Zastřel mě radši hned.“

Modrý Kačer se rozesmál. „Na tebe je škoda kulky,“ řekl. „Opičák tě může podříznout, jestli se mu bude chtít.“

Ale Opičák John se držel opodál. Dělal si starosti a Kiowové taky. Pořád cvakali kohoutky. Měli chuť na pálenku, ale Modrý Kačer jim nenalil.

Psí Čumák se podíval na dívku. Seděla s rukama ovinutýma kolem kolenou. Modrý Kačer si šel osedlat koně. Když se vrátil k ohni, kopl ji. Kopal do ní, dokud neupadla na záda a nezůstala ležet na boku, schoulená do klubíčka.

„Co ti udělala?“ zeptal se Psí Čumák.

Modrý Kačer se k němu obrátil a kopl ho do žeber, až zařval bolestí a skulil se z pokrývky.

„Starej se vo sebe, zatraceně,“ řekl Modrý Kačer.

„Ty tu nezůstaneš?“ zeptal se Opičák úzkostlivě.

„Tos uhod,“ řekl Modrý Kačer. „Zjednám si lepší kabrňáky. Je vás tucet, a nedokázali jste vyřídit jedinýho chlapa. A na tu druhou partu jste ani nezaútočili. Bylo to nejspíš pár skotáků.“

Psí Čumák se pokusil překulit zpátky na svou čabraku, ale neměl sílu. Kiowové mu už vzali pušku a podělili se o náboje, takže ani zastřelit se nemohl. Měl ve vaku břitvu a možná že by si dokázal podříznout krk, ale vak byl na druhé straně ohně, kam se nikdy nedokáže doplazit.

Modrý Kačer kopl Lorenu ještě dvakrát. „Neprodejný zboží,“ řekl. „Ať si ji vemou Kiowové.“

„A co já?“ zeptal se Opičák John. „Co bude s mojí půlkou?“

„Vyhrál jsem ji v kostkách, a tu indiánskou půlku taky,“ řekl Modrý Kačer.

„Tak proč ji těm psům dáváš celou?“ řekl Opičák John. „Dej ji mně.“

„Ne, chci, aby ji vyřezali,“ řekl Modrý Kačer. „Třeba je to trochu vzmuží, takže se zítra seberou a tu svini hraničářskou jak se patří uštvou.“

„Zatraceně, já umím bejt taky zlej,“ řekl Opičák John. „Však já mu ukážu, jestli sem přijde.“

Modrý Kačer nasedl. „To si jen namlouváš,“ řekl. „A jestli se tu McCrae ukáže, tak sebou koukej švihnout, nebo tě prošpikuje olovem, než řekneš švec. Zabil Ermoka, a Ermoke byl třikrát větší kabrňák než ty.“

Otevřel sedlový vak, vytáhl láhev pálenky a hodil ji Indiánům. Pak jim něco pověděl v jejich řeči a odcválal k řece.

Lorena ležela, kam padla, a poslouchala Čumákovo sténání. Sípavě zachrčel při každém nádechu. Na ráně se mu dělaly krvavé bubliny. Lorena se opřela o kolena a ruce a zvracela hrůzou. Kiowové pili a dívali se na ni. Měla chuť utéct, ale byla příliš slabá. A stejně by ji chytili, kdyby udělala krok. Odplazila se od zvratků a klesla, příliš zdolaná a zděšená, aby se mohla hnout. Opičák John si odsedí od ohně a křečovitě svíral pušku. Ani se na ni nepodíval – ten jí nepomůže. Neměla šanci.

„Zastaň se jí, Opičáku,“ hlesl Psí Čumák slabě.

„Sakra, copak můžu,“ řekl Opičák John. „Slyšels ho. Dal jim ji –“

Jeden z Kiowů porozuměl, o čem je řeč, a rozlítil se. Vytáhl tesák a hrozivě stanul nad Psím Čumákem. Psí čumák sténal dál. Kiowa si mu sedl na prsa a Psí Čumák slabě vyjekl. Indiáni se na něho svorně vrhli. Byl tak slabý, že ani ruku nepozdvihl. Jeden Kiowa mu rozřízl opasek a druzí dva mu stáhli kalhoty. Vymiškovali ho, než Lorena stačila odvrátit hlavu. Další Indián mu odborně přeřízl čelo a začal strhávat vlasy. Psí Čumák zařval znovu, ale jeho hlas brzy zdusilo krvavé moudí, které mu Kiowové vecpali do chřtánu střenkou nože. Kštice brzy povolila a Indián si skalp přivázal na své kopí. Psí Čumák s louží krve mezi nohama lapal po dechu. Ještě nebyl mrtvý. Lorena si tiskla tvář do loktů, ale pořád slyšela, jak sténá a chroptí. Přála si, aby už byl mrtvý – přece to nemůže být tak těžké umřít.

Čekala, že se každou minutou vrhnou na ni, ale nestalo se. To, co provedli Psímu Čumákovi, je rozjařilo, podávali si teď flašku s pálenkou.

Opičák John byl asi stejně vyděšený jako ona. Mlčky seděl u ohně, jednou rukou svíral pušku, druhou si potahoval špinavé vousy. Tu a tam na něho některý Kiowa něco křikl v jejich řeči, ale on neodpovídal.

Jak tak ležela tváří skoro na zemi, zaslechla koně první, jenže nevěděla, co to vlastně je a jestli je to k dobrému. Byl to dusot – kdoví, třeba si to Kačer rozmyslil a vrací se pro ni.

Kiowové zpívali a pili, dva ještě máchali zkrvavenými noži, a tak nic neslyšeli, ale Opičák John najednou cval zaslechl. Vyskočil a zvedl pušku, ale než stačil vypálit, ozval se z temnoty výstřel, Opičák John pustil pušku a posadil se s ústy otevřenými, jako by chtěl něco říct.

Lorena to viděla, a v tom okamžiku se přehnali nad Opičákem dva koně, aniž se ho dotkli, a skočili mezi Kiowy. Jeden Kiowa vyrazil ryk ještě zoufalejší a hrůznější, než byl prve řev Psího Čumáka. Sotva ji napadlo, že to bude Gus, viděla, jak žene koně doprostřed Kiowů. Zastřelil nejdřív toho, co ječel, a pak ty dva s nožem, střílel v jízdě bambitkou rovnou do srdce. Další Kiowa se chopil kopí s Čumákovým skalpem, ale než se mohl rozehnat, Gus srazil i jeho. Pátý to dostal, když sahal po pušce. Poslední Kiowa zmizel ve tmě, a Gus se za ním pustil na koni. „Dorazte ty, co ještě žijou,“ houkl na druhého muže. Jen co ten druhý sesedl, zazněl v temnotě výstřel. Muž zůstal stát u svého koně a naslouchal. Ozval se další výstřel a potom koňský cval. Lorena si myslela, že je po všem, ale najednou po muži u ohně vypálil Opičák John. Rána šla vedle a cizinec pomalu zvedal svou pistoli, ale než vystřelil, vjel do kruhu světla Gus a ranou z pušky Opičáka definitivně složil.

Potom ji vzal do náruče, ale pušku měl ještě pořád v ruce. „Kde je Modrej Kačer, Lorie?“ zeptal se. „Byl tu večer?“ Lorena úporně sbírala myšlenky. Odvykla si mluvit a teď, když mluvit chtěla, nenacházela slova. Zírala na Guse a rozplakala se, ale odpověď na jeho otázku ze sebe nevypravila.

„Byl večer tady?“ zeptal se Gus znovu. „Jen tohle mi pověz, dál tě nebudu trápit, dokud ti nebude líp.“

Lorena kývla. Modrý Kačer tu byl. Na víc se nezmohla.

Gus vstal. „Vraťte se ke svým,“ řekl druhému muži. „Okamžitě.“

„Já nezastřelil ani jednoho,“ řekl jeho společník. „Vy jste je všecky postřílel sám.“

„Na tom nesejde,“ řekl Augustus. „Nemůžu to děvče opustit a ona není schopná rychlé jízdy. Vraťte se ke svým. Jestli se Lorie udrží v sedle, přijedeme za vámi, jak to půjde.“

„Zabil jste i toho, co utekl?“ zeptal se July.

„Jistě,“ řekl Augustus. „Před koněm člověk neuteče. Seberte se a pospěšte si. Při řece se potlouká nebezpečný lotr a já silně pochybuju, že si s ním ten váš zástupce poradí.“

A co když já si s ním taky neporadím? pomyslel si July, hledě na Psího Čumáka. Nešťastník si vytáhl genitálie z úst a pořád ještě dýchal. Při pohledu na krvavou kaluž, ve které ležel, se Julymu zvedl žaludek. Odvrátil se, aby nemusel zvracet.

„Já tady ty mrtvé srovnám, pane Johnsone,“ řekl Augustus. „Vím, že je to pro vás otřes. Nemá to nic společného s hospodskou rvačkou v Arkansasu. Ale musíte to překonat a spěchat ke svým.“

„Zabijete ho?“ zeptal se July a vyhnul se pohledu na Psího Čumáka.

„Jo, jestli mu to nepůjde rychle,“ řekl Augustus.

Než July zdolal druhé návrší, uslyšel pistoli znova.

Kapitola 58

„Myslíš, že je uslyšíme, až budou po sobě střílet?“ zeptal se Joe.

„Sotva,“ řekl Roscoe. „Ten táborák leží dost daleko. A taky je možný, že jsou to jenom skotáci a k žádnýmu boji nedojde.“

„Ale Indiány jsme viděli,“ řekl Joe. „Sázím se, že jsou to oni.“

„Třeba máš pravdu,“ připustil Roscoe. „Ale třeba se lekli a utekli.“

„Doufejme, že neutekli naším směrem,“ řekl Joe. Bylo mu hanba si to přiznat, ale v životě se ještě tak nebál. Jindy, když se utábořili, byl tak rád, že je přestávka, že jenom rozvinul přikrývku a usnul; tentokrát sice přikrývku rozestřel taky, ale nemohl usnout. Poprvé za tu dobu byl bez Julyho a sám se divil, jak mu je bez něho úzko. Zakázali jim rozdělávat oheň, a tak seděli potmě. Zima jim sice nebyla, ale u ohně by člověku bylo přece jen veseleji.

„July je určitě pobije, viď?“ ptal se několikrát.

„Ten Texaskej hraničář jich už zabil šest,“ řekl Roscoe. „Třeba pobije i zbytek a July ušetří munici.“

Joe držel svou novou pušku. Několikrát natáhl kohoutek a zase ho pustil. Snad Indiáni počkají do rána, když už to musí být, za světla by se líp střílelo.

Janey seděla opodál. První uviděla Indiány a přiběhla s tou zvěstí k Julymu. Roscoe jí zprvu nechtěl věřit, ale July jí věřil. Několikrát vystřelil, když Indiáni začali pálit.

Roscoeovi chyběly stromy. Celý život prožil mezi stromy a ani nepomyslil, jaká je to výhoda. Bral stromy jako samozřejmost, a tak utrpěl otřes, když na prérii odhalil, že existují končiny, kde stromy nerostou. Tu a tam zahlédli nějaký ten strom u vody, ale bylo jich málo a nebyly to pořádné stromy, spíš keře. Člověk se o ně nemohl opřít, což rád dělával.

Ovšem teď ho July opustil u řeky, kde nerostl ani keříček. Bude muset spát natažený na zemi anebo prosedět celou noc bez opory. Obloha zbělela měsíčním svitem, ale neskýtala dost světla, aby bylo pořádně vidět. Brzy začal být Roscoe silně nervózní. Kam se podíval, viděl věci, které se podobaly Indiánům. Očistil pistoli pro případ, že by to vážně byli Indiáni.

Když odjistil pistoli, Joe odjistil pušku. „Viděl jsi někoho?“ zeptal se znepokojeně.

„Dost možná,“ připustil Roscoe.

„Kde?“ zeptala se Janey.

Když Roscoe ukázal, hned se tam rozběhla. Roscoe sotva věřil svým očím – ale co jiného se dalo od té divoženky čekat.

„To je jenom keř,“ hlásila Janey, když se vrátila.

„Mohla bys být ráda,“ řekl. „Být to Indián, už bys byla bez skalpu.“

„Co myslíš? Je už po boji?“ zeptal se Joe. „Byl bych rád, kdyby už byli zpátky.“

„To si počkáme nejspíš do rána, než se vrátí,“ řekl Roscoe. „Radši si trochu odpočiňme. Jen co se July vrátí, požene nás dál hledat tvou matku.“

„Nejspíš našla Deea,“ řekl Joe. „Má Deea ráda.“

„Tak proč si brala Julyho, k čertu?“ ulevil si Roscoe. „Tím to všechno začalo, abys věděl. Kdyby se nebyla vdala za Julyho, mohli jsme sedět doma v Arkansasu a hrát domino.“

Kdykoli se Roscoe pokusil v mysli rozmotat klubko událostí, které vedly k tomu, že sedí v pustině, kde se jeden ani o strom opřít nemůže, brzy ztratil niť a pletlo se mu páté přes deváté. Člověk by asi líp udělal, kdyby nad životem neuvažoval a nehledal žádná jak a proč.

„Zanic nemůžu usnout,“ řekl Joe.

Roscoe byl rád, že s těmi dvěma nemusel. Vzpomněl si, jak mu bylo slabo onehdy odpoledne, když si uvědomil, že se do trávy kolem něho zarývají kulky. Bzučelo to jako včely v kvetoucí lípě, ale byly to kulky.

Jak tak dumal, na pár minut zdříml – aspoň jemu to připadalo pár minut – s odjištěnou pistolí v ruce. Dokonce se mu zdálo o divočácích, ale nebyl to zvlášť zlý sen. Kňouři nebyli tak sveřepí jako ve skutečnosti. Jenom ryli kolem nějakého srubu a nevšímali si ho, přesto se vzbudil v úděsu a spatřil něco nepochopitelného. Pár kroků od něho stála Janey s velkým kamenem zdviženým nad hlavu. Držela ho oběma rukama – proč něco takového dělá za hluboké noci? Nevydala hlásku, jen před ním stála a držela kámen. Teprve když jím mrštila, uvědomil si cizí přítomnost. Někdo tam byl, někdo velký. V úžasu zapomněl na svou pistoli. Prudce vstal. Neviděl, kam kámen padl, ale Janey náhle klesla na kolena. „Střel!“ řekla. Roscoe si vzpomněl na odjištěnou pistoli, ale než ji stačil zvednout, veliký stín, po kterém Janey hodila kamenem, k němu připlul a strčil do něho – ne zvlášť ostře, ale pistole mu vypadla. Věděl, že je vzhůru a že se mu to nezdá, ale jako ve snu neměl sílu se pohnout. Viděl vedle sebe stát ten velký stín, ale už do něho nestrkal, ostatně Roscoe necítil žádný strach, nýbrž bylo mu vlaho a ospalo, a tak si zase sedl. Jako by seděl v teplé koupeli. Nesedal často ve svém životě v teplé lázni, ale teď jako by v ní seděl a chystal se, že si pěkně dáchne. Jenže Janey, Janey mu lezla přes nohy. „Co to děláš?“ zeptal se, než si všiml, že Janey upíná oči na pistoli, kterou upustil. Chtěla tu pistoli a kdovíproč si pro ni lezla přes jeho stehna. Ale než se k ní dostala, stín se vrátil. „Ty se jen tak nedáš, co?“ řekl stín. „Škoda že spěchám, ukázal bych ti pár legrácek.“

Potom se rozpřáhl a udeřil ji, Roscoe neviděl, jestli to byla sekyra nebo co, ale křáplo to, jako když se tříští dřevo, a Janey se už nepohnula a zůstala mu ležet na nohou.

„Joe?“ ozval se Roscoe, zrovna si vzpomněl, že zakázal Joeovi cvakat kohoutkem, poněvadž ho to rušilo ve spaní.

„Tak takhle se jmenoval?“ řekl stín. Musel to být muž, protože mluvil basem. Ale tvář toho muže Roscoe neviděl. Vypadal jen jako veliký stín, ostatně Roscoe se stejně nemohl soustředit ani si vybavit, kde je Joe anebo kdy se July vrátí, a vůbec nic, bylo mu tak vlaho a ospalo. Veliký stín stál nad ním obkročmo a sklonil se k jeho opasku, ale Roscoe se nepolekal, byl příliš unavený. Cítil, že bude musit všeho na chvíli nechat, jako by mu tma sama zavírala víčka. Potom ho pojal v náruč teplý spánek.

July je našel hodinu nato, už smrtelně ztuhlé. Cválal tak rychle, jak to šlo, rozrytou krajinou, poněvadž se nechtěl zdržovat jízdou podél klikaté řeky, ale zase si netroufal vzdálit se od ní přespříliš, aby nezabloudil. Čas od času se zastavil, poslouchal, jestli neuslyší střelbu, ale nesmírná černá pláň byla tichá a pokojná, ačkoli tady právě se stal svědkem věcí, nad něž strašnější a surovější nikdy nezažil. Slyšel pouze šelest větru v trávě, kterou nikdo nespásal. Byla jarní noc a vítr něžně zpíval.

Ještě nikdy si July nepřipadal tak neschopný. Ani si nebyl jistý, že trefí zpátky na místo, kde nechal ostatní. Jako šerif byl placený, aby se bil, když to bude nutné, ale nic v jeho zkušenosti ho nepřipravilo na jatka, která zrovna zažil. Zatímco kapitán McCrae zabil šest mužů, on nebyl s to vystřelit ani na toho starýho pistolníka. Strhlo se to všechno tak rychle, tolik smrtí za pouhou minutu nebo dvě. Kapitána McCrae jako by se to netklo, kdežto on byl tak rozrušený, že se mu všechno v hlavě mátlo. Střetl se v Arkansasu s tvrdými hochy a slušný počet jich položil na lopatky a zatkl, ale tohle bylo něco jiného: ten umírající buvolobijce měl mezi nohama jen krvavou louži. Na pláních hrozila smrt a horší věci.

Když konečně uviděl kaňon, kde nechal svou partu, zastavil se, poslouchal, ale nic neslyšel. Polekal se, protože Joeův kůň vždycky zaržál jeho koni na uvítanou. Ale tentokrát žádné ržání neslyšel a žádné koně neviděl. Sesedl a šel pomalu údolíčkem. Třeba zapomněli zvířatům podvázat nohu a teď se koně pasou kdovíkde. Roscoe na takové věci rád zapomínal.

„Roscoei?“ zavolal, když bylo ležení na dohled.

Spatřil tři těla na zemi, ale hned věděl, že nespí, protože Janey ležela Roscoeovi na klíně.

Jediný zvuk v ležení bylo bzučení masařek.

July to nechtěl vidět. Věděl, že je to jeho povinnost, ale všechno se v něm vzpíralo tomu pohledu. Pocítil hroznou potřebu vrátit čas zpátky, daleko, daleko zpátky do doby, kdy on a Roscoe a Joe a Elmira spolu žili v Arkansasu. Věděl, že to už nikdy nebude možné. Událo se něco, čeho se už nikdy nezbaví. Připravil se dokonce i o možnost zůstat a umřít se svými svěřenci, ačkoli mu kapitán McCrae tu možnost poskytl. Řekl přece: „Radši byste měl zůstat se svými lidmi, pane Johnsone.“

Nezůstal, ale taky nebojoval. Neudělal nic většího, než že cválal prérií tam a zpátky, zatímco na obou koncích řádila smrt. Kdyby byl zůstal v ležení s Roscoem a dětmi, bylo by to navštívení nepochybně stihlo také jeho. Ten, kdo je zabil, musel být zabiják formátu kapitána McCrae.

Hodnou dobu July do ležení nevstoupil. Nemohl. Stál a poslouchal, jak nad nimi bzučí mouchy. Nechtěl vidět, co se s nimi stalo. Kdyby teď nakrásně Elmiru našel, musel by jí oznámit, že nemá syna. A jestli se někdy vrátí živ a zdráv do Fort Smith, nepřivede s sebou Roscoea Browna, řádného muže, který toho nikdy moc nechtěl.

A ta zvláštní dívka, která uměla chytat králíky, už nikdy králíky chytat nebude.

Po čase vzal July křivák a začal kopat hroby. Vylezl z kaňonu a kopal jámy na prérii. Kopání nožem jde pomalu, ale jiný nástroj neměl. Uvolněnou hlínu odhazoval rukama. Za svítání ještě pořád kopal, ale hroby byly žalostně mělké. Musí se snažit, nebo kojoti těla roztrhají. Chvílemi se podíval dolů na mrtvoly. Joe ležel trochu opodál, natažený na dece, jako by spal.

July začal snášet kamení, aby je navršil na rovy. V kaňonu bylo kamenů plno, tu a tam musel některý ze země vypáčit. Šel s kamenem k jámě, když daleko na pláni spatřil dva jezdce, černé tečky v jasném slunečním světle. Jeho kůň zaržál, těšil se na společnost.

Když Augustus s Lorenou dojeli, arkansaský šerif pořád ještě kopal. Augustus dojel na okraj kaňonu a podíval se dolů.

„Další úklid nebožtíků,“ řekl a sesedl. Dal Loreně Roscoeova koně, který měl měkký krok, a sám jel na nejlepším z indiánských poníků, hubeném strakoši.

„Je to moje vina,“ řekl July. „Kdybych dal na vás, třeba by tu ještě byli.“

„A třeba byste byl mrtvý a já bych se musel postarat taky o vás,“ řekl Augustus. „Neproklínejte se. Nikdo neví předem, co je správné.“

„Říkal jste mi, abych tu zůstal,“ řekl July.

„Já vím, že jsem to říkal, synu,“ přitakal Augustus. „A nepochybuju, že lituješ, žes mě neposlechl. Ale včerejšek vzala voda a nikdy se nevrátí. Kopej dál a já to tam srovnám.“

Otočil se k Loreně a pomohl jí dolů. „Miláčku, počkej tady,“ řekl.

Ale když začal sestupovat do kaňonu, šla Lorena za ním. Nechtěla být daleko od Gusa. „Nechoď se mnou, nechci, abys tu hrůzu viděla,“ řekl Augustus. „Sedni si tadyhle, odtud mě uvidíš. Budeš mě mít pořád na očích.“

Obrátil se k Julymu. „Sedněte si k ní,“ řekl. „Není jí teď moc do řeči. Jenom vedle ní seďte, pane Johnsone.“

July ustal v práci. Žena se na něho nepodívala. Smutné oči lpěly na kapitánu McCraeovi a sledovaly každý jeho krok. Lýtka a holeně měla plné modřin a strupů a na líci žloutnoucí podlitinu. Ani k němu neotočila hlavu.

„Jmenuji se July Johnson,“ řekl, jak se slušelo, ale jako by ho neslyšela.

Augustus došel rychle do ležení a zavázal každé tělo do pokrývky. Modrý Kačer si byl svými oběťmi tak jistý, že je ani nezastřelil. Náměstka a to děvče rozpáral od pupku k prsní kosti. Na děvče to očividně nestačilo, protože jí ještě rozpoltil hlavu. Taky chlapec měl hlavu roztříštěnou – asi pažbou té pušky, co dostal darem. Náměstka Kačer navíc vykastroval. Za pomoci sedlového řemení svázal Gus deky co nejpevněji. Jak se tři tak nepatřičné osoby mohly dostat až na Canadian, byla záhada – ale tak už to na Divokém západě chodilo – lidi se věčně courali někde, kde neměli co dělat. Taky se sem kdysi nepatřičně zatoulal – ale jemu to prošlo: povedlo se mu strávit život jako Texaský hraničář, a ne jako právník v Tennessee. Tyhle tři poničené exempláře lidského rodu takové štěstí nepotkalo.

Vynesl těla na pláň, uložil je do mělkých jam a pomohl Julymu navršit na hroby kamení, žalostné opatření, které mrchožrouty dlouho nezadrží. Buvolobijce a Indiány v tom druhém táboře pouze poskládal do řady a nechal být.

„Joeova koně vzal nejspíš s sebou,“ řekl July.

„A život taky,“ řekl Augustus. „Jak ho znám, kůň ho zajímal víc.“

„Jestli se za ním pustíte, rád bych se přidal,“ požádal July.

„Nemám, na čem se za ním pustit,“ řekl Augustus. „Má lepšího koně než já a v těchhle končinách není k ničemu honit se za někým, kdo má zdatnější a rychlejší zvíře. Vsadil bych se, že tentokrát se nezastaví dřív, než bude mít Očistec za sebou.“

„Prosím?“ nerozuměl July.

„Očistec je řeka v Coloradu,“ řekl Augustus. „Předpokládám, že tam přechovává rezervní mužstvo. Radši ho nechme běžet.“

„To se mi nechce,“ řekl July. Už si začal představovat, jak se s tím chlapem střetne a sejme ho.

„Synu, to je smutná věc,“ řekl Augustus. „Ztráta života je vždycky smutná. Jenže každý život je ztracen jednou provždy. Pomsta není k ničemu. Nezačínej s tím. Máš přece naléhavější práci. Jestli někdy někde padnu na Modrýho Kačera, zabiju ho. A jestli ho nezabiju já, zabije ho někdo jiný. Je to ničema a lotr, ale dřív nebo později potká někoho, kdo bude ještě větší ničema a lotr. Nebo ho uštkne zmije nebo si srazí vaz nebo bude viset nebo ho některý z jeho lidí střelí zezadu. Anebo prostě zestárne a umře tak jako tak.“

Došel k svému koni a utáhl sedlový řemen.

„Nesnaž se splatit utrpení utrpením,“ řekl. „V těchhle věcech člověk nikdy nedokáže splatit rovnou měrou. Radši běž hledat svou ženu.“

July se zadíval přes řeku do nekonečné prérie. Jestli ji najdu, bude mě teď nenávidět ještě víc, pomyslel si.

Augustus se díval, jak nasedá, a myslel si, jaký je to mladíček. Sotva mu bude moc přes dvacet. Ale byl dost starý na to, aby našel manželku a ztratil ji – ne že by člověk ke ztrátě manželky potřeboval mnoho času.

„Kde leží ty Adobe Walls?“ zeptal se July.

„Kousek po proudu,“ řekl Augustus, „ale na vašem místě bych se tam nestavoval. Vaše žena tam není. Jestliže odplula vzhůru po Arkansasu, bude se podle mě zdržovat v některým větším kansaským městě.“

„Nerad bych ji propásl,“ řekl July.

Jestli je v Adobe Walls, bylo by pro tebe lepší ji propást, pomyslil si Augustus, ale neřekl to. Potřásl si rukou s mladým šerifem a díval se, jak se pustil přes řeku. Brzy se mu ztratil z očí v rozsochách na severu. Když se zase ukázal na pláni, byl z něho nepatrný puntík.

Augustus šel k Loreně. Strávil skoro celou noc tím, že ji držel v náručí, a doufal, že svým tělesným teplem zastaví její zimničné chvění. Doposud neřekla slovo, ale chvílemi se mu dívala do tváře, a to bylo dobré znamení. Už viděl zajatkyně tak zlomené, že ani oči nepozvedly.

„Vstávej, Lorie,“ řekl. „Trošku se projedeme.“

Vstala poslušně jako malá holčička.

„Pojedeme na východ a poohlédneme se po nějakém stinném místečku,“ řekl Augustus. „Pak se tu budeme dva tři týdny poflakovat, než nás Call a jeho mládenci doženou. Budou tady i s dobytkem, než se naděješ. A zatím se pěkně zotavíš.“

Lorena neodpověděla, ale nasedla bez pomoci a jela po jeho boku celý den.

Kapitola 59

Call počítal, že se Gus vrátí do dvou tří dnů. S děvčetem nebo bez děvčete, ale určitě nebude pryč dlouho. Gus jezdil ostře a obvykle toho, za kým se hnal, promptně dohonil, zatkl nebo zneškodnil a vrátil se.

Den dva si pro Gusovu nepřítomnost nedělal velké starosti. Zlobil se na Jakovu nezodpovědnost a na to, že s ním jsou věčně potíže, ale uznával, že kus viny na tom nese také on. Měl Jaka postavit do latě, než odjeli z Osamělé Holubice, a říct mu na rovinu, že to děvče nesmí brát s sebou.

Když minul třetí den, a Gus nebyl zpátky, začalo být Callovi nevolno. Augustus přežil už tolik věcí, že se Call o jeho bezpečnost příliš neobával. Dokonce i muži, kteří násilnou smrt brali jako chleba, si mysleli, že Gus McCrae je výjimka. Každý – je nevyjímaje – mohl být kdykoli povolán na onen svět způsobem krutým či laskavým, jen Gus vytrvá a nepřestane tlachat.

Leč minulo pět dní a potom týden, a Gus se nevracel. Stádo bez nehody přebrodilo Brazos a potom Trojici, a Gus pořád nikde.

Utábořili se na západ od Fort Worth a Call honákům dovolil jít do města. Bylo to poslední město, které uvidí, než dorazí do Ogallaly, a někteří se tam třeba ani nedostanou živí. Pustil je na flám a nechal si jen výrostky, aby mu pomohli udržet stádo pohromadě. Pom Boggett se dobrovolně přihlásil, že zůstane taky – pořád si ještě myslil na Lorenu a nehodlal vyklidit tábor, dokud byla naděje, že ji Gus přivede zpátky.

„Sakra, chová se jako velebníček,“ šklebil se Polívka. „Čekám, kdy začne kázat.“

Jehla to bral méně nevraživě. „Co chceš, je zamilovanej,“ řekl. „Nechce se mu s náma vytloukat putyky.“

„Ještě bude litovat, než se dostaneme do Nebrasky,“ řekl Jasper Fant. „Já se prosit nenechám. Rád bych vypil pár flašek ohnivý vody, než se budu muset zase brodit přes studený řeky. Tam na severu prej mají řeky pořádně studený. V některejch dokonce plavou kusy ledu.“

„Až uvidím takovou ledovou hroudu plavat kolem, zalasuju ji a nasekám si ji do whisky,“ kasal se Bert Borum.

Bert jednou pukne pýchou na to, jaký je skvělý lasař, pomysleli si muži. Byl vážně mrštný a přesný, ale jeho vytahování už jim lezlo z krku a věčně si vymýšleli, co těžkého mu navrhnout k zalasování, aby se blamoval. Jednou je Bert na den umlčel tím, že na první hod zalasoval kojota, jenže oni nepatřili k lidem, kteří se dají nadlouho umlčet.

„Proč nezalasuješ toho sakramentskýho bulíka, když seš takovej machr?“ řekl Jehla a měl na mysli strakatého Texasáka. Hovádku jako by nebylo vhod, když se skotáci někde sesedli – hned se postavil padesát sáhů od nich, hrabal do země a bučel. Jehla by ho byl s gustem zastřelil, ale Call nechtěl.

„Copak zalasovat ho, to je hračka,“ řekl Bert. „Horší by bylo to laso z tý potvory sundat.“

„A jak těžko bysme tě shrabovali do hrobu, až by tě strakáč uvláčel,“ podotkl Pom. Hrdost nad ušlechtilostí, jakou projevil odřeknutím své účasti na společném flámu ve Fort Worth, ještě rozvinula jeho pocit nadřazenosti, kterýžto pocit nadřazenosti připadal většině jeho kolegů debilní, zejména proto, že si Pom ukládal odříkání kvůli krásce, pro kterou byl vosk.

„Když seš teda tak zamilovanej, Pome, co to, že ses pro ni nerozjel sám a nenechal nám tu Guse?“ zeptal se Jasper. „S Gusem je daleko větší legrace.“

Po té poznámce se na něho Pom vrhl pěstmi, ale Call je brzy přivedl k rozumu. „Kdo se chce prát, ať si dá napřed vyplatit mzdu,“ řekl.

Hoši Raineyovi se už cítili dospělí a chtěli po Newtovi, aby požádal kapitána, aby je taky pustil do města. „Rád bych si narazil nějakou kurvu,“ řekl Bill.

Newt odmítl žádost vznést.

„Jen se ho zeptej,“ řekl Bill.

„Zeptám se ho, až dojedeme do Nebrasky,“ řekl Newt.

„No jo, a co když se utopím v Červený? Umřu, ani kurvu nepoznám,“ řekl Ben.

Call si začal o Guse dělat veliké starosti. To na Guse nevypadalo, zůstat tak dlouho pryč, když měl proti sobě jen jednoho muže. Ledaže měl Modrý Kačer někde v záloze celou bandu a Gus padl do pasti. Už léta neprodělal žádnou vážnější akci. Dokonce i Vočko už začal mít obavy.

„Už jsme až ve Fort Worth, a Gus pořád nikde,“ staral se.

Ani Po Campo nešel do Fort Worth. Opíral se o kolo vozu a vyřezával ze dřeva panenku. Za denních pochodů pokukoval po slibných špalíčcích, a jak takový kus dřeva uviděl, vhodil ho do vozu. V noci potom vyřezával. Začínal s dosti rozměrným špalíkem, a po týdnu nebo tak z něho vyřezal žínku asi dva couly vysokou.

„Doufám, že se vrátí,“ řekl Po Campo. „Nemá sice rád mou kuchyni, ale já jsem rád, že jsem ho poznal.“

„To je tím, že jsme nebyli zvyklí jíst brouky ani různý bylinky, pokud jsi nepřišel,“ řekl Vočko. „Doufám, že mu taky zachutnají, až se vrátí. To je poprvně, co chytá banditu tak dlouho.“

„Modrýho Kačera nechytí,“ řekl Po Campo.

„Jak to, ty toho člověka znáš?“ zeptal se Call překvapeně. „Znám,“ řekl Po Campo. „V ohavnosti ho nikdo nepředčí, leda ďábel sám, a ďábel se nebude kvůli nám obtěžovat na prérii.“ To byla překvapivá slova. Call se bedlivě na starocha podíval, ale Po Campo dál seděl u vozového kola s kudrnkami pilin na klíně. Všiml si Callova pohledu a usmál se.

„Svého času jsem žil v Llanu,“ řekl. „Chtěl jsem chovat ovce, než jsem přišel na to, jaká je to bláhovost. Hubili je vlci, hubili je Komančové a hubilo je počasí. Potom zabil Modrý Kačer moje tři syny. A já jsem z Llana odešel.“

„Proč myslíš, že ho Gus nechytí?“ zeptal se Call.

Po Campo se nad otázkou zahloubal. Deets seděl vedle něho. Rád se díval, jak stařík vyřezává. Deetsovi připadalo jako zázrak, že Po dokáže vzít obyčejný špalek a proměnit ho v ženskou postavičku. Pozoroval ho, aby přišel na to, jak to dělá, ale marně. Po Campo převracel dřevo všelijak v rukou, hobliny mu padaly na klín, a potom najednou bylo dílo hotovo.

„Ten kůň, co na něm kapitán Gus odjel, se mi nezdá,“ řekl Po Campo. „Na takovým koni Modrýho Kačera nikdy nedohoní. Modrý Kačer má vždycky toho nejlepšího koně široko daleko – proto taky pokaždý unikne.“

„Nejlepšího koně široko daleko nemá on, nýbrž já,“ řekl kapitán Call.

„To je pravda,“ přisvědčil Po Campo. „Ta klisna je kousek. Vy byste ho dohnat mohl, ale kapitán Gus nemá šanci. Modrý Kačer tu ženu prodá. Kapitán Gus ji možná přivede zpátky, pokud ho Indiáni nedostanou. Nechtěl bych se sázet.“

„Já bych se vsadil, kdybych měl nějaké peníze,“ řekl Deets. „Pan Gus se nedá.“

„Myslel jsem, že Indiáni už jsou vyřízený,“ řekl Call.

„Mezi mládeží se vždycky vyskytne nějaký ten renegado.“ řekl Po. „Kačer má na ně nos. Ještě tý churoty pár zbylo. Llano je veliký.“

To byla nepochybně pravda. Call si dobře pamatoval ty vzácné případy, kdy se tam odvážili. Po jednom dvou dnech začalo být mužům z té pustoty úzko. „Pořád nikde nic, to je na člověka moc,“ mínil Vočko. Podotýkal to dvakrát třikrát denně jako zaříkadlo, zatímco se v nekonečné dálce chvěly vzdušné přeludy. Tam mohl klidně zabloudit muž s dobrým orientačním smyslem, poněvadž v terénu nemohl najít žádný záchytný body. A najít vodu byl taky výkon.

„Gus mi schází,“ řekl Vočko. „Pořád čekám, kdy ho uslyším halasit, a on nikde. Jako bych měl prázdné uši.“

Call musel uznat, že jemu Gus schází rovněž a že se trudí. Ani se nepamatoval, kolik už let se s Gusem nejmíň jednou za den pohádal. Gus jaktěživ nezodpověděl nějakou otázku přímo; ale když na to člověk šel správně, mohl si ověřit svůj názor proti jeho mínění. Jeho nepřítomnost na Calla dopadala čím dál víc, i když se naštěstí nic nedělo – dobytek už si na naháňku zvykl a nebyly s ním potíže. Parta se většinou chovala řádně, nereptala a nepopuzovala člověka víc než každá jiná skupina lidí. Počasí bylo ideální, vody hojnost a jarní tráva dávala skvělou pastvu.

Co Calla zvlášť hryzlo, bylo, že dovolil, aby se Gus pustil sám do podniku, který byl nad jeho síly – do podniku, do kterého se měli pustit spolu. Ve dne, když klusal před stádem, díval se na severozápad v naději, že Guse zahlédne. Stále častěji ho přepadala myšlenka, že Gus je třeba mrtvý. V Llanu se muži prostě vypařili, někde zemřeli a leželi na písku bez hrobu a jejich kosti roznesli kojoti a jiná havěť. Pravda, Gus byl svým způsobem věhlasný. Jestli ho Modrý Kačer zabil, třeba se pochlubí a pověst by se pomalu roznesla. Ale co když ho zabije nějaký neopeřený renegado, který nemá o jeho proslulosti zdání? Potom prostě zmizí.

Myšlenka, že Gus je mrtvý, Calla tížila. Napadala ho zničehonic několikrát denně a budila v něm pocit prázdnoty a cizoty. Než Gus odjel, ani si spolu pořádně nepromluvili. Nic zvláštního si neřekli. Litoval, že se nerozešli nějak důstojněji. Přirozeně věděl, že smrt nedělá okolky. Lidi prostě padnou, kde padnou bez ohledu na to, jestli se rozloučili nebo ne. A přece ho trápilo, že Gus jen tak odjel a třeba se nevrátí. Ohlížel se dozadu na dlouhou řadu stáda vinoucí se prérií a měl dojem, že je to všechno bez ceny a poněkud absurdní. Byly dny, kdy se mu téměř chtělo nechat dobytek běžet a vyplatit honáky. Vzal by Vočka, Deetse a třeba taky chlapce a hledali by Guse, dokud by ho nenašli.

Mužstva se vrátilo z Fort Worth s kocovinou a zapšklé. Fantovi se hlava div nerozskočila, poslední dvě míle musel dojít pěšky, zastavoval se co chvíli a zvracel. Přemlouval ostatní, aby na něho počkali – v tomhle stavu by ho někdo mohl snadno okrást a ztlouct, jak jim předestřel –, ale kamarádi byli lhostejní k jeho osudu. Hlava ukrutně bolela i je.

„Klidně si můžeš jít pěšky až do Číny, mně je to volný,“ řekl Jehla, a to byl názor obecný. Odklusali a nechali Jaspera, aby se belhal, jak umí.

Po Campo jejich stav předvídal a nachystal jim překvapení – sladký koláč s ostružinami, které nasbíral.

„Cukr pomáhá překonat alkohol,“ řekl. „Snězte toho hodně a pak si na minutku lehněte.“

„Jasper dal výpověď?“ zeptal se Call.

„Ne, zdolalo ho vlnobití na cestě mezi městem a táborem,“ hlásil Polívka. „Když jsem ho slyšel naposled, blil zplna hrdla.“

„Co novýho s Jakem?“ ptal se dál Call.

Otázka vzbudila pozoruhodný soubor posupných pohledů.

„Je to namyšlenej parchant,“ řekl Bert Borum. „Dělal, že nás nezná, mrcha.“

„Řek mi, že smrdím kravincema,“ žaloval Jehla. „Roztahoval se v hospodě, karbanil a nějaká kurva ho oblizovala.“

„Nevypadal na to, že se trudí pro tu unesenou,“ řekl Polívka.

Konečně se dopotácel Jasper Fant. Všichni postávali kolem něho a cenili se, ačkoli mu nebylo jasné proč.

„Že by vás tak pobavily moje potíže, to není možný,“ divil se.

„Jsou zábavnější věci než blití,“ podotkl Vočko.

„Smějou se, že jsi přišel o koláč,“ řekl Allen O’Brien; taky se necítil zrovna křepce. „Doma v Irsku jsem snášel kocovinu líp, Jenže to jsem míval kocovinu den co den,“ dodal. „Měl jsem větší cvik.“

Když Jasper přišel na to, že propásl ostružinový koláč, jedno ze svých oblíbených jídel, vyhrožoval, že dá výpověď, jelikož jsou banda nevděčná. Ale byl příliš slabý, aby svou hrozbu uskutečnil. Po Campo ho přinutil spolknout velkou lžíci melasy proti bolesti hlavy, zatímco ostatek mužstva se rozešel, aby uvedl stádo do pohybu.

„Tak si myslím, že příští vzrůšo bude Červená,“ řekl Pom Boggett, když zaujal své místo na čele.

Kapitola 60

Zrovna když svět příjemně osychal a naháňka začala být z Newtova hlediska snesitelná, najednou se znovu rozpršelo. Dva dny před tím, než dospěli k Červené, přivalila se od severozápadu nízká mračna, černá jako kouř z omastku. Ráno bylo jarně a teplo, ale než přišlo poledne, lilo jako z konve.

Dvě hodiny pršelo tak hustě, že dobytek bylo sotva vidět. Newt popojížděl na Myšákovi celý zkřehlý a sklíčený. Dostali se na pláň rovnou jako stůl, holinu bez jediného stromku. Nebylo kam se schovat, leda pod oblohu. Utábořili se v mokru a Po Campo jimi prolíval galony horkého kafe, ale pořád to vypadalo na žalostnou noc. Po a Deets, uznaní experti na počasí, probírali situaci a došli k závěru, že nevědí, kdy přestane pršet.

„Víc jak týden to nepotrvá,“ soudil Po Campo, čímž nikoho nepotěšil.

„Zatraceně, to snad ne,“ řekl Jasper Fant. „Jestli bude takhle lejt tejden, přijde potopa.“

Tu noc objížděli stádo všichni, ne že by dobytek byl neklidný, ale proto, že na koni byl člověk víc v suchu než na rozbahněné zemi. Newt začal litovat, že opustili Osamělou Holubici. Pamatoval si, jak sucho a jasno tam bývalo. Nějak se s Myšákem proklopýtali nocí, nicméně ráno byl ták unavený, že se cítil jako mátoha.

Nový den nebyl o nic lepší. Obloha jako ze železa a pan Gus se pořád nevracel. Newt měl dojem, že Augustus už je pryč hrozně dlouho a Lorena taky. Pom Boggett si dělal čím dál tím větší starosti a tu a tam se Newtovi svěřoval. Newt jeho city respektoval, kdežto ostatní honáci se k nim vesměs stavěli otrle.

„Bojím se, že jsme je oba ztratili – Jakovou vinou,“ řekl Pom. „Je to hnusnej parchant.“

Newta bolelo, že si musí myslet o Jakovi něco takového. Ještě nezapomněl, jak si s ním Jake hrál, když byl chlapeček, a že Jake dokázal vyvolat v matčiných očích oživený veselý pohled. Celé ty roky, co byl Jake pryč, vzpomínal na něho Newt s věrnou příchylností a doufal, že se jednou vrátí jako hrdina. Ale nedalo se nic dělat, od svého návratu se Jake nechoval nikterak hrdinsky. Že se po Lorenině únosu jakoby nic vrátil ke kartám, to už fakt bylo nehezké, ba nízké.

„Jestli ji Gus přivede zpátky živou, pořád si ji rád vezmu za ženu,“ řekl Pom, zatímco mu z klobouku stékala proudem voda.

Ještě pršelo, když dojeli k nízkým břehům Červené řeky. Voda trochu stoupla, ale stále to nebyl tok ani široký, ani hluboký. Co dělalo Callovi starosti, bylo, jak se k vodě dostanou přes více než sto sáhů mokrého, rezatě zbarveného písku. Červená byla proslulá svými pohyblivými písky.

Deets seděl na koni vedle něho a zamyšleně hleděl na řeku. Dlouho tvořila severní hranici jejich oblasti. Země za těmi rezavými písky jim byla neznámá.

„Máme počkat, až voda opadne, co myslíš?“ zeptal se Call.

„Hned tak neopadne,“ mínil Deets. „Pořád prší.“

Pom se přijel podívat, jak Deets zkouší brod, znovu a znovu zadržuje koně a uhýbá, aby našel pevnější dno.

„Tohle určitě vezme Jasperovi chuť k jídlu,“ podotkl, jelikož Jasperova obava z řek byla stále výraznější. „V týhle řece se nám zabořilo přes šedesát kusů ze stáda pana Pierce, ačkoli to bylo dole u Arkansasu. Než jsme je dostali ven, nalepilo se mi na šaty nejmíň sto liber bláta.“

Deets navedl koně do vzedmutého proudu a dostal se brzy přes vodu, jenže než se bezpečně octl na severním břehu, musel se znovu protápat širou rozlohou písků. Očividně se mu brod nelíbil, poněvadž dal ostatním kloboukem znamení, aby za ním nechodili, a odcválal po řece. V dešti jim brzy zmizel z očí, ale za hodinu se vrátil se zprávou o lepším brodu o kus dál po proudu. Do té doby byla celá parta nervózní, jelikož Červená byla pověstná počtem utopených kovbojů, navíc neměli co dělat než sedět a moknout a oddávat se úzkostným meditacím.

Ale jejich obavy byly nepodložené. Déšť zřídl a slunce se ukázalo, zrovna když pomalu naváděli dobytek přes blátivou rovinu k hnědavé vodě. Deets našel oblázkový jazyk, který posloužil k vstupu do vody skoro stejně dobře jako dlážděný nájezd. Hafan bez váhání zavedl stádo do proudu, brzy byl na druhé straně a popásal se na dlouhé mokré trávě Oklahomského teritoria. Pět nebo šest slabších krav zabředlo při výstupu, ale brzy je vyprostili. Pom a Polívka se svlékli, vlezli do bahna, navázali na krávy lana a Bert Borum je vytáhl.

Sluneční svit muže rozjařil. Jsou čímani! Hle, podařilo se jim překročit Červenou řeku bez úhony a budou se mít čím chlubit! Tu noc zpíval Ir dlouhé hodiny a pár skotáků s ním – postupem doby se některé z těch irských písniček naučili.

Někdy zpíval Po Campo po Španělsku. Měl hluboký hrdelní hlas, který jako by užuž skomíral nedostatkem dechu. Někteří muži neměli španělské písně rádi: působily tak srdceryvně.

„Po, ty jsi taková dobrá kopa, čím to, že zpíváš pořád jenom o smrti?“ zeptal se Polívka. Po si udělal z dýně chřestítko, a tím při zpěvu potřásal. To chřestění a chraptivý hlas člověka zvláštně dojímaly.

Vočkovi se při tom ježily chlupy na zátylku. „To je fakt, Po. Jsi šťastný člověk, a zpíváš tak smutně,“ poznamenal Vočko jednou, když stařík zase potřásal svou tykví.

„Nezpívám o sobě,“ řekl Po Campo. „Zpívám o životě. Já jsem šťastný, ale život je smutný. Ty písně nejsou moje.“

„Když nejsou tvoje – tak čí jsou?“

„Patří těm, kdo je poslouchají,“ řekl Po. Jednu ze svých panenek věnoval Deetsovi a Deets byl na ni velmi pyšný a choval ji v kapse od kazajky.

„Pro mě nezpívej,“ řekl Vočko. „Jsou smutný k pláči. Tlačí mě po nich můra.“

„Kdo je slyší, toho jsou; nedá se nic dělat,“ řekl Po.

Málokdy mu bylo vidět do očí. Jednak měl oči zapadlé, jednak si to svoje sombrero skoro nesundal.

„Škoda že nemáme skřipky,“ litoval Jehla. „Kdybysme měli skřipky, mohli bysme si zatancovat.“

„Zatancovat, a s kým?“ zeptal se Bert. „Chybějí tu dámy.“

„Jen tak, do skoku,“ řekl Jehla.

Jenže skřipky neměli – měli jenom Po Campa s jeho chřestítkem a nyjícího Irčana.

Dokonce i za jasné noci dokázal smutný zpěv a vědomí, že tu nejsou žádné dámy, muže roztesknit. Nakonec se vždycky rozpovídali o svých sestrách, pokud nějaké měli.

Call těch řečí a zpěvu užil jen málo, protože i nadále tábořil stranou. Říkal si, že je to tak lepší. Kdyby se stádo splašilo, dalo by se mu z této předsunuté pozice líp čelit.

Gusova nepřítomnost ho skličovala. Asi něco nevyšlo, a oni se už třeba nikdy nedovědí co.

Jednou v noci, když čistil pušku, polekal se zvukem vlastního hlasu. Jaktěživ nemluvil sám k sobě, ale jak tak promazával ručnici, vedl v hlavě s Gusem hovor, na který nezbyl čas před jeho odchodem. „Škoda žes toho chlapa nezabil, když jsi k tomu měl příležitost,“ řekl. „Nechápu, proč jsi Jaka ponoukal, aby to děvče bral s sebou.“

Slova z něho vyhrkla zčistajasna. Byl dvojnásob rád, že je sám; kdyby ho honáci slyšeli, mysleli by si, že je cvok.

Ale nikdo ho neslyšel kromě Čertice, která se pásla na dlouhém lase. Noc co noc si jeden konec lasa podstrčil pod opasek a obtočil kolem zápěstí, takže nebylo nebezpečí, že se klisna něčeho poleká a vytrhne se. Call s ní byl tak srostlý, že stačilo, aby zdvihla hlavu a frkla, a už se vzbudil. Obvykle se jenom v dálce mihla vysoká nebo vlk. Ale klisně to neušlo a Callovi se líp spalo, když věděl, že Čertice hlídá.

Kapitola 61

Augustus počítal, že jsou od dobytčí trasy takové dva tři dny jízdy daleko, jenže hned druhý den se rozpršelo a v dešti se jim jelo těžko. Vyřízl sice Loreně z celty, kterou sebral v táboře buvolobijců, primitivní pončo, ale i tak to byla zlá cesta. Liják byl studený a zdálo se, že bude mít výdrž, proto se rozhodl, že se vydají do Adobe Walls – nikde jinde než v staré pevnosti neměli naději na přístřešek.

Když tam dojeli, zjistili, že místo je pusté a prázdné a většina stavení v troskách.

„Jo, bizoni docházejí,“ řekl Augustus. „Nebude to ani dva roky, co se tu strhla veliká bitka, a teď se podívej! Jako by tudy padesát let neprošel živáček.“

Jediné známky života skýtali hojní chřestýši a myši, které vysvětlovaly výskyt hadů. V lovu myší soupeřily s hady sovy.

Našli jizbu se střechou víceméně netknutou, ba dokonce i s krbem, stačilo, aby Augustus z komína vyšťoural soví hnízdo, a mohli topit. Rozlámal desky starého valníku a rozdělal oheň.

„Tenhle nečas Calla zdrží,“ utrousil Augustus. „Určitě nás už všichni pochovali.“

Lorena ještě pořád nepromluvila. Nemohla se odhodlat k řeči, zdálo se jí, že mlčení je nejlepší zbraň proti možným pohromám. Slova nepomáhala, když bylo člověku nejhůř. Nikdo vás neposlouchal. Kdyby se byli Kiowové dostali k tomu, aby udělali, co jí udělat chtěli, byla by se mohla ukřičet, a nikdo by ji neslyšel.

Gus měl s jejím mlčením svatou trpělivost. Jako by mu nevadilo. Povídal pořád dál, jako by spolu vedli řeč, vykládal hned to, hned ono. O tom, co se jí stalo, se nezmínil, ale jednal s ní jako předtím v Osamělé Holubici.

I když nemluvila, nemohla vydržet chvilku bez Guse. V noci se s ním zavinula do jedné deky – jinak se nedokázala zahřát. Když vstal a něco kutil, nespouštěla z něho oči, a když vyšel za potřebou, vstala a šla ven taky.

Druhý den pořád ještě lilo. Gus se potloukal pevnůstkou a pátral, jestli někde nezůstalo něco užitečného, a objevil velkou krabici knoflíků.

„Za těch srážek tu byla tenkrát taky jedna žena, pokud si vzpomínám,“ řekl. „Asi měla tak naspěch, že tu zapomněla svou krabici s knoflíky.“

Byly to knoflíky všeho druhu, malé i velké. Vnukly Augustovi nápad. Měl v sedlové kapse paklík karet, honem ho vyndal. „Zahrajeme si chvilku,“ řekl. „Ty knoflíky budou jako naše peníze.“ Rozestřel pokrývku před ohništěm a roztřídil knoflíky do hromádek podle velikosti. Bylo mezi nimi taky pár velikých kostěných knoflíků určených zřejmě na kabáty.

„To budou naše zlaté padesátidolarovky,“ řekl. „Tyhle menší budou desetidolarky a ty malý pětidolarky. Takže budeme hrát o velké peníze.“

„Ale ne abys švindloval, Gusi,“ řekla najednou Lorena. „Jestli budeš švindlovat, žádný píchání nebude.“

Augusta tak potěšilo, že ji slyší mluvit, až mu slzy vhrkly do očí. „Hrajeme jenom o knoflíky, děvenko,“ řekl.

V prvních dvou kolech dělala Lorena chyby – už zapomněla, co ty karty znamenají. Ale rychle se do toho zase vpravila a lačně hrála, dokonce se jednou, když vyhrála, rozesmála. Ale hra ji brzo unavila – všechno ji zřejmě unavovalo, když to dělala dlouho. A při každém šramotu se ještě roztřásla.

Když Gus viděl, jak umdlívá, ustlal jí na podlaze u ohniště a seděl u ní, zatímco dřímala. Šrámy na nohou se hojily. Za ten čas, co ji Modrý Kačer unesl, hodně zhubla – tváře měla propadlé. Venku déšť bušil do prérie. Ve střeše byla v jednom rohu díra a po stěně kanul potůček.

Strávili ve Walls dva dny pohodlně v suchu. Hned první večer přálo Augustovi štěstí: zahlédl za kolnou na paši jelena. V noci měli zvěřinu a Lorena poprvé jedla s chutí.

„Když budeš takhle jíst, budeš brzy zase první kráska v Texasu,“ řekl Augustus.

Lorena neřekla nic. V noci se probudila s pláčem a celá se třásla. Augustus ji držel v náručí a tiše ji konejšil jako malé dítě. Ale už neusnula. Ležela ve svém pelíšku s očima široce rozevřenýma. Hodinu nebo dvě před svítáním déšť ustal a ráno byl slunečný den.

„Škoda že tu nemůžem zůstat,“ řekla Lorena, když viděla, že Gus balí k odjezdu.

„Dlouho bysme tu živí nevydrželi,“ řekl Augustus. „Každej prašivěj renegado, kterej je ještě na svobodě, o tomhle místě ví. Kdyby sem přitáhla celá tlupa, byli bysme v maléru.“

Lorena věděla, že Gus má pravdu; ale nechtělo se jí pryč. Bylo fajn ležet v kutloušku a hrát karty o knoflíky, pokud u toho nebyl nikdo jiný než Gus. Žádného jiného chlapa vidět nechtěla ani zanic. Taky nechtěla, aby oni viděli ji. Měla v nitru silný pocit, že by se měla někam schovat. Chtěla, aby jí ten úkryt našel Gus.

„Nikoho nechci,“ řekla a dívala se na Guse.

„Nikdo se ti nebude vnucovat,“ řekl Augustus. „Postarám se, aby tě nechali na pokoji. Ale tady zůstat nemůžeme. Jídla máme potenku a nedá se předvídat, kdo se tu objeví.“

Když nasedla na koně, Lorena se rozplakala. Už nedokázala ovládat své slzy. Vytryskly, kdy se jim zachtělo, ačkoli stejně jako slova nebyly k ničemu. Věci se dály, i kdybyste si oči vyplakali.

„No tak, Lorie, netrap se zbytečně,“ řekl Augustus. „Dojedeme tam, kudy chodí stáda, a už se nebudeme mít čeho lekat. Počkej, nakonec se přece dostaneš do San Franciska.“

Lorena už skoro zapomněla, co je to San Francisco. Pak se jí rozbřesklo: město, kde je příjemný chládek a veliké lodi.

Jake jí slíbil, že ji tam dopraví. V tom rozrušení jí Jake vypadl z hlavy tak dokonale, že si ho mohla jen těžko představit. Bylo to jako myslit na někoho, kdo dávno umřel.

„Kde je Jake?“ zeptala se.

„Nevím,“ řekl Augustus. „Chtěl jet se mnou, ale já ho nevzal, floutka.“

Jeli až do odpoledne pořád podél Canadianu vzedmutého po dešti. K večeru vyjeli na návrší a naskytl se jim překvapivý pohled: pláň byla až k obzoru plná krav, jak tam ležela čtyři veliká stáda.

„Nemůžou přes řeku,“ řekl Augustus. „Čekají, až voda opadne.“

Kovbojové tábořili ještě dobrou míli daleko, ale Lorena se při pohledu na ně začala třást. Pro ni to byli jenom další chlapi.

„Nic ti neudělají, zlato,“ řekl Augustus. „Řek bych, že větší strach budou mít oni z tebe než ty z nich. Většinou už asi zapomněli, jak ženská vypadá.“

Lorena upadla znovu v mlčení. Neměla na vybranou.

Jak se blížili k nejbližšímu stádu, vyjel jim tryskem v ústrety nějaký muž.

„Panebože, to je ten absolvent Yaleské univerzity, ten, co rozuměl latině na našem štítu,“ zvolal Augustus. „Znám jeho koně. Toho výstavního ryzáka jsme ukradli starýmu Pedrovi těsně před smrtí.“

Lorena se na muže nepodívala.

Wilbarger užasl stejně jako Augustus. Viděl dva jezdce a domníval se, že jsou to skauti dalšího stáda. „Propána, McCrae, vás jsem nečekal,“ řekl. „Myslel jsem, že jste tři neděle za mnou, a vy se vyhrnete od západu. Jak daleko je vaše stádo, anebo už žádné nemáte?“

„Jak vidíte, žádný přežvýkavec mě nedoprovází,“ řekl Augustus. „Callovi snad ještě pár tisíc kousků zbylo, pokud je neztratil, anebo nenechal běžet.“

„To by musil být blázen, a to on není,“ řekl Wilbarger. „Nechtěl mi prodat svou klisnu.“

Dotkl se zdvořile klobouku směrem k Loreně. „S tou mladou dámou jsem se myslím dosud nesetkal,“ řekl.

„To je slečna Lorena Woodová,“ řekl Augustus. „Stala se obětí abdukce. Podařilo se mi ji restituovat, nyní však nás souží zásobovací potíže, rádi bychom od vás nějaké potraviny zakoupili, pokud je můžete postrádat.“

Wilbarger ještě jednou mrkl na Lorenu, která seděla v sedle s hlavou svěšenou.

„Nejsem takový lotr, abych prodával kus žvance,“ řekl. „Rád vás uvítám ve svém táboře, můžete poobědvat s mojí rotou, pokud se jich neštítíte.“

„Obávám se, že to nepůjde,“ řekl Augustus pokojně. „Jsme velice plaší.“

„Aha, chápu,“ řekl Wilbarger a znovu mrkl na Lorenu. „To mě těší, že jste nepřivedl taky stádo. Člověk by řekl, že tady na těch pláních je dost místa pro všechny, ale jak vidíte, začíná tu být těsno. Chtěl jsem přejít už dneska, ale pak jsem si řekl, že počkám do zítřka.“

Na chvilku zmlkl, jako by rozvažoval, jak vyřešit problém jejich plachosti.

„Chystáme se zrovna jíst,“ řekl. „Jsme ve svobodný zemi, takže vám radím, abyste se utábořili, kde budete chtít. Vypůjčím si od kuchaře hrnec a přinesu vám něco k jídlu, jen co se usadíte.“

„Jsem vám velice zavázán,“ řekl Augustus. „Nezpozoroval jste tu v okolí nějaký strom?“

„Nikoli, pane,“ řekl Wilbarger. „Kdyby byl v okolí nějaký strom, seděl bych pod ním.“

Utábořili se na pláni. Wilbarger dodržel slovo. Do hodiny se vrátil s malou nákladní mulou. Kromě velkého hrnce s dušeným hovězím a fazolemi přivezl malý stan.

„Málokdy ten stan užívám,“ řekl a složil ho k jejich táboráku. „Rád vám ho půjčím. Mladá dáma by možná uvítala trochu soukromí.“

„Tuším, že vaše velkodušnost je důsledkem humanistického vzdělání,“ podotkl Augustus. „Počasí je nepředvídatelné a stan se nám neobyčejně hodí.“

„Přinesl jsem také láhev,“ řekl Wilbarger. „Pokud si vzpomínám, rád si přihnete.“

Jen co stan postavili, Lorena se stáhla dovnitř. Gus jí udělal pelíšek a ona si sedla tak, aby na něho viděla. Oba muži seděli na trávě a pili.

„Jaká byla cesta?“ zeptal se Augustus.

„Nevalná, pane,“ řekl Wilbarger. „Na jih od Fort Worth mi zemřel předák. Mám ještě jedno stádo někde vpředu, ale nemohu se odsud utrhnout a jet ho zkontrolovat. Jestli se s nimi ještě někdy sejdu, nevím, vyloučeno to ale není.“

„Nač umřel?“ zeptal se Augustus. „V těch končinách je zdrávo.“

„Zemřel na mnohočetnou zlomeninu spodiny lebeční způsobenou pádem z koně,“ řekl Wilbarger. „Zkoušel oblomit mustanga“

„Bláhovec,“ pravil Augustus. „Dospělý muž by měl mít zdravý rozum a jezdit na mírných koních.“

„Leč mnozí tak nečiní,“ podotkl Wilbarger. „Ta klisna, kterou mi kapitán Call odmítl prodat, taky nevypadala obzvláště mírně, i když je kapitán dospělý muž.“

„Dospělý je, nikoli normální – obecně vzato,“, řekl Augustus. „Podle mne to zavinil nedostatek klasického vzdělání. Kdyby se vyznal v latině, nepochybně by vám byl toho koně přenechal.“

„Takže vy si o sobě myslíte, že jste normální?“ zeptal se Wilbarger.

„Zajisté,“ řekl Augustus. „V životě jsem nepotkal bytost tak normální, jako jsem já.“

„A přece sedíte na holé zemi v pusté prérii s plachou ženou, kterou jste si předsevzal zachránit,“ poznamenal Wilbarger. „Kolik padouchů jste byl nucen zastřelit, abyste ji zachránil?“

„Řádku,“ řekl Augustus. „Dostal jsem chamraď, ale jefe unikl. Ničema jménem Modrý Kačer, kterému se radši obloukem vyhněte, pokud nejste prvotřídní borec.“

„Myslíte, že se tu někde potlouká? Už jsem o tom mizerovi slyšel.“

„Ne, nejspíš odjel k řece Očistec,“ řekl Augustus. „Ale už jsem ho jednou podcenil, proto došlo k abdukci té mladé dámy. Vypadl jsem ze cviku, už si neumím představit, co může mít takový lotr za lubem.“

„Je trochu přepadlá, ta slečinka,“ podotkl Wilbarger. „Měl byste ji zavést do Fort Worth. Tady na severu pro ni těžko seženete ubytování nebo lékařskou péči.“

„Pojedeme pomaličku,“ řekl Augustus. „Kam vám mám ten stan vrátit?“

„Mám na podzim nějaké řízení v Denveru,“ řekl Wilbarger. „Pokud se jeseně dožiju, ovšem. Když se vám to bude hodit, pošlete mi stan do Denveru. Neužívám tu celtu často, ale v zimě by se mi mohl stan hodit, kdyby mě obtěžoval vichr a plískanice.“

„To je výborná pálenka,“ řekl Augustus. „Jestli to není pošetilé odříkat si spolehlivé příjemnosti života jen proto, aby se člověk vláčel za hordou kálejícího skotu.“

„Něco na tom je a přiznám se, že si to taky často říkám,“ řekl Wilbarger. „Jenže když jste tak normální, co vás přivedlo až sem?“

„Jedna nevyřízená záležitost v Ogallale ve státě Nebraska,“ řekl Augustus. „Rád bych ji skoncoval, než budu mít moc stará kolena.“

„Aha,“ řekl Wilbarger. „Zřejmě je třeba spasit další dislokovanou laňku.“

Pili, dokud nebyla láhev prázdná.

„Jestli máte ještě jednu, škoda že jste ji nevzal s sebou,“ řekl Augustus. „Potřebuju si obnovit cvik v pití.“

„Pokud se přes tu zatracenou řeku zítra nedostaneme, pokusím se nějakou schrastit,“ řekl Wilbarger a povstal. „Zřídkakdy mám příležitost pohovořit si s někým, jako jste vy. Ještě jsem nepřišel na to, zdali se mi vaše výroky zamlouvají nebo ne, ale uznávám, že je to hovor, což je víc, než lze zažít v mém táboře.“

Nasedl na koně a už se chystal odjet.

„Pošlu k vám kuchaře se snídaní,“ řekl. „Mimochodem, nezkřížil vaši cestu mladý šerif z Arkansasu? Mířil někam tímhle směrem a dělám si o něho starosti.“

„Zřejmě máte na mysli Julyho Johnsona,“ řekl Augustus. „Rozešli jsme se před čtyřmi dny. Mířil na sever.“

„Měl s sebou podivnou partu. Krapet jsem se o ně strachoval,“ řekl Wilbarger. „Je to sympatický mladík, ale nezkušený.“

„Už je zkušenější,“ řekl Augustus. „Modrý Kačer pobil jeho společníky.“

„Všechny tři?“ zeptal se ustrnulý Wilbarger. „Tomu mládenečkovi jsem dokonce nabídl práci.“

„Škoda že ji nevzal,“ řekl Augustus. „Pohřbili jsme je na západ odtud.“

„Ten Modrý Kačer musí být pěkný neřád,“ řekl Wilbarger.

Zadíval se na chvíli do noci. „A ten mladík Johnson se mi hned zdál nezkušený,“ dodal a odklusal.

Ráno se objevil Wilbargerův starý kuchař se snídaní. Bylo krásné jitro, slunce svítilo, pláně vyschly. Augustus vyšel ze stanu, Lorena jen vykukovala mezi plachtami.

„Máme se jako v hotelu, Lorie,“ řekl Augustus. „Servírují nám tu jídlo rychleji, než stačíme sníst.“

Kuchař polevil v pozornosti a soumárek po něm okamžitě kopl, taktak že ho nezasáhl.

„Má už dost toho věčnýho chození sem a tam,“ podotkl kuchař.

„Třeba má dost tvý společnosti,“ řekl Augustus. „Hned bych tu mulu koupil, kdyby byla na prodej. Vždycky jsem si s tahouny rozuměl.“

„Tahle mula není na prodej,“ řekl kuchař a obhlížel ležení. „To by se mi taky líbilo, nic nedělat a spát si ve stanu.“

Bez dalších připomínek se otočil a odkráčel.

Když zmizel, Lorena vyšla a sedla si na sluncem vyhřátou zem. Zatímco jedli, začali Wilbargerovi skotáci pohánět stádo k řece.

„Tenhle Wilbarger je svérázný muž,“ řekl Augustus. „Nebere si servítek, ale má hlavu i srdce.“

V poledne už šťastně přešla všechna stáda a povoz a remuda toho posledního mizely směrem na sever.

„Měli bysme přebrodit taky, dokud je hladina nízko,“ řekl Augustus. „Mohlo by se zase rozpršet.“

Složený stan se nešikovně přivazoval na koňský hřbet. Kůň se snažil náklad setřást, ale nakonec ho Augustus přece jen zvládl. Řeka opravdu poklesla, a tak se bez obtíží dostali na druhou stranu a utábořili se na dlouhém návrší asi dvě míle od řeky.

„Tak, tady se usadíme,“ řekl Augustus, jakmile postavil stan. „Hádám, že naši sem dorazí tak za týden.“

Loreně by nevadilo, kdyby „naši“ nedorazili nikdy; ze stanu měla radost, ale sotva stál, už se ze severozápadu znova hrnuly těžké mraky.

„Aťsi prší, máme vystaráno,“ liboval si Augustus a vytáhl ze sedlového vaku krabici s knoflíky. „Aspoň si v klidu zahrajeme.“

Wilbarger jim poslal nejen uzenou šunku, ale i kávu. Tyto zásoby a stan a knoflíky jim pomohly přečkat týden. Loreně se znovu zaoblila líčka a šrámy se zahojily. Pořád ještě spala přimknutá k Augustovi a pořád ho sledovala očima, když vyšel ven, aby přesunul koně nebo za jinou pochůzkou. Jednou nebo dvakrát, když bylo večer hezky, si zajeli k řece. Augustus si z režné niti, kterou našli v Adobe Walls, vyrobil udici. Háček si udělal z jehly a jako návnadu použil pulce. Nikdy nic nechytil, zato se pokaždé pěkně vykoupal.

„Pojď taky, Lorie,“ zval ji kolikrát. „Nic se ti nestane.“

Konečně vlezla do vody. Už dávno se nemyla a bylo to příjemné. Gus seděl opodál na kameni a sušil se na sluníčku. Proud byl silný, a tak nešla moc hluboko. Překvapilo ji, jak bílou má kůži, když se z ní smyje špína. Pohled na opálené nohy a bílé břicho ji překvapil tak, že se rozplakala. A jakmile se rozplakala, nemohla přestat – plakala, jako by se už nikdy neměla zastavit. Gus si toho všiml a došel jí pomoci z vody, poněvadž stála ve vodě po stehna a vzlykala.

Neutěšoval ji. „Nic lepšího nemůžeš udělat, než se vyplakat, Lorie,“ řekl. „Ale nezapomeň, že máš ještě dlouhej život před sebou.“

„To se mi nemělo stát,“ řekla Lorena, když přestala plakat. Oblékla se do rozedraných šatů a vrátila se do stanu.

Kapitola 62

Sotva vjeli do Teritoria, začal si Newt dělat starosti s Indiány. A nebyl sám, kdo se staral. Irčan už vyslechl tolik historek o skalpování, že se občas zatahal za vlasy, jako by se chtěl ujistit, že jeho kštice dosud drží pevně. Vočka, který ve volném čase nepřestával brousit nůž a kontrolovat množství své munice, udivovalo, že Irčan ještě nikdy neviděl skalpovanýho. Za své služby u hraničářů nacházeli co chvíli skalpované osadníky, ostatně i pár jeho kamarádů přišlo o skalp.

Bratři Spettlovi, kterým se pomalu začal rozvazovat jazyk, svěřili Newtovi, že kdyby se nebáli, že zabloudí, hned by utekli a vrátili se domů.

„Jednou jste ve službě,“ káral je Newt. „Kdo by se staral o koně?“

„Jenže jsme nevěděli, že potáhneme až k Indiánům,“ hájil se Bill.

Přestože se o nich tolik namluvilo, nebylo po Indiánech ani památky. Dlouhé dny neviděli živou duši – leda tu a tam vlka nebo kojota. Newt měl dojem, že obloha se klene výš a krajina je den ode dne pustší. Nebylo vidět nic než nebe a trávu. Ta prázdnota byla tak hluboká, že si člověk jen těžko dokázal představit, že někde existují lidé a města.

Ta obrovská prázdnota kormoutila zejména Ira. „Jako bysme nechali všechny lidi za sebou,“ opakoval. Anebo: „Kdy se zase dostaneme k lidem?“

Kdy se zase dostanou k lidem, nebylo nikomu úplně jasné.

„Škoda že tu není Gus,“ litoval Vočko. „Gus by to věděl. Ten ví, kdejaké místo leží.“

„Od nás na sever přece už nic není,“ řekl Pom udivený tím, že si někdo může myslet něco jiného. „Abysme dorazili k nějakým městům, museli bysme uhnout pořádnej kus na východ.“

„Říkalo se, že přijdeme do Ogallaly,“ připomněl mu Jehla.

„Třeba máš pravdu,“ připustil Pom. „To záleží na kapitánovi.

Ale pokud to není větší město než Dodge, můžeme ho klidně taky minout.“

Chutná kuchyně získala Campovi velkou oblibu. Po byl ke každému přátelský a vlídný, a přece zůstával stranou – zrovna jako kapitán. Jen způsob měl jiný. I když jim zpíval hrdelním hlasem, byl to muž záhadný, podivín, který celý den pochodoval za vozem a v noci vyřezával figurky. Brzy obdržel každý honák jednu z jeho řezeb.

„V upomínku na vaše sestry,“ řekl Po.

Půldruhého dne před tím, než dospěli ke Canadianu, se znovu rozpršelo. Při pohledu na hradbu nízkých šedivých mračen na západě muži hned ztratili náladu a vybalili haveloky a odevzdaně se chystali na dlouhou studenou nebezpečnou noc.

Ale horší byly hromy a blesky bouřky, která je stihla půl dne před Canadianem. Už kolem čtvrté si Newt, který byl jako obvykle vzadu u couráků, všiml, že to daleko na západě rachotí a jiskří. Viděl, jak se Deets radí s kapitánem, ale nedovedl si představit, jak by tomu chtěli odpomoci. Stádo trčelo na pláni a každé přístřeší bylo daleko.

Celý podvečer to na západě nepřestalo rachotit. Když slunce zapadalo, spatřil Newt něco, co ještě nikdy neviděl: od severu na jih kmitl blesk a rozpoltil zapadající sluneční kotouč. Jako by z jednoho konce obzoru na druhý běžela ohnivá čára – vzápětí zarachotil hrom tak mohutně, že si Newt užuž myslel, že se slunce rozskočí jako červený meloun.

Po tom úderu se jako na povel přivalily mraky a v pěti minutách jejich obrovské černé stádo spáslo červánky. Remuda se začala vzpínat a Newt se rozjel na pomoc Petu Spettlovi, ale blesk uhodil tak blízko, že se jeho kůň divoce vzepjal a promptně ho shodil. Ještě že držel pevně otěže, takže se mu kůň nevytrhl, ale než dokázal zase nasednout, musel zvíře hodnou chvíli konejšit. Hrom takřka nepřestával bít a třeskal tak hlučně, až mu dunělo v hlavě. Stádo skotáci zastavili a udělali kolem kruh co nejtěsnější.

Sotva Newt nasedl, uhodilo na kraji stáda, sotva sto kroků od místa, kde klusal kapitán. Rada krav padla, jako sražena palicí. Vypadalo to, jako by někdo máchl beranem a hovězí hradba se naráz zhroutila, rozdrobená na cihly jednotlivých kusů.

Vzápětí se dal dobytek na úprk. Hnal se na západ v sevřeném šiku a jednotlivé jezdce nebral na vědomí, třebaže se Pom, kapitán i Deets ze všech sil snažili proud obrátit. Sotva se dobytek splašil, spustil déšť: Newt nasadil ostruhy a snažil se dostat stádu do čela, poněvadž byl blíž než ostatní. Na nebi se rozvinula klikatá čára blesku a sjela na zem, ale zvířata se nezastavila. Slyšel klapot tisícerých rohů, jak do sebe skot vrážel. Znova spatřil na špičkách rohů modravá světýlka, a když ho zaplavila sprcha deště, s úlevou se jí vystavil. Liják byl pouze mokrý – nebál se ho a věděl, že když pořádně zaprší, blýskání konečně přestane.

Dobytek cválal dlouhé míle, ale bouřka se brzy převalila na východ; musel zápolit už jen s deštěm a tmou. Nebylo to poprvé, co větší díl noci strávil popojížděním kolem dobytka. Tu a tam uslyšel křik některého skotáka, ale bylo příliš deštivo a temno, aby něco viděl. Tyhle škaredé noci se vlekly k nevydržení. Stokrát, ne-li tisíckrát se zahleděl směrem, který považoval za východní, v naději, že spatří šeď, která je známkou svítání. Ale na všech stranách byla černočerná tma dobu, která musila trvat nejmíň dvacet hodin.

Když se přece jen rozbřesklo, byl to rozbřesk chmurný a ponurý s nebem nevlídně zataženým. Newt s Pomem, Irem a Jehlou shromáždili kolem sebe velký díl stáda, nejmíň tisíc hlav. Kde jsou ostatní, nevěděli. Krávy byly příliš zmožené, aby dělaly potíže, a tak Pom odcválal, aby obhlédl situaci, a zůstal pryč nejmíň půl dne. Nakonec se vrátil s Deetsem. Zbytek stáda se nacházel asi šest nebo sedm mil východně.

„Kolik kusů zabil blesk?“ zeptal se Newt. Měl ještě před očima řadu klesajících krav.

„Třináct,“ řekl Pom. „Ale to nic není. Blesk trefil taky Billa Spettla. Srazil ho z koně. Zrovna ho pohřbívají.“

Newta trápil hlad, ale ta novina mu vzala chuť k jídlu. Povídali si s Billem ani ne dvě hodiny před vypuknutím bouřky. Po stovkách mil ujetých v tichu Bill rozvázal.

„Prý úplně zčernal,“ dodal Pom. „Já to neviděl.“

Místo, kam Billa zakopali, Newt nikdy nespatřil. Když dojeli, bylo hlavní stádo už v chodu a hrob zůstal někde za nimi v rozmoklé prérii. Nikdo nevěděl, co vlastně říct Petovi, který nějak dokázal udržet remudu pohromadě celou noc. Měl ji v kupě pořád, ale vypadal znaveně a omráčeně.

Muži vyhládli, a tak Call povolil krátkou zastávku, aby se v rychlosti najedli. Vypadalo to znovu na déšť. Věděl, že Canadian už je blízko, a chtěl se dostat přes řeku, než ji další deště rozvodní, jinak by tam taky mohli uváznout týden.

„To si ani neodpočinem?“ zeptal se Jasper, pobouřený, že se po takové noci po nich chce, aby hnali dál.

„Odpočinem si za řekou,“ řekl Call.

Deets byl vyslán, aby našel brod: vrátil se obratem. Canadian je jenom čtyři míle daleko a je tam brod, přes který očividně přešlo už mnoho stád.

„Ale budeme muset všichni plavat,“ dodal k Jasperovu zděšení.

„Jenom když nepoplavem v dešti a bouřce,“ řekl Pom s pohledem na břichaté mraky.

„To máš šumafuk,“ řekl Jehla. „Člověk se může namočit jenom jednou, a při plavání budeš mokrej tak jako tak.“

„Už by ten liják mohl přestat, už toho bylo dost,“ řekl Vočko, ale nebesa ho neposlechla.

Call byl sklíčenější, než dával znát. Ten den už přišli o jednoho chlapce – další mladíček byl spěšně pochován a nikdy se nevrátí domů. Neměl nejmenší chuť znovu riskovat, ale přes řeku se přece dostat museli. Odcválal, aby si prohlédl brod a přesvědčil se, že je bezpečný. Řeka byla hluboká, ale nikterak široká – nebudou muset plavat dlouho.

Vrátil se zpátky ke stádu. Za jeho nepřítomnosti se mnozí honáci převlékli, zbytečná námaha vzhledem k čekající řece.

„Až dojedeme k řece, radši se všichni svlečte do naha, nebo si namočíte i tyhle šaty,“ radil Call. „Zabalte si šatstvo pevně do pláštěnek, abyste měli něco suchýho na sebe, až budem na druhý straně.“

„To máme jet nahatý?“ pohoršil Jaspera příkaz tak zarážející. Cesta na sever se ukazovala ještě daleko horší, než čekal. Bill Spettle byl tak ztuhlý, když ho našli, že ho ani pořádně narovnat nemohli – jen ho zamotali do deky a strčili do díry.

„To mně je zas milejší bejt chvilku nahej než potom trčet kdovíjak dlouho v mokrejch gatích, jako včera v noci,“ řekl Vočko.

Když se přiblížili k řece, zadrželi stádo, aby se muži mohli svléci. Bylo tak chladno, že Newtovi naskákala po těle husí kůže, sotva ze sebe sundal šaty a prádlo. Smotal je do uzlíku a přivázal co nejvýš na sedlo s botami navrch. Pohled na nahé skotáky na koních by ho byl rozveselil, nebýt tak unavený a tak skleslý. Až na obličej a ruce byli všichni jako z tvarohu.

„Páni, my jsme ale krasavci,“ řekl Pom. „Deets z nás ještě vypadá nejlíp, aspoň má jen jednu barvu. My ostatní jsme pěkný strakáči.“

Nikdo nečekal, že by se počasí mohlo ještě zhoršit, ale na prérii je zřejmě repertoár nepohod nepřeberný. Zrovna když dobytek zaváděli do vody, zafičelo, a než Hafan s Pomem po jednom boku a s kapitánem po druhém přeplaval dvacet sáhů hloubky, začalo šedivé nebe najednou prskat bílé kuličky. Pom, který nebyl v sedle, ale držel se za sedlový postroj, zatímco jeho kůň plaval, sebou polekaně trhl, když na hladině zabubnovaly první hrášky v domnění, že jsou to kulky. Teprve když vzhlédl a jedna kroupa ho zobla do tváře, pochopil, že spustilo krupobití.

Taky Call viděl, jak kroupy čeří hladinu. Zprvu to byly malé hrudky, takže se příliš nevzrušil, takové nápory byly obvykle letmé, často netrvaly ani pět minut.

Ale když s Pomem dospěli k severnímu břehu a nasedli do mokrých sedel, uvědomil si, že to nebude jen chvilkový nápor. Kroupy ho tloukly do rukou, odskakovaly od sedla a vůčihledě se zvětšovaly. Pom k němu přijel, pořád ještě nahý, a kryl si loktem tvář a hlavu. Kroupy se sypaly všude, pleskaly do vody, odrážely se od hřbetů plavoucích krav a zarývaly se do bahna.

„Co si počneme, kapitáne?“ zeptal se Pom. „Jsou pořád větší. Za chvíli nás utlučou k smrti.“

Call ještě neslyšel, že by někoho zabila kroupa, ale zrovna ho praštila jedna hrouda velká jako křepelčí vejce za ucho. Ale zastavit se nemohli. Dva honáci plavali v proudu a dobytek se pořád ještě valil do vody.

„Zalez pod koně, kdyby to bylo ještě horší,“ řekl. „Kryj se za sedlem.“

„Tenhle kůň by mě ukopal k smrti, kdybych pod něj vlez,“ namítl Pom. Rychle sundal sedlo a schoval se pod čabraku.

Newt nevěděl, co se děje, když spadly první kroupy. Při pohledu na bílé krupičky poskakující po trávě si pomyslel, že konečně vidí sníh.

„Hele, padá sníh,“ řekl vzrušeně Jehlovi, který jel vedle něho.

„To není sníh, to jsou kroupy,“ poučil ho Nelson.

„Já myslel, že sníh je bílý,“ řekl Newt zklamaně.

„Kroupy jsou bílý taky, jenomže jsou tvrdší,“ poučil ho Jehla.

Vzápětí si Newt mohl osobně ověřit stupeň jejich tvrdosti. Z nebe začaly pršet ledové kuličky – nejdřív malé, a pak už ne tak malé.

„Propána, radši vlezeme do vody,“ řekl Jehla. Měl širák a snažil se schovat pod něj, ale kroupy mu bubnovaly po těle.

Newt se rozhlédl, jestli neuvidí vůz, ale pro kroupy nebylo nic vidět. Pak už neviděl ani Jehlu. Ostře pobodl koně a hnal se k řece, třebas nevěděl, k čemu to může být dobré. Jak cválal k řece, div nepodupal Jaspera, který sesedlal, zbudoval si ze své pláštěnky a sedla jakýsi stan – a krčil se pod ním v blátě.

Krupobití bylo tak husté, že se Myšák vrhl do řeky z šest stop vysokého břehu a Newta shodil. Podařilo se mu sice udržet otěže, ale byl nahý a kroupy mu bušily do těla. Když se sbíral z bláta, všiml si, že Myšák tvoří jakousi zástěnu. Zalehl proto těsně k němu, vyhnul se tak většině krup – zachytil je Myšák. Myšákovi se to nelíbilo, ale jelikož skočil ze břehu z vlastní iniciativy, Newt ryzáka příliš nelitoval.

Choulil se pod ním, dokud smršť neustala, což trvalo pouhých deset minut. Blátivé břehy Canadianu byly zasypané kroupami a pláně kolem dokola rovněž. Kroupy křupaly pod kopyty koní a dobytka. Tu a tam ještě přiletěla osamělá hrudka a odskočila od těch, co už pokrývaly zem.

Newt zjistil, že dobytek překonal divoký Canadian, kterého se každý hrozil, takřka bez pomoci skotáků, kteří se rozutekli sem tam a krčili se nazí pod svými sedly anebo oři. Byl to komický pohled. Newt byl tak rád, že je živý, že mu najednou bylo do smíchu. Ze všech nejlegračnější byl Vočko, který stál sotva třicet sáhů od něho po krk ve vodě s kloboukem na hlavě. Stál a čekal, až krupobití přejde.

„Proč jsi vlezl do vody?“ zeptal se Newt, když Vočko vylezl pomalu na břeh.

„To je nejlepší ochrana,“ řekl Vočko. „Skrz vodu se na tebe kroupy nedostanou.“

Newt konstatoval s úžasem, že pláně před několika minutami většinou hnědé náhle zbělaly.

Došel je Ir, za sebou vedl koně a odkopával kroupy z cesty. Pár větších sebral a hodil do řeky. Brzy našel následovníky a závodili, kdo dohodí dál, anebo komu se povede žabka.

Potom se jim naskytl zvláštní obraz: Po Campo sbíral kroupy do vědra a obě prasata běžela za ním jako pejsci.

„Co s nimi asi chce dělat, co myslíte?“ zeptal se Jehla.

„Zítra nám je nejspíš předloží dušené. Prohlíží je, jako by přebíral hrách,“ řekl Vočko.

„Nechci vidět, jak budeme vypadat zejtra,“ řekl Jasper. „Samá modřina. Jedna kroupa mě vzala do lokte, ještě teď nevládnu rukou.“

„Kdy ty vládneš rukou, prosím tě?“ utrousil Bert Borum jízlivě.

„Že neumí lasovat jako ty, ještě neznamená, že má obě ruce levý,“ bránil ho Vočko. Jelikož si všichni Jaspera dobírali, cítil se povinován občas se ho zastat. Vyšvihl se na koně, ale ustrnul s nohou ve výši. Náhodou zabloudil zrakem na pláň za řekou a uviděl na ní jezdce. Parta na druhém břehu stála k jezdci zády a neviděla ho.

„No ne! Přisám bůh, to je Gus,“ zvolal Vočko. „Vůbec není mrtvej“

Všichni zvedli zrak a viděli cválajícího jezdce.

„Jak víš, že je to on?“ chtěl vědět Bert. „Je moc daleko. Klidně by to moh bejt taky indiánskej náčelník!“

„Jenže já znám Guse,“ řekl Vočko. „To bych rád věděl, kde vězel.“

Kapitola 63

Call a Pom si zrovna oblékali suché kalhoty, když k nim Augustus dojel. Otočili se teprve, když slyšeli jeho koně drtit kroupy. Callovi neušlo, že Gus jede na jiném koni; jinak vypadal v pořádku.

„Hrome, to bych do vás nikdy neřekl, chaso, že začnete pracovat nahatý,“ řekl Augustus. „Vás tak nechat chvilku samotný, a morálka jde k čertu. Strakatíte se po prérii vocaď až do Fort Worth.“

„Řeka je hluboká a my nemáme zrovna moc šatstva na převlek,“ řekl Call. „Co bylo s tebou?“

„Nic zvláštního,“ řekl Augustus. „Dojel jsem k řece minulý týden a řek jsem si, že nemá smysl jezdit dál na jih. Jen bych se obrátil a jel zase zpátky.“

„Našel jste Lorie?“ zeptal se Pom.

„Přirozeně,“ řekl Augustus. „Našel jsem ji. Zrovna sedí před stanem a kouká se, jak tu poskakuješ nahatej.“

Pom se zarděl a honem se dostrojoval, ačkoli když mu Gus stan ukázal, shledal, že stojí příliš daleko, než aby ho Lorie mohla zahlédnout.

Vzápětí naskákalo na jižním břehu pět šest naháčů do řeky a plavali jako o závod, tak rozjařeni Gusovým návratem, že zapomněli na všecku opatrnost.

„Přísahám, Gusi, už jsme tě skoro odepsali,“ řekl Vočko. „Chytil jsi toho lotra?“

„Ne, snad až příště,“ řekl Augustus. „Jeho přítelíčků jsem vyřídil dost, ale jeho jsem nedostal.“

„To jste byl v městě nebo co?“ divil se Pom. „Kde jste přišel k tomu stanu?“

„Půjčil mi ho pan Wilbarger,“ řekl Augustus. „Lorie je bojácná a potřebuje trochu soukromí.“

„Napřed musíme přepravit vůz,“ řekl Call. „Guse vyslechneme až pak. Vy, co ještě nejste oblečený, vraťte se a pomozte.“

Ukázalo se slunce – a to, plus Gusův návrat, honáky povzbudilo. Dokonce i Jasper, s řekami obvykle na štíru, zapomněl na strach a přeplaval Canadian zpátky, aby pomohl při plavbě vozu. Brali to najednou všichni jako zábavu, ačkoli se už týden dravé řeky lekali. Netrvalo dlouho a vůz byl na druhém břehu. Prasata nastrkali do vozu, ale modré podsvinče vyskočilo a přeplavalo vlastními silami.

„To je pane neodvislý čuně,“ konstatoval Augustus. „Jak vidím, máte ještě pořád stejnýho kuchaře.“

„Ano, vaří výborně,“ řekl Call. „Co to děvče? Je v pořádku?“

„Prošla peklem, ale je mladá,“ řekl Augustus. „Nezapomene, ale snad to přežije.“

„Jsme daleko od každého místa, kde bysme ji mohli nechat,“ řekl Call.

„Nemám nikterak v úmyslu ji někde nechávat,“ řekl Augustus. „Máme Wilbargerův stan. Pojedeme s vámi a se stádem až do Nebrasky.“

„A co pak?“ zeptal se Call.

„Nevím, ještě tam nejsme,“ řekl Augustus. „Co víš o Jakovi?“

„Byl ve Fort Worth, když jsme jeli kolem,“ řekl Call. „Řek bych, že hlavně hraje karty.“

„Potkal jsem toho šerifa, který ho hledá,“ řekl Augustus. „Je kus před námi. Utekla mu manželka a Modrej Kačer zabil jeho zástupce a dvě vyžlata, co s ním cestovala. Ten má v hlavě jiný věci než Jaka.“

„Pro mě si Jaka může odvíst, jestli chce,“ řekl Call. „Nehodlám bránit muže, který si nechá ukrást ženu a klidně si sedne zpátky ke kartám.“

„Bane, dobře udělal,“ řekl Augustus. „Modrej Kačer by byl Jaka roznesl na kopytech, kdyby si s ním něco začal.“

„Tomu já neříkám moudrost, ale zbabělost,“ řekl Call. „Jak to, že jsi Modrýho Kačera nezabil?“

„Je rychlý,“ řekl Augustus. „Na tý herce, co mám, jsem se za ním nemohl pustit. Krom toho jsem musel myslet taky na Lorie.“

„To mě štve, že chlap jako on volně běhá po světě,“ řekl Call.

„Pusť se za ním, Woodrowe,“ řekl Augustus. „Je někde na západ odtud, nejspíš v Coloradu. Pusť se za ním, a já se ti tu budu piplat s kravičkama, dokud se nevrátíš. Ale co ten kuchař dělá?“

Kovbojové se nahrnuli kolem vozu, z kterého ještě pořád crčelo.

„Rád dělá chlapcům překvapení,“ řekl Call. „Každou chvilku přijde s něčím novým.“

Doklusali k nim a viděli, že Po Campo proměnil kroupy pomocí melasy v lízátka. Namáčel je do sirupu a podával skotákům.

„Á, seňor,“ utrousil k Augustovi, „vidím, že jste se stačil vrátit včas k zákuskům.“

„Vrátil jsem se včas, abych viděl houf naháčů brouzdat se v řece,“ řekl Augustus. „Už jsem si myslel, že jste se dali k Indiánům a chcete skalpovat chudáka Jaspera. Kdepak je mladej Bill Spettle? Proč se schovává?“

Nastalo trapné ticho. Pyskáč na kozlíku přestal olizovat svou kroupu.

„Neschovává se, pane, je pochovaný,“ řekl Po Campo. „Udeřil do něho blesk.“

„To je škoda,“ řekl Augustus. „Byl to slibný mladík.“

„Ten blesk zabil najednou třináct kusů,“ doplnil Vočko. „Takovej blesk jsi neviděl.“

„I viděl,“ řekl Augustus. „Taky jsme si vyzkusili svůj díl nepohody.“

V suchých šatech a s panem Gusem zase na doslech bylo Newtovi teplo a veselo. Obloha se vyčistila a krouponosná mračna se scvrkla na pár nevinných obláčků na východním nebi. Teď když zase svítilo slunce, když měli řeku za sebou, když se dobytek pásl na mokré trávě a Lorena byla zachráněna, zdál se mu život docela prima, ačkoli si každou chvíli vzpomněl na Billa Spettla zakopaného v rozmoklé prérii pár mil odtud nebo na Seana O’Briena pochovaného u Nueces – těm už teplé slunce a svěží vzduch nepůsobily radost. Po Campo mu podal velkou kroupu namočenou v melase, a tak seděl v sedle a lízal a cítil se střídavě šťastný a smutný, zatímco se kolem dokola muži strojili a chystali znovu být honáky.

„Rostou tu někde stromy, anebo se tahle pláň táhne v jednom kuse až do Kanady?“ zeptal se Bert Borum.

„Pro příštích pár měsíců bych se stromy nepočítal,“ řekl Augustus.

Muži byli zvědaví na Lorenu. Nejeden si ještě dobře pamatoval její krásu. Co asi zažila? Jak teď asi vypadá? Pro většinu z nich to byla největší kráska, jakou kdy viděli, a v její blízkosti jim ta krása znovu jasně vytanula na mysli a roznítila v nich touhu ji spatřit.

Hlavně Pom nemohl od malého stanu odvrátit oči. Prahnul ji aspoň zahlédnout a těšil se, že každou chvíli se stan rozhrne, Lorena vyjde a zadívá se jeho směrem. Určitě ho pozná, třeba mu i zamává a zavolá ho k sobě.

Lorena věděla, že kovbojové jsou blízko, ale ze stanu nevyhlédla. Gus ji ujistil, že se za chvíli vrátí, a ona mu věřila – ačkoli, když se vydal na hon a brzy se nevrátil, zachvacoval ji ještě pořád třas. Modrý Kačer nebyl mrtvý. Mohl se vrátit a znovu se jí zmocnit, kdyby u ní Gus nebyl. Vracela se jí Kačerova tvář a způsob, jak se usmíval, když do ní kopal. Její vzpomínky dovedl zahnat jen Gus, a občas byly ty vzpomínky tak živé a děsné, že litovala, že neumřela, poněvadž kdyby umřela, měla by pokoj a mozek by už nepracoval. Zatím však její mozek pracoval – a jenom Gus si s ním uměl poradit: zaměstnal ho povídáním a hraním karet. Jen v jeho přítomnosti se natolik uvolnila, že dokázala usnout.

Tu a tam vykoukla škvírou a viděla vůz a Guse u něho. Byl nápadný svými bílými vlasy. Pokud ho měla na očích, nebála se.

Call dovolil mužům rozbít tábor; měli za sebou perných čtyřiadvacet hodin. Při přecházení se zmrzačil velký vůl. Bert ho zalasoval a Po Campo odborně porazil jednou ranou sekery. Stejně odborně zvíře rozčtvrtil a brzy zavoněly bifteky. Vůně připomněla mužům, jak jsou vyhládlí – vrhli se na maso jako vlci.

„S jedním kusem tahle parta dlouho nevystačí,“ podotkl Augustus, „jestli se, chaso, nenaučíte krotit svůj apetýt, bude celý stádo snědený, ještě než dorazíme k Prašný řece. To by ti patřilo, Calle,“ dodal.

„Co by mi patřilo?“ zeptal se Call. Zabýval se v mysli Modrým Kačerem.

„Jen si to představ,“ řekl Augustus. „Pustíš se do Montany s hordou dobytka a s tuctem hladových honáků. Než se tam dostaneš, snědí ti honáci dobytek, a ty budeš zase na nule. Potom Čejeni nebo Siouxové vyřídí skotáky a zůstaneš sám.“

„A co ty?“ zeptal se Call. „Kam se poděješ ty?“

„Do tý doby budu dávno šťastně ženatý a usedlý,“ řekl Augustus. „Mám nejvyšší čas, jestli se chci dočkat potomstva.“

„To se chceš oženit s Lorie, Gusi?“ vyhrkl poplašeně Pom. Byl si vědom, že Gus zachránil Lorenu z neštěstí, a chápal, že by si ho z vděčnosti ráda vzala.

„Ne, Pome. Myslím si na jinou,“ řekl Augustus. „Ale nejásej předčasně. Lorie se bude nejspíš pěkných pár let mužských štítit.“

„Vždycky byla vybíravá,“ řekl Jehla. „Dvakrát jsem jí nabízel dobrý peníze, a ona se dívala skrz mě, jako bych byl sklo nebo co.“

„To je tím, že jsi taková špatenka tenká,“ řekl Augustus. „Navíc jsi moc velký, aby ses líbil ženským. Když se to vezme kolem a kolem, mají ženy radši cvaldy.“

Poznámka všem připadala divná – proč by ženský měly mít radši cvalíky? A jak může Gus něco takového vědět? Na druhé straně je ta poznámka potěšila, protože to byl celý Gus: vždycky řekl něco, co nikdo nečekal. Aspoň se budou mít na noční hlídce o čem bavit, budou moct tu poznámku hodiny rozebírat, hledat argumenty pro a proti a rokovat, kolik je na tom pravdy.

„Sakra, Gusi, tvoje řeči mi hrozně chyběly, ani nevíš, jak mi tvoje řeči hrozně chyběly,“ řekl Vočko.

Call Augusta kousek doprovodil. Přiletělo hejno jeřábů a spustilo se na břeh.

„Tahle cesta má spadeno na mládež,“ řekl Augustus. „My jsme ztratili dva mládence a ten mladý šerif přišel o chlapce a děvčátko.“

Zastavili se, aby si zakouřili. V dálce se noční hlídky už rozjížděly ke stádu.

„Měli jsme dál dělat muže zákona a nechat tu chasu doma,“ řekl Augustus. „Polovička těch dětí se utopí nebo zajde na blesk, než se dostaneme do Montany. Měli jsme jet jenom sami dva a najít si nějaký zvlčilý město a nastolit tam pořádek. To je dneska způsob, jak dojdeš věhlasu.“

„Po žádným věhlasu netoužím,“ řekl Call. „Už po mně střílelo dost halamů. Velký ranč je mi milejší.“

„Musím se ti přiznat, že mě boj pořád ještě láká,“ řekl Augustus. „Ostří vtip. Jediná další věc, která napomáhá ostrovtipu, je hovor se ženami, ovšem konce bývají horší.“

„Teď jsi skončil jako opatrovník toho děvčete,“ řekl Call. „To ale není ta, o kterou stojíš.“

„Máš pravdu,“ řekl Augustus. Už o tom taky uvažoval. Samozřejmě pokud věděl, byla Klára pořád ještě šťastně vdaná a všechny jeho představy o ní pouze plané snění. Tak dlouhá léta si ji chtěl vzít za manželku, a život mu pořád stavěl do cesty jiné ženy. Už dvakrát si vzal jinou.

„Škoda že nejsi ženatý,“ řekl Callovi.

„Proč?“

„Rád bych věděl, co si o té záležitosti myslíš,“ řekl Augustus. „Jenže tys to nezkusil, a tak mi nemůžeš pomoct.“

„Nějak jsem se k tomu nikdy nedostal,“ řekl Call. „Nevím proč.“

„Nedostatek zájmu,“ řekl Augustus. „A taky ses nikdy na sebe pořádně nepodíval a nevíš, na čem jsi, a nerad riskuješ.“

„To bych mohl směle popřít,“ namítl Call. „Myslím, že jsem se nebezpečí nevyhýbal.“

„V bitvě ano, v lásce ne,“ řekl Augustus. „Ledaže bys chtěl svůj poměr s Maggie považovat za riskantní.“

„Proč se k tomu pořád vracíš?“

„Protože to je jediný případ, kdy ses málem zachoval jako normální lidská bytost,“ řekl Augustus. „O nic jiného se nemůžu opřít. Dohnal jsi do týhle pustiny mraky dobytka bez ohledu na trampoty a lopotování, které to stálo všechny zúčastněné včetně mě, a přitom nemáš k tomu počínání sebemenší důvod.“

Call neodpověděl. Kouřil. Irčan začal stádu zpívat.

„Když mě tak dobře znáš, můžeš mi poradit co dál?“ ozval se po chvíli Call.

„Zajisté,“ řekl Augustus. „Zaveď ty krávy do nejbližšího dobytčího města a prodej je. Vyplať mzdu všem honákům, co jsou ještě naživu.“

„A co pak?“

„Já budu nějakou dobu řešit ženské otázky,“ řekl Augustus. „Ty seber Vočka a Deetse, pusťte se k Očistci a jeďte proti proudu, dokud nenajdete Modrýho Kačera. Pak buď zabijete jeho, nebo on zabije vás.“

„A co bude s klukem?“ zeptal se Call.

„Newt může zůstat se mnou a učit se jednat s dámami,“ řekl Augustus. „Ty ho za syna tak jako tak neuznáš a poslední výrostek, který se dostal do blízkosti Modrýho Kačera, skončil s hlavou na maděru.“

„A to zas ne,“ řekl Call. „Předsevzal jsem si, že dojdu do Montany. Jestli tam budeme první, můžeme si vybrat pozemky, jaké budeme chtít.“

„Se mnou nepočítej,“ řekl Augustus. „Já mám chuť cestovat. Jakmile se vy, hoši, usadíte, seberu se a půjdu třeba do Číny.“

Potom odjel. Call ještě chvíli kouřil, bylo mu divně a trochu smutno. Z Jaka se vyklubal zbabělec a už nikdy k jejich staré partě patřit nebude. Samozřejmě nebyl s nimi už posledních deset let – někdejší parta byla větším dílem jenom vzpomínka, ačkoli ke spolku pořád patřili Vočko a Deets a svým zvláštním způsobem i Gus. Ale jako by se to všechno měnilo.

Viděl, jak dívka vyšla ze stanu, sotva Gus sesedl. Byla to jenom silueta v příšeří. Gus říkal, že Lorena moc nemluví, ani s ním. Call s ní žádné hovory zavádět nehodlal. Odcválal míli nebo dvě na západ a uvázal klisnu na laso. Nebe nad ním bylo ještě světlé, ale už na něm svítil úzký srpeček.

Kapitola 64

Jake trávil celé dny v podniku zvaném Billův saloon, prkenném to stavení na útesech nad řekou svaté Trojice. Byla to budova patrová. Kurvy pracovaly na patře a přízemek sloužil karbaníkům a kovbojům. Shůry byl dobrý výhled na dobytek hnaný ve větších či menších stádech k severu. Občas zašel do hospody na skleničku některý předák a seznámil se s Jakem. Když vyšlo najevo, že Jake byl na severu až v Montaně, zkoušel ho tu a tam někdo najmout, ale Jake se jim jen smál. Ten týden po rozchodu s Klobouckou partou měl štěstí. Jednou mu nepadla špatná karta, a než týden uplynul, měl pohromadě sumičku, která mu mohla vydržet na měsíc nebo dva.

„Nejspíš tu zůstanu,“ říkal předákům, „líbí se mi zdejší vyhlídka.“ Líbila se mu taky kurva jménem Sally Smrtihlavka tedy aspoň si tak říkala. Vedla bordel pro Billa Sloana, kterému patřil saloon. Holek bylo pět, ale pokoje jenom tři, a jelikož se stáda hrnula jedno za druhým, dveře se netrhly ve dne v noci. Sally nastavěla k cimrám budíky – každý dostal za své peníze dvacet minut, a když přetáhl, začal budík crčet jako na poplach. V tu ránu otevřela Sally dveře dokořán a dozírala, jak se honák strojí. Sally byla hubená, ale vysoká a vlasy měla ostříhané nakrátko. Byla vyšší než valná většina zákazníků a pohled na tu tyčku na prahu většinu mužů tak vyvedl z míry, že si stěží dokázali zapnout knoflíky. Ostatně převážně to byli výrostci, nezvyklí na nevěstince a budíky.

Jeden nebo dva kurážnější si stěžovali, ale Sally to nedojalo ani neobměkčilo.

„Kdo si nebouchne za dvacet minut, nepotřebuje děvku, ale doktora,“ říkala.

Sally pila jako duha od chvíle, kdy oči otevřela, do chvíle, kdy pozbyla vědomí. Jeden z těch tří pokojů, ten prostřední s krytým balkónkem, měla čistě pro vlastní potřebu. Když Jaka omrzely karty, vysedával na balkónku s nohama na železném zábradlí a pozoroval vozy kodrcající nahoru dolů fortworthskými ulicemi. Sotva Sally nařídila budíky, přišla za ním a čtvrt hodinky s ním poseděla a popíjela při tom pálenku. Okamžitě to u ní vyhrál, dovolila mu spát ve své posteli, ovšem postel a výsady s ní spojené ho stály deset dolarů denně – částka, s níž původně ochotně souhlasil, jelikož mu štěstí přálo, ovšem sotva získal, co si předplatil, začal smlouvat.

„Ale co když v tý posteli budeme jenom spát?“ zeptal se. „Bude to ještě pořád stát deset dolarů?“

„Jo,“ řekla Sally.

„Postel si můžu opatřit daleko lacinějc,“ namítl Jake.

„Pokud jsem v tý posteli taky já, není to jenom obyčejná postel,“ opáčila Sally. „Krom toho můžeš vysedávat na mým balkóně, jak dlouho se ti chce, pokud nebude ve městě některý z mých nápadníků.“

Ukázalo se, že Sally má nápadníků úctyhodný počet: někteří z nich smrděli tak, že Jake nechápal, jak s nimi Sally může vydržet. Ale jí mezkaři ani buvolobijci nevadili. Spíš jako by jim dávala přednost.

„Zatraceně, z tvejch zákazníků jsem snad jedinej, kdo se letos koupal,“ stěžoval si Jake. „Ložní prádlo by tak nepáchlo, kdyby sis brala do postele právníky nebo bankéře.“

„Já mám ráda chlapy surový a syrový,“ řekla Sally. „Není to fajn a tohle taky není žádný fajnový místo a život taky není fajnovej. Klidně bych si vzala do postele čuně, kdybych objevila nějakýho kance na dvou nohách.“

Jake už viděl prasata, která na sebe víc dbala než ledaskdo z chlapů, které si Sally Smrtihlavka brala na pokoj, ale její otrlost v sobě měla cosi vzrušujícího, a tak s ní zůstal a platil jí deset dolarů denně. Projíždějící skotáci vesměs hráli karty žalostně, takže obyčejně získal nájemné do hodiny zpátky. Zkoušel to s jinými kurvami v jiných saloonech, tlustými i hubenými, ale u těch ostatních vždycky přišla chvíle, kdy si vzpomněl na Lorenu, a okamžitě ztratil zájem. Lorena byla nejkrásnější žena, jakou kdy poznal, a její krása ve vzpomínce ještě rostla. Často na ni myslel s bodnutím u srdce, ale taky s trpkostí, protože z jeho hlediska si ten únos zavinila sama. Cokoli teď prožívá, je trest za její paličatost. Klidně mohla bydlet s ním v slušném hotelu někde v Austinu nebo Fort Worth.

Sally Smrtihlavka měla zkažené zuby a kostnaté tělo bez jakýchkoli patrnějších vnad. Dlouhé nohy měla tenké jako hůlky a ve srovnání s Loreniným pružným poprsím byla jako prkno. Když jí někdo řekl špatné slůvko, setřela ho jazykem ostřejším než břitva výrazy, nad nimiž se rděl i ten největší sprosťák. Jestliže některá z holek nalezla v některém kovbojovi přílišné zalíbení, což se v řemesle stává, okamžitě jí dala Sally vyhazov a vystrčila ji zadním vchodem do prašné ulice. „U mě se žádné líbánky nepěstujou,“ prohlašovala, „šmajchluj se s ním někde v průjezdě, když už se chceš zahazovat zadarmo.“ Jednou vyhodila v jednom dni tři holky, protože se miliskovaly s honáky. Příští týden obsloužila většinu chlapů sama.

Jake si říkal, že je cvok, že se dal Sally osedlat – na jeho vkus žila moc divoce. Kromě kořalky a chlapů polykala ještě všelijaký prášky, které si kupovala v lékárně. Zapila prášky a pak ležela vedle něho na posteli s očima otevřenýma a hodiny nepromluvila. Přesto ho za svítání vzbudilo mlasknutí zátky vytažené z láhve, kterou chovala pod postelí. Párkrát si lokla, aby se probrala k životu, a potom se vždycky chtěla milovat, i když noc předtím obsloužila dvacet skotáků. Úsvit Sally rozněcoval – Jake nechápal, co se mu na ní líbí, ale taky ji nedovedl odmítnout. Vydělávala sto dolarů denně i víc, ale většinu utratila za své prášky anebo za šaty, róby, které většinou vzala na sebe jednou dvakrát.

Když jela kolem Kloboucká parta, stavili se někteří skotáci v hospodě a hlásili se k Jakovi, ale přijal je ledově. Jejich vinou přišel o Lorenu, už je nechtěl znát. Nicméně hoši nemlčeli a řeči brzy dospěly k Sally Smrtihlavce.

„Proč jsi dovolil tomu Indiánovi unýst tvou kurvu?“ zeptala se bez okolků.

„Je to fikanej ničema,“ řekl Jake. „Kdo ví, třeba se jí líbil. Mě nikdy zvlášť v lásce neměla.“

Sally Smrtihlavka měla zelené oči, který se rozšiřovaly, když spolkla ty své prášky. Podívala se na něho číhavě, jako když se kočka chystá skočit po ještěrce. Přestože teprve svítalo, už si to odbyli, a lepkavé prostěradlo bylo celé zmáčené.

„Nikdy jí to nedělalo radost,“ řekl Jake a litoval, že Kloboučníci nedrželi hubu.

„Škoda že si s ní nemůžu vyměnit místo,“ řekla Sally.

„Jak to?“ ustrnul.

„S černochem už jsem spala, ale s Indiánem ještě ne,“ řekla. „Ráda bych to vyzkoušela.“

Ta novinka o negrovi byla pro Jaka šok. Věděl, že Sally je číslo, ale nikdy nepředpokládal, že by šla tak daleko. Výraz na její tváři ho trochu vyděsil.

„A víš co? Já tomu negrovi zaplatila,“ řekla. „Dala jsem mu deset dolarů, aby se se mnou kurvil, a on ani neměl čas je utratit.“

„Proč?“ zeptal se Jake.

„Vytahoval se, a tak ho pověsili na první strom,“ řekla Sally. „Vychloubat se s něčím takovým v Georgii je chyba. Mě chtěli některý pověsit taky, ale pak si netroufli pověsit ženskou. Jenom jsem musela pryč z města.“

V noci došlo k výtržnosti. Jeden mladý předák Sally odmlouval, když ho chtěla vyhnat, a ona ho střelila do ramene pistolkou, kterou chovala pod polštářem. Neutrpěl velké zranění, ale podal žalobu a šerif odvedl Sally do vězení a nechal si ji tam. Jake za ni chtěl složit kauci, ale šerif si peníze nevzal. „Nech ji, ať si chvilku posedí,“ řekl. Jenže Sally neseděla. Podplatila jednoho ze šerifových zástupců, aby jí přinesl nějaké z jejich prášků, Vypadala příšerně, ale bůhvíproč právě té zvlčilosti muži nemohli odolat. Aspoň Jake nemohl – nějak ho k tomu vždycky přivedla bez ohledu na černé zuby, cibulový puch a všechno ostatní. Zástupce taky vyhecovala, á pak se mu pokusila vytrhnout pistoli a prchnout, ačkoli kdyby byla počkala, byl by ji šerif za den dva pustil. Jak se tak spolu o tu pistoli tahali, spustila a jeden druhého na smrt zranili. Našli je v cele polonahé v kaluži krve.

Náměstek měl devět dětí a jeho smrt vyvolala vzbouření proti kurvám a karbaníkům, takže Jake považoval za moudré město vyklidit. Před odchodem prohledal Sallyin pokoj a našel v krabici na klobouky šest set dolarů. Jelikož Sally byla po smrti a v hrobě, vzal si je. Pozůstalé kurvy se tak vyděsily, že si najaly bryčku a odjely s ním až do Dallasu, kde brzy našly práci v jiném saloonu.

V Dallasu obehrál Jake jakéhosi vojáka, který vyprávěl, jak cestou potkal arkansaského vicešerifa. Náměstek hledal svého šerifa a ten šerif zase hledal chlapa, který mu zabil bratra. Voják zapomněl všechna jména, a Jake mu neprozradil, že hledaný muž je on. Ale po té informaci poněkud zneklidněl. Ten arkansaský šerif se zřejmě pohyboval v Texasu a mohl se znenadání někde vynořit.

Zatímco uvažoval, kam by se měl vrtnout, vešli do saloonu, kde hrál, tři drsňáci – bratři Suggsové. Nejstarší a nejhovornější byl Dan. Oba mladší, Ed a Roy, byli nasupení a nepokojní, a pořád hlídali dveře. Dan se nezajímal o dveře: staral se pouze o sklenku, kterou si naléval trochu příliš často. Všichni tři měli řídká vousiska.

„Nebejval vy jste u hraničářů?“ zeptal se Dan, když slyšel Jakovo jméno.

„Nějakej ten rok,“ připustil Jake.

„Byl jste v oddílu s Callem a McCraem, že?“ řekl Dan. „Nikdy jsem se s Callem ani s McCraem osobně nesetkal, ale slyšel jsem, že to jsou tvrdí hoši.“

Jaka ten věhlas poněkud popudil. Měl dojem, že svého času se na hranicích vyznamenal nejmíň stejně jako oni. Koneckonců kdo zastřelil jednoho z nejproslulejších banditů na Rio Grande?

Zatímco se bavili a trochu karbanili, Roy Suggs pilně plival tabákové sliny na podlahu. To popudilo Ralpha, majitele výčepu. Přinesl plivátko a postavil k Royově židli, ale Roy přejel pingla studeným pohledem a dál odplivoval na prkna.

„Roy si nenechá předpisovat, kam plivat,“ podotkl Dan s poťouchlým úsměvem.

„Hele, Spoone, nechtěl byste se stát regulátorem?“ zeptal se za chvilku Roy. „Doslech jsem se, že jste prima střelec.“

„Co dělá takový regulátor?“ zeptal se Jake. „To slovo jsem ještě neslyšel.“

„Lidem v Kansasu se už přejídá, jak jim texaský krávy furt dupou jejich trávu,“ řekl Dan. „Chtějí naháňku napříště regulovat.“

„Jak regulovat?“

„Prostě zdanit je,“ řekl Dan. „Přece si každý nemůže hnát dobytek, kudy se mu zachce. Kdo se bude chtít dostat přes řeky pohodlným brodem, bude musit vysolit penízky. A pokud nebudou chtít platit hotovými, zaplatí dobytkem.“

„To mají v Kansasu takovej zákon nebo co?“ zeptal se Jake.

„Nemají, ale některý tamní usedlíci si myslí, že by se takový zákon vydat měl,“ řekl Dan.

„Ty usedlíci jsme my,“ dodal Roy a odplivl si.

„Aha,“ řekl Jake. „Až Call a Gus poženou dobytek přes některou tu řeku, co vy budete regulovat, zastavíte je a řeknete jim, že napřed musejí zaplatit. Tak si to představujete?“

„Přesně tak,“ přitakal Dan.

„To bych vás rád viděl, jak sdělujete Woodrowovi Callovi, že vám napřed musí zaplatit, aby směl přehnat dobytek brodem,“ řekl Jake. „Nejsem zrovna jeho nejlepší přítel – nedávno se ke mně zachoval škaredě, ale pokud neexistuje nějaký zákon a pokud mu to neukážete černé na bílém, nevyberete od něho ani floka.“

„Potom si bude muset přičíst následky,“ řekl Dan.

Jake se zasmál. „Jediný následek by byl, že by vám někdo musil vykopat hrob,“ řekl. „Kdyby vás nezastřelil Call, zastřelil by vás Gus. Nejsou zvyklý poslouchat nějaký regulátory.“

„Zatraceně,“ řekl Roy, „tak se to naučí.“

„Snad, ale ne od vás,“ řekl Jake. „Kdybyste to zkusili, musili by vás ze sedel sundavat ztuhlý.“ Ačkoli měl na Calla a Guse pifku, pobavilo ho, že si tři štětinatí drbani myslí, že by s nimi dokázali zatočit.

Rozhovor se nezamlouval ani Danovi. „Myslil jsem si, že v sobě máte krapet kuráže, ale splet jsem se, jak vidím,“ řekl.

„Kuráž mi nechybí,“ řekl Jake. „Ale se zelenáči spolky nevedu. Kdo si myslí, že může přijet za Callem a McCraem a pohrůžkami z nich vymámit peníze, je podle mě zelenáč až běda.“

Dan se odmlčel. Potom řekl: „Ale to je jenom jedna parta. Na trase je spousta jiných stád.“

„To je fakt,“ řekl Jake. „Na vašem místě bych se pokusil zregulovat některý z těch, co nejsou pod dozorem dvou Texaských hraničářů.“

Roy a Ed se na něho dívali záštiplně. Neradi slyšeli, že by něco nezmákli. Ale Dan Suggs byl větší formát. Po několika partiích pokeru a po flašce pálenky připustil, že ten plán s regulováním si na místě vycucal z prstu.

„Říkal jsem si, že většina skotáků neumí střílet,“ řekl. „Sakra, jsou to usmrkánci. Osadníci neumějí střílet o nic líp. Spousta těch balíků by nám ráda zaplatila za to, že jim odženeme bulíky z kukuřice.“

„Dost možná, ale vypadá to zhola nepodloženě,“ řekl Jake. „Abych opustil zdejší pohodlíčko a vydal se kulkám na dostřel, musily by mi kynout nějaké slibnější vyhlídky.“

„Tak co se dát na vylupování bank, když z regulování nic nekouká?“ navrhl Dan bez okolků. „Nebo se vám bankovní loupeže taky nezamlouvají?“

„Přijde na banku,“ řekl Jake. „Vyloupit banku někde, kde se to hemží muži zákona, by mě netěšilo. Na to by si člověk musel vybrat nějaký zapadákov.“

Klábosili několik hodin, Roy přitom rázně plival na prkna. Dan Suggs dokazoval, že v Kansasu je peněz jako želez. Kdyby se tam odebrali a nebyli příliš choulostiví při volbě prostředků, určitě by si taky přišli na své.

Jaka bratři Suggsové odpuzovali. Oči měli všichni tři studené a poťouchlé a nechovali velké sympatie ani jeden k druhému. Roy a Ed div že po sobě nezačali střílet kvůli chybné hlášce. Nabídl se, že jim sežene kurvy, poněvadž zůstal v přátelském styku s několika přeběhlicemi z Fort Worth, ale bratři neměli zájem. Víc je bavil chlast a karban.

Nemít nahnáno, že se před ním zčistajasna zjeví July Johnson, byl by nechal povedené bratříčky jet do Kansasu samotné. Ale Dallas nebyl od Fort Smith daleko, a July Johnson se mohl vynořit kdykoli. To bylo nemilé pomyšlení, tak nemilé, že tři dny nato Jake ujížděl na sever ve společnosti tří bratrů a vysokého černocha, kterému říkali Kalous. Před odjezdem si Jake opatřil novou pušku. Nic Suggsům neslíbil a měl v úmyslu dát jim sbohem, jen co najde v Kansasu pěkný saloon.

Kalous vlastnil pět pušek různých kalibrů a většinu času trávil tím, že je čistil. Byl výborný střelec. Hned první den cesty složil jelena na takovou vzdálenost, že se to Jakovi zdálo nemožné. Kalous to bral jako chleba. Jake měl silné podezření, že černoch své zbraně brzy zamíří na něco jiného než na vysokou, ale nehodlal být u toho osobně přítomen.

Kapitola 65

July jel a jel dlouhé dny a nepotkal živou duši a vlastně ani živáčka až na krahujce a krkavce, kteří kroužili na modrém nebi. Jednou se po návrší mihl vlk a v noci slýchal kojoty, ale jediná zvěř, kterou viděl, byli stepní králíci, a těmi se taky většinou živil.

Jel vytrvale k severu a připomínal si, že do každého města je předaleko, ale neměnná pustota krajiny ho brzy začala drtit, jako by nebyl tak dost zdrcený smrtí těch tří, které pochoval na břehu Canadianu. Myslel na ně vlastně celý den. Když se probudil do šedého jitra, měl před sebou Roscoeovu tvář; když spal, zdálo se mu o Roscoeovi a o Joeovi a o tom děvčátku. Několikrát se rozplakal při pomyšlení, že se už nedá nic změnit. Horoucně si je přál vrátit tam, kam patřili: do Fort Smith – v případě Roscoea a Joea. Kam patřila Janey, nevěděl, ale rozhodně to nebyl mělký hrob u Canadianu.

Jeho nynější činnost – a po pravdě řečeno celý dosavadní život – mu teď připadaly naprosto nicotné. Klusal pustou zemí bez sebemenší naděje, prostě jel, protože něco dělat musel. Jak pronikal pláněmi dál a dál, už si nedokázal představit Fort Smith jako místo, kde by někdy mohl znovu pracovat a žít. Co by tam dělal, kdyby se vrátil? Vysedával by ve vězení, kde pracoval s Roscoem? Anebo ve srubu, kde žil s Elmirou?

July si myslil, že nic horšího už ho nemůže potkat, jelikož ztratil ženu a zahubil tři lidi. Jenže čtvrtý den po rozloučení s Augustem mu zchroml kůň. Mrňavý ostnatý kaktus skrytý ve vysoké trávě zapůsobil nelítostněji než had. Trn se zabodl hluboko do kopyta. July musil koně svázat, aby mu trn vytáhl, ale přesto si nebyl jist, zda se mu ho podařilo dostat ven celý. Byli tři dny na sever za Cimarronem. Voda byla vzácná a kůň brzičko kulhal tak, že se na něm nedalo jet. Vedl ho pomalinku a doufal, že se kopyto uzdraví, ale zánět se nelepšil. Kůň klopýtal a nemohl se na kopyto postavit.

Konečně s pocitem, že se loučí s posledním přítelem, July koně odsedlal a zastřelil. Sedlo nechal ležet, ale vzal si pušku a vykročil na východ. Druhý den uviděl z jednoho návrší mračno supů nad místem, kde kůň ležel. Při tom pohledu se rozplakal.

Pochodoval celý den v naději, že najde nějaký potok, ale nenašel nic. Měl u sebe půl kanystru vody – s tím by se zpátky k Cimarronu nedostal. A neměl nic k jídlu. Utábořil se na zelené louce a celou noc proseděl na dece tak bdělý, že měl dojem, že už víckrát neusne. Seděl dlouhé hodiny a pozoroval, jak měsíc stoupá nebem mezi hvězdami. Vzpomínal na chladné noci doma v Arkansasu; jak na něho a na bratry matka vršila prošívané deky; jak sladké bylo ležet v tom pelíšku. Tenkrát mu spánek připadal jedna z nejbáječnějších věcí na světě.

July si říkal, zda bude spánek smrti stejně sladký, útěšný a hřejivý jako hajany jeho dětství. Měl pušku a pistoli – stačilo zmáčknout spoušť, a měl by spánku dosyta. Za těch pět let šerifování nikdy nikoho nezastřelil, ačkoli si zjednal pověst, že není radno se s ním pouštět do křížku. Byl by to dobrý vtip, kdyby jediný, koho kdy zastřelil, byl on sám. Doposud považoval sebevrahy za zbabělce. Jeho vlastní strýc si přivodil smrt velmi bolestivým způsobem: otrávil se louhem. Nevěděl pro dluhy kudy kam.

Když teď tak July seděl a hleděl na měsíc, připadalo mu, že zabít se je jenom rozumné. Zkazil si život – nevysvětlitelně, nepochopitelně, rychle, ale nepochybně. Vršil chybu na chybu, a připravil tři lidi o život. Když se zabije, zařadí se k Roscoeovi, k Janey a k Joeovi a k hnědce. Vydali se na cestu společně; slušelo by se, aby na jednom místě také skončili.

Začal uvažovat, kterou zbraní by to měl udělat. Hlaveň pušky se blyštěla v měsíčním světle, revolver ho tížil na boku. Vyňal pistoli z pouzdra, protáčel bubínek a poslouchal těžké cvakání. Ale nepřiložil si ji k hlavě. Vzpomněl si na Elmiru. Zdálo se mu, že má povinnost najít ji a povědět jí, co stihlo jejího syna. Pravda, nevypadala, že by chlapce měla ráda – Elmira jako by neměla ráda nikoho –, ale Joe byl její syn a třeba by to chtěla vědět.

July uvažoval celou noc. Vědomí, že potřebuje jenom zvednout pistoli, mu trochu ulevilo. Bude lepší, když napřed půjde za Elmirou. Chtěl jí vysvětlit, že nikdy neměl v úmyslu učinit to, co ji přimělo utéci – ať už to bylo cokoli. Jakmile to provede, může stisknout kohoutek a dohonit své mrtvé.

Ráno zase vyrazil, ale cítil se úplně jinak. Měl pocit, že už nepatří mezi živé. Nijak by ho nepřekvapilo, kdyby taky nad ním kroužilo hejno supů. V duchu si povídal s Roscoem. Celý den pochodoval vlnící se vysokou trávou a v noci dopil zbytek vody. Pokusil se zastřelit na dálku jelena, ale minul. Ráno ho vzbudilo vraní krákání. Vzhlédl a uviděl v šedém svítání pleskat černá křídla. Byl unavený po včerejším pochodu a nevstal hned. Nebylo proč vstávat – ledaže slunce svítilo a prérie se tetelila. Ale pořád slyšel opodál vraní sněm. Když vstal, zahlédl háječek sotva dvě stě sáhů daleko – byly to křivé nízké stromy, ale byly to stromy a vrány odpočívaly v jejich korunách.

Mezi stromy našel pramen – pouhý pramínek, ale stačil vytvořit mělké jezírko asi deset kroků široké. Na kameni u vody ležel stočený černý had – to byl asi důvod vraního rozčilení.

July strávil u pramene celý den. Napil se, vykoupal a vymáchal své špinavé šatstvo a rozestřel je na suchou trávu, aby uschlo. Zatímco odpočíval, přicupital k prameni velký jezevec a July ho zastřelil pistolí. Nikdy nejedl jezevce, ale tohohle snědl s chutí a zapil pramenitou vodou. Ještě lepší než jídlo byly stromy. Pobyt v chládku ho trochu pozvedl na mysli. Z toho lahodného stínu viděl míle daleko do horké prérie. Slunce ho nemohlo pálit, pokud byl pod stromy.

Ale nemohl žít navěky z pramenité vody a jednoho jezevce. Ostatně měl úkol. Počkal, až se večer ochladí, a vydal se znova na cestu. Příští den narazil na vozové koleje vedoucí od jihu. Dovedly ho k čilé říčce, ale po nějakém vozu ani památky. Dalšího dne spatřil oblak prachu a ukázalo se, že je to malé kravské stádo. Skotáci užasle zírali na osamělého chodce a oněměli úžasem, když uslyšeli, že je šerif z Arkansasu.

„To jdete z Kalifornie nebo co?“ ptal se jejich kápo. Byl to starý muž s bílým knírem jménem Johns. Zprvu byl nedůvěřivý. Pěšky z Texasu nechodí mnoho lidí. Ale brzy July starého muže přemluvil, aby mu prodal koně. Byl to nejhorší kůň z remudy, ale byl to kůň. Stál čtyřicet dolarů. Rezervní sedlo Johnsova parta neměla, zato mu poradili, kudy se dát. Zvali ho, aby u nich přespal – už byli na naháňce šest neděl a cizinec byl vítané zpestření.

Ale sotva měl zase koně, zachvátil Julyho znovu spěch. Najedl se s nimi, ještě jednou poděkoval a vyjel, jen co vyšel měsíc. O čtyři dny později dorazil, celý bolavý jízdou na holém hřbetě kostnatého ryzáčka, do Dodge City.

Kapitola 66

Dlouho před tím, než dorazili k Republikánce, začala si Elmira říkat, jestli to všechno stojí za to. Jeli už dva týdny otevřenou prérií a počasí bylo příšerné: pršelo, padaly kroupy, bouřka stíhala bouřku. Všechno, co měla, bylo mokré a ke své nelibosti páchla jako ondatra, ačkoli Luke a Zwey pižmovou vůni ani nezaznamenali. V noci byla zima. Spala pod mokrou dekou na prknech ve voze a ráno se probouzela unavenější než před spaním. Pláň rozmokla a vůz každou 33chvíli zapadl do bláta. Kůže smrděly a jídla bylo pořídku. Vůz kodrcal, i když jeli po rovině. Celý den to s ní házelo, až se jí zvedal žaludek. Kdyby tady potratila, byla by to její smrt.

Napadlo ji, že se dostala z deště pod okap: aby unikla Julymu Johnsonovi, volila horší zlo. Vlastní bláznovství jí přišlo k smíchu: myslívala si, že je fikaná – a vida, kam ji její chytrost přivedla. Kdyby jí Dee Boot viděl, popukal by smíchy. Dee se rád smál nesmyslným věcem, jichž se lidé dopouštěli z nepřípadných důvodů. Fakt, že to udělala, jen aby ho viděla, by Deea pobavil ještě víc. Řekl by jí, že se měla vrátit do Dodge a požádat některou holku, aby jí našla práci.

Místo toho řídila spřežení mul přes severní Kansas. Ještě štěstí, že nepotkali žádné Indiány, ale to se mohlo vždycky ještě změnit. Ostatně brzy se ukázalo, že Luke vydá za dva Indiány. Věděla, že si jeho chování Zwey nevšiml. Zwey se k ní choval laskavě, pokud s ní vůbec jednal. Zdál se dokonale spokojený tím, že spolu cestují. Nežádal od ní nic, než aby se vyskytovala v jeho blízkosti, a byl překvapený, když se nabídla, že bude vařit, což učinila jednak z nudy, jednak protože Zwey a Luke byli tak bídní kuchaři, že se bála, že to nepřežije, pokud se o jídlo nepostará sama. Zwey nejevil žádné smilné záměry – zdálo se, že mu ke štěstí stačí spočinout na ni očima, když den skončil.

Zato Luke byl chlípný jako králík a neprodleně jí své choutky deklaroval. Časně zrána měl ve zvyku vstát a močit tak, aby to dobře viděla, a cenil se při tom na ni. Zwey spal jako dudek, a tak mu tenhle divný obyčej ušel.

Luke se nedal lehko odradit. Brzy přišel na novou taktiku: přemluvil Zweye, že by měli jezdit na lov každý jiným směrem. Pravda, zvěře bylo pořídku, ale to nebyl ten důvod, proč Luke chtěl lovit sám. Měl spadeno na Elmiru. Sotva si spočetl, že Zwey je dvě tři míle daleko od vozu, přikroužil zpátky a dvořil se jí. Bral to zhurta. Uvázal koně k vozu a vlezl k ní. Objal ji kolem pasu a dělal jí necudné návrhy.

„Ne,“ řekla Elmira. „Jsem tady s Zweyem. Slíbil mi, že mě nikdo nebude obtěžovat.“

„Co je tohle za obtěžování?“ ptal se Luke.

„Budu mít dítě,“ řekla mu v naději, že ho odradí.

Luke se jí podíval na břicho. „To hned tak nebude,“ řekl. „A to, co chci, nezabere víc jak šest minut. Zaplatím ti. Vyhrál jsem v kartách ve Fořtu pěkný penízky.“

„Ne,“ řekla Elmira. „Bojím se Zweye…“

Ani se ho nebála, ale byla to šikovná výmluva. Víc se bála Luka, měl zákeřná očička a chvílemi vypadal jako cvok. Taky měl nechutný zvyk cucat si prsty. V noci u ohně si cucal prsty, jako by to byly cukrový špalky.

Luke za ní nepřestával lízt do vozu a objímat ji, a Elmira ho nepřestávala odmítat. Občas se jí zdálo o Deeovi, ale jinak ji žádný mužský nezajímal. Měla chuť postěžovat si Zweyovi, ale se Zweyem byla těžká řeč. A co kdyby došlo k bitce a Luke třeba vyhrál – to by si pěkně zavařila. Zwey byl silák, ale pomalý, a Luke nevypadal jako někdo, kdo se pere podle pravidel.

Takže když Luke přimanévroval zpátky a vlezl na kozlík, Elmira se stulila do klubíčka. Nemohla se jeho rukám docela vyhnout, ale schoulila se a myslela na to, jak uřídit muly.

Když Luke viděl, že ji nepřemluví ani svody ani penězi, zkusil to po zlém. Dvakrát ji zpolíčkoval a jednou ji shodil z kozlíku. Dopadla tvrdě a taktak že jí kolo vozu nepřejelo. Hned pomyslela na dítě, ale nepřišla o ně. Luke láteřil, pak odcválal; vylezla na vůz a ujala se opratí.

Nazítří Luke pohrozil, že Zweye zabije, jestli mu nedá. „Zwey je padlej na hlavu,“ řekl. „Je stejně pitomej jako bizon. Zastřelím ho, až bude spát.“

„Já mu to povím,“ hrozila Elmira. „Třeba pro jednou spát nebude. Třeba tě zabije, až se zvedneš.“

„Co proti mě máš?“ řekl Luke. „Většinou jsem na tebe hodnej.“

„Až na to, žes mě shodil z vozu,“ řekla Elmira. „Jestli tohle je vlídný nakládání, to mě podrž.“

„Chci tak málo,“ škemral Luke. „Jenom jednou. Do Nebrasky je pořád daleko. Nevydržím to tak dlouho.“

Nazítří ji přistihl, když nebyla ve střehu, a zvrátil ji do vozu na kůže. Seděl na ní jako ohař, ale kopala a škrábala, a než se na něco zmohl, muly se lekly a splašily. Luke s kalhotami na půl žerdi se musel chopit opratí a zatím Elmira uchopila Zweyovu rezervní pušku. Když konečně muly zastavil, zjistil Luke, že na něho míří hlaveň buvolačky.

Usmál se poťouchle. „Jestli vypálíš, tak ti ta puška rozdrtí rameno,“ varoval ji.

„To jo, ale co udělá tobě?“ řekla.

„Až já tě dostanu, budeš litovat, žes to neudělala po dobrým,“ řekl Luke a zrudl vzteky. Nasedl na koně a odjel.

Zwey se vrátil před západem slunce s divokým krocanem, kterého se mu podařilo zastřelit. Ale Luke nepřijel zpátky. Elmira se rozhodla, že to radši Zweyovi poví. Už to s Lukem nemohla vydržet. Zwey byl mírně udiven Lukovou nepřítomností.

„Vyhnala jsem ho puškou,“ řekla Elmira.

Zwey vypadal překvapeně. Otevřel ústa a údiv se mu rozlil z očí po tváři.

„Puškou?“ opakoval. „A proč?“

„Chtěl mě znásilnit,“ řekla Elmira. „Pokouší se o to skoro den co den, jen co jste pryč.“

Zwey o té informaci nějaký čas hloubal. Pečení krocana dopadlo bídně, ale aspoň měli něco k jídlu. Zwey ohlodával veliké stehno, ale uvažoval dál.

„To jako se s vámi chtěl oženit?“ zeptal se.

„Dá se to tak říct, chcete-li. Rád by mě dostal. Já nechci.“

Zwey už nic neřekl, dokud neobral stehno. Rozdrtil kost zuby, vysál morek a pak zahodil kost do tmy.

„Jestli toho nenechá, zabiju ho – to bude nejlepší,“ řekl.

„Ať jezdí na lov s vámi, jako dřív,“ řekla. „Když budete spolu, nemůže mě obtěžovat.“

Sotva to dořekla, zazněl výstřel. Kulka proletěla mezi nimi, trefila krocana a srazila ho z rožně do popela. Oba zalezli po čtyřech za vůz a čekali. Čekali hodinu, a nic se nestalo. Už se neozval žádný další výstřel a Luke se neukázal.

„Proč střílel toho krocana, to nechápu,“ řekl Zwey. „Už byl dávno mrtvý.“

„Nestřílel po krocanovi, ale po vás,“ řekla Elmira.

„Rozhodně krocana máme nadranc,“ řekl Zwey, když opustili úkryt a zvedli studeného ptáka.

Tu noc spal Zwey pod vozem s odjištěnou pistolí, ale útok se nekonal. K snídani měli studeného krocana. Dva dny nato se Luke objevil a tvářil se jakoby nic.

Elmira se obávala, že okamžitě dojde k střetnutí, ale Zwey jako by na celou záležitost zapomněl. Zrovna když Luke zase přiharcoval, objevili se v dohledu dva buvoli; hned je jeli ulovit a nechali Elmiru řídit vůz. Už za tmy se vrátili se třemi čerstvými kůžemi a vypadali rozjařeně. Luke se na ni sotva podíval. Seděli se Zweyem dlouho do noci u ohně a pekli si plátky buvolích jater. Byli tak zalití krví, jako by někdo stáhl z kůže je. Elmira nesnášela pach krve a držela se od nich, jak to šlo.

Nazítří ještě za šera se vzbudila, poněvadž se jí z pachu krve chtělo zvracet, a když vzhlédla, seděl na ni Luke obkročmo. Otíral si krvavé ruce o její prsa. Z pachu se jí zvedl žaludek.

Luke se z ní snažil strhnout přikrývku. Když vstal, aby si rozepnul kalhoty, převrátila se Elmira na břicho v domnění, že ho to zadrží. Naštval se. Sklonil se nad ní a jeho horký dech jí ovanul ucho.

„Stejně jsi čubka, tak to provedeme po psím,“ supěl. Sevřela stehna co nejpevněji. Luke ji štípl, ale nepovolila. Potom se jí snažil vrazit koleno mezi stehna, ale na to neměl dost sil. Najednou Zwey Luka stáhl přes postranici vozu. Usmíval se, jako by si hrál s nezbedným děckem. Nadzvedl Luka a bušil mu hlavou o kolo. Praštil s Lukem dvakrát třikrát o železnou loukoť a pak ho upustil jako otep chrastí. Nezdálo se, že by se vážně zlobil. Stál u vozu a díval se na Elmiru. Byla polonahá, jak z ní Luke strhal šaty.

„To neměl dělat,“ řekl Zwey. „Kdybych ho zabil, neměl bych s kým lovit…“

Podíval se na zem na Luka, který ještě dýchal, ačkoli měl hlavu a obličej na kaši.

„Pořád si vás chce vzít za ženu,“ řekl Zwey. „Ale teď toho myslím už nechá.“

A taky nechal. Čtyři dny proležel Luke ve voze a snažil se přeraženým nosem vtáhnout do plic nějaký vzduch. Jedno ucho měl skoro utržené, rty rozdrcené a několik zubů vyražených. Tvář mu natekla tak, že ze začátku nevěděli, jestli nemá přeraženou taky čelist, ale ukázalo se, že nepukla. První den sotva mumlal, ale přemluvil Elmiru, aby mu přišila ucho zpátky. Zwey by ho byl radši uřízl, jelikož viselo jenom na boltci, ale Elmira se smilovala a ucho přišila. Moc se jí to nepovedlo, hlavně proto, že Luke ječel a cukal sebou, kdykoli se ho dotkla jehlou. Když byla hotová, nebylo ucho na svém místě, sedělo trochu níž než to druhé, taky moc utáhla niť, takže nemělo původní tvar, ale aspoň mu zůstalo na hlavě.

Zwey měl z té rvačky legraci, jako by šlo o klukovskou pranici, ačkoli Lukův nos se ohnul ke straně. Potom dostal Luke horečku a zimnici. Převaloval se ve voze, sténal a potil se. Neměli žádné léky a nemohli pro něho nic udělat. Vypadal zuboženě, s černými podlitinami na opuchlé tváři. Pak jestli nejsou lidi divný, myslela si Elmira, přivodí si takový trápení jen proto, že se jí chtěl zmocnit.

Teď už jí od něho žádné takové nebezpečí nehrozilo. Když Lukovi konečně horečka klesla, byl tak zesláblý, že se sotva otočil. Zwey odjížděl na lov jako dřív a Elmira řídila vůz. Dvakrát uvázli ve strži a museli čekat, až je Zwey najde a vůz vyprostí. Vydal zřejmě za celé spřežení.

Od té doby, co opustili Fort, nepotkali živou duši. Jednou se jí zdálo, že vidí, jak je z návršíčka pozoruje Indián, ale pak se ukázalo, že je to antilopa.

Trvalo čtrnáct dní, než mohl Luke vstát. Celou tu dobu mu Elmira nosila jídlo a krmila ho jako dítě. Po té drsné „domluvě“ jako by se z něho všechna náruživost vytratila. Ale jednou při pohledu na Zweye řekl: „Však já ho zabiju!“

„Škoda že jste se tenkrát netrefil,“ řekla Elmira jen tak, aby ho poškádlila.

„A kdypak?“ zeptal se.

Pověděla mu o výstřelu, který trefil krocana, a Luke zavrtěl hlavou.

„Po žádným krocanovi jsem nikdy nestřílel,“ řekl. „Chtěl jsem utéct, ale pak jsem si to rozmyslel.“

„Tak kdo to byl?“ zeptala se. Luke na to neměl odpověď.

Pověděla to Zweyovi, ale ten na tu příhodu už zapomněl – nepřikládal incidentu velký význam.

Od té doby se v noci bála – střelec, ať už to je kdokoli, je třeba pořád nablízku. Choulila se vyděšeně ve voze a celé dny si přála, aby už konečně byli v Ogallale.

Kapitola 67

Od té doby, co vstoupili do Teritoria, čekal Newt, kdy uvidí Indiány – skotáci nemluvili o ničem jiném. Pom prohlašoval, že v Teritoriu žijí Indiáni všeho druhu a že některé kmeny zdaleka nezkrotly. Jeho tvrzení vyvedlo z míry Vočka, který se těšil, že má potýkání s Indiány za sebou.

„Říká se, že boje už skončily,“ řekl. „Gus tvrdí, že vláda Indiánům zaplatila, aby toho nechali.“

„To je pravda, ale už jsi někdy slyšel, že by Indiáni udělali to, co se od nich čeká?“ řekl Pyskáč. „Třeba si některý myslí, že nedostali zaplaceno dost.“

„Jak to můžeš vědět?“ zeptal se Jasper. „Copak ty jsi někdy viděl Indiána?“

„Já jich viděl,“ sdělil mu Pyskoun. „Co myslíš, jak jsem přišel k tý díře v žaludku? To je dílo jednoho Apače.“

„Apače?“ divil se Pom. „Kdes přišel k Apačům?“

„Na západ od Santa Fé,“ řekl Pyskáč. „Obchodoval jsem tam. Taky jsem se tam naučil hrát na piano.“

„Ani bych se nedivil, kdybys to zase zapomněl a neuměl hrábnout do kláves, než se dostaneme na místo, kde bude klavír,“ řekl Vočko. Vyhlídka na pochod nekonečnými prériemi ho skličovala čím dál víc. Od let svého kočování považoval za normální, že člověk jede jistou krajinou nějakou dobu a pak ji vystřídá krajina jiná. Ze začátku to tak bylo i na dobytčí trase; napřed přišla křoviska, potom vápencové skály, potom další křoviska jiného druhu a potom prérie. Jenže prérie neměla konce, táhla se donekonečna, kam oko dohlédlo. Jednou dvakrát se zeptal Deetse, za jak dlouho budou ty pláně u konce, poněvadž Deets byl uznávaný znalec co do vzdáleností; tentokrát však musel Deets přiznat, že to nedovede odhadnout. Nevěděl, kam až se pláně táhnou. „Bude to víc než tisíc mil,“ soudil.

„Tisíc mil?“ vyděsil se Vočko. „Než tam dojedeme, budeme mít všichni vousy po pás.“

Jasper mu vysvětlil, že když urazí průměrně patnáct mil denně, zdolají těch tisíc mil za pouhé dva měsíce. Měsíce se zdály Vočkovi měrou útěšnější než míle, a tak s nimi v duchu tu vzdálenost poměřoval.

„Kdy uplyne měsíc?“ zeptal se Po Campa jednu noc. Po byl další spolehlivý zdroj informací.

„Nestarej se o měsíce,“ řekl Po Campo. „Měsíce plynou samy. Větší starosti mi dělá sucho.“

„Propána, ještě jsme se neosušili,“ řekl Vočko. „Prší vobden.“

„Já vím,“ řekl Po Campo. „Ale můžeme se dostat někam, kde pršet zapomnělo.“

Už dávno si získal příchylnost Augustových prasat. Sele za ním běhalo jako pejsek. Vyrostlo a vychrtlo. Augusta mrzelo, že mu prasata osvědčila tak malou věrnost; když přišel do ležení a všiml si, jak sele spí těsně vedle Campova pracoviště, hrnuly se mu na rty sžíravé poznámky. Augusta taky mrzelo, že si většina honáků zvykla pohlížet na Po Campa jako na orákulum.

„Po, seš moc krátkej, abys viděl do dálky, ale zato prej vidíš do budoucna,“ řekl jednou ráno, když přijel na snídani.

„Občas dovedu předpovídat osud,“ přiznal Po. „Jestli dokážu vyčíst ten váš, nevím.“

„Já nechci znát svůj osud,“ řekl Jasper. „Třeba bych se dozvěděl, že se utopím v Republikánce.“

„Já bych svůj osud poznal rád,“ řekl Augustus. „Párkrát jsem si ho už dal vyložit v New Orleansu od starých černošek, a všechny se shodly.“

„Asi vám řekly, že nebudete nikdy ani bohatý, ani chudý,“ řekl Po Campo a dál šlehal vejce na omeletu.

„Správně,“ přitakal Augustus. „To je nudný osud. Ostatně mohu se mrknout do kapsy a řeknu vám přesně totéž. Nejsem bohatý, ale chudý taky ne.“

„Co ještě byste chtěl vědět o svém osudu?“ tázal se Po Campo zdvořile.

„Kolikrát se ještě ožením,“ řekl Augustus. „To je přece ta jediná zajímavá otázka, nebo ne? V který řece se utopím, na tom snad nesejde. S tím ať si láme hlavu Jasper. Já bych rád znal své vyhlídky na ženitbu.“

„Plivněte,“ řekl Po. „Plivněte semhle do vozu.“

Augustus přešel k vozu a plivl na prkna. Minulý den chytil Po Campo bůhvíproč šest čerstvě vylíhlých bažantích kuřátek, a ty teď ve voze pobíhaly a pípaly. Po přistoupil blíž a chvíli hleděl na Augustovy sliny.

„Žádná další svatba vás nečeká,“ řekl bez váhání a vrátil se k svým vejcím.

„Tos mě zklamal,“ řekl Augustus. „Zatím jsem měl teprve dvě manželky, a obě umřely. Myslel jsem, že si zasloužím ještě jednu.“

„Vždyť vy si ani žádnou další manželku nepřejete,“ řekl Po. „Jste jako já, svobodný muž. Vaší manželkou je obloha.“

„Hm, jen jestli nebude moc suchá,“ podotkl Augustus s pohledem na bezmračné nebe.

Sele stálo na zadních nohou a přední kopýtka si položilo na postranici vozu. Snažilo se zahlédnout kuřátka.

„Už dávno by z tebe bylo vepřový, tušit, jakýs to vrtkavý floutek,“ řekl Augustus.

„Takže ty z plivnutí vyčteš, jak to s člověkem stojí?“ zajímal se Vočko. Slyšel o hadačích, ale obyčejně vykládali budoucnost z karet.

„Ano,“ řekl Po Campo, ale nevysvětlil to blíž.

Už byli skoro v Kansasu, když se konečně opravdu ukázali Indiáni. Bylo jich jenom pět a zjevili se tak tiše, že si jich zprvu nikdo nevšiml. Newt byl u couráků. Když prach na chvilku polehl, rozhlédl se a uviděl kapitána mluvit se skupinkou jezdců. Napřed si myslel, že jsou to kovbojové z jiného stáda. Nenapadlo ho, že jsou to Indiáni, dokud k němu kapitán s nimi nepřiklusal. „Vemte si tohohle!“ řekl kapitán a ukázal na bulíka s naštípnutým kopytem, který klopýtal vzadu.

Než si Newt plně uvědomil, že jsou to Indiáni, už bulíka odřízli. Kapitán seděl v sedle a pozoroval je. Newt se takřka hrozil na ně podívat, ale když se přece osmělil, překvapilo ho, jak vychrtle a zuboženě vypadají. Starý muž, který je vedl, byl kost a kůže. Jel dost blízko kolem, aby si Newt všiml, že má jedno oko mléčně bílé. Ostatní byli mladíčci. Jejich poníci byli stejně vyzáblí jako oni. Neměli sedla, jenom čabraky a pouze jeden měl zbraň – starou předovku. Indiáni bulíka vyšťouchali ze stáda stejně zručně jako každý skoták a brzy s dobytčetem zamířili přes pustou pláň. Na odchodnou zvedl starý muž proti kapitánovi ruku a kapitán gesto opakoval.

Večer byla událost bohatě komentována.

„Nevypadali zvlášť nebezpečně,“ řekl Rainey. „S těmi bychom zametli jedna dvě, nemyslíte?“

Po Campo mlaskl. „Nepřijeli bojovat,“ řekl. „Mají jenom hlad. Bojovníci vypadají jinak.“

„To je pravda,“ přidal se Pyskáč. „Stačí jim vteřina, a udělají vám díru do žaludku. Mám s tím zkušenost.“

Call si zvykl doprovázet Augusta, když vezl Loreně večeři. Augustus obvykle tábořil asi míli od stáda, a tak si mohli chvilku popovídat. Augustus Indiány neviděl, ale slyšel o daru kusu hovězího.

„Jak vidím, na stará kolena je z tebe milosrdný samaritán,“ řekl. „Najednou krmíš Indiány.“

„Byli to jen Vičitové,“ řekl Call. „Mají hlad. Ten bulík by byl padl tak jako tak. Mimoto já toho náčelníka znám. Říkali jsme mu tenkrát Špeková kůže. Pamatuješ?“

„Ovšem, to nebyl žádný fanatik,“ řekl Augustus. „Divím se, že ještě žije.“

„Jednou nás pozval na buvola,“ řekl Call. „Teď dostal na oplátku vola, a jsme si kvit.“

Byli asi padesát sáhů od stanu, a tak Call přitáhl otěže. Děvče nebylo vidět, ale dbal na to, aby se příliš nepřiblížil. Augustus říkal, že má zachráněná z lidí strach.

„Koukni se na to modro na západě,“ řekl Augustus. „Slyšel jsem vykládat něco o Modrých mohylách. To budou ony.“

Prérie byla zvlněná a směrem na sever byly jakési hřibovité pahorky. V posledních paprscích zapadajícího slunce byla obloha ještě jasně žlutá, ale mohyly na obzoru měly barvu elektricky modrou, jako by na nich tančil blesk jako na kravských rozích za bouřky.

Za svítání se Modré mohyly na severu třpytily. Augustus obvykle vstával časně, aby viděl vycházet slunce. Lorena už neměla tak často zlé sny a spala tvrdě, tak tvrdě, že bylo těžké ji ráno vzbudit. Augustus na ni nikdy nepospíchal. Znovu měla chuť k jídlu a zaoblila se, měl za to, že jí vyspávání prospívá. Tráva byla zmáčená rosou, takže se posadil na svou čabraku a pozoroval Poma Boggetta, jak navádí dobytek do modravých dálek. Pom pokaždé zahnul se stádem tak blízko ke stanu, kolik si troufl, v naději, že zahlédne Lorenu, ale jen málokdy se jeho naděje splnila.

Než se Lorena vzbudila a vyšla ze stanu, bylo už stádo takřka z dohledu, jen Pyskáč a vůz byli nedaleko. Po Campo a obě prasata pochodovali asi sto sáhů před vozem a rozhlíželi se po zajímavostech.

Augustus udělal Loreně na čabrace místo a ona si k němu beze slova sedla a pozorovala, jak si ten divný mužík vykračuje s prasaty. Jak slunce vyšlo, modř na severu se vytrácela a bylo vidět, že mohyly jsou pouze nízké hnědé vršky.

„Tu modrost asi vyvolává vlnění trávy – anebo je to vzduchem,“ řekl Augustus.

Lorena neřekla nic. Cítila se tak ospalá, že se sotva udržela vsedě; po chvíli se opřela o Guse a zavřela oči. Vzal ji kolem ramen. Jeho paže byly teplé a slunce na tváři bylo taky teplé. V posledních dnech na ni padlo takové spaní, že měla dojem, jako by nikdy nebyla docela vzhůru, ale nesešlo na tom, pokud byl poblíž Gus, mluvil na ni a spal těsně u ní. Pokud byl nablízku, nemusela se spánku bránit a mohla se mu poddat. Gusovi to nevadilo. Často mu dřímala v náručí, zatímco něco vykládal víceméně pro sebe, neboť ona ho slyšela jen zpola. Lekala se jediného, že jednou dojedou k nějakému městu. Radši vyspávala, jak to jen šlo, jen aby se vyhnula obavám z města.

Augustus ji hladil po vlasech, zatímco mu ležela na rameni. Myslel si, jak divně si život hraje, jak se to seběhlo, že teď sedí s Lorenou na čabrace na jižní hranici Kansasu a pozorují, jak se Callovo stádo valí na sever.

Jeden neopatrný výstřel při partii karet v Arkansasu spustil běh událostí – jejichž konce nemohl dohlédnout. Ten výstřel nezabil jen jednoho zubaře. Připravil o život taky Seana O’Briena, Billa Spettla a tu trojici, která cestovala s Julym Johnsonem, a to byla Montana pořád daleko.

„Škoda že se nedal oběsit,“ řekl Augustus nahlas.

Popravdě řečeno, za žádnou z těch smrtí Jake nemohl, zato mohl za Loreniny trampoty, a to podle Augustova soudu na oprátku vydalo.

„Kdo?“ zeptala se Lorena. Měla oči otevřené, ale hlavu ještě pořád na Augustově hrudi.

„Jake,“ řekl. „Podívej se, kolik zlého se stalo od tý doby, co k nám přišel.“

„Chtěl mě vzít do města,“ řekl Lorena. „Ale já odmítla. Nechtěla jsem do města. A pořád nechci,“ řekla po chvíli. A roztřásla se při pomyšlení, kolik by tam bylo mužů.

Augustus ji držel pevně v náručí a nesnažil se jí to vymluvit.

Brzy se přestala třást. Nad nimi dva velcí krahujci zkoumali plochu pláně.

„Koukni se na ty ptáky,“ řekl Augustus. „Co bych za to dal, kdybych uměl takhle lítat.“

Loreně vrtala hlavou znepokojivá myšlenka. Gus ji držel v náručí, jak to dělal od té doby, co ji zachránil, ve dne v noci. Ale nikdy se k ní nepřitiskl, o milování se ani nezmínil. Chápala, že to dělá z laskavosti – chtěl, aby se zotavila. Nechtěla, aby se k ní přiblížil, víckrát nebude žádného chtít. Ale přece ji to mátlo. Věděla, co po ní muži chtějí. Nechtěli vedle ní jenom spát. Jestliže už ji Gus přestal chtít, co to znamená? Co když ji jednoho dne odvede do nějakého města a sbohem?

„Propána, Loreno ty voníš jako kytka,“ řekl Gus, čichaje jí k vlasům. „To je zázrak, že se dokážeš udržet svěží i v tyhle pustině.“

Upadl mu knoflík od košile a otvorem čouhalo bílé chmýří, které mu rostlo na prsou. Měla chuť něco říct, ale bála se. Pokusila se zastrkat ty bílé kudrlinky zpátky do košile.

Augustus se smál pečlivosti, s jakou to činila. „Já vím, že skýtám ostudný pohled,“ řekl. „Ale to je Callova vina. Nedovolil, abych vzal s sebou svého dvorního krejčího.“

Lorena byla tiše, ale strach v ní rostl. Gus byl pro ni příliš důležitý. Jímala ji úzkost při pomyšlení, že by ji jednoho dne mohl opustit. Chtěla si ho zajistit, ale nevěděla jak. Konečně už jí jednou řekl, že si myslí na jednu ženu v Ogallale. Znovu se roztřásla, jak ji náhle zachvátil strach.

„Copak se děje?“ zeptal se. „Den jako by ho vymaloval, slunce svítí, a ty tu sedíš a třeseš se.“

Neodvažovala se promluvit, ale rozplakala se.

„Lorie, jsme přece kamarádi,“ řekl. „Proč mi neřekneš, co tě tak vyvedlo z míry?“

Vypadal tak přátelsky, že se jí trošku ulevilo. „Můžeš si píchnout,“ řekla. „Kdybys chtěl. Zadarmo.“

Augustus se usmál. „To je od tebe milé,“ řekl. „Ale proč by se měla taková kráska jako ty dávat zdarma? Měla bys naopak cenu zvýšit, protože jsi den ode dne krásnější. Nikdy jsem nepovažoval za nic špatného odvádět kráse desátek.“

„Ale jestli chceš, já ti dám,“ řekla a nepřestávala se třást.

„A co když budu chtít ne jedno, ale pět nebo šest píchnutí?“ řekl a třel jí krk teplou dlaní. Ulevilo se jí – byl pořád stejný. Viděla mu to na očích.

„Pravda je, že se ti do takových věcí nechce a ještě čásek chtít nebude,“ řekl Augustus. „A není divu. Nepospíchej. Čas to spraví.“

„Na tom čas nic nezmění,“ řekla a znovu se rozplakala. Gus ji k sobě přitiskl.

„Ještě že jsme nestrhli stan,“ řekl. „Od severu sem táhne škaredý mrak. Pěkně by nás promáčel. Naši hoši už jsou jistě skrznaskrz.“

Byla ráda, že bude pršet a že se ještě zdrží. Těžce nesla blízkost skotáků. Cítila se v mnohem větší pohodě, když byli s Gusem sami. Pokud ho měla vedle sebe, líp se jí dařilo nemyslet na to, co se stalo.

Bůhvíproč Gus stále ještě pozoroval mračno, které jí nepřipadalo o nic horší než jiná. Ale on je ostražitě zkoumal.

„To je ale legrační mrak,“ řekl.

„Jen ať si prší,“ řekla Lorena. „Máme stan.“

„Na tom mraku je legrační, že ho slyším,“ řekl Augustus. „Je to první mrak, co šumí.“

Lorena poslouchala. Měla dojem, že něco slyší, ale bylo to slabé a daleké.

„Snad šelestí vítr,“ řekla.

Augustus poslouchal. „Takový zvuk jsem ještě neslyšel vítr vydávat,“ řekl a vstal. Koně taky pozorovali mrak. Chovali se neklidně. Zvuk, který hnědé mračno vydávalo, trochu zesílil, ale byl pořád vzdálený a těžko určitelný.

Náhle Augustus pochopil, co je to. „Panebože,“ zvolal. „To jsou kobylky, Lorie. Slyšel jsem, že se v prériích vyskytují v mračnech, a tu to máme. To je mrak kobylek.“

Koně se pásli na dlouhých zatěžkaných vodítkách. Jelikož nebyly po ruce stromy, k nimž by je mohl uvázat, vyrval Augustus ze země těžký kus drnu a uložil olovo pod ně. Obvykle to stačilo, protože to byla klidná zvířata. Ale teď trhali provazem a kouleli očima. Augustus chňapl po lanech – bude muset držet koně sám.

Oblak se blížil rychleji než obvyklé dešťové mraky. Lorena už jasně slyšela bzukot milionů sarančat. Oblak vytvořil na pláni závěj metr vysokou. Tráva zmizela, jako by na ni hodil plachtu.

„Běž do stanu,“ přikázal Augustus. Držel vyplašené koně. „Běž dovnitř a zakryj každou škvíru vším, co najdeš, ať se nedostanou dovnitř.“

Lorena se schovala, a než se Augustus stačil schovat taky, ležela na stanu celistvá vrstva kobylek. Padesát se jich usadilo na klobouku, který se Augustus marně snažil sklepat stanovým otvorem, na šatech jich měl ještě víc. Vcouval až dozadu a plnou vahou zatěžkával provazy, poněvadž koně se pokoušeli utrhnout.

„Založ patky,“ řekl a Lorena poslechla. Otevřena zůstala jen škvíra, kudy vedly oba provazy. Ve stanu bylo čím dál větší šero, jak se na plachtě usazovaly nové a nové vrstvy kobylek. Šelest, který vydávaly při spásání prérijní trávy, byl tak silný, že Lorena skřípala zuby. Když se ve stanu setmělo ještě víc, plakala a klepala se – v životě na člověka věčně číhá nebezpečí a nepříjemnosti.

„Čeho se bojíš? Jsou to jen brouci,“ chlácholil ji Augustus. „Chyť se mě, a bude nám dobře. Celtu nám kobylky nesežerou, když mají tolik dobrý trávy.“

Lorena ho vzala kolem krku a zavřela oči. Augustus vykoukl a viděl, že lana jsou posetá kobylkami.

„Aspoň někdo bude mít radost: ten Callův kuchař, co tak rád smaží kobylky,“ řekl. „Dneska jich má k dispozici tuny.“

Klobouckou partu napadl oblak kobylek na holině totálně ploché, takže nemohli dělat nic jiného než s úžasem a úděsem pozorovat jejich nálet. Pyskoun seděl na kozlíku s pusou otevřenou.

„To jsou kobylky?“ zeptal se.

„Jo, ale zavři pusu, jinak se udusíš,“ řekl Po Campo. Spěšně vlezl do vozu, narazil si klobouk a omotal si tělo serapem.

Skotáků, kteří ten nálet sledovali ze sedel, se zmocnila panika. Pom Boggett se pustil tryskem ke kapitánovi, který s Deetsem po boku pozoroval to nadělení.

„Kapitáne, co uděláme?“ ptal se poplašeně. „Jsou jich miliony. Co budeme dělat?“

„Přečkáme to,“ řekl Call. „Nic jiného dělat nemůžeme.“

„To je boží dopuštění,“ řekl Pom. „Nestojí to v bibli?“

„Byla to jedna z ran egyptských,“ přitakal Call.

Deets s podivem hleděl na vířící hmyz, který jako bouře plnil oblohu a pokrýval půdu. Taky se trochu vyděsil, ale víc na něho působila tajuplnost toho jevu. Kde se vzaly a kam se podějou. Na milionech hmyzích těl se cize třpytilo slunce.

„Třeba je na nás seslali Indiáni,“ řekl.

„Spíš by Indiány spořádaly ony,“ ozval se Call. „Indiány a všechno, co jim přijde do cesty.“

Když na ně ten mrak padl, bál se Newt nejdřív, že se zadusí. Ve vteřině pokryly kobylky každé místečko na jeho rukou, tváři, šatech, sedle. Stovky uvázly v Myšákově hřívě. Newt se bál nadechnout, aby mu nevnikly do nosu a do úst. Hemžily se ve vzduchu tak hustě, že nedohlédl na dobytek a na zem jen stěží. Při každém kroku praskaly Myšákovi pod kopyty. Jejich vrzání bylo tak hlasité, že měl dojem, že by ho nebylo slyšet, ani kdyby křičel, ačkoli Vočko a Ben Rainey byli kousek od něho. Zakryl si hlavu loktem. Myšák se najednou rozběhl, což bylo znamení, že se plaší dobytek, ale Newt ani nevzhlédl. Bál se, aby mu kobylky nevyškrábaly oči. Jak se s ním Myšák hnal tryskem, cítil, jak naráží na hmyzí stěnu. S úlevou shledal, že může dýchat.

Potom začal Myšák vyhazovat a vzpínat se a šlehat oháňkou ve snaze setřást nános kobylek, a přitom málem shodil Newta. Newt se křečovitě držel sedlové hrušky v hrůze, že když spadne, udusí se mezi kobylkami. Z toho, jak se půda otřásala, poznal, že se dobytek splašil. Myšák přestal střečkovat a cválal taky. Kdykoli se Newt opovážil nadzvednout víčka, viděl jenom miliony poletujícího hmyzu. I v trysku se mu lepily kobylky na košili. Když přehazoval otěže z jedné ruky do druhé, zmáčkl v hrsti taky několik kobylek a div uzdu nepustil. Rád by byl zahlédl aspoň jednoho skotáka, ale neměl štěstí. V tom ohledu se jízda oblakem brouků valně nelišila od jízdy v dešti: byl sám, zdeptaný a nevěděl, jak to s ním dopadne.

A zrovna jako za bouře a lijáku se jeho soužení stupňovalo k nesnesitelnosti, načež zlost postupně vystřídala únava a rezignace. Nebesa prostě dštila kobylky, stejně jako onehdy dštila kroupy. Dnes byly na řadě kobylky. Všechno, co se proti tomu dalo podniknout, bylo přestát to – na kobylky se střílet nedá. Konečně skot zpomalil, Myšák rovněž, a Newt se zase jednou bezcílně potloukal tu a tam, občas setřásl kobylky z košile, když se navršily do dvou tří vrstev. Neměl představu, jak dlouho může takové dopuštění trvat.

V daném případě trvalo hodiny. Newt tiše doufal, že se pohroma neprotáhne přes noc. Jestli bude muset klusat skrz kobylky nejen celý den, nýbrž i celou noc, určitě to nevydrží. I tak se od toho mraku slušně zatmělo, třebaže bylo teprve poledne.

Konečně jako každá kalamita skončila taky tahle. Vzduch se pročistil, sice se v něm ještě třepetaly tisíce kobylek, ale tisíce je proti milionům úleva. Země pořád ještě vidět nebyla a Myšák drtil krovky na každém kroku, ale Newt aspoň zase viděl kousek před sebe, i když to, co viděl, nebylo moc potěšitelné. Byl úplně sám mezi padesáti nebo šedesáti kravami. Neměl potuchy, kde může být hlavní stádo nebo vůbec cokoli. Kobylky mu ještě pořád seděly na košili a Myšákovi v hřívě a šelestily na zemi, kde pořádaly poslední zbytky trávy. Většina stébel už byla sežvýkaná ke kořenům.

Nechal Myšákovi volnost v naději, že aspoň on má zdání, kde se nalézá jejich vůz, ale zdálo se, že Myšák je stejně ztracený jako on. Krávy se couraly, zemdlené během. Tu a tam se některá zastavila, aby se popásla, ale k pastvě nezbylo nic leda kobylky.

Míli nebo dvě na sever byla vyvýšenina a Newt k ní zamířil. K svému hlubokému ulehčení spatřil, jak k němu jede několik jezdců, a zamával na ně kloboukem, aby ho nepřehlédli. Byl rád, že není nahý, jelikož kobylky se snažily pozřít i jeho úbor.

Vrátil se ke kravám, ale když znovu mrkl na jezdce, něco se mu na nich nezdálo. Neměli klobouky. Vteřinku nato pochopil proč: byli to Indiáni. Hrůzou se mu zúžil dech. Život na pláních byl nesnesitelný. Chvilku je hezky, pak se z ničehonic objeví kobylky, a teď zas Indiáni. Ke všemu byl sám. Koneckonců jako vždycky, a mohl za to jasně Myšák. Bůhvíproč kdykoli se dobytek zjančil, Myšák se utrhl. Milostpán si jezdil po svém. Tentokrát byly následky povážlivé, neboť těch pět Indiánů bylo jenom padesát sáhů od něho. Napadlo ho, že by měl vytáhnout pušku, ale věděl, že tak dobře střílet neumí, aby jich zastřelil všech pět – ostatně kapitán taký nestřílel, když ho starý náčelník s mléčným okem přišel požádat o kus hovězího. Kdoví, třeba budou přátelští.

A dobře hádal, ačkoli na jeho vkus byli ti přiboudlíci trochu příliš přítulní a čpaví. Páchli jako lůj, kterým si Bolivar mazával vlasy. Mačkali se kolem něho a brebentili řečí, které nerozuměl. Byli vesměs ozbrojeni starými ručnicemi. Pušky vypadaly dost zchátrale, ale zabít by ho pořád ještě dokázaly, kdyby to měli Indiáni v úmyslu. Newt soudil, že po něm chtějí dobytek, poněvadž byli stejně vychrtlí jako ten houfec ze včerejška.

Začal uvažovat, kolik kusů by jim mohl přenechat, aniž by se zneuctil. Všechny by jim přirozeně dát nemohl a musel by se nechat zabít, poněvadž kdyby přišel o padesát krav, nemohl by přijít kapitánovi na oči. Ale kdyby se mohl vykoupit dvěma třemi kousky, to by byla jiná.

A opravdu jeden prťavý Indiánek začal ukazovat na dobytek.

Napovídal toho spoustu a Newt předpokládal, že říká, že chtějí krávy všechny.

„No sabe,“ řekl v naději, že třeba některý z nich mluví mexicky. Ale ten mrňous dál něco brebentil a ukazoval na západ. Newt nevěděl, jak si to vyložit. Indiáni se kolem něho tlačili ne nějak hrubě, ale dotěrně, ohmatávali mu klobouk a laso a bičík, takže se nemohl soustředit. Jeden mu dokonce vytáhl pistoli z pouzdra, a Newtovi se málem srdce zastavilo. Čekal, že bude zastřelen svou vlastní zbraní, a cítil se jako vrták, že si ji nechal vzít tak lehko. Ale Indiáni si ji jenom podávali dokola k posouzení a pak mu ji zase zastrčili do pouzdra. Newt se na ně samou úlevou usmál. Když mu vrátili zbraň, očividně to s ním myslí dobře.

Ale vrtěl hlavou, když mu ukazovali na dobytek. Myslel, že po něm chtějí, aby sebral dobytek a jel na západ. Jeho vrtění hlavou vyvolalo hlučný smích. Indiáni zřejmě považovali všechno, co činil, za velice legrační Brebentili a ukazovali se smíchem na západ a pak k jeho zděšení tři začali pokřikovat na dobytek a hnát ho na západ. Zdálo se, že si ho prostě vezmou. Newtovi z toho šla hlava kolem. Věděl, že teď přišla chvíle, kdy by měl vytáhnout pistoli a zastavit je. Ale bylo těžké to udělat, když se Indiáni smáli a tvářili přátelsky. Jak má člověk zabít takové smíšky? Kapitán by to možná dokázal, ale kapitán tu nebyl.

Indiáni na něho kývali, aby jel s nimi, a Newt velmi zdráhavě jel. Cítil, že by se jim měl pokusit vytrhnout, vyhledat ostatní kovboje a požádat je, aby mu pomohli dobytek zase přihnat zpátky. Přirozeně Indiáni by po něm mohli střílet, kdyby se jim pokusil ujet, ale spíš ho zadržel fakt, že neměl tušení, kde ti druzí vlastně jsou. Co kdyby Indiánům šťastně unikl, jen aby se nadobro ztratil?

A tak pomalu sledoval Indiány a byla v něm malá dušička. Aspoň není žádný dezertér. Drží se dobytka, i když to třeba nebude nanic.

Než ujeli míli nebo dvě, litoval, že si nevymyslel jiné řešení. Pláně pořád zely prázdnotou, ale teď, když trávu shltly kobylky a jeho zajali Indiáni, zdála se mu prérie ještě pustší. Na mysl se mu hrnuly všechny historky o indiánské úskočnosti, až dospěl k názoru, že tihle vychrtlíci se smějí, jen aby ho oklamali. Co když mají někde poblíž ležení? Až tam budou, přestanou se smát a porazí ho i s dobytkem. Překvapující bylo, jaké jsou to děti. Žádný z nich nevypadal starší než Bill Rainey.

Potom vyjeli na návršíčko tak nízké, že se sotva hodilo zvát ho návrším, a za ním Newt uviděl stádo včetně skotáků. Byli ještě dvě tři míle daleko, ale byli to oni – dokonce i vůz zahlédl. Indiáni se ho snažili ne unést, ale naopak přivést na správnou cestu, poněvadž mířil špatným směrem. Pochopil, že se ti indiánští kluci smějí, protože je takový trumbera, že ani neví, kde hledat svoje vlastní stádo. Neměl jim to za zlé. Teď když byl v bezpečí, bylo mu taky do smíchu. Měl chuť Indiánům poděkovat, ale neznal jejich řeč. Mohl se na ně jedině usmívat.

Potom k nim přijeli Pom Boggett a Polívka Jones, aby mu pomohli popohnat stádo. Měli na šatech dírky tam, kde se kobylky proždíbaly látkou.

„To je dobře, že tě ti kluci našli, neměli jsme čas tě hledat,“ řekl Polívka. „Indiáni říkají, že jestli půjdeme na sever, narazíme na první vodu až za šedesát mil. To by nám dřív zkapala většina dobytka.“

„A většina party taky,“ dodal Pom.

„Stalo se někomu něco?“ zeptal se Newt, který se z toho kobylčího nadělení ještě pořád nevzpamatoval.

„Ne, ale zničily mi sváteční košili,“ řekl Polívka. „Jasperův kůň se splašil a shodil ho, a Jasper teď tvrdí, že má zlomenou klíční kost, ale Deets a Po říkají, že ne.“

„Doufám, že Lorie to šťastně přečkala,“ řekl Pom. „Jim se taky mohli splašit koně. Třeba jim utekli a oni teď mají daleko k menáži!“

„Máš chuť jít to zkontrolovat, co?“ popíchl ho Polívka.

„Někdo by se tam kouknout měl,“ řekl Pom.

„Sděl to kapitánovi,“ řekl Poly. „Určitě tě tím úkolem pověří.“

Pom si to nemyslel. Kapitán si ho už měřil, jako by čekal, že odcválá na špici, přestože se dobytek valil v jedné šňůře.

„Řekni mu to ty, Newte,“ požádal Pom.

„Proč Newt?“ namítl Polívka. „Newt nás zrovna našel. Kdyby jel hledat Guse, určitě zabloudí znova.“

„Řekni mu to,“ žádal Pom tak naléhavě, že mu to Newt nemohl odmítnout. Věděl, že je to známka velké důvěry, když od něho Pom žádá takovou službu.

Call hovořil posunkovou řečí s deseti nebo dvanácti mladými Indiány. Potom Indiáni popojeli ke stádu a odehnali si tři kusy. Newt ke kapitánovi zamířil s pocitem, že je trdlo. Nechtělo se mu tu prosbu vyslovit, na druhé straně nemohl oslyšet Pomovu žádost.

„Neměl bych se jet podívat, co je s panem Gusem?“ zeptal se. „Hoši si myslí, že se jim třeba mohlo něco stát.“ Call si všiml, jak je chlapec rozpačitý, a domyslil se, že jedná z cizího návodu.

„Ne, radši zůstaneme všichni u stáda,“ řekl. „Gus má stan. Určitě si náramně lebedí. Ti dva nejspíš sedí ve stanu a hrajou karty.“

Takovou odpověď Newt čekal, ale stejně se cítil jako politý, když se vracel zpátky k courákům. Měl dojem, že se nikdy nenaučí říct kapitánovi to pravé slovo.

Kapitola 68

Takřka okamžitě – ještě než skupina opustila Texas – začal Jake litovat, že se přidal k bratřím Suggsovým. Když spolu poprvé tábořili sotva třicet mil od Dallasu, vyslechl u ohně řeči, které ho vyděsily. Hoši se bavili o dvou lupičích, kteří ve vězení ve Fort Worth čekali na oprátku; podle Dana ty dva dopadl July Johnson. Odsouzenci vykládali, že July má s sebou malou holku, která metá kameny přesněji, než většina mužů střílí.

„To bych rád věděl, jestli se trefí kamením líp než Kalous puškou,“ řekl Roy Suggs. „Na Kalouse by si určitě nepřišla.“

Kalous moc nemluvil. Byl černý, ale Jake si nevšiml, že by mu někdo zvlášť poroučel. Benjamínek Eddie připravil večeři, byť žalostnou, a Kalous ani dříví na oheň nenasekal; seděl s rukama v klíně. Nejlepší kůň, bílý valach, byl jeho. Banditi obyčejně na bělouši nejezdili, aby nebyli nápadní. Kalous na to očividně nedbal.

„Měli bysme ty chlápky vysvobodit,“ řekl Roy Suggs. „Třeba by z nich byli dobrý regulátoři.“

„Maníci, který se dají chytit jedním vyžletem a jedním šerifem, podle mě nestojej za nic,“ řekl Dan. „Ostatně Jim má u mě vroubek. Kdybych měl čas, šel bych se kouknout, jak ho věší, lumpa starýho.“

Jejich řeč se točila pořád kolem zabíjení. Dokonce i Edíček, rodinný výškrabek, tvrdil, že zabil tři lidi, dva osadníky a jednoho Mexikána. Ostatní se nechlubili, ale Jake nepochyboval, že jsou to nelítostní mordýři. Dan Suggs jako by nenáviděl každého, koho znal – sepsul kdekoho, ale zejména měl v zášti kovboje. Taky jednou naháněl stádo a nepochodil při tom, a od té doby nevražil na všechny, kdo měli větší štěstí.

„Nejradši bych votočil celý stádo a prodal ho,“ řekl Dan.

„Je nás jenom pět,“ poukázal Eddie. „K naháňce je pět lidí málo.“

Danovi blesklo v oku. Plácl to jen tak, ale když si to rozmyslel, nevypadalo to marně. „Mohli bysme někoho přibrat do spolku,“ navrhl.

„Pokud vím, posledně to byla katastrofa,“ řekl Roy. „Půlku stáda nám sebrali Indiáni a jen zázrakem jsme se při brodění neutopili. Tohle nemám chuť opakovat.“

„Drž hubu, ještě jsi neslyšel můj plán,“ řekl Dan poněkud rozezleně. „Tenkrát jsme se dopustili jedný velký chyby: šli jsme na to poctivě. S poctivostí už na mě nechoďte. V týhle zemi platí, co urveš, urveš, a to je správný. Mužů zákona je poskrovnu, a pokud jsou, dá se jim snadno utýct.“

„Komu byste to stádo chtěl ukrást?“ zeptal se Jake.

„Na tom nesejde, hlavně aby bylo blízko Dodge,“ řekl Dan. „Stačí vypátrat stádo ve správný vzdálenosti: ukradneme ho, řekněme, takový den dva před cílem. Pak postačí dohnat kravičky do města a prodat je a zmizet. Čímž přijdem k prachům bez prachu.“

„A co ty hoši, co stádo hnali celou tu dlouhou cestu?“ zeptal se Jake. „Třeba se jen tak lehko nevzdají svýho zisku.“

„S těmi si už poradíme,“ řekl Dan. „Zastřelíme je a prodáme jejich dobytek, a než je někdo začne postrádat, budeme dávno za horama.“

„Co když si se všema neporadíš a jeden uteče?“ řekl Roy. „Stačí jeden, aby se všechno prozradilo, a šerif proti nám svolá občanskou pohotovost.“

„Kalous má rychlýho koně,“ řekl Dan. „Ten by dohnal každýho uprchlíka.“

„To já bych radši vylupoval banky,“ řekl Edíček. „Máš hned v rukou hotový peníze a nepotřebuješ prodávat žádný krávy.“

„Seš zkrátka kůže líná, brácho,“ řekl Dan a zadíval se na bratra s vraždou ve zraku. Suggsové vážně vypadali, že se co nejdřív navzájem pobijí.

„Slyšeli jste už někdy o chlápkovi jménem Modrej Kačer, mládenci?“ zeptal se Jake, hlavně aby změnil téma hovoru.

„Známe ho dost, abysme se drželi vod něho co nejdál,“ řekl Dan. „Tady Kalous ho nemá v lásce.“

„Proč ne?“

„Ukrad mi koně,“ řekl Kalous. Nerozváděl to. Podávali si flašku pálenky a černoch s nimi pil jako rovný s rovnými. Pálenka nepůsobila na nikoho z nich až na Edíčka, kterému po pěti nebo šesti kolech ztěžkl jazyk a zrudla bělma.

Jake pil jako duha, protože mu bylo nevolno. Neměl v úmyslu zapadnout mezi takovou holotu, a bylo mu úzko, protože viděl, že nebude snadné zase vypadnout. Vždyť slyšel, jak uvažují o pobití celé honácké party tak nevzrušeně, jako by vybírali psovi blechy. V životě se už leckdy dostal do pochybné společnosti, ale u Suggsů se nedalo mluvit o žádných pochybnostech: byli to zabijáci. Ke všemu ten nemluva Kalous měl velmi rychlého koně. Vyklouznout jim nebude jen tak. Věděl, že mu nedůvěřují. Dívali se na něho studenýma očima. Rozhodl se, že bude velice opatrný a nedopustí se ničeho, co by je mohlo vydráždit, dokud mu okolnosti nebudou přát – k čemuž dojde teprve, až se dostanou do některého kansaského města. V davu se jim možná ztratí.

Ostatně kde stojí psáno, že zabiják nemůže být zabitý? Jak Gus rád říkal, i ten nejhorší bídák může vždycky padnout na bídáka ještě horšího a rychlejšího. S Danem to snadno může špatně skončit, a v tom případě by pozůstalým už nesešlo na tom, kdo zůstane a kdo se trhne.

Nazítří dojeli k Doanovu magacínu na březích Červené řeky a zastavili se, aby nakoupili pálenku a rozvážili si, kudy to vezmou. Asi tak míli nebo dvě na západ přecházelo přes řeku stádo.

„Hele, támhle máš zrovna jedno stádo k ukradení,“ řekl Edíček.

„Todle stádo sotva vtáhlo do Teritoria,“ řekl Dan. „Museli bysme se za nima vláčet dobrej měsíc, a na to já nemám trpělivost.“

„Hele, napřed to vezmem do Arkansasu,“ řekl Roy. „Mohli bysme tam udělat jednu dvě banky.“

Jake debatu nesledoval příliš pozorně. Před krámem zastavila výprava osadníků – čtyři vozy –, aby nakoupili zásoby. Byli to vesměs farmáři z Missouri a chtěli zkusit štěstí v Texasu. Většina mužských odešla do krámu, tu a tam někdo zůstal venku a opravoval loukotě nebo koval koně. Ženské byly většinou vyzáblé bytosti v čepcích, ale jedna z nich nebyla ani vyzáblá, ani v čepci. Mohlo jí být tak sedmnáct a měla dlouhé černé vlasy. Seděla na kozlíku, klátila bosýma nohama a čekala, až rodiče nakoupí.

Jakovi se zdála krásná. Napadlo ho, že jeho pravé poslání je holdovat kráskám, a divil se, co ho to popadlo, že se vydal na cesty s takovou čeládkou, jako jsou Suggsové, když doma v Texasu žijí pluky krásek, které ještě nespatřil, včetně panenky na kozlíku. Chvilku si ji prohlížel, a jelikož se rodiče pořád neukazovali, řekl si, že se k ní přichomýtne a vymění s ní pár slov. Už se mu stýskalo po ženském povídání, a to byl z Dallasu sotva den.

Odpočíval ve stínu krámu, ale teď vstal a pečlivě si otřepával z kalhot prach.

„Copak, chystáš se jít do kostela?“ zeptal se Dan Suggs.

„Ne, ale rád bych si popovídal s tou černovláskou tamhle na kozlíku,“ řekl Jake. „Ještě jsem nemluvil s žádnou ženou z Missouri. Třeba se mi to bude líbit.“

„Proč by měly holky z Missouri mluvit jinak než jiný holky?“ podivil se Roy.

„Slyšel jsem, že jsi na ženský,“ řekl Dan, jako by to bylo něco potupného.

„Neseznámili jsme se spolu v bordelu?“ odsekl Jake, podrážděný jízlivostí v hlase toho prcka. „Jestli se mi to děvče zalíbí, třeba ji unesu,“ řekl, aby všem připomněl, že je pořád svým pánem.

Čím byl dívce blíž, tím víc se mu líbila. Měla jemné rysy a pod sepranými tenkými šaty kvetoucí poprsí. Všimla si, že se k ní Jake blíží, a trochu ji to poplašilo. Dívala se stranou a předstírala, že ho nevidí.

Zblízka vypadala mladší, tak nanejvýš na patnáct nebo šestnáct let. Sotva někdy měla ctitele, a pokud ano, byli to určitě burani neznalí světa. Horní ret měla zvlněný – což se mu líbilo, jelikož to svědčilo, že holka má jiskru. Být to kurva, zjednal by si ji na celý týden jen pro ten ret a křivku ňader. Jenže to byla pouze bosá dívčina, která klátila na kozlíku zaprášenýma nohama.

„Ahoj, slečno,“ řekl, když k ní došel. „Jedete daleko?“

Podívala se mu do očí, i když byla očividně tím oslovením rozrušená.

„Jmenuju se Jake Spoon,“ řekl. „A vy?“

„Lou,“ špitla. Líbilo se mu, jak se při tom horní ret zachvěl, a chystal se říci něco dalšího, ale než ze sebe vypravil slovo, něco ho praštilo do zad a octl se obličejem v prachu. Upadl tak tvrdě, že si rozrazil ret.

Převrátil se na záda a říkal si, jestli ho náhodou nekopla mula – nebylo by to poprvé, kdy ho mula zaskočila. Ale když si setřel prach z očí, viděl, jak nad ním stojí rozzlobený staroch s dlouhým rezavým plnovousem a třímá v ruce starou desetirážovku. Ta pistole ho srazila – pantáta ho s ní praštil do lopatek. Chlap musel stát za vozem.

Jakovi hučelo v hlavě a před očima se mu dělala kola, nicméně poznal, že staroch drží pistoli jako kyj – neměl v úmyslu střílet. Jake se vztyčil do kleku a čekal, až popadne dech.

„Táhni,“ křikl patriarcha. „Nemluv na mou manželku.“

Jake udiveně vzhlédl – domníval se, že staroch je dívčin otec. Takový neurvalý zásah se dal čekat ze strany otecké; otcové vždycky nelibě nesli, když se pokoušel hovořit s jejich dcerami. Ale to děvče na kozlíku byla už manželka. Podíval se na ni znovu, užaslý nad tím, že takové poupě už je provdané za muže, který vypadal přinejmenším na sedmdesátníka. Poupě sedělo na kozlíku v nezmenšené sličnosti a bez výrazu přihlíželo výstupu. Že si Jake troufl podívat se na jeho choť ještě jednou, farmáře teprve rozlítilo, takže se znovu rozpřáhl k úderu.

„Zadržte, pane,“ řekl Jake. Jednu ránu mohl prominout, ale dvě ne. Krom toho desetirážka byla těžká a mohla mu přerazit lopatku, ne-li páteř.

Když Jake promluvil, staroch na vteřinu zaváhal – dokonce vrhl pohled na děvče na kozlíku. Ale při pohledu na ni vycenil zuby a znovu se rozpřáhl.

Než dopadla druhá rána, Jake farmáře zastřelil. Překvapilo ho to stejně jako osadníka, protože si ani neuvědomil, že vytáhl revolver. Kulka zasáhla osadníka do prsou a přirazila ho k postranici vozu. Upustil pistolí, a zatímco se hroutil na zem, vystřelil Jake znovu, a druhý výstřel ho překvapil stejně jako první. Jako by jeho paže a jeho pistole jednaly o své újmě. Také druhá kulka trefila osadníka do prsou. Sesul se na zem a skulil se částečně pod vůz na svou vlastní pušku.

„To neměl dělat!“ řekl Jake směrem k dívce. Očekával zaječení, ale nevykřikla. Jako by jí událost ještě nedošla. Jake mrkl na osadníka a viděl, že je dočista mrtvý, na šedé pracovní košili měl velkou krvavou skvrnu. Stružka krve stekla na pažbu ručnice, na které ležel.

Pak se z Doanova magacínu vyrojili osadníci – bylo jich asi dvacet nebo třicet. Jake při pohledu na ně poklesl na mysli, protože si vzpomněl, jak se lidi vyrojili z hospod ve Fort Smith, když objevili, že Benny Johnson leží mrtvý v blátě. Teď ležel na zemi další mrtvý muž, a zase to byla nehoda: kdyby mu byl ten stařešina zdvořile sdělil, že je dívčin manžel, byl by Jake jenom smekl a odkráčel. Ale dědek ho praštil a chystal se to udělat znovu – střelil jenom v sebeobraně.

Tentokrát musel čelit dvaceti třiceti kolonistům. Nakupili se před krámem, jako by je situace zaskočila. Jake zastrčil kolt do pouzdra a ještě jednou se podíval na dívku.

„Řekněte jim, že jsem nemohl jinak,“ řekl. „Ta bambitka by mi mohla roztříštit lebku.“

Pak se otočil a kráčel zpátky k bratrům Suggsovým. Ještě se na dívku ohlédl a ona se na něho usmála – úsměv, který mu byl hádankou, kdykoli na něj později pomyslil. Ani neslezla z vozu, aby se podívala, jestli je manžel mrtvý – a pistolníkovi věnovala úsměv, přes hlavy osadníků, kteří se sběhli k vozu.

Suggsíci už byli na koni. Eddie podal Jakovi otěže.

„Romance skončila, co?“ podotkl Dan.

„Zatraceně, jenom jsem se zeptal, jak se jmenuje,“ řekl Jake. „Netušil jsem, že je vdaná.“

Osadníci se nahrnuli kolem těla. Děvče pořád sedělo na kozlíku.

„Radši se dáme přes řeku,“ řekl Dan. „Taky si můžeš najmout advokáta, ale podle mě je to zbytečný vyhazování peněz.“

„A v tomhle krámě stejně nemají advokáty na skladě,“ podotkl Roy.

Jake nasedl, ale nechtělo se mu odjet. Napadlo ho, že kdyby se vrátil k osadníkům, třeba by se z toho ještě vysekal. Koneckonců to udělal v sebeobraně – to by snad pochopili i burani z Missouri. Osadníci se na ně dívali, ale žádný se neměl k boji. Jestli se otočí a vjede do Teritoria, bude mít na krku dvojí zabití. V žádném případě neměl v úmyslu zabíjet, ba ani neznal člověka, kterého zabil. Byla to spíš smůla – nic zlého netuše si všiml pěkné kočky na kozlíku.

Ale soud to tak brát nebude. Jestliže překročí řeku s mordýřskou partou, jako jsou Suggsovi, postaví se mimo zákon; když zůstane, pokusí se ho osadníci pověsit, anebo ho aspoň pošlou do vězení ve Fort Worth nebo v Dallasu. A jen by se tam dostal, zahájili by s ním proces, ať už kvůli nehodě číslo jedna, nebo kvůli nehodě číslo dvě.

Jedno horší než druhé, pomyslil si, ale když bratři vyrazili, následoval je a za čtvrthodinky byl za řekou. Jednou se ohlédl a ještě viděl vozy seřazené před malým krámem. Vzpomněl si na dívčin poslední úsměv, ale dřív než ten úsměv viděl, zabil člověka. Osadníci se je nepokusili pronásledovat.

„Plzáci pitomý,“ pravil Dan Suggs opovržlivě. „Kdyby se byli za námi pustili, brzy by pěkně zřídli.“

Jaka se zmocnily chmury – na co sáhne, všechno se zvrtne. Co chtěl od života? Vlastně jen čistý saloon, kde by si mohl hodit partičku pokeru, a hezkou kurvu do postele, a případně ještě trochu pálenky na zapití. Střílet do lidí ho nikdy nevábilo – dokonce i za dnů svého hraničaření si zřídkakdy vzal někoho na mušku, jen pálil ostošest směrem k nepříteli. Rozhodně nebyl žádný zabiják. V boji muže proti muži vedli Gus a Call proti němu deset ku jedné.

A přece jsou teď Call a Gus řádní dobytkáři a těší se úctě a vážnosti, kam přijdou, kdežto on se spojil s bandou otrlých vyvrhelů, kterým je jedno, koho oddělají. Někde vyklouzl z počestného života. Nikdy nebyl osoba bohabojná, ale až donedávna nemusil mít strach před zákonem.

Bratři Suggsové nešetřili pálenkou a Jake si také začal pilně přihýbat. Většinu jízdy na sever byl podroušený. Ačkoli zabil před jejich očima člověka, nevysloužil si od nich žádnou úctu. Samozřejmě neplýtvali úctou ani k sobě navzájem. Dan a Roy zahrnovali úštěpky Eddieho, jestliže neplnil své povinnosti k jejich spokojenosti, anebo když si dovolil poznámku, s kterou nesouhlasili. Jediný, koho ušetřili svých jízlivostí, byl Kalous; zřídkakdy s ním mluvili a on sám taky jen zřídka něco řekl, ale všichni cítili jeho přítomnost.

Projížděli Teritoriem bez nehody, často zahlédli táhnoucí stáda, ale vždycky se jim vyhnuli oklikou. Dan měl starý vojenský triedr a občas se vztyčil v třmenech a obzíral party honáků, jestli mezi nimi nepozná nějakého nepřítele anebo nějakého známého skotáka.

Jake si stáda prohlížel taky, pořád ještě doufal, že nějak vyvázne. Gus a Call se k němu sice zachovali nezdvořácky, nicméně to byli pořád jeho compaňeros. Zamýšlel se vytratit, kdyby zahlédl Kloboucké, byl odhodlán vzít roha a přidat se k nim. Sice udělal další chybu, ale to hoši nebudou vědět a zvěst o tom se do Montany třeba nikdy nedostane. Kdyby to muselo být, bude třeba i nahánět – vždycky by to bylo lepší než sdílet osud s těmi ničemy.

Své záměry však pečlivě tajil – nikdy se na stáda nevyptával, a když přišla řeč na Calla a Guse, dával najevo, že má na ně pifku a že by ho nemrzelo, kdyby jim dal někdo zabrat.

Když dojeli do Kansasu, narazili tu a tam na osadníky, většinou drnáky. Jake si myslel, že u těchhle lidí se sotva najdou hotové peníze, ale oba mladší Suggsové si nehodlali nechat ujít žádnou příležitost.

„Já myslel, že jsme sem přijeli regulovat osadníky,“ řekl jednou v noci Roy „Na co čekáme?“

„Na osadníka, kterej bude mít něco víc než dojnou krávu a hromadu sušenýho lejna,“ řekl Dan Suggs. „Hledáme ňákýho zazobance.“

„Kdo má peníze, nebude žít v jámě vykopaný do stráně,“ namítl Jake. „Jednou jsem v jednom takovým drňáku přespal – přes noc napadalo ze stropu takový hlíny, že mě do rána div nepohřbila.“

„Přesto by mohli mít u sebe nějaký zlato,“ řekl Eddie. „Rád bych si to regulování nacvičil, abych to zvládl, až přejdeme na ty bohatý.“

„My máme pro tebe tak jako tak jednu úlohu – koukat,“ řekl Dan. „Ke koukání nepotřebuješ žádnej cvik.“

„Jednoho osadníka jsem už zastřelil,“ připomněl mu Eddie. „Vlastně dva. A když panstvo nevyklopí penízky, třeba to zvýším na tři.“

„Účelem věci je vyděsit chlapy, aby klopili, a ne je střílet,“ řekl Dan. „Když jich postřílíš moc, budeš mít v tu ránu v patách zákon. Chceme se dostat k majetku, ne na šibenici.“

„Neví, co mluví, je to zelenáč,“ řekl Roy.

„No tak je nebudu střílet, jenom strašit,“ řekl Eddie.

„Ne, to je Kalousův obor, děsit ty hnidožrouty,“ řekl Dan. „Postraší je o dvě třídy líp než ty.“

Nazítří se Kalousovi naskytla příležitost. Uviděli muže, který oral s dvěma těžkými koňmi. Žena a hošík sváželi na trakaři suché kravince a stavěli je do hranice u zemljanky vykopané do svahu. Poblíž se popásaly dvě krávy.

„Když si může dovolit takový valachy, třeba má peníze,“ řekl Roy.

Dan byl proti zastávce a Jake doufal, že bude po jeho. Pořád ještě doufal, že dorazí do Dodge, dřív než se bratři Suggsové dostanou k nějakému regulování. V Dodge se jich třeba zbaví. Dvě nehody z něho nemusí ještě udělat na doživotí vyvrhele, ale jestli pocestuje ještě dlouho s takovými pistolníky, jako jsou Suggsové, sotva se dočká pokojného stáří – ba stáří vůbec.

Najednou se Dan rozmyslel, a že přece jen zkusí, jestli má farmář něco, co stojí za loupež.

„Obvykle schovávají peníze do komína,“ povídal. „Anebo je zakopou v sadě, jenže tady žádnou zahradu nevidím.“

Kalous měl v sedelním vaku ještě pistoli. Když se přiblížili k oráči, vytáhl ji a strčil si ji za pás.

Farmář vyorával do tuhé prérijní trávy mělkou brázdu. Byl to muž středního věku s kudrnatými černými vousy, celý zbrocený potem. Manželka a syn se dívali, jak se jezdci blíží. Trakař už měli skoro plný kravinců.

„Doufejme, že budete mít v červenci dobrou úrodu,“ řekl Dan. „Pokud vám ji ty zatracený texaský krávy nezašlapou.“

Muž přátelsky kývl, jako by s výrokem souhlasil.

„Dohlídneme na to, abyste sklidil, co jste zasel,“ řekl Dan. „Bude vás to stát čtyřicet zlatých dolarů, zato se postaráme, aby se vám stáda vyhnula a vaše úroda neutrpěla úhonu.“

„Nicht sproken engliš,“ řekl muž a dál se přátelsky usmíval a přikyvoval.

„K čertu, je to Němec,“ zaklel Dan. „Myslel jsem si, že je to mrhání časem. Přižeň sem tu ženskou s fakanem, Kalousi. Třeba si ten Němčour vzal holku vod nás.“

Kalous odcválal a přihnal ženu a chlapce k farmáři, jel tak těsně při nich, že kdyby upadli, octli by se koni pod nohama. Vytáhl z opasku pistoli, ale zbytečně. Žena s chlapcem byli zděšení a farmář taky. Objal plačící ženu a dítě, a tak tam před nimi stáli a štkali.

„Koukněte se na ty ubrečence,“ řekl Eddie. „Větší zbabělce jsem neviděl.“

„Zavři laskavě klapačku,“ řekl Dan. „Toseví že maj strach. Já bych se na jejich místě bál taky. Ale rád bych, aby se ta ženská utišila natolik, abysme zjistili, jestli umí anglicky.“

Žena buď neuměla, nebo nechtěla. Nevydala ze sebe slovo v žádné řeči. Byla vysoká a hubená, stála tiše vedle svého muže a plakala. Očividně všichni tři čekali, že budou zastřeleni.

Dan opakoval svou žádost o peníze a jenom hošík jako by mu porozuměl. Přestal na okamžik plakat.

„Tak vidíš, synku, chceme jenom hotový peníze,“ řekl Dan. „Pověz to tatíkovi; když zaplatí, budeme mu střežit úrodu.“

Jake nečekal, že tomu nějaký vyděšený kluk uvěří, ale hoch přestal brečet. Promluvil na otce po jejich, muž s tváří mokrou slzami se trochu uklidnil a něco zabrebentil ke klukovi.

Kluk se otočil a jako střela utíkal do drnáku.

„Běžte s ním a mrkněte se, jestli něco nenajdete, mládenci,“ řekl Dan. „Já a Jake už je pohlídáme. Nevypadají moc výbojně.“

Deset minut nato přiběhl chlapec opět v slzách zpátky, a za ním Kalous a oba mladší Suggsové. Měli v ruce odřenou peněženku. Roy ji hodil Danovi. Byly v ní dvě malé zlaté mince.

„Ale to jsou jen čtyři dolary,“ řekl Dan. „Dívali jste se pořádně?“

„Aby ne,“ řekl Roy. „Strhli jsme komín a zotvírali všechny truhly. Tahle peněženka ležela pod palandou, na který spí. Krom toho nemají nic, co by stálo za řeč.“

„Čtyři dolary,“ kroutil hlavou Dan. „Takový kapitál jim stejně nepomůže, klidně si ho můžeme nechat.“ Vzal si dva zlaťáky a hodil koženou odřenou peněženku muži k nohám.

„Jedem,“ rozkázal.

Jake byl rád, že se nestalo nic horšího, ale když odjížděli, Kalous se obrátil a odcválal ke kravám.

„Co chce dělat? Zastřelit ty krávy?“ zeptal se Eddie, neboť Kalous měl v ruce pistoli.

„Já se ho neptal a on mi nic neřek,“ odtušil Dan.

Kalous dojel ke kravám a vystřelil dvakrát do vzduchu. Když se krávy daly na splašený úprk, obratně je nasměroval do stráně a rovnou na střechu drnáku. Drn na střeše byl porostlý trávou, dost se podobal prérii. Krávy udělaly pár kroků po střeše, pak zmizela hlava a přední nohy, jako by spadly do jámy, poté zmizela část zadní. Kalous zabrzdil koně a přihlížel, jak se krávy propadají střechou zemljanky. Minutu nato prolezla jedna úzkými dveřmi a druhá za ní. Obě odklusaly zpátky na místo, kde se prve pásly.

„Kalousovy vtipy,“ utrousil Dan. „Zřejmě jim chtěl ten palác trochu provětrat.“

„Získali jsme jenom čtyři dolary,“ připomněl Eddie.

„Čí to byl nápad? Tvůj,“ řekl Dan. „Chtěl ses pocvičit, tak ses pocvičil.“

„Vzteká se, poněvadž nemoh nikoho zastřelit,“ řekl Roy. „Myslí si, že je střelec.“

„Jsme přece pistolníci, nebo ne?“ řekl Eddie. „Skotáci nejsme, tak co jsme?“

„Cestovatelé,“ řekl Dan. „V této chvíli cestujeme do Kansasu, abychom se porozhlídli, jestli se tam nenaskytne něco pro nás vhodnýho.“

Kalous se k nim připojil stejně tiše, jako je opustil. Proti své vůli se Jake neubránil strachu z toho člověka. Kalous mu jaktěživ neřekl nic nevlídného, ba po celou cestu na něho ani nepohlédl, a přece jímaly Jaka obavy, kdykoli jel po jeho boku. Při všem tom cestování po Divokém západě se setkal jen zřídkakdy s někým, kdo v něm budil mrazivější pocit nebezpečí. Ani Indiáni ho tak neděsili – ačkoli přirozeně měl jen málokdy příležitost klusat po boku Indiána.

„To bych rád věděl, jestli ti drnáci dokážou tu střechu spravit, dřív než bude pršet,“ řekl Dan. „Dobře jim tak, mít víc peněz na hotovosti, mohli mít střechu nad hlavou, viď, Kalousi?“

Kalous k tomu nic nepodotkl.

Kapitola 69

Julymu trvalo jenom den dva, aby zjistil, že Elmira v Dodge není. Město na něho zapůsobilo otřesně: téměř každá žena byla kurva a téměř každý podnik bordel. Pořád sám sebe přesvědčoval, že se tomu nediví, vždyť léta slýchal, že kansaská města jsou pěkně divoká. V Missouri, když byl tenkrát svědčit, všichni bájili o té spoušti v Kansasu. Lidi v Missouri jako by si zakládali na tom, že všechna místní lůza se přestěhovala do dobytkářských měst. July rychle došel k názoru, že Missourští měli pravdu. V Missouri se taky vyskytovala všelijaká slota, ale co ho přivádělo v úžas, možná bylo to, že v Kansasu ta verbež měla vrch. Samozřejmě taky v Dodge byly dva tři krámy a nájemná stáj, ba i něco jako hotel, i když v tom hotelu kmitaly kurvy tak hojně, že vypadal spíš jako veřejný dům. V saloonech bylo husto karbaníky a ještě neviděl město, kde by tolik lidí chodilo s pistolí.

První, co July udělal, bylo, že si koupil slušného koně. Potom zašel na poštu, neboť cítil, že dluží Fort Smith vysvětlení, proč se ještě nevrátil. Bůhvíproč, zatímco kráčel na poštu, zvedla se v něm vlna optimismu. Když přežil pláně, třeba nakonec přece jen najde Ellie. Už se mu nechtělo dál se honit za Jakem, chtěl jenom najít manželku a vrátit se domů. Jestli se to Broskvi nebude líbit – jako že nebude –, bude se s tím muset smířit. Jestli Ellie není v Dodge, bude nejspíš v Abilene. Brzy ji dohoní.

Ale k jeho překvapení, sotva přestoupil práh poštovního úřadu, podlehl jeho optimismus vlně trpké malomyslnosti. Když pomyslel na to, co napíše do svého dopisu, vzpomněl si na všechno, co se stalo. Roscoe je mrtvý, Joe je mrtvý, děvče taky a Ellie pryč – třeba je taky mrtvá. Všechno, co mohl oznámit, byla smrt a nezdar. Při pomyšlení na chudáka Roscoea, jak tam leží vyřezaný pod hromádkou kamení, vhrkly mu do očí slzy a musel udělat čelem vzad, aby si neudělal ostudu.

Pár minut se procházel po ulici a utíral si oči rukávem. Jeden dva chodci se na něho udiveně podívali. Jeho rozrušení bilo do očí, ale nikdo mu nic neřekl. Vzpomněl si, jak vstoupil na poštu ve Fort Worth a dostal dopis, z kterého se dozvěděl o Ellie. Od té doby se mamě dohadoval a trápil. Měl pocit, že by bývalo po všech stránkách lepší, kdyby byl zůstal na pláních s ostatními. Už ho nebavilo bloudit a pátrat.

Jenže neumřel, a nakonec se vrátil na poštu, která byla prázdná až na postaršího úředníka s bílým knírem.

„Takže jste se vrátil,“ řekl úředník. „Už jste tu byl před chvílí, viďte?“

„To jsem byl,“ přiznal July.

Koupil si obálku, známku a dva archy papíru a úředník, který se zdál vlídný, mu půjčil tužku.

„Můžete to napsat hned tady u okýnka,“ řekl úředník. „Dneska tu není žádný nával.“

July začal a potom se k svému zahanbení znovu rozplakal. Vzpomínky byly příliš smutné a naděje příliš útlé. Že musel dát ty věci na papír, mu připadalo jako nadlidský úkol, protože to v něm zvířilo obrazy příliš živé.

„Jak to tak vidím, někdo umřel a vy to musíte napsat jeho rodině, viďte?“ hádal úředník.

„Ano,“ řekl July. „Jenže dva z nich neměli žádnou rodinu.“ Neurčitě si pamatoval, že Roscoe má tři čtyři bratry, ale nežili v okolí Fort Smith a žádný o sobě nedal v posledních letech slyšet. Znovu si otřel oči rukávem a napadlo ho, že se za poslední týdny naplakal víc než za celý život.

Chvilku stál a zíral na bílý papír, až konečně napsal krátký dopis Broskvi:

Milá švagrová,

Roscoea zabil jeden lotr a Joea taky. Zabil taky děvčátko jménem Janey, ale o něm skoro nic nevím. Roscoe povídal, že ji našel v lese.

Nevím, kdy se vrátím – obecní rada si může najmout nového šerifa, jestli bude chtít, někdo přece musí na město dohlídnout

Srdečně tě zdraví

Tvůj švagr

July Johnson

Dospěl už k přesvědčení, že Elmira v Dodge City není, neboť prošel kdejakou hospodu ve městě a neviděl ji. Ale jelikož se starý úředník zdál vlídný, pomyslel si, že se ho pro jistotu může zeptat. Třeba někdy přišla na poštu s dopisem. „Hledám ženu jménem Elmira,“ řekl. „Má hnědé vlasy a není moc velká.“

„Ellie?“ řekl úředník. „Tu jsem tady neviděl dobré dva nebo tři roky. Myslím, že se přestěhovala do Abilene.“

„To je ona,“ zaradoval se July, náhle plný naděje. Ellie přece žila v Abilene, než se přestěhovala do St. Joseph, kde se s ní seznámil. „Myslel jsem, že se sem třeba vrátila.“

„Nevím, já ji neviděl,“ řekl úředník. „Ale mohl byste se zeptat Jennie v třetím saloonu napravo odtud. Bývaly s Ellie svýho času velký kamarádky. Dokonce si vzaly jednoho muže, jestli tomu chcete říkat sňatek.“

„Aha, myslíte pana Boota?“ zeptal se July.

„Ano, toho rošťáka Boota,“ přisvědčil úředník.

„Jak se mohl oženit se dvěma najednou?“ zeptal se July nevěda, zda se to touží vskutku dozvědět, ale neschopný ustat v řeči s mužem, který mu mohl o Ellie něco povědět.

„To ho neznáte! Dee by se vyspal s jezevcem, být to samička. Ten je na ženský žhavej.“

„Copak neumřel na neštovice?“

Úředník zavrtěl hlavou. „Nic takového mi není známo,“ řekl. „Je někde na severu v Ogallale nebo v Deadwoodu nebo tak podobně, kde se daří víc kurvám než zákonu. Jak ho znám, tak momentálně obhospodařuje pět nebo šest kurev. Klidně může být po smrti, ale je to můj synovec a neslyšel jsem, že by se mu něco stalo.“

„Díky za půjčení tužky,“ řekl July. Otočil se a odešel. Zamířil rovnou do nájemné stáje a osedlal nového koně jménem Pete. Jestliže není Elmira v Dodge, může být v Abilene, takže se tam může hned pustit. Ale nepustil se. Dojel na půl cesty z města a pak se vrátil do třetího saloonu nalevo od pošty a poptal se, jestli u nich není žena jménem Jenny. Řekli mu, že přesídlila do jiné hospody kousek výš – jeden kovboj byl dokonce tak ochotný, že mu tu putyku ukázal. Právě bylo prodáno stádo, a teď krávy nakládali do dobytčích vagonů. July zajel na dráhu a chvilku přihlížel operaci – byla to pomalá práce a ještě ji ztěžovaly dlouhé rohy krav, které se do sebe ustavičně zaplétaly, zatímco honáci hnali hovádka po úzké nástupní rampě. Skotáci ječeli a švihali bičíky a zkušení koně jim šli na ruku, přesto naplnit takový vagon trvalo dlouho.

July se rád díval na honáky – měl je vždycky rád, i když někdy pěkně vyváděli, jak věděl z Fort Smith. Byli mladí a vlídní a jako by je nic na světě netlačilo. Jezdili, jako by byli s koněm srostlí. Bylo zajímavé pozorovat, jak jsou sehraní, když se některý kus vzpouzel a chtěl utéct. Viděl, jak skoták zalasoval prchajícího bulíka za rohy a pak trhl tak šikovně, že se zvíře svalilo. Když býček vstal, přešla ho chuť klást odpor a brzy se octl ve voze.

Když se July vynadíval na nakládání skotu, vrátil se do saloonu, kde zmíněná Jennie údajně pracovala. Zeptal se po ní ve výčepu, ale výčepní, hubený prcek, řekl, že Jenny teď nemá čas a jestli si pán nedá whisky. July málokdy pil, ale přitakal, hlavně ze zdvořilosti. Když už tu překáží, měl by za to zaplatit, řekl si. Objednal si whisky a srkal ji, až byla sklenka prázdná, a pak si objednal další. Brzy mu ztěžkly nohy a měl dojem, že by se mu těžko šlo rychle, kdyby musel; jenže nemusel. Ženy se v saloonu objevovaly a mizely, ale výčepní, který mu naléval skleničku za skleničkou, ho pořád ujišťoval, že Jennie přijde dolů co nevidět. July pil. Měl dojem, že je každou chvíli těžší a těžší. Zdálo se mu, že jaktěživ nevstane ze židle, tak zdřevěnělý se cítil.

Výčepní mu pořád naléval a July tušil, že účet bude pěkně mastný, ale netrápil se tím. Tu a tam přešel kovboj a ostruhy mu cinkaly. Některý věnovali Julymu pohled, ale žádný na něho nepromluvil. Bylo to příjemné sedět v saloonu – jakožto šerif se obvykle lokálům vyhýbal, pokud tam neměl nic na práci. Nikdy nemohl pochopit, jak někteří muži mohou vysedávat po hospodách celé dny a jenom pít, ale teď už mu to přestávalo být takovou záhadou. Člověka to zkonejšilo, a ta olověná tíže, která na něho padla, byla svým způsobem ulehčení.

V posledních týdnech usilovně zápolil, aby dokázal věci, které byly nad jeho síly – věděl, že v tom úsilí nesmí polevit, i když bude marné, ale bylo příjemné dát si na chvilku pohov.

Potom vzhlédl a viděl, že u stolu stojí žena – byla hubená jako Elmira a měla zcuchané černé vlasy.

„Tak jdeme na to, skotáku,“ řekla. „Vsedě to odbýt nemůžeš.“

„Kam mám jít?“ zeptal se překvapeně. Ještě nikdo mu neřekl skotáku, ale byl to pochopitelný omyl. Sundal si na pár dní svou šerifskou hvězdu, jak to často v cizím městě dělával.

„Jsem Jennie,“ řekla. „Sam povídal, že mě sháníš, anebo jsem se spletla?“

„Aha,“ řekl July v rozpacích. Dokonce už zapomněl i na to, že čeká na nějakou Jennie.

„Můžeme jít nahoru, i jestli nejseš ten správnej kovboj,“ řekla Jennie. „Když si můžeš dovolit takovou spoustu whisky, můžeš si dovolit i mě. Ba co víc, moh bys mě taky pozvat na skleničku, jestli seš kavalír.“

July v životě nepozval žádnou ženu na skleničku, ba ani neseděl u jednoho stolu s ženou, která pila alkohol. Jindy by se byl nad podobnou výzvou pohoršil, ale momentálně mu jenom došlo, že není kavalír. Jennie měla obrovské hnědé oči, příliš velké pro úzkou tvářičku. Hleděla na něho netrpělivě.

„Ano, napijte se,“ řekl. „Na můj účet.“

Jennie si sedla a mávla na výčepního, který se okamžitě objevil s lahví. „Ten pije jako duha,“ řekl vesele. „Zřejmě má za sebou dlouhou a vyprahlou cestu.“

July si najednou vzpomněl, proč čeká na děvče jménem Jennie.

„Znala jsi Ellie?“ zeptal se. „Slyšel jsem, žes ji znala.“

Teď byla zase překvapená Jennie. Elmira byla tři roky její nejlepší přítelkyně, a nečekala, že se jí na ni zeptá mladý opilý kovboj.

„Myslíš Ellie Timsovou?“ zeptala se.

„Jo,“ řekl July. „Tu myslím. Doufal jsem, že o ní něco víš. Nevím, kde je.“

„No, odstěhovala se do Missouri,“ řekla Jennie. „Povídalo se, že se tam vdala za nějakýho šerifa z Arkansasu, ale já takovejm pověstem nepřikládám víru. Nedovedu si představit, že by Ellie vydržela žít s nějakým šerifem.“

„Taky že nevydržela,“ řekl July. „Utekla, když jsem jel zatknout Jaka Spoona, a moje pátrání po ní stálo tři lidi život.“

Jennie se podívala na mladíka pozorněji. Hned si všimla, že je opilý, ale na opilce byla zvyklá, a tak tomu nevěnovala zvláštní pozornost. Vypadal velice mladý, proto ho taky považovala za kovboje. Většinou to byli holobrádci. Ale sotva se líp podívala, viděla, že tenhle mladíček na kovboje nevypadá. Měl vážnou tvář a smutné oči, už dlouho neviděla smutnější. Podle očí soudě, byl to pro Ellie muž zcela nevhodný, jelikož Ellie měla ráda legraci. Jenže lidi často dělají nečekané věci.

„Vy jste šerif?“ zeptala se a srkala whisky.

„Byl jsem,“ řekl July. „Ale teď toho nejspíš nechám.“

„A pročpak?“

„Neumím se bít,“ řekl July. „Umím zkrotit opilce a strčit ho do vězení, ale opravdu bojovat neumím. Když jsme vjeli do toho ležení, ten muž, co byl se mnou, zabil šest nebo sedm chlapů, a já nestačil ani na jednoho jedinýho. Nechal jsem Roscoea a ty děti samotný, a než jsem se vrátil, byli zabitý. Měl jsem jenom zatknout Jaka Spoona, ale všechno jsem to zvoral. Už nechci dál dělat šerifa.“

Vůbec nečekal, že z něho vytryskne takový proud slov – náhle jako by ztratil kontrolu nad svou řečí.

Jennie to nečekala taky. Usrkávala whisky a pozorovala ho.

„Říkají, že Ellie odjela s kořalečnou lodí,“ řekl July. „Nechápu, proč by to dělala, ale tohle mi řekli. Roscoe si myslel, že ji třeba odnesl medvěd, ale nenašli žádný stopy.“

„Jak se jmenujete?“ zeptala se Jennie.

„July Johnson,“ řekl a byl rád, že už se na něj nedívá tak netrpělivě.

„Ellie už je jednou taková,“ řekla. „Když se Ellie nějaké místo zprotiví, skočí do prvního vozu a je pryč. Pamatuju se, že než odjela do Abilene, neměla jsem tušení, že třeba jenom pomýšlí na odjezd, a pak ještě než byl čas jít do práce, zaplatila nějakým povozníkům, aby ji vzali s sebou, a byla fuč.“

„Já ji musím najít,“ řekl July prostě.

„Tak to jste v špatným městě, pane,“ řekla Jennie. „V Dodge Ellie není.“

„To ji teda budu muset hledat jinde,“ řekl July.

Pomyslel na pusté pláně, které taktak překonal. Zdálo se mu, že je nepravděpodobné, že by Ellie měla taky takové štěstí.

„Nejspíš bude mrtvá,“ usoudil.

„Já bych řekla, že hledá Deea,“ řekla Jennie. „Znal jste Deea?“

„To ne,“ řekl July. „Pokud vím, zemřel na neštovice.“

Jennie mlaskla. „Dee není mrtvej,“ řekla. „Je v Ogallale. Tamhle sedí jeden karbaník, co ho viděl, budou to ani ne dva měsíce.“

„Kde?“ zeptal se July a Jennie ukázala prstem na zavalitého muže v bílé košili a černém kabátě, který seděl sám u jednoho stolu a míchal karty.

„To je Webster Witter,“ řekla Jennie. „Drží partu s Bootem. Taky jsem s ním pekla, ale dala jsem mu nakonec kvinde.“

„Proč?“ zeptal se July. Uvědomil si, že je to otázka poněkud prostořeká, ale jazyk se mu vymkl z moci a byl čím dál tím dovolenější.

„To je jako honit pápěří,“ řekla Jennie. „Dee si znelíbí jedno město, a šup, už klusá jinam. Já taková nejsem. Já se ráda někde usadím. Tady v Dodge jsem už pět let a asi už tu zůstanu.“

„Nechápu, proč si mě brala,“ řekl July. „Nedovedu si to vysvětlit.“

Jennie si ho chvilku prohlížela. „Pijete vždycky tolik?“ zeptala se.

„Ne, piju jen zřídka,“ řekl July. „Ale v zimě si dám rád sklenici grogu.“

Jennie se na něho znovu dlouze zadívala. „Už byste se neměl pro Ellie trápit, pane,“ řekla. „Žádný mužský na světě nebyl s to Elli nadlouho udržet, ani Dee.“

„Ale za mě se vdala,“ namítl July. Cítil, že tento fakt potřebuje vyzdvihnout.

„To já zase jsem se kdysi vdala za Deea,“ řekla Jennie. „Jen proto, že to byl fešák. A taky proto, že jsem měla vztek na jednoho jinýho. Ellie a já jsme si hodně podobný,“ dodala.

July se na ni jen smutně podíval. Jennie vzdychla. Nečekala, že narazí na tolik žalu ve čtyři odpoledne.

„Vy jste taky velký fešák,“ řekla. „Myslím, že tím se to vysvětluje. Na vašem místě bych na to položila kámen.“

„Ale já ji musím najít,“ řekl July. „Musím jí povědět, co se stalo chlapci. Zabili ho u Canadianu.“

„Neměla to dítě nikdy přivést na svět,“ mínila Jennie. „Kolikrát jsem jí to říkala. Já bych dítě za nic nechtěla. A taky jsem měla nabídky.“

July vypil další dvě whisky, ale neměl už co říct.

„Dáváte počinek hospodě, ale mně ne,“ řekla Jennie. „Nechcete si trošku zadovádět, abyste přišel na jiný myšlenky?“

July měl dojem, že židle pod ním nestojí, ale pluje. Svět mu připadal jaksi vodnatý, ale vzhledem k tomu, že se vznášel, bude snadné tou vodou plout.

Jennie se při pohledu na něj zachichotala. „Tedy vy jste vážně namol, pane Johnsone,“ řekla. „Pojďte si zadovádět. Vždycky jsem ráda kradla Ellie nápadníky, a teď mám příležitost ukrást jí manžela.“

Způsob, jak se chichotala, naplnil najednou Julyho štěstím. Už dávno neslyšel ženské chichotání. Ellie se nikdy nechichotala. Vstal a šel za Jennie po schodech. Našlapoval bedlivě, aby si neudělal ostudu. Nahoru se dostal v pořádku, ale než mohli vejít do Jennina pokoje, začalo mu být nevolno. Žaludek se mu zvedl a stoupal výš a výš rovnou do úst.

Jennie z něho nespouštěla zrak a rychle ho zavedla na venkovní schodiště. July poklekl na podestu a zvracel přes okraj. Když přišel k sobě, ležel na prknech a zvracel dál. Chvílemi se mu ulevilo a jen tak ležel, ale pak to znovu začalo, útroby se v něm vzpínaly jako jankovitý kůň. Jednou rukou se přidržoval železného zábradlí, aby po některém vzepnutí náhodou nepřepadl. Byl zářivý den, kansaské slunce pražilo, ale July měl pocit, že je ve tmě. Po ulici pod ním přejížděli kovbojové – občas ho některý slyšel zvracet, vzhlédl a zasmál se. Míjely povozy a kočí ani hlavu nezvedli. Jednou, když měl chvilku pokoj, zastavili se dole dva skotáci a podívali se na něho.

„Hele, neměli bysme ho zalasovat a vodtáhnout na krchov?“ prohodil jeden. „Vypadá, že je po něm.“

„Sakra, to bych taky bral, nemít ve všední den nic jinýho na práci než ležet na schodech a blít,“ pravil druhý skoták. „Pořád lepší než nakládat do vozu ty rohatce.“

July ležel s tváří na prknech dlouho. Vlny se konečně utišily, čas od času zvedl hlavu a uplivl si, aby si vyčistil krk. Slunce užuž zapadalo, když sebral dost sil, aby se posadil, a to se ještě zády opíral o zeď. Při své výšce viděl přes hlavní ulici a dobytčí ohrady a dálavy prérie až k obzoru, kde slunce zapadalo. Zapadalo za velikým stádem dobytka, které zůstalo stát asi míli nebo dvě od města. Tisíce kusů krav držela pohromadě hrstka honáků – ostatní kovbojové už tryskem ujížděli k městu. Prach, který zvedala kopyta jejich koní, zezlátl v záři červánků. Nepochybně zrovna šťastně zdolali pláně a nemohli se dočkat doušku dodgeských radovánek – doušku, který on právě potupně vyvrhl. Zvířeným a pomalu klesajícím prachem pronikaly poslední sluneční paprsky.

July seděl, kde byl, dokud z červánků nezbylo nic než bledá čárka na západním obzoru. Bílý měsíc svítil na pražce železnice, které se plížily z města na východ. Cítil se příliš slabý, aby vstal, a tak seděl dál a poslouchal smích, který k němu tryskal ze saloonu v přízemí.

Když konečně vstal, byl nerozhodný. Nevěděl, jestli má zajít dovnitř a poděkovat Jennie, anebo zmizet a pokračovat v pátrání po Elmiře. Měl nutkání sebrat se a vyjet do noci. Už si nepřipadal ve městě doma. Mezi houfy šťastných skotáků jako by byl ještě osamělejší. Na pláních, kde široko daleko nebylo človíčka, si neuvědomoval tak často svou opuštěnost.

Nicméně se rozhodl, že zdvořilost žádá, aby se s Jennie aspoň rozloučil. Když vstoupil na chodbu, vyšel z jejího pokoje zrovna nějaký kovboj s rozjařenou tváří a dusal po schodech do saloonu. Okamžik nato vyšla taky Jennie. Nevšimla si, že tam July stojí. K jeho úžasu se zastavila a vyhrnula si sukně, takže spatřil její tenká lýtka, ba i více. Na jednom stehně měla nějakou čmouhu, honem si plivla na prsty a setřela ji. Vtom zpozorovala rozpačitého Julyho, který litoval, že se vracel na chodbu. Ještě nikdy neviděl ženu činit věc tak intimní a utrpěl otřes tak silný, že se lekl, aby se mu žaludek znovu nezačal zdvíhat.

Když ho Jennie spatřila, nebyla zvlášť v rozpacích. Znovu se zahihňala a spustila sukně. „Nebudu vám to kouknutí počítat,“ řekla. „Jak vidím, přežil jste to.“

„Jo,“ hlesl July.

Jennie se na něho bedlivě podívala, aby se ujistila, že je v pořádku. Pleť měla nečistou, ale líbily se mu upřímné hnědé oči.

„Tak co bude s laškováním?“ řekla. „Odpoledne vám uteklo.“

„Se mnou by velká legrace nebyla,“ řekl July.

„To bych řekla, s žaludkem obráceným naruby,“ řekla Jennie. „Jenže já nemůžu čekat, milý pane. Dnes přitáhla tři stáda a v lokále je fronta kovbojů, přichystaných se do mě zamilovat.“ Podívala se po schodech dolů, odkud zazníval silný hlahol.

„Zrovna jako já do Ellie,“ řekl July. Po setkání s Elmiřinou přítelkyní se mu náhle vyjasnilo v hlavě. Byl stejný prosťáček jako ti chlapci – zamiloval se do kurvy.

Jennie se na něho chvilku dívala. Vyšla ze svého pokoje zčerstva, připravena na další práci, ale cosi v Julyho očích ji zarazilo. Nikdy neviděla v něčích očích víc smutku – při pohledu na něho se jí sevřelo srdce.

„Ellie už měla tohohle řemesla dost,“ řekla. „Chtěla toho nechat, protože nesnášela buvolobijce. Asi jste se namanul zrovna v pravý čas.“

„Asi,“ připustil July.

Mlčeli a dívali se na sebe, Jennie se nechtělo dolů do toho hluku a Julymu ven ze dveří a do nájemné stáje.

„Nechcete toho taky nechat?“ zeptal se.

„Ale, snad se nehodláte zamilovat pro změnu do mě?“ řekla svým přímým způsobem.

July věděl, že by toho byl schopen, kdyby si nedal pozor. Cítil se tak osamělý a neměl nad sebou velkou vládu.

„Nechcete toho taky nechat?“ zeptal se znovu.

Jennie zavrtěla hlavou. „Ráda vidím, jak se hoši střídají,“ řekla. „Tady v Dodge se lidi věčně střídají. Kovbojové jsou příjemnější než buvolobyci, ale i ty buvoláci jsou lidi.“

Na chvilku se zamyslila. „Nedokázala bych sedět doma celý den sama,“ řekla. „Kdyby si mě někdo vzal za manželku, asi bych taky utekla. V zimě je mi vždycky zle – protože se nikde nikdo nový neukáže.“

July si vzpomněl, jak Ellie vysedávala celé dny na půdičce a klátila nohama – nikdo se u nich neukázal až na něho a Joea a občas Roscoea, když chytili sumce. Když slyšel Jenninu řeč, objevil se mu život s Ellie v docela jiném světle.

„Měl byste se vrátit domů,“ řekla Jennie. „I když ji najdete, nevzejde z toho nic dobrýho.“

July se bál, že je to pravda, ale zpátky se mu nechtělo. Prostě tam stál. Něco v jeho chování v Jennie náhle vyvolalo netrpělivost.

„Musím jít,“ řekla. „Jestli někdy Ellie najdete, řekněte jí, že ještě pořád mám ty modrý šaty, co mi dala. Jestli je bude chtít zpátky, ať napíše.“

July přikývl. Jennie mu věnovala poslední pohled, zpola soucitný, zpola podrážděný, a seběhla ze schodů.

Julymu bylo smutno, když zmizela. Měl pocit promeškané příležitosti, ačkoli nevěděl, jaké příležitosti. Ulice byly plné kovbojů klusajících od saloonu k saloonu. U každého háku byli uvázaní koně.

Šel do nájemné stáje a osedlal nového koně. Stařík, který stáj vedl, seděl na zemi, zády opřený o sud s podkováky, a popíjel ze džbánku, který mu stál mezi nohama. July zaplatil, ale stařík se nezvedl.

„Vod který vy jste party?“ zeptal se.

„Jsem sám pro sebe,“ řekl July.

„Hm,“ broukl muž. „To je malá parta. Nemyslíte, že tohle je divná hodina na odjezd?“

„Taky si to říkám,“ řekl July, ale stejně odjel.

Kapitola 70

Sotva překonali pásmo kobylkové rány, mělo stádo trávy do sytosti, obloha byla modrá téměř celých čtrnáct dní a naháňka šla jako po másle. Dobytek se upokojil a táhl k Arkansasu beze všeho plašení či jiných incidentů až na groteskní nehodu, která připravila o život Newtova oblíbeného koně Myšáka.

Když se to stalo, Newt ani na Myšákovi neseděl. Na ten den si prohodili koně s Billem Raineym. Bylo po práci a Bill vjel do stáda, aby s Callovým svolením přihnal kuchaři hovězinu. Přiklusal k jedné stračeně s úmyslem oddělit od ní roční tele, ale když od ní tele odháněl, kráva se zničehonic rozlítila a vrazila Myšákovi rohy do břicha hned za podpěnkou. Byla to kravka malá, ale rohy měla mimořádně ostré. Úder byl tak prudký, až vyhodil Myšákovy zadní končetiny do vzduchu. Ben sletěl a měl co dělat, aby ho kráva nenabrala taky. Polívka to viděl. Přicválal a rozkacenou krávu brzy zkrotil, ale škoda už se stala. Myšákovi stříkala z břicha krev proudem.

„Zavolejte Deetse,“ křikl Polívka. Deets platil v partě za znalce přes koňské příhody, ačkoli Po Campo taky nebyl špatný. Oba se dostavili, prohlídli ránu a potřásli hlavou. Newt byl na druhé straně stáda, viděl, jak na něho mávají, a přicválal. Když uviděl, jak z Myšáka tryská krev, div neomdlel.

„Nevím, co to do ní vjelo,“ řekl Bill Rainey provinile. „Nic jsem jí nedělal. Najednou se vrhla na koně. A než jsem se vzpamatoval, hnala se po mně. Má takový ostrý točený rožky.“

Myšákovy zadní nohy se zachvívaly.

„Budeš ho muset složit,“ řekl Call s pohledem na Newta. „Je s ním konec.“

Newt užuž sahal po otěžích, když se do toho vložil Pom Rogett. „Dovolte, kapitáne,“ řekl klidně, „člověk by neměl být nucen střílet vlastního koně, když jsou po ruce jiný, co to dokážou zrovna tak dobře.“ A beze slova odvedl krvácející zvíře asi sto sáhů a zastřelil ho. Vrátil se zpátky se sedlem. Newt mu byl vděčný – věděl, že by se mu těžko Myšáka střílelo.

„Škoda že jsme si ty koně prohazovali,“ řekl Ben Rainey. „Nenapadlo mi, že by se něco mohlo stát.“

Večer pak se dlouze debatovalo o nebezpečích, která od dobytka hrozí. Všichni svorně uznávali, že čas od času se něco přihodí, ale ještě nikdo nikdy neslyšel, že by malá kravka nabrala koně do slabin a zabila ho. Newt si prohodil směnu s Irem a čtyři hodiny nato si vzal další hlídku. Chtěl být ve tmě, aby nikdo neviděl, jak pláče. Myšák se nikdy nechoval jako jiní koně, a teď dokonce sešel ze světa nevídaným způsobem. Newt na něm jezdil osm let a cítil jeho ztrátu tak palčivě, že si poprvé od té doby, co byli na trase, přál, aby tak brzy nesvítalo.

Ale slunce vyšlo v plném lesku a on věděl, že bude muset k snídani. Setřel si stružky po slzách, jak to šlo, a už se chystal odklusat k vozu, když uviděl, že před malým stanem stojí pan Gus a mává na něho. Odcválal k němu. Když míjel otevřený stan, zahlédl uvnitř na lůžku sedět Lorenu. Vlasy měla rozpuštěné a vypadala velmi krásně.

Augustus rozdělal oheň z kravského lejna a huboval. „Sakra, vařit na hovnech se mi příčí,“ řekl. „Slyšel jsem, že jsi přišel o poníka.“

„Ano. Jel na něm Ben. Ale nemůže za to,“ řekl Newt.

„Tak slez z koně a pojď ten žal zapít šálkem kávy,“ zval ho Augustus.

Když pil kávu, vyšla ze stanu Lorena. K Newtovu překvapení se na něho usmála – neřekla nic, ale usmála se. Měl z toho takovou radost, že se mu okamžitě ulevilo. Celou dobu se v srdci soužil, jestli Lorena neklade svůj únos za vinu jemu. Koneckonců ji měl tu noc, kdy se to stalo, hlídat. Ale očividně na něho nezanevřela. Stála před stanem a obdivovala krásné ráno.

„Už jsem si zvykla a docela se mi líbí, že je tak daleko vidět,“ řekla. Augustus jí podal hrnek s kávou a ona ho držela oběma rukama a kouř se jí vinul před tváří. Newt jaktěživ neviděl nikoho krásnějšího – že může snídat společně s ní, mu připadalo jako zázrak. Pom a každý jiný skoták by rádi obětovali ostruhy i sedlo, jen kdyby mohli být na jeho místě. Sedla si před stan a foukala do kávy tak dlouho, dokud se neochladila tak, aby se dala pít. Newt vypil svůj příděl a okřál. Chudinka Myšák zahynul, ale byl nádherný den a jemu se dostalo vzácné výsady snídat s panem Gusem a s Lorenou. Viděli, jak se plání vine k severu šňůra stáda. Vůz a remuda byly pozadu dobrou míli. Po Campo, tečička v zeleni prérie, kráčel ještě daleko za vozem.

„Na toho dědka je ale pohled,“ řekl Augustus. „Zřejmě hodlá dojít pěšmo až do Kanady.“

„Rád se dívá do trávy,“ vysvětloval Newt. „Vždycky něco najde. Skoro všechno, co sebere, nám uvaří.“

„To vaří taky trávu?“ zeptala se Lorena se zájmem. Ještě neviděla Po Campa zblízka, ale byla zvědavá na tu postavičku, kterou viděla den po dni pochodovat širou plání.

„To ne, ale občas nám předloží divné věci, například kobylky a tak podobně.“

Lorena se rozesmála – okouzlující to zvuk pro Newta.

Zatímco prve foukala do kávy, pozorovala Guse. Od té doby, co ji zachránil, strávila pohledem na něho mnoho hodin. Bylo příjemné s ním cestovat, poněvadž se na rozdíl od jiných mužů nikdy nezlobil a nikdy se na ni neobořil. Během těch týdnů, co se třásla a plakala, nikdy nejevil netrpělivost a nic po ní nechtěl. Tak si na něho zvykla, že si začala přát, aby ta cesta neskončila. Nenamáhala ji, dokonce ji těšila. Nikdo ji neobtěžoval a bylo příjemné klusat v slunci časného léta a dívat se na nekonečné míle vlnící se trávy. Gus vykládal a vykládal. Něco z toho, co říkal, bylo zajímavé, něco ne, ale ubezpečovalo ji to, že k ní mluví rád.

Plně jí to stačilo k životu, ba bylo to víc, než kdy měla. Ale nemohla zapomenout na tu druhou ženu, o které se Gus zmínil. Ta druhá žena byla jediná věc, o které nikdy nemluvil. Přirozeně se neptala, ale taky nezapomínala. Lekala se dne, kdy přijedou do města, kde ta druhá žena žije, protože potom třeba tenhle život bez komplikací skončí. Ale pokud to bude v její moci, neskončí nikdy. Byla odhodlaná si ho vybojovat. Řekne Gusovi, že se za něho provdá – ještě než tam dojedou, rozhodla se.

Předtím nikdy na vdávání nemyslela. Považovala to skoro za vyloučené. Měla až dost těch mužů, kteří za ní chodili do hospody. Samozřejmě i mezi nimi se našli takoví, kteří se s ní chtěli oženit – většinou mladí skotáci. Ale ty nebrala vážně. Gus byl něco jiného. Nikdy neřekl, že by si ji chtěl vzít, ale nikdo jí neskládal komplimenty tak pohotově jako on. A skládal jí poklony doposud takřka den co den; tvrdil, že je největší kráska v prérii, Vycházeli spolu dobře, nehádali se. Soudila z toho, že si ji třeba vezme za ženu, až dojedou. Proto uvítala, že zamával na chlapce, aby přijel. Chlapec byl neškodný, ba docela milý a sympatický. Když bude k chlapci vlídná, třeba stoupne u Guse v ceně. Ačkoli se k ní ještě nepřiblížil, cítila v noci jeho vzrušení, a umínila si, že se postará, aby se k ní přiblížil, ještě než dojedou do Ogallaly. Umínila si, že udělá, co bude moci, aby zapomněl na tu druhou.

Když Newt jel zpátky ke stádu, jen se vznášel radostí. Potěšení ze vzpomínky na Lorenu zaplašilo žal nad Myšákovou smrtí. Usmála se na něho znovu, když nasedal k odjezdu.

Skotáci nepřehlédli, že si Newt vysloužil vzácné pozvání. Když cválal k courákům, točila se za ním nejedna hlava. Ale naháňka začala, a teprve večer, když se všichni sešli u jídla, mohli ho podrobit výslechu.

Pom, přítel, který ho zprostil povinnosti zabít vlastního koně, byl nejzvědavější.

„Tak co, viděl jsi Lorie?“ zeptal se zčistajasna. Pořád byl do Lorie tak zamilovaný, že mu někdy bylo slabo, jenom když vyslovil její jméno.

„Viděl, zrovna pila kávu,“ řekl Newt.

„Jo, vždycky si dávala ráno kafe,“ podotkl Pyskáč, aby předvedl svou obeznámenost s Loreninými zvyky, čímž zároveň Poma popíchl.

„Jo, a ty jsi ji přitom vočumoval, jak to šlo,“ řekl pohrdlivě.

„Nepotřeboval jsem vočumovat,“ řekl Pyskáč; „snídala rovnou v lokále. Jen slepej by ji neviděl.“

Bylo mu jasné stejně jako všem ostatním honákům, že Pom nyje láskou, ale Pom nebyl první kovboj, co se zabouchl do kurvy, a Pyskáč byl toho názoru, že k němu nemusí mít zvláštní ohledy.

„Pom nepřizná nízkejm bytostem, jako jsme my, ani právo se na tu krásku podívat,“ poznamenal Jasper. Dočkal se od Loreny jenom odmítnutí, a ještě pořád to trpce nesl.

Newt v rozpacích mlčel. Byl by se rád tou návštěvou trochu holedbal, a třeba i zopakoval některou z Loreniných poznámek, ale byl si vědom, že by tím ranil Poma, kterému bylo líto, že se té výsady nedostalo jemu.

„Je Lorie pořád tak hezká, anebo při tom harcování sešla?“ chtěl vědět Jehla.

„Copak je to možný?“ zavrčel Pom.

„Je pořád moc hezká,“ řekl Newt. „Většinou vedl řeč pan Gus.“

„To Gus vždycky,“ řekl Vočko. „Kdyby si stavěli stan jen maličko blíž, slyšeli bysme ho až sem. Gus má hlas jako zvon.“

„Já o jeho řeči nestojím,“ utrhl se Pom. Nepřestávalo ho hrýzt, že Lorena je pořád jenom s Gusem, den po dni.

„Takovýho žárlivýho chrousta, jako seš ty, jsem ještě neviděl,“ řekl Jasper.

Call se rychle najedl a odjel s Deetsem – Arkansas už byl jen pár mil daleko a chtěl přezkoumat brod. Cválali k řece dlouhým prérijním soumrakem a chvilku poseděli na břehu. I v měsíčním světle bylo vidět, že proud je silný.

„Slýchal jsem, že Arkansas je dravý,“ řekl Call. „Vyzkoušels to?“

„Jistě,“ řekl Deets. „Proud mě strhl pěknej kousek.“

„Arkansas pramení v stejných horách jako Rio Grande,“ řekl Call. „Jenže každý teče na jinou stranu.“

„Počítáte, že se někdy vrátíme, kapitáne?“ zeptal se zčistajasna Deets. Nechystal se tu otázku položit, ale při zmínce o Rio Grande se mu najednou zastesklo po domově. Tak dlouhá léta pojížděl sem tam přes Rio Grande, že mu bylo smutno při pomyšlení, že tu řeku možná víckrát neuvidí. Rio Grande bylo mělké a teplé a jezdilo se přes něj hladce, kdežto na severu byly řeky čím dál tím chladnější a dravější.

Calla otázka překvapila. „No, pár chlapců se asi domů vrátí“ řekl. „Ale já sotva,“ dodal a doufal, že Deetsovi se také nebude chtít zpátky. Těžko by se bez něj obešel. Nikdo neměl tak pronikavý úsudek jako on.

Deets už nic nepodotkl, ale srdce ho bolelo touhou po Texasu.

Call se podíval proti proudu směrem ke Coloradu. „Tam někde je ten ničema,“ řekl. „Škoda že ho Gus nesložil.“

Z ponurého pohledu, který kapitán upíral k horám, Deets vycítil, že by se nejradši za tím lotrem pustil. V pronásledování byli s kapitánem mistři, a teď by se kapitán chtěl vydat za Modrým Kačerem.

Aby odvrátil kapitánovy myšlenky od toho bandity, zmínil se Deets o něčem, co si původně chtěl nechat pro sebe.

„Nic bych se nedivil, kdyby byl pan Jake někde poblíž,“ řekl.

„Jake?“ řekl kapitán. „Co by tu dělal?“

„Nemusí to být on, ale rozhodně je tu jeho kůň,“ řekl Deets. „Včera jsem na tu stopu narazil. Patřila mimochodníkovi, co na něm přijel.“

„To snad ne,“ řekl kapitán. „Víš jistě, že je to ten kůň?“

„Určitě,“ řekl Deets. „Znám jeho kopyta. A další čtyři koně s ním. Třeba pan Jake toho koně prodal.“

„To sotva,“ řekl kapitán. „Jake má pro mimochodníky slabost.“

Přemýšlel o té zprávě, když klusali zpátky ke stádu. Myslel to vážně, když řekl Gusovi, že s Jakem Spoonem už nechce mít nic společného. Jake se vrátil do Osamělé Holubice, jen aby ho kryli, a nepochybně by to udělal znova, kdyby se octl v nesnázích. Jenže tentokrát by to asi byly nesnáze horšího druhu. Kdo si celý život hraje na frajera a furianta jako Jake, ten se po prvním uklouznutí už nezastaví.

„Konečně nejsme daleko od Dodge. Třeba hledá výnosný letní byt. Ale měj oči na štopkách. Kdybys znovu přišel na jeho stopu, hlas mi to.“

Deets pokračoval až do tábora, kapitán se zastavil asi míli před ním a uvázal svou kobylu. Napadlo ho, že zajede za Gusem a poví mu tu novinu, ale pak si řekl, že to počká do rána. Zpráva o Jakovi by třeba to děvče rozrušila.

Jestli má Deets pravdu a Jake jenom míří do Dodge, pak si nemusejí dělat starosti.

Hodný kus noci proseděl a poslouchal, jak Irčan zpívá dobytku. Jak tak poslouchal, objevil se mezi ním a klisnou tchoř. Čmuchal kolem, tu a tam se zastavil a prohrábl hlínu. Call se ani nepohnul a tchoř brzy odešel svou cestou. Čertice mu nevěnovala pozornost. Pokojně se pásla dál.

Kapitola 71

„To budu rád, až budeme v Dodge,“ řekl Jake. „Toužím po koupeli a po kurvě, a taky po dobrým holiči. Mají tam prima lazebníka jménem Sandy, na toho se těším, jen jestli ho někdo mezitím nezastřelil.“

„To poznáš zejtra,“ řekl Dan Suggs. „Pro mě by holiči nemuseli bejt.“

„Pro Dana by nemusely bejt ani kurvy,“ dodal Roy. „Náš Dan není hned tak něčím nadšenej.“

Pomyšlení, že Dodge už je na dosah, Jaka rozradostnilo. Měl po krk pusté prérie a surových Suggsů, těšil se na veselou společnost a pěknou partii pokeru. Byl pevně odhodlán svým kumpánům v Dodge vyklouznout. Možná že mu pomůže karban. Vyhraje spoustu peněz a pak jim řekne, že už má potulného života dost. Je snad jejich otrok nebo co?

Byl slunný den a Jake spokojeně klusal. Občas míval pocit, že se narodil na šťastné planetě – pocit, že na něj čeká bohatství a krásné ženské a že ho nic nemůže nadlouho zdeptat. Tentokrát ten pocit pramenil hlavně z radosti, že se zbaví bratrů Suggsových. Byli to ostří hoši a pochybil, když se k nim přidal, ale nic tak úplně strašného z toho nevzešlo, a už jsou skoro v Dodge. Zdálo se mu, že se ho drží smůla od toho dne, kdy v Arkansasu nešťastnou náhodou zastřelil toho zubaře, ale teď v Kansasu se všechno obrátí k dobrému a on se vrátí k tomu druhu příjemného života, jaký si podle svého názoru zasloužil. Kalous jel těsně před ním a on si představoval, jaká to bude úleva nemít dál co dělat s takovým individuem. Kalous mlčel, jako mlčel celou cestu, ale v jeho mlčení byla hrozba a Jake prahl po společnosti lehčího rázu – řekněme nějaké kurvy. Určitě jich v Dodge budou spousty.

Odpoledne však Dan, muž, kterého hned tak něco nenadchlo, spatřil konečně něco, co se mu zamlouvalo: asi pětadvacet koní, které hnali na jih tři muži. Vyjel na návrší a zkoumal stádo svým triedrem. Když se vrátil, vypadal potěšeně. Při pohledu na jeho tvář měl Jake po radosti.

„To je starej Wilbarger,“ hlásil Dan. „Má s sebou akorát dva honáky.“

„Toho já znám,“ řekl Jake. „Přihnali jsme mu z Mexika pár koní, který mu ukradl Pedro Flores. Ale sám jsem se s ním nikdy nesetkal.“

„Zato já jsem se s ním setkal, s parchantem,“ řekl Dan. „Kdysi jsem u něho dělal honáka.“

„Kam jede s těma koňma? Zpátky do Texasu?“ zeptal se Roy.

„Asi zrovna v Dodge prodal stádo a má ještě jedno nebo dvě stáda, co táhnou do Denveru. Žene kovbojům čerstvý koně.“

Wilbarger a jeho koně byli brzy z dohledu, ale Dan nejevil známky, že by chtěl pokračovat v cestě do Dodge.

„Řek bych, že Dan vidí rudě,“ podotkl Roy s pohledem na bratra.

„Myslel jsem, že s Wilbargerem nejsou žerty,“ poznamenal Eddie.

„To je fakt, ale se mnou taky ne,“ řekl Dan Suggs. „Ten člověk mi už dávno leží v žaludku. Nevidím žádnej důvod, proč bysme si neměli ty koně vzít.“

Roye bratrovy úmysly nepotěšily. „Seberem je, a co pak?“ namítl. „V Dodge je prodat nemůžem, když vodtamtaď Wilbarger zrovna jede.“

„Dodge není jediný město v Kansasu,“ řekl Dan. „Můžeme je prodat v Abilene.“

Bez další diskuse se otočil a zamířil pomalým klusem na jihozápad. Bratři ho následovali. Jake chvíli seděl v sedle, radost v nitru vystřídalo zlé tušení. Myslel si, že bratři na něho třeba zapomenou a on jim ujede do Dodge, ale pak zjistil, že se na něho Kalous dívá. Ostře a nepohnutě.

„Ty nejedeš?“ zeptal se – poprvé za celou cestu promluvil na Jaka přímo. Výsměch v tom hlase přiměl Jaka vybuchnout proti vlastní vůli.

„To uvidíš, stačí mít voči otevřený,“ odsekl, dotčen, že si mu ten chlap opovážil tykat.

Kalous se na něho jen podíval, ani se neusmál, ani brvou nehnul. Vyzývavost v jeho pohledu byla tak velká, že Jake v první chvíli div nesáhl po pistoli. Chtělo se mu sestřelit ten pohled z černé tváře. Místo toho lehce pobodl koně a rozjel se po pláni za bratry Suggsovými. Měl zlost – holič a kurva musí počkat. Brzy uslyšel za sebou dusot černochova koně.

Dan nespěchal, toho dne už Wilbargera a jeho koně nezahlédli. Když zpozorovali pramen a u něho pár stromečků, udělal Dan dokonce zastávku, aby se prospal.

„Za bílýho dne se koně nekradou,“ podotkl, když se vzbudil. „V noci to jde líp. Při troše štěstí se to dá vždycky svýst na Indiány.“

„To bysme teda měli sundat koním podkovy, ne?“ řekl Roy. „Indiáni nemívají koně podkovaný.“

„Nebuď malichernej,“ řekl Dan. „Kdo nás bude stopovat?“ Ležel v chládku na zádech a stáhl si klobouk přes obličej.

„Wilbarger třeba, jestli je takovej zálesák,“ řekl Edíček.

Dan jen zamlaskal.

„K čertu, myslel jsem, že budeme vylupovat banky a regulovat osadníky,“ řekl Jake. „Nepamatuju se, že by někdo mluvil o kradení koní. Zloději koní se věšej, pokud vím.“

„Takovou upejpavou partu jsem ještě neviděl,“ řekl Dan. „V Kansasu se věší za všechno. Mají zaostalý zákonodárství.“

„Možná že máš pravdu,“ řekl Jake. „Ale kradení koní nemám v popisu práce.“

„Seš mladej, ještě se můžeš ledacos přiučit,“ řekl Dan a zvedl se na lokti. „A jestli se ti do učení nechce, můžeme tě tu nechat studenýho. Dezertéry netrpím.“ Poté si zase stáhl klobouk na obličej a usnul.

Jake viděl, že je v pasti. Na čtyři muže nestačí. Bratři byli v limbu, ale Kalous seděl u pramene celé odpoledne a promazával si zbraně.

Pozdě odpoledne Dan vstal a vymočil se u pramene. Pak se položil na břicho a zhluboka se napil. Vstal, nasedl na koně, odklusal a nikomu neřekl slovo. Bratři rychle nasedli taky a jeli za ním a Jakovi nezbylo než je následovat. Kalous tvořil zadní voj jako obvykle.

„Dan fakt vidí rudě,“ řekl Edíček.

„Znáš ho,“ řekl Roy. „Snad po mně nechceš, abych mu dělal kázání.“

„Ten nechce koně,“ řekl Edíček. „Chce zabít svýho muže.“

„Však on ty koně nenechá běžet, když je jednou dostane,“ řekl Roy.

Obrat událostí Jaka roztrpčil. Všechno se mu vždycky zhatí – smůla se ho drží houževnatě. Že nejel Wilbarger jen o půl míle dál na západ! Nikdy by nezahlédli ani jeho, ani jeho koně, a teď by byli v Dodge pěkně v pohodlí. Zahlédnout na té široširé pláni tři muže a pár koní byla čirá náhoda – stejně málo pravděpodobná jako fakt, že zbloudilá kulka zabije Bena Johnsona. A přece se to stalo. Když se takovéhle věci začnou dít pravidelně, musí být člověk nutně škarohlíd.

Brzy našli Wilbargerovu stopu a sledovali ji na západ směrem k zapadajícímu slunci a pak dlouhým soumrakem. Trasa vedla na severozápad k Arkansasu a byla dobře patrná i v šeru. Dan nezpomalil ani na chvilku. Dojeli k řece a přeplavali ji za svitu měsíce. Jakovi se příčilo jet dál celý zmáčený, ale neměl na vybranou, protože Dan se nezastavil. Nikdo neřekl slovo, když dojeli k řece, nikdo neřekl slovo ani potom. Měsíc byl už hezky vysoko na západě, když Dan přitáhl otěže.

„Běž je najít, Kalousi,“ řekl. „Sotva budou daleko.“

„Mám je zabít nebo ne?“ zeptal se černoch.

„Zatraceně, ne, nestřílej!“ řekl Dan. „Myslíš, že jsem podstoupil takovou jízdu a koupel jen proto, abys mě připravil o legraci? Až je najdeš, vrať se.“

Kalous byl zpátky za pár minut.

„Div jsme do nich nevjeli. Jsou blízko,“ řekl.

Dan kouřil; rychle zamáčkl doutník a sesedl.

„Ty drž koně,“ řekl Eddiemu. „Přijď za námi, až uslyšíš střelbu.“

„Střílím stejně dobře jako Roy,“ protestoval Edíček.

„Sakra, Roy by netrefil vlastní nohu, kdyby ji měl přibitou ke stromu,“ řekl Dan. „Ostatně necháme střílet Jaka – to je vyhlášený střelec.“

Vzal pušku a odkráčel. Jake a ostatní šli za ním. Nikde žádný táborák, nikde nic než pláň a temnota. Ačkoli Kalous řekl, že muži jsou blízko, měl Jake dojem, že jdou dlouho. Neviděl koně, dokud do jednoho nevrazil. Na okamžik si pomyslil, že by mohl jednoho sebrat a ujet na něm bez sedla. Rozruch by varoval Wilbargera, a třeba by jeden nebo dva Suggsové padli. Ale kůň rychle uhnul a okamžik minul. Aby něco dělal, vytáhl pistoli. Měli koně, ale kde je ležení, nevěděl. Kalous se držel u něho, patrně ho hlídal.

Když se ozval první výstřel, nevěděl, kdo střílel, ale viděl vyšlehnout z hlavně záblesk. Dělo se to tak daleko, až se mu zdálo, že je to cizí přestřelka. Potom zableskly výstřely těsně před ním – a bylo jich tolik, že by člověk nikdy neřekl, že mají proti sobě jen tři muže. Ta palba ho polekala, a tak vystřelil dvakrát do tmy bez míření, bez potuchy, na koho nebo kam střílí. Uslyšel palbu za sebou – to byl Kalous. Někdo běžel kolem, ale nepoznal, kdo je to. Pak zaznělo pět šest výstřelů ráz na ráz, jako náhlé hromobití a dusot cválajícího koně. Jake takřka nic neviděl – občas měl dojem, že vidí nějakou postavu, ale nebyl si jistý.

„Kalousi, dostals ho?“ slyšel, jak se ptá Dan Suggs.

„Ne, von dostal mě, chlap zatracená,“ zazněla odpověď.

„Třikrát jsem ho trefil, přísahám, přesto se probil k tomu koni,“ řekl Dan. „Ty seš živej, Royi?“

„Jo,“ houkl Roy zezadu od koňského stáda.

„Co tam děláš?“ chtěl vědět Dan. „Střílelo se tady.“

„Chceme snad ty koně, nebo ne?“ zeptal se Roy se vztekem ve hlase.

„Toho parchanta jsem chtěl víc,“ řekl Dan. „A co ty, Spoone?“

„Nezraněn,“ hlásil Jake.

„Sakra, ty a Roy jste klidně mohli zůstat v Dodge, ve tmě jste oba nanic,“ řekl Dan.

Jake neodpověděl. Byl rád, že nemusel nikoho zabít. Připadalo mu směšné přepadat někoho ve tmě. Dokonce i Indiáni čekali na svítání. Trochu ho povzbudilo, že Kalous je raněn, ačkoli, jak se někdo mohl ve tmě strefit, mu zůstávalo záhadou.

„Kde je to zatracený dítě?“ zeptal se Dan. „Řek jsem mu, aby sem přived koně. Wilbarger nám uteče, mizera. Kam tě trefil, Kalousi?“

Kalous neodpověděl.

„Zatracenej čubčí syn,“ zaklel Dan. „Nejspíš zabil Kalouse. Dojdi pro kluka, Royi.“

„Řeks mu, aby přišel, však on přijde sám,“ řekl Roy.

„Hoď sebou, pokud si nemyslíš, že seš neprůstřelnej,“ řekl Dan vražedným tónem.

„Nikam nejdu; co když je tam někde Wilbarger?“ řekl Roy. „A ty mě nezastřelíš, poněvadž jsem tvůj brácha.“

Práskly další dva výstřely, tak blízko, až Jake nadskočil.

„Dostals ji?“ zeptal se Dan.

„Ne, ale už nestřílej,“ řekl Roy překvapeným hlasem. „Co tě to napadlo – střílet po mně?“

„Po kom jiným jsem měl střílet – nikdo jinej kromě tebe tu není – leda Jake a víš, jakej je to čarostřelec,“ řekl Dan jízlivě.

Slyšeli koňské kroky. „Kluci?“ zavolal Edíček.

„Ne, dneska jsou tu jenom holky,“ řekl Dan. „Na co čekáš? Až budou volby nebo co? Sem s těma koňma.“

Edíček je přivedl. Za ním přikvačil úsvit, byť ještě velice chabý. Ale brzy bylo možno posoudit výsledky boje. Oba Wilbargerovi honáci byli mrtví, ještě zabalení v pokrývkách. Jeden byl Pipka, Jake si vzpomněl, že tu lasičku zahlédl to ráno, kdy přihnal do Holubice ty mexické koně. Dostal do týla kulku z ručnice – Kalousova práce, řekl Dan. Kulka mu takřka utrhla hlavu od těla – mrtvola připomínala Jakovi podříznutého králíka, snad protože měl Pipka králičí skus, který teď odhalil posmrtný škleb.

Druhý nebožtík byl výrostek, asi Wilbargerův koňák.

Po Wilbargerovi ani památka.

„Vím bezpečně, že jsem to do něho třikrát napálil,“ řekl Dan. „Ten chlap musel spát s otěžemi v rukou, jinak by se byl nikdy nedostal do sedla.“

Kalous ležel na zemi, pušku pořád v pěsti. Oči měl široce rozevřené a supěl jako uštvaný kůň. Byl raněn do slabiny, kalhoty měl promočené krví. Vycházející slunce mu svítilo na tvář zbrocenou potem.

„Kdo střelil Kalouse?“ zeptal se Edíček užasle.

„Kdo jinej než ten zatracenej Wilbarger!“ utrhl se Dan. Sotva věnoval Kalousovi pohled. Zkoumal dalekohledem prérii, jestli někde neobjeví dobytkáře. Ale pláně byly pusté.

„To bych si byl nikdy nepomyslel, že někdo trefí Kalouse,“ řekl Edíček skoro plačky.

Dan temně zuřil. Posupně výral na bratry, jako by Wilbarger unikl jejich vinou.

„Kluci, vy byste měli jít pěkně domů a učit v nedělní škole,“ řekl. „Na víc nemáte.“

„Cos čekal, že udělám?“ zeptal se Roy. „Když je tma, nevidím.“

Dan přistoupil ke Kalousovi. Bratrů si nevšímal. Klekl si a vytáhl černochovi z kalhot zkrvavenou košili a odhalil ránu. Po vteřině vstal.

„Kalousi, máš pech,“ řekl. „Budeme tě muset zastřelit.“

Kalous neodpověděl. Nepohnul se, ani okem nemrkl.

„Zastřel ho a pojedeme,“ řekl Dan Edíčkovi.

„Zastřelit Kalouse?“ opakoval Edíček, jako by dobře neslyšel.

„Jo, Kalouse, toho s kulkou v břiše,“ řekl Dan. „Potřebuje, aby mu někdo pomoh s umíráním. Zastřel ho a vyrazíme.“

„Zastřelit Kalouse, to po mně nechtěj,“ řekl Edíček jako ze sna.

„Když jsi taková citlivka, necháme ho tu ležet napospas supům,“ řekl Dan. Sebral černochovi pušku z ruky a vytáhl mu z opasku těžkou pistoli.

„To mu nenecháš ani zbraň?“ zeptal se Roy.

„Ne, panáčku,“ řekl Dan. „Von už je potřebovat nebude, ale my jo.“

Po těch slovech nasedl a jel obhlédnout uloupené stádo.

„Zab ho ty, Royi,“ řekl Edíček. „Já nemůžu.“

„Ne, Dan na mě už tak dost zuří,“ řekl Roy. „Kdybych udělal něco, co poručil tobě, skončím s kulkou v hlavě já.“

Načež rovněž nasedl a odklusal. Jake přistoupil ke svému koni s pocitem, že to byl černý den, když bratry potkal.

„Nechtěl bys ho zastřelit ty, Jaku?“ zeptal se Edíček. „Znám ho od malička.“

„Netoužím po tom,“ řekl Jake. Vzpomněl si, jak drze se choval Kalous ještě včera a jak měl chuť ho zastřelit. Jak rychle se to zvrtlo. Teď ležel obávaný společník na zemi, umíral na kruté zranění a svým druhům nestál ani za ránu z milosti.

„Zatraceně, nikdo mi nepomůže,“ řekl Edíček.

Pokrčil rameny, vytáhl revolver a bez dalších řečí došel ke Kalousovi a střelil ho do hlavy. Tělo sebou trhlo a bylo po všem.

„Seber mu peníze,“ zaječel Dan. „Na to jsem zapomněl.“

Edíček prošacoval krví prosáklé kapsy, než nasedl.

Jake čekal, že budou Wilbargera pronásledovat, poněvadž byl bezpochyby raněn, ale Dan otočil stádo k severu.

„Nepustíme se za ním?“ zeptal se Roy.

„Já bych nevystopoval ani slona, a ty jakbysmet,“ řekl Dan. „Stopař byl Kalous. Střelil jsem Wilbargera třikrát, doufám, že chcípne.“

„Myslel jsem, že jedem do Abilene,“ řekl Edíček. „Abilene neleží tímhle směrem.“

„Škoda že Wilbarger nezabil tebe místo Kalouse,“ řekl Dan opovržlivě. „Kalous byl proti tobě třída.“

Jake doufal, že snad už zabíjení skončilo. Měl dojem, že to mohlo dopadnout hůř. Střílení se odehrálo v husté tmě. Wilbarger ho neviděl. Nikdo ho nemůže s tím přepadem spojovat. Měl svým způsobem štěstí. Kdyby se dokázal těch tří zbavit, nebylo ještě všechno ztraceno.

Jak klusal a hnal těch pětadvacet koní, ustanovil se na tom, že bude nejlíp, když nechá západ západem. Pojede až do St. Louis, tam nasedne na parník a odpluje na jih do New Orleansu nebo nasedne na vlak a odjede na východ do New Yorku. Obě města prý jsou pro hazardní hráče zlatý důl. Tu i onde bude v bezpečí a bude si žít podle svého gusta. Při zpětném pohledu se mu zdálo, že měl mimořádnou kliku, že přečkal bez úhony tolik let v téhle divočině, kde mordy jsou na denním pořádku. Žádný nemá kliku pořád, a už jen to, že se spolčil se Suggsíky, svědčilo o tom, že je to s ním nahnuté.

Rozhodl se, že napne všechen svůj um, aby z toho vyvázl se zdravou kůží, pokud vyváznout lze. Kalousova smrt mu to usnadňovala, jelikož – jak právě Dan řekl – Kalous byl z party jediný stopař. Když sebou hodí ve vhodnou chvíli, bude volný. A jen je setřese, pustí se rovnou čarou k Mississippi.

Když se na tom ustanovil, rozveselil se – člověk si vždycky oddechne, když unikne smrti. Byl krásný slunný den a on byl živ a mohl se z něho těšit. Jestli bude mít kapku štěstí, bude mít brzy po starostech.

Dobrá nálada mu vydržela dvě hodiny, a pak se stalo něco, po čem mu zase zhořkl svět. Už se zdálo, že široko daleko není živáčka až na ně a jejich koně, když tu ke svému překvapení uviděl stan. Stál pod jediným stromem zrovna před nimi. Nedaleko stanu orali dva muži se čtyřmi mulami. Dan jel v čele stáda, a Jake viděl, jak cválá k osadníkům. Nic zvláštního si o tom nemyslel – koukal na stan, aby zjistil, jestli tam nejsou ženské. Potom slyšel slabý výstřel, vzhlédl a viděl, jak jeden z osadníků klesá. Druhý muž stál vedle padlého s holýma rukama, beze zbraně. Stál jako omráčený a v druhé vteřině zastřelil Dan taky jeho. Potom odklusal ke stanu, sesedl a vešel.

Jake nevěděl, co si má myslet. Právě se stal svědkem toho, jak byli dva muži zastřeleni ráz na ráz. Netušil proč. Než se dostal ke stanu, Dan už vyvlekl truhlici a prohraboval se v ní. Šatstvo, které v ní bylo, vyházel na trávu. Bratři přijeli, aby si taky užili legrace, a brzy si zkoušeli různé kusy oděvů, jestli jim padnou. Jake k nim taky dojel. Bylo mu úzko. Dan zřejmě lačnil po krvi. Oba farmáři leželi na trávě opodál svého spřežení, které se pokojně páslo. Oba měli prostřelené čelo. Dan je střelil tak zblízka, až je ožehl.

„Moc toho neměli, až na hodinky,“ řekl Dan a zvedl pěkné stříbrné kapesní hodinky. „Ty si nechám.“

Bratři nenašli nic srovnatelné hodnoty, přestože stan zevrubně prohledali. Zatímco pátrali, rozdělal Dan za pomoci petroleje, který objevil, oheň a uvařil trochu kávy.

„Víte co, pověsíme je,“ povídal, když se došel podívat na nebožtíky. Byli to čtyřicátníci se strniskem na bradě.

Roy vypadal užasle. „Proč je chceš věšet, když už jsou mrtví?“

„Já vím, ale je škoda nevyužít toho stromu,“ řekl Dan. „Široko daleko žádný jiný strom není. K čemu jsou jinak stromy dobrý?“

Edíček se poznámce zahihňal, ale dost nervózně. „Dane, ty jsi ale číslo! Ještě jsem neslyšel, že by někdo věšel nebožtíky.“

Nicméně Dan to myslel vážně. Ovinul oběma mužům kolem krku provaz, bratři je dovlekli ke stromu a vytáhli nahoru. Nebyl to strom nijak mohutný, a tak chodidla obou nebožtíků visela jen pár coulů nad zemí. Jaka nepřizvali ku pomoci a sám se nenabídl.

Když muži viseli a točili se na oprátce, Dan ustoupil, aby zjistil, jak to působí, a očividně nebyl spokojen. Bratři ho nervózně sledovali – z jeho tváře bylo zřejmé, že je pořád navztekaný.

„Zatracený drnáci! Nejradši bych jim játra vyřezal a střeva vyrval.“

„Ale to už stačí, Dane,“ krotil ho Roy. „Už jsou dost mrtví.“

„A zrovna ne,“ řekl Dan. „Takovej zatracenej drnák nikdy nebude tak mrtvej, aby mi to stačilo.“

Odešel a vrátil se s plechovkou petroleje, s kterým zapaloval oheň. Chrstal petrolej na šaty oběšenců.

„Proč to děláš?“ zeptal se Edíček. „Už jsi je zastřelil a oběsil.“

„No a teď je ještě upálím,“ řekl Dan. „Máte nějaké námitky, velebníčci?“ Změřil si všechny tři vyzývavě. Nikdo neřekl slovo. Jakovi bylo nanic z toho, co se dělo, ale nepokusil se tomu zabránit. Dan Suggs byl šílenec, o tom nebylo pochyb, ale nepříčetnost mu nebránila v přesné střelbě. Jediný způsob, jak ho zastavit, byl zabít ho, a to byl za bílého dne zákrok riskantní.

Edíček se znovu nervózně hihňal, když se díval, jak bratr zapaluje na nebožtících šaty. Nešlo to hladce ani po polití petrolejem – Dan musel postřik opakovat, než šaty nasákly tolik, aby vzplály. Ale konečně uspěl a plameny vyšlehly. Byla to děsivá podívaná. Jake si myslel, že se nebude s to dívat, ale díval se proti své vůli. Propocené šaty shořely mužům na těle a vousy osmahly. Pár cárů jim spadlo pod nohy. Z kalhot zbyly jen kožené opasky a pár nití kolem beder.

„Ty jsi ale číslo, Dane!“ opakoval Edíček několikrát. Každou chvíli se zahihňal – praskaly mu nervy. Roy metodicky roztrhl stan vejpůl a zpřevracel hubený majeteček těch dvou v naději, že najde něco cenného.

„Ty dva neměli dočista nic,“ řekl. „Nevím, proč ses namáhal je zabíjet.“

„Měli dneska pech zrovna jako Kalous,“ řekl Dan. „Kalous nám bude scházet, ten uměl, pane, střílet. Škoda že nemám po ruce Wilbargera, hezky bych mu zavařil.“

Ještě si vypil další kávu a nasedl. Zčernalé trupy obou farmářů se dál houpaly na stromě.

„Neměli bysme je pohřbít?“ zeptal se Jake. „Co když je někdo najde? Klidně to může být nějaký šerif.“

Dan Suggs se jenom zasmál. „To bych rád viděl šerifa, který mě zatkne,“ řekl. „V Kansasu žádnýho takovýho nemají, a krom toho mám chuť kouknout se do Nebrasky.“

Otočil se k bratrům, kteří se bez chuti prohrabovali v šatstvu s chabou nadějí, že přece jen najdou něco hodnotného.

„Seberte ty muly, hoši,“ velel Dan. „Nač bysme tu nechávali dobrý muly.“

Po těch slovech odjel.

„Dneska vidí rudě,“ podotkl Roy cestou k mulám. „Jestli padneme ještě na nějaký drnáky, bude s nima zle.“

Jakovo radostné rozpoložení bylo totam, třebaže den byl pořád stejně slunný. Jasně chápal, že jeho jedinou nadějí je trhnout se od Suggsů co nejdříve. Dana mohla přepadnout krvelačnost kdykoli, a příště třeba nebudou po ruce žádní drnáci, aby se na nich vyběsnil, a potom by to schytal on. Celý den klusal daleko za stádem a snažil se zapomenout na ta dvě zuhelnatělá těla, jejichž boty ještě doutnaly, když odjížděli.

Kapitola 72

Wilbargera našel Deets tak, že šel po stopách jeho koně. Kůň na ně čekal na severním břehu Arkansasu – na sedle a v hřívě měl zaschlou krev. Několikrát, zatímco přiváděli dobytek k brodu, k nim začal plavat, ale pokaždé se vrátil. První se přes řeku dostal Deets kus před Hafanem, a ještě než dospěl na druhý břeh, poznal koně. Byl to vysoký ryzák, na kterém přijel Wilbarger před několika měsíci do Osamělé Holubice.

Vyjel na souš a snadno koně chytil – ale pak se brod jaksi zkomplikoval. Pomův kůň, který už přešel nejednu řeku snadno a pokojně, se uprostřed proudu něčeho lekl a taktak že Poma neutopil. Začal se ve vodě zmítat a vzpínat, a nebýt Pom výtečný plavec, byl by ho strhl pod sebe. Ale i tak měl chlapec na kahánku, naštěstí se Deets přihnal zpátky do vody a zápasil s koněm tak dlouho, dokud se Pom nedostal na břeh.

Vinou té příhody vznikla mezera v řadě skotáků a nějakých tři sta kusů odbočilo a začalo plavat po proudu. Tím se zpřetrhal proud dobytka, a než se kdo nadál, utvořily se kapsy, které si plavaly po proudu a ignorovaly pokřik honáků. Newt uvázl v jednom takovém houfu, který se po uplavání nějakých dvou set sáhů vyhrabal z vody na témž břehu, odkud vyrazili.

Nakonec se stádo rozpadlo na pět nebo šest skupin. Augustus jim přijel na pomoc, ale nedalo se moc dělat. Většina skotu se vrátila na jižní břeh, ale dost kusů uplavalo po proudu.

„Tak se mi zdá, že ti stádo vzala voda, Woodrowe,“ podotkl Augustus.

„To je maličkost. Čekal jsem nejmíň krupobití nebo pořádnou bouřku,“ řekl Call. Rozprášení stáda bylo sice mrzuté, ale nebral to moc vážně, neboť v místě brodu byla řeka mělká a břehy povlovné. Jenom se trochu zdrží, než dobytek, který se vrátil na jižní břeh, znovu seřadí. Naštěstí žádný kus nezabředl a žádný kovboj se neutopil.

„Panebože,“ zvolal Augustus, když se Deets objevil s ryzákem. „Cože pan Wilbarger nechal svého koně volně pobíhat prérií?“

„Bojím se, že je mrtvý,“ řekl Call. „Podívejte se na tu krev na hřívě.“

„K čertu, měl jsem Wilbargera rád,“ řekl Augustus. „To by mě mrzelo, kdyby byl mrtvý. Pojedu se podívat.“

„Kdo bude hlídat to děvče, až budeš pryč?“ zeptal se Call.

Augustus zůstal stát. „Máš pravdu,“ řekl. „Mohla by se polekat, kdybych se sebral a odjel. Tak ať se po něm poohlídne Deets.“

„Mohli by to být taky Indiáni,“ řekl Call. „Poslyš, měl bys ji držet trochu víc u vozu.“

Deets se vrátil až v půli odpoledne, když už stádo bylo pár mil severně od Arkansasu.

„Pochybuju, že se na týhle trávě někdy pásla nějaká kráva,“ řekl Augustus. „Pochybuju, že někdo hnal dobytek tak daleko od Dodge. Tady se pásli leda bizoni.“

Call uvažoval o Wilbargerovi: sotvakdy poznal většího nezmara. Jestliže se takový muž nechal zaskočit, hrozí možná i jim vážné potíže.

„O tobě se říká, že čiješ Indiány na dálku,“ řekl Augustovi. „Co teď, čiješ nějaký?“

„Ne,“ odvětil Augustus. „Čiju výhradně kravince. Bojím se, že než dojedeme, budu mít čich navždy otupělý tím hovnopuchem.

V bibli není o bizonech ani zmínka,“ dodal.

„A proč by měla být?“ zeptal se Call.

„Třeba je to tím, že buvol taky patří k turovitým a o volech se v bibli mluví často.“

„Jak ses dostal k bibli?“ zajímal se Call.

„Z nudy,“ řekl Augustus. „Náboženský půtky jsou pořád lepší než žádný půtky.“

„Jestli se tu někde potloukají rozdivočelý Indiáni, můžeš mít za chvíli víc půtek, než ti bude libo,“ řekl Call.

Lorena zaslechla tu poznámku, poněvadž jela těsně za nimi. Zmínka o Indiánech zvířila její vzpomínky: rozklepala se.

Konečně se na jihovýchodě ukázal u řeky Deets. Ze zaschlého potu na jeho koni bylo vidět, že jel ostře.

„Deetse nedostali – ať už je to kdokoli,“ oddychl si Augustus.

„Našel jsem ho,“ řekl Deets. „Přepadli ho.“

„Je mrtvý?“ zeptal se Call.

„Umírá,“ řekl Deets. „Nemohl jsem s ním hnout. Trefili ho třikrát.“

„Jak je to daleko?“

„Asi deset mil. Podepřel jsem ho, ale nemohl jsem ho sem přivézt.“

„Říkal něco?“ zeptal se Augustus.

„Rád by vás viděl, pokud nejste příliš zaměstnán,“ řekl Deets. „Povídal, abyste se neobtěžoval, jestli máte napilno.“

„Proč bych měl mít tak napilno?“ zeptal se Augustus.

Deets se na něho podíval. „Ten džentlmen je dobře vychovaný,“ řekl. „Myslím si, že se obává, aby nezemřel dřív, než dojedete“

„Aha, chápu – nechce nikoho vyrušovat,“ řekl Augustus. „Ale stejně pojedu. Je to skvělý společník.“

„Vem si čerstvýho koně,“ řekl Call Deetsovi a Deets odcválal.

Call rozvažoval, koho vzít s sebou, a nakonec se rozhodl, že vezme jenom Vočka, Deetse a kluka. Kdyby k něčemu došlo, může kluk pohlídat koně. Znamenalo to opustit stádo, ale nedalo se nic dělat. Pastva byla dobrá a stádo vypadalo pokojně. Pom a zbytek party by měli být s to věc zvládnout.

„Přepadli ho Indiáni?“ zeptal se, když se Deets vrátil.

Deets zavrtěl hlavou. „Běloši,“ řekl. „Zloději koní.“

„A navíc vrazi,“ doplnil Call. Nicméně se mu ulevilo, protože zloději koní by se nikdy nepustili proti tak velké partě, jako je ta jejich.

Augustus zůstal pozadu, aby záležitost vysvětlil Loreně. Podívala se na něho poplašeně.

„Nic se neboj, Lorie,“ chlácholil ji. „Nebyli to Indiáni.“

„Kdo tedy?“ zeptala se.

„Ranili muže, který nám půjčil tenhle stan. Vypadá to s ním špatně. Pojedeme se podívat, jestli bysme mu nemohli být nějak nápomocný.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptala se Lorena. Už bylo pozdě odpoledne – znamenalo to noc bez Guse od té doby, co ji zachránil, ještě nestrávila noc bez něho.

„To nevím, holčičko,“ řekl. „Asi pár dní, jestli se pustíme za těmi zloději koní, co ho zastřelili. Pokud bude šance, že je dopadnem, nenecháme si ji ujít. Call se zloději koní nemá slitování, a já s ním souhlasím.“

„Pojedu taky,“ řekla Lorena. „Nebudu vás zdržovat. Nepotřebujeme stan.“

„Ne,“ řekl Augustus. „Drž se u vozu. Budeš v naprostém bezpečí. Požádám Poma, aby na tebe dohlídl.“

Lorena se začala třást. Třeba to Gus dělá, protože se jí nabažil. Třeba už se nevrátí. Co když se sebere a pojede za tou ženskou do Nebrasky?

K jejímu překvapení jí Gus četl myšlenky. Usmál se na ni svým potměšilým úsměvem. „Neuteču ti za kopečky, neboj,“ řekl.

„Tady kopce nejsou,“ řekla. „Ale nejezdi nikam, Gusi.“

„Musím,“ řekl Augustus. „Umírá člověk a přeje si mě vidět. Je to přece můj přítel; považ, co bysme si počali bez jeho stanu mezi těma kobylkama. Vrátím se, a zatím se o tebe postará Pom.“

„Proč zrovna on?“ zeptala se. „Nepotřebuju ho. Řekni mu, ať se mi vyhýbá obloukem.“

„Pom je ze skotáků ten nejlepší,“ řekl Augustus. „Že je do tebe zamilovaný, ještě neznamená, že by ti nemohl přijít vhod, kdyby se strhla bouřka nebo něco jinýho. Nemůže za to, že se do tebe zamiloval. Padlo to na něho, s tím se nedá nic dělat.“

„Mě nezajímá,“ řekla Lorena. „Vrať se brzy.“

„To víš, že se vrátím, děvenko,“ řekl a kontroloval komoru své pušky.

Pom takřka nemohl uvěřit svému štěstí, když ho Augustus požádal, aby Loreně nosil jídlo a dohlédl na ni. Při pomyšlení, že bude mít volný přístup ke stanu, se mu až hlava zatočila.

„Myslíte, že se mnou bude mluvit?“ zeptal se s pohledem na stan. Lorena zmizela uvnitř a založila patky, třebaže bylo horko.

„Dneska ne,“ řekl Augustus. „Dneska je nazlobená. Na tvým místě bych jí něco zazpíval.“

„Já a zpívat Lorie?“ vydechl Pom nevěřícně. „Páni, tak by se mi stáhlo hrdlo, že bych se zalkl.“

„Co ti mám poradit, když sis vybral zrovna takovou popálenku,“ řekl Augustus. „Aspoň ji v noci dobře hlídej a dej pozor, ať ji nikdo znovu neunese.“

Call nerad opouštěl stádo, a většina skotáků ho nerada pouštěla pryč. Ačkoli bylo svatojánské léto, nebe jasné a pláně zdánlivě pokojné, vypadala většina honáků sklíčeně, když se houfek připravoval k odjezdu. Posedávali a trudili se, jedině Po Campo si tiše prozpěvoval chraplavým hlasem, zatímco chystal večeři. Dokonce i na Pyskouna padla tíseň. V některých věcech byl stydlivý a zrovna se vrátil z mílového výšlapu, který podnikl za účelem vyprázdnění útrob v ústraní.

„Kdybyste někde viděli křovíčko, přivezte ho s sebou,“ řekl k mužům, kteří už byli v sedle. „Mít tak keř nebo dva, nemusel bych chodit za potřebou takový lán cesty.“

„Nemáš bejt stydlavý,“ řekl Augustus, „a klidně si máš dřepnout za první krávu. Stejně máš v žaludku díru.“

„Škoda že jsme si s sebou nevzali piano,“ litoval Pyskoun. „Teď by to zrovna chtělo trochu zabřinkat.“

Call svěřil stádo na starost Pomovi, takže nebožák měl na bedrech hned dvojí těžkou odpovědnost – za Lorenu a za stádo. Kdyby se něco přihodilo děvčeti nebo stádu, už by se jaktěživ nemohl nikomu podívat do očí.

„Žeň je pomalu kupředu,“ řekl Call Pomovi. „Bert může dělat skauta a starat se o vodu.“

Jestliže se Pomovi trochu úžil dech, dmula se Newtovi hruď nezkalenou pýchou nad tím, že byl vybrán k výpravě. Věděl, že mu to někteří skotáci, zejména hoši Raineyovi, závidí, ale proti kapitánovu rozkazu se nikdo neodvážil muknout. Když viděl, jak kapitán ukládá do sedlové brašny dvě krabičky patron, jeho pýcha ještě povyrostla, protože to znamenalo, že s ním třeba počítají jako s borcem. Kapitán asi uznal, že už není žádné dítě, jinak by ho nebral s sebou. Výprava se vlastně skládala jen z původních Kloboučníků, jeho do ní proto taky přibrali. Zatímco cválali na východ, sáhl si každých pár minut na pistoli, aby se ubezpečil, že tam pořád ještě visí.

K Wilbargerovi se dostali chvilku po slunce západu, ještě než se z plání vytratil dlouhý soumrak. Raněný vydržel dojet až k Arkansasu a ležel pod vysokým břehem ve stínu na pokrývce, kterou pod něj Deets prostřel. Byl příliš slabý, aby je přivítal jinak než zdvihnutím hlavy. I to ho vyčerpalo. „Máme na sebe štěstí, co?“ řekl Augustovi s bledým úsměvem. „Tu pěknou deku, co mi váš člověk půjčil, jsem trochu zakrvavil.“

Augustus se sehnul, aby si zranění prohlédl, a hned viděl, že je to beznadějné.

„Ztratil jsem tolik krve, že musím být bílý jako stěna,“ řekl Wilbarger. „Je to se mnou špatný. Jednu jsem dostal do plic, druhá mi nejspíš roztříštila bok. Třetí mě jenom škrábla.“

„S tou kulkou v plicích si sotva poradíme,“ řekl Call.

Wilbarger se usmál. „S tou by si neporadil ani chirurg z Bostonu.“

Znovu zvedl hlavu. „Vida, ještě máte tu klisničku,“ řekl. „Kdybyste si býval dal říct, neležel bych tu teď jako lazar. Ta by ty zatracený zloděje zvětřila včas. Je to krasavice, namouduši.“

„Kolik jich bylo?“ zeptal se Call. „Dokázal jste je spočítat?“

„Podle mě to byl Dan Suggs a jeho dva bratři a jeden parchant černej, co jezdí s nima,“ řekl Wilbarger. „Toho negra jsem nejspíš trefil.“

„O těch Suggsech jsem neslyšel,“ řekl Call.

„V okolí Fort Worth jsou to vyhlášený vrahouni a skety,“ řekl, Wilbarger. „Nikdy jsem nečekal, že budu takový vrták a nechám se oddělat od takovejch babralů. To je pokořující. Přežiju válku, nad kterou horší nebylo, a pak dovolím, aby mě zabil sprostej zloděj koní. To mě žere, abyste věděli.“

„Každý někdy zaspí,“ řekl Augustus tiše. „Kdybyste klidně ležel, třeba by se ten váš plicní lalok zahojil.“

„Ne, pane, obávám se, že nikoli,“ řekl Wilbarger. „Viděl jsem za války dost průstřelů plic, abych si nedělal naděje. Ale docela rád bych si ještě trochu popovídal.“

Obrátil oči k Čertici a usmál se – zdálo se, že pohled na ni mu působí požitek.

„Ta kobylka je opravdu mimořádná,“ řekl. „Vezměte si mého, valacha jako projev díků za svou námahu. Není to žádný zázrak, ale má výdrž.“

Ležel na zádech a odmlčel se, zatímco šero houstlo.

„Narodil jsem se na Hudsonu a vždycky jsem si myslel, že na Hudsonu taky umřu,“ řekl. „Ale zdá se, že mi byl souzen Arkansas.“

„Mluvit o vlastní smrti je nevhodné,“ řekl Augustus škádlivě. „To džentlmen nedělá.“

Wilbarger se na něho podíval a mlaskl. Při tom mlasknutí mu vyhrkla krev. „Právě proto, že nejsem džentlmen, vykrvácím u řeky Arkansas,“ řekl. „Kdybych se byl stal právníkem jako můj bratr, žil bych teď v New Yorku a jedl ústřice.“

Promluvil znova, až když se docela setmělo. Newt držel koně a snažil se neplakat. Pana Wilbargera skoro ani neznal, a když se viděli prvně, připadal mu dost neomalený, ale když ho teď viděl ležet na krvavé dece a pokojně umírat, přišlo mu to víc líto, než čekal. Nesmírná pustota, která se linula ze zšeřelých plání, na něj taky působila; smutek se v něm rozmáhal, až se mu vyřinuly slzy. Kapitán Call a pan Gus seděli u umírajícího. Deets byl na stráži na břehu, asi sto sáhů od nich. Vočko stál vedle Newta a myslel si svoje.

„Bude to ještě dlouho trvat, než umře?“ zeptal se Newt, neboť se bál, že to napětí celou noc nevydrží.

„Někomu to trvá celý dny,“ řekl Vočko tiše – mluvit o smrti v doslechu postiženého pokládal odjakživa za nevychované. Gusův žert ho poněkud pohoršil.

„Ale někdy to vezmou zkrátka,“ dodal. „Zhasnou, když jsou hotový, anebo zničehonic. Tenhle ztratil tolik krve, že se asi odporoučí brzy.“

Call a Augustus věděli, že nemohou nic dělat, a tak seděli vedle Wilbargerova lože a mnoho nemluvili. Uplynuly dvě hodiny, bez jediného zvuku vyjma slabého Wilbatgerova dechu.

Pak ke Callovu překvapení k němu vztáhl Wilbarger ruku a stiskl mu pravačku.

„Potřeseme si rukou za všechno, co jste pro mne udělali,“ řekl Wilbarger slabě. Když mu Call stiskl ruku, vztáhl ji Wilbarger k Augustovi a také s ním si vyměnil stisknutí.

„Jedno se musí nechat, McCrae: to skládání na vaší firmě bylo legrační,“ řekl. „Mockrát jsem se mu smál, a smích je slast. Mám v sedelní brašně dvě dobrý knihy. Jedna je od pana Miltona a druhá je Aeneida. Vezměte si je. Třeba vám Vergilius vylepší latinu“

„Uznávám, že zrezivěla,“ řekl Augustus. „Budu se snažit a moc děkuju.“

„Abych pravdu řekl, taky ho nemůžu číst,“ přiznal Wilbarger. „Kdysi jsem to dovedl, ale hodně jsem zapomněl. Jenom se v ní rád probírám. Připomíná mi to Hudson a moje studia a všechno. Tu a tam pochytím slovo.“

Vykašlal spoustu krve a Call i Augustus si mysleli, že je to konec, ale nebyl. Wilbarger pořád dýchal, i když slabě. Call došel k Newtovi a Vočkovi a řekl jim, aby začali kopat hrob – chtěl se pustit za těmi zloději, jen co bude dost světla, aby viděli na stopy. Neměl stání a odešel za Deetsem, aby mu pomohl hlídat.

K Augustovu údivu zvedl Wilbarger hlavu. Slyšel kopání. „Váš přítel je zdatný, což?“ řekl.

„Mimořádně,“ souhlasil Augustus. „A taky rád honí zloděje koní. Jsme zřejmě předurčeni chytat vaše koně, Wilbargere. Kam je máme doručit tentokrát?“

„Sakra, prodejte je,“ řekl Wilbarger roztřeseně. „Konečně jsem s tím dobytkařením skoncoval. Peníze pošlete bratrovi: John Wilbarger, Broadway číslo 50, New York City.“

Znovu zakašlal. „Stan si nechte,“ dodal. „Jak se má ta plachá kráska?“

„Už se zotavila,“ řekl Augustus.

„Škoda že jsme se nepotkali dřív, McCrae,“ řekl Wilbarger. „Těší mě povídat si s vámi. Doufám, že pohřbíte mého honáka Pipku a toho chlapce, co byl s námi. Lituju, že jsem ho kdy najímal, takový dítě“

„Vynasnažíme se,“ řekl Augustus.

Hodinu nato Wilbarger ještě dýchal. Augustus na minutku poodešel, aby se vymočil, a když se vrátil, ležel Wilbarger vedle přikrývky a byl mrtvý. Augustus ho překulil zpátky, položil na záda a zavázal do deky. Call seděl u řeky, kouřil a čekal. Vzhlédl, když Augustus přišel.

„Skonal,“ oznámil Augustus.

„Dobře,“ řekl Call.

„Prý cestoval s jedním skotákem a s chlapcem,“ řekl Augustus.

„Tak to pojedeme hned,“ řekl Call a vstal. „Nebudeme muset hledat stopy, supi nás povedou.“

Augusta mrzelo, že nemá nic, čím by mohl Wilbargerův hrob vyznačit – pláně i břeh byly holé. Vzdal to, došel ke hrobu, zrovna když Vočko a Deets vršili na nebožtíka hlínu.

„Jestli má rodinu a chtěli by se podívat, kde leží, nikdy ho nenajdou,“ řekl Augustus.

„Jo, s tím ti nepomůžu,“ řekl Call.

„Mám nápad,“ řekl Deets a k obecnému překvapení nasedl a odcválal. Za pár minut zase přicválal s buvolí lebkou. „Všiml jsem si kostí,“ řekl.

Deets našel taky Wilbargerovu pušku a nabídl ji Augustovi.

„Dej ji Newtovi,“ řekl Augustus, „já už pušku mám.“

Newt si zbraň vzal. Vždycky si přál mít pušku, ale v danou chvíli nebyl s to se radovat. Bylo to tak krušné – proč lidi pořád umírají? Bolela ho hlava a chtělo se mu plakat nebo zvracet nebo spát – nevěděl co vlastně. Bylo to tak krušné, že takřka litoval, že ho nenechali při voze, ačkoli ještě před několika hodinami byl tak pyšný na své vyvolení.

Augustus, který jel vedle něho, si všiml, jak ztraceně chlapec vypadá. „Je ti úzko?“ zeptal se.

Newt nevěděl, co na to říct. Divil se, že si ho pan Gus vůbec všiml.

„Je to na tebe trochu moc pohřbů najednou,“ řekl Augustus. „Starý Wilbarger měl smysl pro humor. Určitě by se chechtal, kdyby věděl, že má na hrobě místo pomníku buvolí lebku. Sotva se najde jiný absolvent Yalské univerzity pohřbený pod buvolí lebkou.“

Ale to, jak umřel, nebylo vůbec k smíchu, myslel si Newt.

„Na smrti není nic zlýho,“ řekl Augustus. „Země, po který jedeme, je tak jako tak plná kostí. Jen si pomysli na všechny ty bizony, co na prériích zašli. A nejenom buvoli, i jiní tvorové. Indiáni tu žili odjakživa, jejich kosti jsou hluboko v zemi. Slyšel jsem, že za mořem ve Starým světě jen člověk vykope jámu, už narazí na lebky a hnáty a tak podobně. Tam žijou lidi už věky věků a lidský kosti jsou promísený s prstí. To je zajímavý, když se nad tím zamyslíš: Co různých kostí kryje zem. Ale byli to všechno boží tvorové jako my, není čeho se bát nebo štítit.“

Že pod ním, pod vysokou trávou leží miliony kostí – to byla představa tak udivující, že rozptýlila Newtovu úzkost. Přemítal o tom zbytek noci, zatímco klusal po boku pana Guse.

Kapitola 73

Sotva měl stádo zaopatřeno na noc, rozhodl se Pom, že se podívá, jestli Lorena něco nepotřebuje. Od toho odpoledne v Osamělé Holubici, kdy se tak opil, už uplynuly dlouhé měsíce a za celý ten čas s ní nepromluvil. Vypadl ze cviku – po pravdě řečeno – nikdy neměl možnost se ostřílet, nedopřála mu to. Byl by rád s Lorenou klábosil ve dne v noci, ale ona o to nestála, a vyměnili spolu sotva pár slov. Srdce mu bušilo a měl větší strach než před vstupem do ledové bystřiny, když se blížil k jejímu stanu.

Stan postavil před odjezdem Gus, ale byl čas večeře, takže Pom nesl Loreně talíř hovězího. Bral svou odpovědnost tak vážně, že se snažil vybrat pro ni nejkrásnější kousek, čímž zdržel frontu a popudil skotáky, z nichž na žádného jeho nové funkce neudělaly dojem.

„Nejlepší kus vola jsi ty, Pome, tak se nenamáhej,“ řekl Jasper. „Ženský, jako je vona, vydáš tak na tři kousnutí – ale snad nemá moc velkej hlad.“

Pom se rozlítil, ale s talířem v ruce nemohl urážku splatit pěstí.

„Vyřídím si to s tebou, jen co se vrátím, Jaspere,“ řekl. „Už mám tvejch špiček plný zuby.“

„Jasíku,“ řekl Polívka, „měl bys radši vzít nohy na ramena. Proti vrchnímu honákovi, jako je Pom, nemáš šanci.“

Pom musel nasednout s talířem v ruce, ale nikdo mu nenabídl pomocnou ruku.

„Proč tam nejdeš pěšky?“ zeptal se Po Campo. „Vždyť je to kousek.“

To byla pravda, ale Pom radši jel a dokázal to, a přitom mu z talíře ani neukáplo. Seděla ve stanu a plátno měla rozhrnuté.

„Nesu nějaký jídlo,“ hlásil Pom ještě z koně.

„Nemám hlad,“ řekla Lorena. „Počkám, až se vrátí Gus.“

Pomovi se zdálo, že její tón je stejně nevraživý jako dřív. Připadal si jako vrták, že sedí na koni s talířem v ruce, a tak sesedl.

„Gus honí ty zloděje koní,“ řekl. „Sotva se vrátí dřív než za dva tři dny. Uložil mi, abych se o vás postaral.“

„Tak ať přijde Newt,“ řekla Lorena.

„Ten jel s nima,“ řekl Pom.

Lorena vyšla ze stanu a vzala si talíř. Ta nenadálá blízkost proměnila Poma v solný sloup. Hned nato Lorena zase zmizela ve stanu. „Nemusíš tu trčet,“ řekla. „Nic se mi nestane.“

„Přijdu ráno složit stan,“ řekl. „Kapitán říkal, abysme zvolna táhli na sever.“

Lorena neřekla nic. Zavřela stan.

Pom šel pěšky k táboráku, ale v půli cesty zůstal stát a podvázal koně. Nechtělo se mu na večeři do ležení; kdyby šel k vozu, musel by dát Jasperovi pár za ucho. Byla už skoro tma, ale Pyskoun ho přece zahlédl a přihrnul se k jeho nemalé mrzutosti.

„Tak co, prohlídl sis ji dobře?“ zeptal se.

„Aby ne,“ řekl Pom. „Nesl jsem jí večeři, nebo ti to ušlo?“

„Je pořád tak krásná?“ vyzvídal Pyskáč a vzpomínal, jak za dnů společně strávených u Strakaté fazole vždycky kolem poledne sešla dolů. On i Xavier na ni oba už čekali, a hned jim bylo líp, jen ji viděli na schodech.

„To se rozumí,“ řekl Pom, kterému se příčilo dál se o věci šířit, přestože se Pyskoun aspoň vyjadřoval uctivě.

„Uvidíš, že si ji Gus nakonec vezme,“ řekl Pyskoun. „Gus děvčata vždycky přechytračí.“

„Rád bych věděl, co tím myslíš,“ zvýšil Pom hlas.

„Jednou jsem byl u toho, když ji dostal,“ řekl Pyskáč a vzpomněl si na překvapivou sázku, jíž byl svědkem. „Vsadili se o padesát dolarů proti jednomu píchnutí, kdo sejme vyšší kartu. Gus vyhrál, ale stejně jí těch padesát dolarů zaplatil. A mně zaplatil deset dolarů, abych to neprozradil Jakovi. Ale abych to neříkal tobě, za to mi nedal nic,“ dodal Pyskáč. Náhle ho napadlo, že by si Gus třeba mohl myslet, že nestál v slově.

„Padesát dolarů?“ žasl upřímně Pom. O takové rozmařilosti ještě neslyšel. „Vážně jí je vyplatil?“

„Mně tu desítku dal,“ řekl Pyskoun. „Myslím, že Lorie těch padesát dal taky. Gus není podrazník, jenom podivín.“

Pom si vzpomněl na noc před tím, než se dal najmout do Kloboucké party, jak mu Gus zapůjčil dva dolary k účelu, na který pár dní nato vynaložil dolarů padesát. Nevěděl, jak si to vyložit.

„Neměls to vybreptat,“ vyčetl Pyskáčovi.

„Však jsem to řekl jenom tobě,“ bránil se Pyskáč, ale sám už litoval, že nemlčel. Zkřísnutý vlastní prostořekostí, odešel Pyskáč brzy k vozu, ale napřed ještě Poma ujistil, že to už nikomu dalšímu nepoví.

Pom odsedlal koně a sundal ranec. Celou noc ležel na své pokrývce, hlavu na sedle, myslel na Lorie a uvažoval, jestli ji někdy získá.

Kansaské nebe bylo poseté hvězdami. Naslouchal Irovým truchlivým písním, které jako by konejšily dobytek. Celou noc myslel na ženu v nedalekém stanu a představoval si, co všechno by se mohlo stát, až konečně dorazí do Montany a naháňka skončí. Nespal, ani spát nechtěl: kdoví, jestli bude ještě někdy mít možnost strávit noc tak blízko ní. Jeho kůň se popásal opodál na dobré trávě, na kterou k ránu padla rosa.

Krátce před slunce východem Pom osedlal koně a objel stádo, které bylo v naprostém klidu. Potom šel k vozu a tvářil se, že nevnímá Jaspera a Polívku, kteří byli uštěpační jako vždycky. Měl v úmyslu dát jim za vyučenou, ale momentálně neměl čas. Stádo se musí uvést do pohybu a někdo musí být na čele. To byl ožehavý problém, jelikož nemohl být zároveň na čele a pomáhat Lorie skládat stan. Naložil talíř pro Lorenu a sám se spokojil kusem špeku.

„Heleď se, nese slečince snídani,“ šklebil se Jasper. „Pome, je tě tu škoda, mohl bys od hodiny dělat pingla.“

Pom špičku přešel mlčením a putoval s talířem pěšky ke stanu. Doufal, že poránu bude Lorena sdílnější. Celou noc, zatímco bděl, uvažoval, co jí řekne, aby pochopila, jak ji miluje, a uvěřila, jak s ním bude šťastná. Kdyby ho vyslechla, všechno by se v minutě změnilo. Ale když došel ke stanu, stála už Lorie venku a dopínala si košili. Otočila se a on se zastavil a zarděl a polekal, že nevhodným příchodem všechno pokazil. Veškeré proslovy, které si v noci nacvičil, se mu vypařily z hlavy.

„Přinesl jsem snídani,“ řekl.

Lorena viděla, že upadl do rozpaků, přestože neměla u košile dopnutý pouze poslední knoflíček. Ta vteřina trapnosti v ní vyvolala vzpomínku na někdejší život a upamatovala ji na to, jak ji kdysi bavilo uvádět muže do rozpaků. Sice si ji koupili, ale nikdy si nepřišli opravdu na své, poněvadž byli v rozpacích.

Potřebovala se jim jenom podívat do očí, aby znejistěli – a byla pomstěna. Na Guse to neplatilo, jenže Gus neměl hned tak sobě rovného.

„Složím stan, než se najíte,“ řekl Pom.

Lorena usedla na své sedlo a dala se do jídla. Pom měl za pár minut stan sbalený a odnesl ho do vozu. Pak se vrátil a osedlal jejího koně.

„Musím jet na špici,“ řekl. „Držte se těsně u vozu. Pyskoun a kuchař se o vás postarají. Kdybyste něco potřebovala, pošlete pro mě.“

„Potřebuju Guse,“ řekla Lorena. „Neměl nikam jezdit. Myslíš, že se vrátí?“

„Samozřejmě že se vrátí,“ ujistil ji Pom. Šlo sice o Guse, ale ještě nikdy s ním nemluvila tak přátelsky.

„Celá se třesu, Gus ví proč,“ řekla Lorena. „Doufám, že se v noci vrátí.“

„To záleží na tom, jaký náskok mají ti zloději koní,“ řekl Pom.

Den míjel, a po Gusovi ani památky. Lorena jela hned za vozem. Pyskáč se každých pár minut otočil a koukal na ni, jako by ji viděl prvně. Takřka pokaždé si pozdravně pošoupl klobouk, snad ještě špinavější, než býval za časů, kdy Pyskáč dělal pianistu v saloonu. Lorena se tvářila, že ho nevidí – ještě mu nezapomněla, jak se jí vždycky snažil nakouknout pod sukně, když scházela ze schodů. Seděla na koni a pátrala na obzoru, jestli se tam neobjeví Gus. Obzor se zachvíval v třpytném oparu, takže by tam Guse těžko zahlédla, i kdyby tam byl.

Kolem poledne přejížděli malou říčku. Při břehu rostlo nějaké řídké křoví. Lorena je neuznala za hodna pozornosti, leč Po Campo ano. Když stádo přetáhlo, přišel za ní a měl v pytli hromadu trnek.

„Jsou sladké,“ řekl a podal jí hrst.

Sesedla a snědla ty trnky: byly opravdu sladké. Pak sešla k vodě a omyla si obličej. Voda byla zelená a studená.

„Roztálý sníh,“ řekl Po Campo.

„Copak tu je nějaký sníh?“ podivila se.

„Tá voda teče tamodtud,“ Po Campo ukázal na západ. „Z těch hor, co nevidíte.“

Lorena napínala oči, ale viděla jen hnědou pláň. Snědla ještě pár trnek.

„Taky jsem našel cibuli,“ řekl Po. „To se hodí, nakrájím ji do fazolí.“

Radši jsi měl najít Guse, myslela si, ale věděla, že je to nesmysl. Jeli až do šera, ale Gus se nevrátil. Sotva se stádo uložilo, přišel Pom a rozvinul a postavil stan. Četl Loreně z tváře, že je smutná. Odsedlala svého koně a sedla si do trávy vedle sedla. Bolelo ho, že vypadá tak unaveně a osaměle. Pokoušel se vymyslet něco, co by ji rozveselilo, ale slova ho znovu opustila. Opouštěla ho vždycky, když je nejvíc potřeboval.

„Ti zloději koní museli mít před nimi veliký náskok,“ řekl.

„Třeba je mrtvý,“ hlesla Lorena.

„Gus? Nikdy!“ řekl Pom. „Na toho si zloději koní nepřijdou. Krom toho je s ním taky kapitán. To jsou dva zkušený borci.“

Lorena to věděla. Viděla Guse zabít Kiowy a buvolobijce. Ale strachu ji to nezbavilo. Celou noc bude ležet ve stanu a trápit se. Kulka může trefit každého – i Guse, to věděla. Jestli se nevrátí, kdo ji bude chránit?

„Budu vám vždycky ku pomoci, když dovolíte,“ troufl si konečně Pom. „Udělal bych pro vás všechno na světě, Lorie.“

To Lorie už dávno věděla, ale nechtěla, aby pro ni něco dělal. Neodpověděla a taky nejedla. Zašla do stanu a celou noc nespala, zatímco opodál seděl Pom Boggett a držel stráž. Připadalo mu, že se ještě nikdy necítil tak osamělý. Když spával zabalený v dece mezi ostatními honáky, nepředstavoval si ji tak živě a mohl spát. Teď byla od něho jen pár sáhů – mohl by se připlížit ke stanu a poslouchat její dech. A přece se zdálo, že se mu těch pár sáhů nikdy nepodaří překonat. Svým způsobem bude od něho Lorie pořád vzdálená stejně jako kansaské hvězdy. Chvílemi se mu zdálo, že by pro něho bylo lepší, kdyby ji nemiloval, protože z toho měl leda trápení. K čemu se zbytečně souží? A přece právě dneska k němu poprvé přátelsky promluvila. Nemůže se vzdát, dokud zbývá kapička naděje.

Zůstal celou noc vzhůru s hlavou na sedle a myslel na Lorie – nespal, a ani spát nechtěl.

Kapitola 74

Když našli Wilbargerova honáka a chlapce, který jel s nimi, nezbývalo z nich už mnoho k pohřbívání. Kojoti a supové na nich pracovali čtyřiadvacet hodin. Když klusali k pahrbku, nad kterým se rojili supové, minuli vypaseného jezevce s lidskou rukou v hubě – navíc černou rukou. Newt zíral – předpokládal, že dospělí budou na jezevce střílet a ruku mu seberou, aby ji mohli pochovat, ale jako by nebrali na vědomí, že jezevec nese něčí ruku.

„Měl v hubě ruku,“ upozornil Vočka.

„Jo, ať už byla, čí byla, ten dotyčnej už ji potřebovat nebude, a ten kmoch se o ni musel poprat se supy,“ řekl Vočko. „Taková ruka je většinou samá kost, tak jako tak.“

Newt nechápal, co s tím má masitost ruky společného – byla to přece lidská ruka.

„Tak to vidíš,“ zauvažoval Augustus. „Kmoch jezevec uchvátil pro sebe šťastně pár kostí. Ale do roka nebo do dvou spočinou v hlíně zase jeho kosti. Přesně, jak jsem ti včera v noci říkal, synku. Matička Země je povětšinou kostnice.“

„Ale na sluníčku vypadá rajsky,“ dodal.

Byl smavý, jasný den, ale Newtovi do smíchu nebylo. Měl chuť pustit se za jezevcem a zastřelit ho, ale neudělal to. Na tom vršíčku vířily snad stovky supů. Náhle vyrazil z černého hejna kojot a něco si nesl. Newt neviděl co.

„Jak to tak vypadá, mají v těchhle končinách nad kojoty převahu supi,“ řekl Augustus. „Obvykle musejí supi čekat, až na ně přijde řada.“

Cestou do svahu je smrad praštil do nosu. Pár supů odlétlo, ale mnoho jich vzdorně vytrvalo na místě, dokonce klovali dál. Kapitán Call přitáhl uzdu, ale Augustus jel dál a dva pistolí zastřelil. Zbytek zdráhavě odlétl.

„Rádi se krmíte, teď budete zkrmeni, uvidíme, co tomu řeknete,“ promluvil Augustus k mrtvým supům. „To je ten černej lotr. Wilbarger ho složil.“

Puch náhle dospěl k Newtovi. Sesedl a zvracel. Lopatkou, kterou měli s sebou, vykopal Vočko mělký hrob. Shrábli tam pozůstatky a navršili na ně hlínu, a supové je pozorovali. Postávali na pláni, kroužili na obloze. Deets odešel zkoumat stopy zlodějů. Newt zvracel tolik, až se mu hlava točila; nicméně si všiml, že Deets vypadá sklesle.

„Kolik jich je?“ zeptal se Call.

„Čtyři,“ řeld Deets. „Jenom čtyři.“

„K čertu, a nás je pět,“ řekl Augustus. „Takže na každýho z nás připadá necelý jeden bandita; co tě to tak vzalo?“

Deets ukázal na jednu stopu. „Pan Jake je s nimi,“ řekl. „To je jeho stopa.“

Všichni se na okamžik na tu stopu zadívali.

„Jsou to přece zloději a mordýři,“ připomněl jim Augustus. „Mohli Jakovi koně ukrást, anebo ho kvůli němu i zabít.“

Deets mlčel. Mohli se dohadovat po libosti – on věděl svoje. Jiný muž by zanechal jinou stopu. Pan Jake měl ve zvyku přiklánět se v sedle trochu do strany, což bylo na stopě patrné. To nebyl pouze jeho kůň – to byl on sám.

Ta zvěst byla pro Calla těžká rána. Už Jaka odepsal a předpokládal, že se jejich cesty v životě víckrát nezkříží. Jake bude karbanit a kurvit se – jako vždycky. Nikdo od něho nečekal nic lepšího, ale taky od něho nikdo nečekal nic horšího. Jak ho Call znal, neměl k zločineckému životu ani otrlost, ani kuráž. Ale teď byla jeho stopa obtisknuta vedle stop tří zabijáků.

„Doufejme, že se pleteš,“ řekl Deetsovi.

Deets mlčel. Pro jednou mlčel taky Augustus. Jestli se Jake spolčil s těmi zabijáky, nebyla pro něho naděje.

„Škoda že neměl tolik rozumu, aby se držel Lorie,“ řekl Augustus. „Třeba mu šla poněkud na nervy, ale nikdy by ho nepřivedla do těchhle konců.“

„To je ta jeho zatracená lenost,“ řekl Call. „Jake věčně lavíruje. Každý vítr ho odfoukne.“

Pobodl klisnu a odklusal – i bez Deetse viděl stopy takřka třiceti koní. Uvedl klisnu do pomalého cvalu, rychlost, jakou v případě potřeby dokázala udržet celý den.

Newt cválal vedle Vočka, který rovněž vypadal zasmušile. „Taky si myslíš, že je to Jake?“ zeptal se.

„Já ty zatracený stopy číst neumím,“ řekl Vočko. „Ale Deets je čte líp, než já čtu noviny. Asi to bude Jake. Škoda že ho budeme muset pověsit zrovna my,“ dodal.

„Ale to snad přece ne,“ vykřikl Newt užasle. Nedošlo mu, že by to s Jakem mohlo být tak zlé.

Vočko se na něho podíval se smutkem ve tváři. To bylo nezvyklé, protože Vočko málokdy měnil výraz. Obvykle vypadal pouze udiveně.

„Kapitán by pověsil i tebe, kdyby tě přistihl s ukradeným koněm,“ řekl Vočko. „A Gus zrovna tak.“

Pár hodin nato objevili mrtvé osadníky, ještě viseli na stromě a cáry ohořelých šatů se jim lepily na tělo. Jednoho tahal za nohu kojot ve snaze strhnout tělo dolů. Mrchožrout před nimi utekl. Newtovi se znovu udělalo špatně, ale už neměl nic v žaludku. Nečekal, že je možné vidět něco strašnějšího než rozklovaná těla, která ráno pohřbili, a přece ještě den neskončil, a čekala je podívaná mnohem horší. Jako by na ně při postupu prérií číhaly věci čím dál tím hrůzyplnější.

„Pěkná sběř, ať už je to, kdo je to,“ řekl Augustus. „Nestačilo jim ty ubožáky oběsit, ještě je upálili.“

Call přijel blíž, aby se podíval zblízka. „Ne,“ řekl. „Napřed je zastřelili, pak je pověsili a potom podpálili.“

Uřízli oba muže a pohřbili je v jednom hrobě.

„Sakra, v tomhle kraji by si hrobníci přišli na pěkný peníze,“ řekl Augustus. „Vočko, měl by sis koupit pořádnou lopatu a otevřít si živnost.“

„Ne, Gusi, to mě neláká,“ řekl mírně Vočko. „Radši kopu studně.“

Call myslel na Jaka – jak mohl něco takového připustit muž, s kterým byli tak dlouho ve spolku. Samozřejmě stál proti přesile, ale to ho neomlouvalo. Měl se vzepřít nebo utéct, jakmile viděl, jakého ražení jsou jeho kumpáni.

Deets jel dál, aby odhadl stáří stopy. Dohnali ho za pár hodin. Vypadal zasmušile.

„Jsou blízko,“ řekl. „Zastavili u jedný říčky.“

„Zřejmě aby pokřtili jeden druhého,“ řekl Augustus. „Viděls je, nebo jenom čichal?“

„Viděl jsem je,“ řekl Deets. „čtyři osoby.“

„A co Jake?“ zeptal se Call.

„Mezi nimi.“

„Napájejí koně, anebo se utábořili?“

„Táboří,“ pravil Deets. „Zabili někoho s vozem a ten vezl pálenku.“

„Další zakázka pro hrobníka,“ řekl Augustus a kontroloval pušku. „Radši na ně dokročíme, nebo zlikvidují celý Kansas.“

Vočka a Newta nechali u koní. Deets vedl Calla a Augusta pěšky asi míli. Vyšplhali na návrší a uviděli Wilbargerovy koně pást se na zvlněné prérii. Mezi nimi a stádem byl hluboký zářez říčky. Na bližším břehu stál malý vůz a čtyři muži se povalovali na čabrakách. Jeden z nich byl Jake Spoon. Mrtvola majitele vozu ležela asi padesát sáhů od nich. Muži na pokrývkách si krátili chvíli střelbou po supech, kteří se pokoušeli dostat k mrtvole. Jeden muž, rozmrzelý tím, že se nestrefil pistolí, uchopil pušku a jednoho supa srazil.

„Furianti,“ řekl Call. „Ani hlídku nepostavili.“

„To víš, až na pár pocestných, jako jsme my, veškeré místní obyvatelstvo oddělali,“ řekl Augustus.

„Počkáme chvilku,“ řekl Call. „Až se pořádně namažou, připlížíme se korytem a překvapíme je.“

Augustus se pár minut díval. „Doufám, že se Jake zmůže na odpor,“ řekl.

„Ten na bojování není, a ty to dobře víš,“ řekl Call.

„Jenže bych ho radši zastřelil než věšel,“ řekl Augustus.

„Nemůžu říct, že by mi to dělalo radost,“ řekl Call. „Ale co se dá dělat?“

Vrátil se a vysvětlil situaci Newtovi a Vočkovi. Jejich úkolem bude pouze rychle přivést koně, až uslyší střelbu.

„Je Jake s nimi?“ zeptal se Vočko.

„Je,“ řekl Call. „Je to zlá věc, ale může si za to sám.“

Počkali až do pozdního odpoledne, když se slunce sklánělo k západu. Potom se pustili širokou oklikou na východ, došli k říčce asi míli pod místem, kde muži leželi, a tiše kráčeli korytem. Břehy byly vysoké a dokonale je kryly. Spatřili tři koně pijící z řeky a Call se lekl, že je prozradí, ale zvířata se nepolekala. Brzy k nim nezřetelně dolehl hovor mužů, kteří se ještě pořád povalovali na čabrakách.

Call, který vedl, popolezl blíž.

„Což tady přenocovat,“ slyšel, jak kdosi říká. „Jsem moc nalítej na to, abych honil koně ve tmě.“

„Vystřízlivíš při tom,“ řekl jiný hlas. „V noci není takový horko, líp se cestuje.“

„Proč vlastně cestujem?“ řekl ten první. „Třeba sem přijedou ještě nějaký vozy, zase je přepadneme. Je to lehčí než vylupovat banky.“

„Eddie, ty jsi zrovna takovej lenoch jako Jake,“ řekl druhý hlas. „Ani jeden, ani druhý nehnete prstem.“

„To bych si musel přivstat, Dane, abych ti při zabíjení lidí dal fleka,“ řekl první.

Call a Augustus se na sebe podívali. Dan Suggs bylo jméno, které jim udal Wilbarger – dobře poznal své vrahy.

Jake ležel na sedlové pokrývce a cítil se opilý a skleslý. Starého muže, který řídil vůz, zastřelil Dan ze vzdálenosti sto sáhů, ani na něj nepromluvil. Byl schovaný mezi stromy u potoka, takže stařík skonal dřív, než se nadál nějakého nebezpečí. Našli u něho jenom třicet dolarů, ale ve voze byly čtyři džbánky pálenky, a ty si spravedlivě rozdělili, ačkoli Dan tvrdil, že on si zaslouží dva, protože střílel. Jake pil vytrvale v naději, že se zpije do němoty, a Suggsové ho nechají ležet a odjedou sami. Ale dobře věděl, že to neudělají. Za prvé měl u sebe osm set dolarů vyhraných v pokeru ve Fort Worth, a pokud to Dan nevěděl, jistě to tušil. Nepustili by ho, pokud by ho neokradli, a neokradli by ho, pokud by ho nezabili, a tak jediná naděje byla jet s nimi a nedráždit Dana.

Ležel na zádech, protože se cítil velmi utrmácený, ale zdvihl se na lokti, aby si lokl ze džbánku, a tu on a Edíček v tutéž chvíli spatřili tři muže: stáli nahoře na břehu s oslepujícím rudým sluncem za zády a mířili na ně. Jake si sundal opasek s pistolí, pokud ho měl na sobě, nemohl si pořádně odpočinout. Edíček měl pistoli po ruce a chňapl po ni, ale cvakla puška a kulka ho zasáhla do ramene a zvrátila na čabraku.

Dan a Roy seděli k říčce zády, oba se džbánkem mezi nohama. Byli v pasti, protože pušky měli opřené o sedla daleko mimo dosah.

„Ani hnout, hoši!“ křikl Call, jakmile doznělo prásknutí výstřelu. Střílel Deets, poněvadž měl Edíčka nejlíp na mušce.

Dan Suggs vyskočil a otočil se: uviděl, jak se v slunci třpytí tři hlavně.

„Kdo jste?“ houkl. „Jsme koňští handlíři, takže krucinál přestaňte střílet.“

Uvědomil si, že sáhnout po pistoli by byla sebevražda, a rozhodl se blafovat, ačkoli leknutí plus pálenka právě vypitá ho na okamžik znejistěly. Bohužel to byl okamžik příliš dlouhý, neboť zezadu k němu přikročil černoch s ručnicí a sebral mu pistoli. Roy seděl na místě s otevřenými ústy, příliš ohromen, aby se pohnul. Edíček omráčený ranou v rameni ležel na zádech jako brouk.

Augustus stanul obkročmo nad ním a vzal mu pistoli, za další okamžik držel pistoli Royovu. Deets sebral pušky. Call mířil dál puškou na Dana Suggse, který pro slunce pořád jasně neviděl, koho má proti sobě.

Se sklopenýma očima sebral Deets Jakův opasek s pistolí.

„Snad si nemyslíš, Deetsi, že bych na vás střílel?“ zeptal se Jake, ačkoli až příliš dobře věděl, jak to s ním stojí, a kdyby byl býval rychlejší, byl by střelil stůj co stůj. Hladká kulka byla lepší než drsná oprátka a jeho staří parťáci uměli střílet přesně, když chtěli.

Deets bez odpovědi vyňal pušku z Jakova sedlového pouzdra.

„Boty dolů, hoši!“ zavelel Call a přistoupil blíž.

„Bůh mě zatrať, jestli to uděláme,“ řekl Dan Suggs s rostoucím vztekem. „Neslyšeli jste mě? Už jsem říkal, že jsme handlíři.“

„Věříme víc mrtvému,“ řekl Augustus. „A ten říká, že jste mordýři. A dobří koně pana Wilbargera k tomu podotýkají, že jste navíc zloději koní.“

„U čerta, nevíte, co mluvíte,“ řekl Dan. Zuřil, že se dal zajmout bez jediného výstřelu, a využíval té zuřivosti, aby jeho rozhořčení znělo pravdivě.

„Ty koně jsem od Wilbargera koupil,“ řekl. „Dal jsem třicet dolarů za kus.“

„V hrdlo lžeš,“ pravil klidně Augustus. „Zujte se, jak říkal kapitán Call. Je načase posbírat zbraně z holínek.“

Dan Suggs stál a chvěl se zlostí, roztrpčovalo ho, že se dal chytit, a ještě víc ho roztrpčovalo, že mu někdo chladně rozkazuje, třebaže to byl sám kapitán Augustus McCrae. Nadto měl v pravé botě derringera a věděl, že je to jeho poslední naděje. Jeden z bratrů byl raněný a druhý příliš opilý a ohromený, aby si uvědomoval, co se děje.

„Ať mě Bůh zatratí, jestli kvůli vám a vašim lidem budu chodit bosky!“ utrhl se.

Augustus vytáhl velký dragounský kolt a vrazil hlaveň Danovi do žaludku.

„Můžeš si nechat ponožky, když jsi tak zpanštělý,“ řekl.

Call rychle poklekl za Dana a zmocnil se derringeru.

„Jen se zeptejte Jaka, kde jsme k těm koním přišli,“ hulákal Dan. „Jake je přece váš kámoš, nebo ne? Poctivě jsme je koupili.“

„Támhle toho nebožtíka jste taky poctivě koupili?“ zeptal se Call. „Ty dva upálené farmáře jste taky poctivě koupili? A Wilbargera a jeho skotáka a jeho chlapce jste taky poctivě koupili?“

Edíček se posadil. Když viděl, že má košili promočenou krví, zbledl jako stěna. „Dane, teče mi krev,“ řekl.

Jake se díval na Calla a Augusta v naději, že jeden nebo druhý dají najevo nějakou známku zájmu, ale ani se na něho nepodívali. Call kryl Roye, zatímco ho Deets svazoval jeho vlastními sedlovými provazy. Augustus stál klidně, hlaveň velikého koltu pořád na Danově žaludku. Danovi cukalo v tváři. Jake viděl, jak prahne po zbrani, jenže žádnou neměl. Jake si myslel, že Dan možná vyrazí tak jako tak, celá postava se zachvívala jako před skokem. Byl schopen vyrazit, i kdyby měl dostat ránu z bezprostřední blízkosti.

„Tahle pistole za sebou nechává díru jako tunel, pane Suggsi,“ varoval ho Augustus. „Pokud chcete skončit v pekle s dírou velikosti tunelu v žebrech, poslužte si.“

Dan se chvěl a oči mu zlobou div nevypadly z důlků. Když k němu přistoupil Deets s provazy ze syrové kůže, osopil se na něho s vyceněnými zuby: „Nesahej na mě, černá hubo! Nebo si to budu pamatovat.“

„Tak vy máte sto chutí to zkusit?“ řekl Augustus. „Prosím, zkuste si to. Uvidíme, jak vám bude slušet tunel mezi žebry.“

Dan sebou cukal a vrčel, ale nevytrhl se, když ho Deets pevně svazoval.

„Svaž Jaka,“ rozkázal Call, když byl Dan zajištěný. Augustus se ušklíbl a zasunul kolt do pouzdra.

„Tak se mi zdá, pane Suggsi, že nejste tak ostrý hoch, jak se děláte.“

„Kdo si myslíš, že jsi ty, parchante zákeřná?“ řekl Dan.

„Mě Deets svazovat nemusí,“ řekl Jake. Na okamžik se mu ulevilo, čistě že slyšel Callův hlas. Byl to přece Call a Gus, jeho staří compaňeros. Musí jim přece vysvětlit, jaký to byl neblahý omyl, že se dostal do spolku s bratry Suggsovými. Čirou náhodou se vyskytli v saloonu ve chvíli, kdy on se rozhodoval odjet. Jen kdyby se mu trochu vyjasnilo v hlavě zamlžené alkoholem, snadno by jim to dokázal vysvětlit.

Edíček nemohl uvěřit tomu, že je postřelený a jeho velký bratr Dan svázaný. Byl bílý jako stěna a třásl se. Díval se nevěřícně na Dana.

„Říkal jsi, že se v celým Kansasu nenajde nikdo, kdo by tě dostal, Dane,“ řekl. „Proč jsi ani nevystřelil?“

Augustus došel k Edíčkovi, přiklekl k němu a roztrhl mu košili, aby viděl ránu.

„Neměl jsi poslouchat velkého bratra, synku,“ řekl. „Chytit ho byla hračka. Tohle je čistá rána – kulka jen prolítla.“

Call došel k Jakovi. Deets jako by váhal ho svázat, ale Call kývl a kryl Jaka svou puškou, zatímco mu Deets svazoval ruce. Než byl hotov, přišli po svahu Vočko a Newt s koňmi.

„Calle, proč mě svazuje?“ řekl Jake. „Ničeho jsem se nedopustil. Jen jsem se k těm chlápkům přidal, abych se dostal přes Teritorium. Chtěl jsem při první příležitosti zdrhnout.“

Call viděl, že Jake je tak opilý, že se sotva drží v sedu.

„Škoda žes tu příležitost nenašel dřív, Jaku,“ řekl Augustus. „Člověk, který přestojí šest vražd, se k zdrhávání moc nemá.“

„Musel jsem čekat na vhodnou chvíli, Gusi,“ řekl Jake. „Od Dana Suggse nemůžeš jen tak odklusat.“

„Drž hubu, Spoone,“ řekl Dan Suggs. „Tvoji kamarádíčkové jsou sami jenom banda smradlavá. Nevidím na nich žádný odznaky. To je od nich setsakra troufalost vláčet nás do vězení.“

Vočko a Newt zastavili a sesedli. Newt viděl, že Jake je spoutaný jako ostatní.

„Osedlej koně těch mužů,“ přikázal Call chlapci. Potom odešel k nejbližším stromům.

„Kam to jde?“ našel Roy Suggs konečně hlas.

„Vybrat strom, na který vás pověsíme, synu,“ odvětil Augustus mírně. Otočil se k Danovi, který ho provrtával pohledem a vztekle cenil zuby. „Nechápu, proč si myslíte, že se s vámi hodláme mordovat až do vězení.“

„Znovu vám říkám, že jsem ty koně koupil,“ řekl Dan.

„Nechte toho blafování!“ řekl Augustus. „Sám jsem pochoval Wilbargera včetně jeho dvou honáků. Pochovali jsme ty dva farmáře a pochováme taky támhle toho nebožtíka. Hádám, že jste to spáchal všechno sám. Vaši bratři nevypadají tak otrle a Jake taky není normálně žádný zabiják.“

„Ten že není zabiják?“ vybuchl Dan. „Zastřelil chlapa, ani brvou nehnul.“

Augustus se podíval na Jaka, který pořád ještě seděl. „Co má zase tohle znamenat?“

„Jednomu děvčeti jsem jenom řekl dobrý den,“ hájil se Jake. „Nevěděl jsem, že je to něčí žena, a ten starej mizera mě srazil pažbou. A chystal se mi udělat ještě něco horšího. Byla to jenom sebeobrana. Pro zabití v sebeobraně člověka nepověsí žádná porota.“

Augustus mlčel. Jake nemotorně vstal, protože měl ruce svázané dozadu. Podíval se na Vočka, který mlčky stál vedle Deetse.

„Vočko, ty mě znáš,“ řekl Jake. „Víš, že nejsem žádný zabiják. Deets to ví taky. Přece byste, hoši, nepověsili kamaráda.“

„Už jsem udělal plno věcí, který se mi příčily, Jaku,“ řekl Vočko.

Jake došel k Augustovi. „Gusi, já nejsem žádnej zločinec,“ řekl. „Jediný, kdo něco spáchal, je Dan. To on zastřelil támhletoho dědu a zabil ty dva farmáře. Zastřelil Wilbargera a jeho lidi. Já a ty druhý dva jsme nezabili nikoho.“

„Dobře, jeho pověsíme za ty vraždy a vás ostatní za krádež koní,“ řekl Augustus. „V těhle končinách se obojí trestá stejně, jak dobře víte.“

„Kdo s lapkou chodí, s lapkou visí,“ dodal. „Uznávám, že je to krutý zákon. Jenže tys ten zákon pomáhal dost dlouho prosazovat, abys ho znal. Přesto je mi líto, že jsi přešel na druhou stranu.“

Jakův chvilkový optimismus vyprchal, cítil jen únavu a beznaděj. Toužil po měkké posteli v bordelu, kde by se vyspal do sytosti.

„Ale Gusi, co to mluvíš?“ řekl. „K nikomu jsem nepřešel, jen jsem se chtěl dostat do Kansasu a neztratit skalp.“

Newt osedlal koně. Call se vrátil a sebral lasa ze čtyř sedel.

„Ještě štěstí, že jsme je chytili mezi stromy,“ řekl. Newt se cítil vším, co viděl, jako umrtvený.

„Musíme Jaka taky pověsit?“ zeptal se. „Byl to mámin přítel.“

Call byl tou poznámkou překvapený, Newt byl překvapený taky – prostě z něho vyhrkla. Vzpomněl si, jaká byla s Jakem zábava – pamatoval se, jak se při jeho návštěvách matka smála, a slyšel ji smát se tak zřídka. Žasl, jak divně roky plynuly, že se z tak šťastných časů dostali až k přítomné chvíli.

„Musíme, provinil se jako ostatní,“ řekl Call. „Každý soudce by ho pověsil.“

Šel dál a Newt přiložil na okamžik líc na teplý krk koně, kterého zrovna osedlal. To teplo mu vehnalo slzy do očí. Zrovna tak hrávala maminka v letech, kdy u nich býval Jake. Nic z toho se nevrátí zpátky, Jake stál sotva dvacet sáhů od něho, opile se potácel, ruce svázané, pohled smutný. Newt potlačil své city a přivedl koně.

Museli mužům pomoct do sedel, poněvadž měli ruce svázané za zády. Edíček ztratil hodně krve a taktak se držel v sedle.

„Já povedu tvýho koně, Jaku,“ řekl Newt a doufal, že to Jake pochopí jako přátelské gesto. Jake měl na tváři několikadenní strniště, byl zašpiněný a unavený, v očích měl tupý výraz, jako by si přál pouze lehnout si a spát.

Call uchopil otěže Danova koně pro případ, že by se nejstarší Suggs o něco pokusil, ačkoli neměl mnoho na vybranou. Augustus šel pěšky za nimi a Vočko vedl zbylé dva koně. Deets byl vpředu a vázal smyčky – v tom byl taky mistr.

„Dane, proč nic neděláš?“ zeptal se Edíček. Ještě nikdy neviděl bratra svázaného a nemohl tomu pořád docela uvěřit. Že se Dan dal obelstít a chytit bez boje, byl pro něho větší otřes než to, že sám bude viset.

„Drž klapačku, štěně ufňukaný,“ řekl Dan. „Kdybys držel stráž, nebylo by se nám to stalo.“

„Neuložils mu to,“ řekl Roy. Byl taky jako omámený vlivem pálenky a překvapení, ale podráždilo ho, že se Dan pokouší svalit vinu na Edíka.

„Copak musím myslet na všechno jenom já?“ řekl Dan. Číhal, jestli Callova pozornost na minutku nepoleví – chtěl kopnout koně a pokusit se jim vytrhnout. Třeba strnou alespoň na tak dlouho, aby stačil s koněm skočit do koryta, tam by se do něho těžko strefovali. To, co řekl, řekl jenom proto, aby rozptýlil dohled, ale nezabralo to. Call měl koně pevně pod kontrolou a ve chvilce byli u stromu, z kterého visely čtyři oprátky.

Deetsovi chvíli trvalo, než je upevnil ke své spokojenosti. Soumrak pomalu houstl.

Jake se snažil uvést mozek v činnost, ale ten odmítal poslušnost. Zdálo se mu, že určitě existuje něco, co stačilo říct, a Call a Gus by se obměkčili. Byl na ně pyšný, že lapili Dana tak snadno, přestože se sám dostal do takové kaše. Aspoň se ukázalo, jak malý je Dan formát přes všechno své vytahování. Jake se pokusil v hlavě projít roky strávené s hraničáři – hledal nějaký dluh, který by jim mohl připomenout, anebo vzpomínku, která by je mohla dojmout – ale jeho mozek jako by spal. Na nic si nevzpomněl. Jediný, kdo jevil nějaké pohnutí, byl ten výrostek Newt – Maggiin synek, vzpomněl si Jake. Měla nohy jako od piana, ale byla vždycky přívětivá. Ze všech kurev, které poznal, byla Maggie ta, s kterou se nejlíp vycházelo. Myslí se mu mihla myšlenka, že se s ní měl oženit a nepotloukat se světem. Kdyby to byl udělal, nebyl by teď v takovým srabu. Ale neměl strach, jenom padal únavou. Život mu vyklouzl z rukou. Nemohl za to, všechno se proti němu spiklo, ale neměl energii dál protestovat.

Konečně měl Deets oprátky hotové. Nasedl na koně a dojel ke každému z mužů a zezadu jim oprátku nasadil. Edíček se podrobil klidně, ale Dan Suggs pohazoval hlavou a prskal jako divoká kočka.

„Černá hubo, nesahej na mě!“ řval vztekle. „Nedám se věšet vod žádnýho negra.“

Call a Augustus ho museli chytit za ramena a přidržet. Dan zabořil bradu do prsou, takže ho musel Deets chytit za pačesy a strhnout mu hlavu dozadu, aby mu mohl navléci oprátku na krk.

„To je od vás bláhové, Suggsi,“ řekl Augustus. „Nedovedete ocenit profesionála, když na něho padnete. Muži, které pověsí Deets, netancují na oprátce, jako se to stává jiným.“

„Oba jste baby zasraný, jinak byste se se mnou utkali v boji muže s mužem,“ zuřivě supěl Dan a spaloval ho očima. „Kdybyste mě pustili, přepral bych vás oba holýma rukama. Přepral bych vás ještě teď, i s tím vaším negrem.“

„Radši byste se měl rozloučit s bratry,“ řekl Call. „Myslím, že jste je do toho navezl.“

„Stojí voba za hovno a vy taky,“ pravil Dan.

„Jedno je na vás fajn, Suggsi, oběsit parchanta, jako jste vy, aspoň není člověku líto,“ řekl Augustus. „Jestli nemáte v zásobě nic lepšího než takovýhle frky, běžte k čertu!“

Praštil Danova koně svinutým lasem, kůň se vzepjal a jezdci ujel. Spolu s Danovým koněm vyrazil taky kůň Eddieho a vmžiku viseli oba muži na větvi mrtví.

Roy Suggs vypadal dotčeně. Po každém boku se mu houpal bratr. „Já měl přijít na řadu druhý. Edíček byl nejmladší.“

„Máte pravdu a omlouvám se,“ řekl Augustus. „Nestalo se to záměrně.“

„Ten kůň byl vždycky střelenej,“ podotkl Roy. „Na Edově místě bych se ho byl zbavil už dávno.“

„Bohužel pan bratr k tomu sotva bude mít příležitost,“ pravil Augustus. „Jste připraven, pane?“

„Myslím, že ano, kluci jsou už stejně mrtvý,“ řekl Roy. „Takový nebo makový, byli to mí bratři.“

„To je sakra smůla mít za staršího bratra zrovna Dana Suggse,“ řekl Augustus.

Došel k Jakovi a na okamžik mu položil ruku na stehno.

„Třeba tě potěším, Jaku, když ti řeknu, že jsem Lorie dostal zpátky,“ řekl.

„Koho?“ zeptal se Jake. Cítil se jako praštěný a v první vteřině mu to jméno nic neříkalo. Pak si vzpomněl na tu mladou blond kurvu, s kterou byly takové potíže. Párkrát mu taky nedala.

„Přece Lorie – to jsi spal v životě s tolika krásnejma ženskejma, žes na ni zapomněl?“ řekl Augustus. „Ten indiánskej lotr ji unesl.“

Jakovi to připadalo daleko – tak daleko jako dny jeho hraničaření – v mysli mu utkvěla jen mlhavá vzpomínka. Call k nim přistoupil. Teď když došlo k věci, zmocnila se ho palčivá lítost. Jake s nimi kdysi jezdíval po Rio Grande a býval duší tábora – nebyl nejspolehlivější hoch v oddílu, zato samá legrace a srdce by s každým rozdělil.

„No, brzy bude tma,“ řekl. „Je mi líto, Jaku, že to musíme udělat my – škoda že to nepadlo na někoho jinýho.“

Jake se zacenil. Něco ve způsobu, jak to Call řekl, ho pobavilo a na okamžik se mu vrátil záblesk staré vervy.

„Netrapte se proto, hoši,“ řekl. „Jsem daleko radši, že mě věší kamarádi než úplně cizí lidi. Ale věřte mi, nikdy jsem nechtěl nikomu ublížit,“ dodal. „Netušil jsem, že jsou to takoví pistolníci.“

Podíval se dolů na Vočka a Deetse a na chlapce. Všichni mlčeli včetně Guse, který držel v ruce svinuté lano. Dívali se na něho, ale nezmohli se na slovo. Na okamžik to Jaka zahřálo. Konečně byl zpátky mezi svými compaňeros – mezi mládenci, o kterých se mu zdávalo. Nejhorší chyba, jakou udělal, bylo, že se jich nedržel.

„No tak adiós, hoši,“ řekl. „Doufám, že na mě nebudete vzpomínat ve zlým.“

Chvíli čekal, ale Augustus s lasem v ruce jako by oněměl.

Jake ještě jednou shlédl dolů a spatřil, jak se chlapci v očích třpytí slzy. Aspoň Newt ho má rád.

„Víš co, synku, což aby ses ujal mýho koníka?“ řekl s pohledem na chlapce. „Je to mimochodník – uvidíš, jak příjemně se na něm jezdí. A vy ostatní, mládenci, se rozdělte o peníze, který najdete v mý kapse.“

Usmál se při myšlence, jak budou koukat, až uvidí, kolik měl peněz – za to děkoval tomu šťastnému týdnu ve Fort Worth.

„Tak jo, Jaku, mockrát děkuju,“ řekl Newt napuklým hlasem.

Než to chlapec ze sebe vypravil, Jake Spoon zaťal ostruhy koni vysoko do slabin. Provaz na větvi zaskřípal. Augustus přistoupil, zachytil rozhoupané tělo a držel je, až se přestalo zmítat.

„To je kuráž!“ kvitoval Vočko. „Nečekal na tebe, Gusi.“

„Ne, umřel jako frajer,“ řekl Augustus. „Prosím tě, Vočko, běž vykopat hrob.“

Pohřbili Jaka za měsíčního svitu do břehu nad říčkou a po krátké diskuzi uřízli taky Roye a Edíčka a zahrabali je spolu se starochem, kterého zabil Dan Suggs. Byl to šarlatán jménem Collins a vůz měl naložený hotovými léky. Ve voze byla dobrá lucerna a kromě léků i klec se čtyřmi bílými králíky. Staroch zřejmě pořádal dryáčnická vystoupení a taky trochu čaroval. Ve voze našli hromadu tištěných cedulí s pozvánkou na jeho představení.

„Asi mířil do Denveru,“ řekl Call.

Dana Suggse nechali viset. Augustus vzal jednu ceduli a na rub napsal: Dan Suggs, upalovač lidí a zloděj koní. Dojel k oběšenci a přišpendlil mu nápis na košili.

„Kdyby sem náhodou přijel šerif, co po něm pátrá, zjistí, že má vystaráno,“ řekl Augustus.

Sehnali Wilbargerovy koně a vypřáhli muly z vozíku. Augustus chtěl odvézt taky bílé králíky, ale nevěděli, kam s klecí. Nakonec strčil Deets dva králíky do svých sedlových brašen a Augustus vzal k sobě druhé dva. Vyzkoušel taky zázračné léky a pár flaštiček vzal s sebou.

„Co si myslíš, od čeho to pomáhá, Gusi?“ zeptal se Vočko.

„Od střídmosti, pokud si lokneš jaksepatří,“ řekl Augustus. „Hádám, že je to jenom kořalka a sirup.“

Povoz sám byl chatrný, takže se ho rozhodli nechat, kde byl. Call ulomil zadní sklopnou desku a udělal z ní pomník na Jakův hrob, ve světle starochovy lucerny vyškrabal do prkna zavírákem Jakovo jméno. Potom desku zarazil do sypké hlíny tupým koncem kladiva, které taky našli ve voze. Augustus odklusal a přivedl Callovu klisnu.

„Dělat rameno spravedlnosti mě už nebaví, co ty na to?“ podotkl.

„Škoda že si neuměl vybrat společníky,“ řekl Call. „Draze za to zaplatil.“

„Život si s námi divně hraje,“ řekl Gus. „Kdyby tě nebyl přemluvil k téhle cestě, nebyli bychom ho dnes museli pověsit. Medil by si v Osamělé Holubici a hrál karty s Wanzem.“

„Jenže právě karban byl jeho zkáza,“ řekl Call. „Pokerem to začalo.“

Deets a Vočko a Newt hnali stádečko koní. Newt vedl koně, kterého mu Jake věnoval. Nevěděl, zda by nebylo neslušné sednout si na něj tak brzy po Jakově smrti.

„Klidně jeď na tom mimochodníku,“ řekl Deets. „Pan Jake si to přál.“

„Co mám dělat s jeho sedlem?“ zeptal se Newt. „O sedle nic neříkal.“

„Je daleko lepší než ta tvoje stará rozporka,“ řekl Vočko. „Jen si ho vem – Jake už ho nebude potřebovat.“

„A vy taky ne?“ zeptal se Newt. Byl na rozpacích, poněvadž Jake se o sedle nezmínil.

„Ale jdi,“ řekl Deets. „Sedlo patří ke koni, to dá rozum.“

Nejistě a trochu zdráhavě si Newt přesedl. Třmeny byly na něho dlouhé, ale Deets sesedl a rychle mu je upravil. Když doplétal řemínky, Call a Augustus je předjeli. Deets vzal Newtova koně za uzdu a zahnal ho i se sedlem do stáda. Nikdo k tomu nic nepodotkl.

Hnali Wilbargerovy koně na západ temnou prérií směrem, kde měl být dobytek. Na špici byl kapitán Call, Augustus a Deets jeli po stranách a Vočko a Newt uzavírali voj. Newt musel uznat, že Jakův kůň má měkký krok, ale i tak ho mrzelo, že si přesedl moc brzy. Připadalo mu špatné těšit se z Jakova koně a pěkného sedla po tom, co se stalo. Ale byl unavený, tak unavený, že mu ani smutek dlouho nevydržel. Brzy mu klesla hlava na prsa a houpal se v sedle mimochodníka v hlubokém spánku. Vočko si toho všiml a přiklusal těsně k němu, aby stačil utrmáceného chlapce chytit, kdyby začal padat.

Kapitola 75

Klára dojila klisnu, když se do ohrad přihnala Sally, její starší dcera.

„Někdo sem jede, mami,“ zvolala s tváří zářící vzrušením. Sally byla desetiletá a společenská – milovala návštěvy.

Mladá klisna porodila předčasně a hříbě bylo příliš slabé, aby vstalo, proto také Klára dojila. Hříbě bude sát mléko z hadříku; Klára byla odhodlaná ho zachránit, pokud to půjde. Když Sally přiběhla, klisna sebou trhla a Klára si stříkla pramínek mléka na předloktí.

„Neříkala jsem ti, že ke koním se chodí?“ řekla Klára. Vstala a otřela mléko, které jí teklo po lokti.

„Promiň, mami,“ řekla Sally, spíš vzrušená než kajícná. „Koukni, jede sem nějaký vůz.“

Pak vyběhla z domu Betsey, teprve sedmiletá, hnědé vlasy jí vlály, a hnala se dolů k ohradám. Betsey milovala společnost stejně jako sestra.

„Kdo to sem jede?“ ptala se.

Vůz přijížděl podél řeky Platte ze západu a bylo ho sotva vidět.

„Myslím, děvčata, že jste měly stloukat máslo,“ krotila je Klára. „Vypadá to, že nemáte na práci nic než vyhlížet z okna.“

Samozřejmě jim to nemohla mít za zlé, společnost pro ně byla vzácná. Bydleli dvacet mil za městem, a to město ještě nestálo za nic. Pokud se do Ogallaly dostaly, bylo to obvykle do kostela, ale jezdívali tam jen zřídka. Jejich hosté byli většinou zájemci o koně, kteří jednali s Bobem, jejím mužem; od Bobovy nehody se u nich téměř nikdo neukázal. Ačkoli měli koní pořád stejně, vlastně víc než dřív – Klára se v koních vyznala daleko líp než Bob – přece jen málo mužů bylo ochotno jednat se ženou, a Klára zase nebyla ochotná smlouvat. Když udala cenu, myslela to vážně, ale muže to obyčejně nadzvedlo, takže z koupi sešlo.

„Nejspíš jsou to jen lovci bizonů,“ řekla Klára, jak sledovala vzdálený povoz plazící se po hnědé pláni. „Moc se od nich, děvčata, nenaučíte, leda tak plivat tabák.“

„To bysem nechtěla,“ řekla Betsey.

„Snad bych, ne bysem,“ opravila ji Sally. „Myslela jsem, že bizoni jsou všichni mrtví – jak to, že je pořád loví?“

„Protože se lidi pomalu učí, zrovna jako tvá sestra,“ řekla Klára a usmála se na Betsey, aby zmírnila kritiku.

„Nepozveš je na noc?“ zeptala se Sally. „Mám zabít slepici?“

„Zatím ne, třeba nebudou mít náladu se zastavit,“ řekla Klára. „Mimoto se na slepicích neshodneme. Mohla bys zabít nějakou, kterou mám ráda.“

„Ale mami, vždyť jsou přece k jídlu,“ namítla Sally.

„Kdepak. Chovám ty slepice, aby si se mnou povídaly, když se cítím osamělá,“ řekla Klára. „Jím jen ty, se kterými není řeč.“

Betsey nakrabatila nosík, pobavena vysvětlením. „Ale mami,“ řekla, „slepice přece nemluví.“

„Mluví,“ řekla Klára. „Ty jen nerozumíš slepičí řeči. Já jsem sama stará slepice a dává mi to dobrý smysl.“

„Ty nejsi stará, mami,“ řekla Sally.

„Ten povoz sem nedojede dřív než za hodinu,“ řekla Klára. „Jděte se podívat na tátu. Horečka mu odpoledne vždycky stoupá. Otřete mu tvář mokrým plátýnkem.“

Dívky se na ni mlčky dívaly. Hrozily se návštěv u nemocného. Obě byly modrooké po Bobovi, ale vlasy měly po ní a postavu zrovna tak, včetně sukovatých kolenou. Boba kopl do hlavy mustang, kterého chtěl mermomocí zkrotit, ačkoli ho od toho zrazovala. Viděla, jak se to událo – kobyla stála pevně uvázaná u sloupku a on se k ní na vteřinu otočil zády. Klisna se vymrštila jako had a ohnala se předníma nohama. Bob se zrovna shýbal pro druhé lano a kopyto ho zasáhlo těsně nad uchem. Prasknutí třesklo jako výstřel. Kobyla do něj kopla ještě třikrát nebo čtyřikrát, než ho Klára stačila odtáhnout, ale už to nebyly rány životu nebezpečné. Ten úder za ucho ho skoro zabil. Čekala, že umře, tak jistě, že už mu dala vykopat hrob na pahorku, kde byli pochovaní už jejich tři synové: Jeff, Johnny a Jim. Od jejich smrti se Klářino srdce proměnilo v kámen, neboť jedině kámen je s to takové ztráty přestát bez úhony.

Bob však nezemřel – ani se neuzdravil. Oči měl otevřené, ale nemohl ani mluvit, ani se hýbat. Mohl polykat polévku, měl-li hlavu správně nakloněnou, a právě kuřecí vývar ho držel naživu celé ty tři měsíce od nehody. Jen ležel a zíral vzhůru velkýma modrýma očima, občas horečnatý, ale většinou tichý, jako by byl mrtvý. Byl to mohutný muž, více než dvě stě liber váhy, a žádalo si veškerou její sílu, když ho měla každý den obracet a mýt – měchýř a střeva už neměl pod kontrolou. Den co den Klára sundávala zmazané ložní prádlo a cpala je do necek, které předem naplnila vodou z cisterny. Nikdy nedovolila děvčatům, aby se dívaly nebo jí pomáhaly, předpokládala, že Bob jednoho dne zemře, a pokud to bude v jejích silách, snažila se zabránit, aby k němu jeho dcery cítily odpor. Pouze jednou za den je posílala omýt mu tvář, protože doufala, že pohled na ně ho vyvede z letargie.

„A umře táta?“ ptala se často Betsey. Byl jí teprve rok, když Johnny, její poslední bratr, umřel, a nepamatovala si žádnou smrt, jen na ni byla zvědavá.

„Nevím, Betsey,“ říkala Klára. „Vůbec nevím. Snad ne.“

„A to už nikdy nebude mluvit?“ ptala se Sally. „Oči má otevřené, proč nemůže mluvit?“

„Dostal ránu do hlavy,“ odpovídala Klára. „Utrpěl vnitřní zranění. Možná že se zotaví, budeme-li se o něj starat, a pak bude mluvit jako dřív.“

„Myslíš, že slyší piano, když hraju?“ ptala se Betsey.

„Teď mu běžte ochladit tvář, ano? Nevím, jestli něco slyší,“ řekla. Bála se, že se rozpláče, a nechtěla, aby to dívky viděly. Piano, kvůli kterému se s Bobem hádala dva roky, dorazilo týden před tím neštěstím. Bylo to její vítězství, ale vítězství smutné. Objednala nástroj až v St. Louis; když ho doručili, byl příšerně rozladěný, ale jeden Francouz, který hrál ve městě v jednom saloonu, jí ho za pět dolarů zase naladil. Dobře tušila, že muzikant pracuje v bordelu, nicméně ho angažovala, aby za štědrou mzdu dvou dolarů každý týden dojížděl a dával dívkám hodiny.

Francouz se jmenoval Jules. Ve skutečnosti to byl Kanaďan, který vykupoval kožešiny na horním toku Červené a přišel na mizinu vinou epidemie neštovic mezi tamními kmeny. Připutoval přes Dakotu do Ogallaly a živil se hrou na klavír. Jezdil k nim rád, říkal, že mu děvčata připomínají sestřenky, s kterými si kdysi hrával v babiččině domě v Montrealu. Na hodiny přijížděl ve fraku a s navoskovaným knírem. Sestry ho pokládaly za nejuhlazenějšího muže, jakého kdy viděly, a měly pravdu.

Piano koupila Klára z vlastního, z peněz, které stržila před lety v Texasu prodejem živnosti svých rodičů. Nikdy nedovolila Bobovi na ně sáhnout – další zdroj rodinných rozbrojů. Chtěla je ušetřit pro děti, aby je mohla poslat do školy, aby nemusily prožít celé mládí na takové drsné samotě. Poprvé těch peněz použila před třemi lety na stavbu patrového hrázděného domu, který si pořídili po patnácti letech strávených v drnovém obydlí, které pro ni Bob zbudoval ve svahu řeky Platte. Klára tu zemljanku odjakživa nenáviděla – nenáviděla hlínu, která se jí věčně sypala na čisté povlaky. Kvůli tomu prachu její prvorozený – Jim – kašlal od narození a nedožil se ani roku. Den co den chodila Klára k řece a myla si vlasy v ledové vodě Platte, a přece večer, když se podrbala ve vlasech, měla za nehty hlínu, která do nich zase napadala. Z nějakého důvodu se ze stropu sypala hlína na její postel, ať ji postavila kamkoli. Udělala si nad ložem nebesa z mušelínu a posléze z režného plátna, ale nikdy to na dlouho nepomohlo. Prach vždycky pronikl skrz. Zdálo se jí, že všechny své děti počala v mračnech prachu, prachu, který stoupal z prostěradel, nebo se snášel ze stropu. Na stropě se s oblibou zdržovaly stonožky, škvoři a jiná havěť, šplhali po stěnách a padali jí do hrnců a pánví nebo do truhel, kde chovala své šatstvo.

„To bych radši žila v týpí jako Indiáni,“ tvrdila Bobovi častokrát. „Bylo by to čistší bydlení. Takové týpí můžeš spálit, když se zašpiní.“

Podobné nápady pohoršovaly Boba, který nábožně lpěl na všech konvencích. Nemohl uvěřit, že má za manželku ženu, která by radši žila jako Indiáni. Pracoval do úpadu, aby jí zajistil důstojnou existenci, a ona říkala takové věci, a ke všemu to myslela vážně. A paličatě schraňovala své peníze – rok za rokem – prý na vzdělání dětí, i když jim všichni tři chlapci umřeli mnohem dřív, než vyrostli natolik, aby je mohli někam poslat. Ti poslední dva žili dost dlouho, aby je Klára stačila naučit číst. Sama jim pak předčítala Scottova Ivanhoea tu zimu, co bylo Jeffovi sedm a Johnnymu šest let. Příští zimu pak oba chlapci měsíc po sobě umřeli na zápal plic. Byla to strašná zima, půda promrzla do hloubky, takže se ani nedal vykopat hrob. Museli chlapce zamotat do vozové plachty a uložit v kůlně na dříví, než zima povolila. Kolikrát se Bob vrátil z předávky koní armádě, která byla jeho hlavním zákazníkem, a našel Kláru sedět v ledové kůlně u ztuhlých tělíček, slzy přimrzlé na tváři tak pevně, že musel ohřát vodu a omýt jí led z obličeje. Marně jí vysvětloval, že to nesmí dělat – venku je pod nulou a kolem Platte sviští severák. Co kdyby v té kůlně zmrzla? Kéž by, myslela si Klára, aspoň bych byla s nimi.

Ale nezmrzla a Jeff a Johnny byli zakopáni vedle Jima a jí zbyly dcery, které v životě nezastonaly. Pečovala o ně, ale předsevzala si, že už víckrát k nikomu nepřilne tak, aby jí osud znovu mohl vydat napospas takovému hoři. Ale Bob se pořád nemohl smířit se svou smůlou, prahl po statném synovi, a ještě spíš synech, ve kterých by měl oporu a pomocníky.

A přece svým nemluvným způsobem dívky miloval. Dával svou lásku najevo většinou neohrabaně, neboť měl obavu z jejich jemnosti. Neustále jim domlouval, aby dbaly na své zdraví, a snažil se je teple oblékat. Z jejich bezstarostnosti se mu téměř zastavovalo srdce: byly schopné vyběhnout bosé do sněhu, když se jim zachtělo. Bál se o ně a bál se, jak by zapůsobilo na jeho ženu, kdyby některá z nich zemřela. Sám lhostejný k počasí, bál se zimy z obavy, že mu zima vezme zbytek rodiny. Ale dívky se ukázaly stejně silné jako jejich matka, zatímco chlapci byli slabí všichni tři. Bobovi to nedávalo smysl a doufal, že jestli se jim přece jen narodí ještě jednou kluk, stane se tím vytouženým pomocníkem.

Jediná pracovní síla, kterou měli, byl starý mexický kovboj jménem Cholo. Stařík byl navzdory svému věku houževnatý a silný a zůstával hlavně z oddanosti ke Kláře. To Cholo, a ne manžel naučil Kláru milovat koně a rozumět jim. To Cholo jí okamžitě řekl, že její manžel nikdy nezkrotí tu divokou kobylu; domlouval jí, aby přesvědčila Boba, aby prodal klisnu nezkrocenou, anebo ji pustil. I když se Bob zabýval koňmi od mládí, neuměl to s nimi. Když neposlouchali, bil je. Klára se často pobouřeně odvrátila, když viděla, jak manžel bije koně, protože věděla, že selhal on, ne kůň – ať už ten výprask vyprovokovalo cokoli. Když se mu vzepřel kůň, neuměl se Bob opanovat.

K ní se choval jinak. Nikdy na ni nepozvedl ruku, i když ho často a krutě dráždila. Snad proto, že nikdy nedoufal, že si ho vezme, a nikdy docela nepochopil, proč to udělala. Stín Augusta McCrae visel nad jejich námluvami; Bob nikdy nepřišel na to, proč si vybrala jeho místo toho slavného hraničáře nebo místo kteréhokoli jiného muže, kterého mohla mít. Zamlada byla nejžádanější dívkou v Texasu, a přece si vzala jeho a následovala ho do Nebrasky a zůstala a pracovala po jeho boku. Byla to tvrdá zem pro ženy, a Bob to věděl. Ženy tu přicházely o život, o rozum nebo o trpělivost. Manželka jejich nejbližšího souseda, Maude Jonesová, se jednoho rána zastřelila a napsala na papírek jen: „Už mám toho větru dost.“ Maude měla muže a čtyři děti, a přece se zabila. Klára vzala k sobě na čas její děti, než si pro ně přijeli prarodiče z Missouri. Len Jones, Maudin manžel, brzy propil majetek. Jednu noc pak opilý spadl z vozu a zmrzl ani ne dvě stě sáhů od hospody.

Klára žila a zůstávala, i když mívala v šedých očích pohled, který Boba děsil, kdykoli ho uviděl. Nevěděl, co ten pohled doopravdy znamená, ale pro něj značil, že by ho Klára mohla opustit, kdyby ji zklamal. V prvních letech po příchodu do Nebrasky měl ve zvyku pít. Ogallala byla tehdy sotva městem: sousedů bylo málo a zábava téměř žádná. Z Indiánů šla ještě hrůza, i když se nezdálo, že se jich Klára bojí. Pokud měli společnost, byli to obvykle vojáci – vojáci pili a on taky. Kláře se to nelíbilo. Jednu noc se pořádně opil, a když ráno vstal, měla v očích ten pohled. Udělala mu snídani, ale pak se na něj chladně podívala a pohrozila: „Chci, abys přestal pít,“ řekla. „Tento týden jsi už byl opilý třikrát. Nenechám si tu padat špínu do vlasů kvůli nějakému pijanovi.“

Víckrát mu už hrozit nemusela. Bob se celý den trápil, díval se na pusté pláně a uvažoval, co by si počal bez ní. Už se víckrát pálenky netknul. Džbánek, který zrovna načal, stál pak léta v kredenci, až nakonec Klára smíchala alkohol s melasou a používala ho jako lék proti kašli.

Vzácně se hádali, většinou kvůli penězům. Klára byla dobrá manželka a pracovala tvrdě, nikdy neudělala nic nevhodného nebo nesprávného, a přesto Bob nelibě nesl, že si ty texaské peníze nechala pro sebe. Nedala je z ruky a nedovolila mu je použít, i když byli sebechudší. Neutrácela: Klára si nekupovala nic až na knihy, které si objednávala na dobírku, a časopisy, které si předplácela. Ty peníze schovává pro děti, říkala – ale Bob si nebyl jistý, jestli je nešetří, aby měla prostředky k odchodu, kdyby se jí zachtělo. Věděl, že je to bláhovost – kdyby se Klára rozhodla odejít, odešla by – peníze nepeníze –, ale nemohl se té obavy zbavit. Nejradši by z nich byla nedala nic ani na dům, který si tak přála, a to museli dopravovat stavební dřevo ze vzdálenosti dvě stě mil. Samozřejmě obchod koňmi prosperoval, hlavně zásluhou armádních dodávek, a Bob si mohl dovolit postavit jí dům. Přesto i nadále její peníze trpce nesl. Říkala, že je schovává na vzdělání děvčat, a přece s nimi někdy naložila vskutku nečekaně. Například minulou zimu koupila Cholovi buvolí kožich, nad čímž zůstával Bobovi rozum stát. Jakživ neslyšel, že by vdaná žena darovala mexickému kovbojovi drahý kožich. A pak to piano. To si taky objednala, i když stálo dvě stě dolarů a k tomu ještě dalších čtyřicet za dopravu. Ovšem musel uznat, že mu lahodí pohled na to, jak dcerky sedí u klavíru a vyťukávají nějakou písničku. A buvolí kožich zachránil Cholovi život, když uvízl v dubnovém blizzardu na Zasmušilé řece. Klára si prosadila svou a často se ukázalo, že měla pravdu – nicméně Bob stále víc cítil, že jde po jiné cestě než on. Nezanedbávala ho v ničem, nač by se dalo poukázat, dcery ho milovaly, a přece se často cítil z rodinného kruhu vyhoštěn. Nikdy se o tom Kláře nezmínil – nebyl na mluvení a zřídkakdy něco řekl, pokud nebyl tázán nebo pokud nešlo o obchod. Při pohledu na svou ženu se cítil osamělý.

Klára jako by to vycítila, snažila se být pak k němu obzvlášť milá nebo ho rozesmát vyprávěním o něčem, co děvčata provedla – a přece se cítil sám dokonce i v posteli.

Teď ležel Bob v posteli den po dni a upíral oči do prázdna. Přestěhovali mu postel k oknu, aby cítil letní větřík nebo viděl své koně na pastvě nebo kroužící jestřáby na nebi. Ale Bob nepohnul hlavou a nikdo nevěděl, zdali cítí vánek. Klára spala teď na polním lůžku. V patře byl krytý balkón a tam si za teplých nocí kavalec stěhovala. Často byla vzhůru, napínala sluch a čekala, že se Bob probere a zavolá ji. Ale pokud se čeho dočkala, nebyl to Bobův hlas, nýbrž pach jeho stolice. Ale byla ráda, když k tomu došlo v noci, poněvadž ho mohla dát do pořádku, aniž to dívky viděly.

Když to tak trvalo měsíc, měla dojem, že s těmi páchnoucími prostěradly vynáší kus po kousku i Boba: silně zhubl a vůčihledě se ztrácel. Mohutné tělo, které lehávalo vedle ní tolik nocí, které ji v mrazech hřálo, které ji tolikrát krylo a dalo jí pět dětí, se teď pozvolna proměňovalo v lejno, a ona proti tomu byla bezmocná. Doktoři v Ogallale jí řekli, že Bob má proraženou lebeční kost a na tuhle kost žádná dlaha neplatí; nejspíš zemře. A přece nebyl mrtvý. Často, když mu teplou vodou omývala potřísněná bedra a stehna, živý klacík mezi jeho nohama se zvedl a zbytněl, jako by na něj roztříštěná lebka neplatila. Klára při tom pohledu plakala – znamenalo to pro ni, že Bob stále doufá v chlapce. Nemohl mluvit ani se pohnout, a nejspíš už žádného koně neuhodí, ale stále si přál syna. Ten klacík jí to zvěstoval noc co noc, když přicházela k loži už jen umýt výkaly umírajícího těla.

Poněvadž začínal být na zádech a na hýždích ošklivě proleželý, zvykla si ho obracet na bok a přidržovat nějaký čas v té poloze. Bála se ho převrátit na břicho, aby se nezadusil, ale držela ho tak třeba hodinu a chvilkami při tom i dřímala. Pak ho zase překulila na záda, přikryla a vrátila se na svůj kavalec a kolikrát probděla polovinu noci; pohlížela suchýma očima na prérii a bylo jí hořce smutno nad během věcí. Na prahu smrti, s žebry den po dni patrnějšími, si Bob ještě přál syna. Dokázala bych to, myslela si – uzdravil by se, kdybych to udělala? Dokázala bych to všechno vydržet ještě jednou: těhotenství, strach z porodu, do krve rozpraskané prsní bradavky, úzkost o děcko – a kdoví, snad by to byl chlapec. Třebaže porodila pět dětí, cítila se za těch nočních úvah někdy jako neplodná. Měla pocit, že nedbá na manželovo poslední přání – že při troše velkodušnosti by to podstoupila. Jak tam může ležet noc za nocí a nedbat na tu němou žádost umírajícího, nesplnit prosbu muže, který k ní byl vždycky svým neobratným způsobem hodný. Umírající Bob po ní stále chtěl malého Boba. Někdy si za těch dlouhých nocí říkala, že musí být blázen, když si může myslet takové věci tímhle způsobem. A přece se začala bát, když k němu měla v noci jít. Přimět se k tomu jí přišlo tak zatěžko jako ještě nic během jejich manželství. Bylo to tak těžké, že si chvílemi přála, aby Bob radši umřel, když už se nemůže uzdravit. Pravda byla, že už nechtěla žádné další dítě, a chlapce zejména. Něco jí říkalo, že děvčata vychová, ale když šlo o chlapce, nevěřila si. Příliš dobře si pamatovala mrazivou hrůzu a nepolevující trýzeň, kterou cítila, když poslouchala, jak se Jim prokašlává k smrti. Pamatovala si, jak bezmocně nenáviděla horečky, které jí vzaly Jeffa a Jima. Už nikdy, myslela si – tím nechci znovu projít, ani kvůli tobě ne, Bobe. Nejživější vzpomínka v jejím nitru byla vzpomínka na strach, který ji drásal, když po jejích dětech sahala smrt. Pamatovala si kašel, přerývaný dech. Nic takového nechtěla už víckrát bezmocně poslouchat.

Mimoto nebyl Bob opravdu živý ani v tu chvíli – v očích mu nikdy nezasvitlo. Že polykal polévku, kterou ho krmila, byl jen reflex nezávislý na jeho vědomí. Že jeho úd ožíval, když ho myla, to taky byl jen reflex, necudný žert, který s nimi život hrál. Nebudilo to v ní něhu, pouze pocit hnusu nad krutosti osudu. Jako by si z ní tropil smích, jako by jí chtěl dát pocítit, že Bobovi něco dluží, ačkoli se dalo nesnadno říci co. Vdala se za něho, provázela ho, živila ho, pracovala po jeho boku, rodila mu děti – a přece kdykoli mu převlékala postel, měla pocit, že v sobě tají kus sobectví, které nikdy nepřekonala. Něco si nechala pro sebe – s ohledem na to všechno, co pro něho udělala, bylo těžko určit, co vlastně. Nicméně si toho byla vědoma, ať už právem nebo ne, a probděla na lůžku polovinu noci, napjatá jako struna výčitkami.

Ráno pak ležela zabalená v prošívané dece, dokud ji neprobudila vůně Cholovy kávy. Navykla si spoléhat s kávou na Chola, hlavně proto, že ji uměl uvařit líp než ona. Hověla si v teploučku a pozorovala, jak nad Platte plují mlhy, dokud po špičkách nedorazila jedna či obě dcery. Chodily vždycky po špičkách, jako by mohly probudit otce, třebaže měl oči otevřené jako vždycky.

„Co to, že nejsi ještě vzhůru, mami?“ říkala Sally. „My už jsme dávno vstaly.“

„Mám sebrat vajíčka?“ ptala se Betsey. Byla to její oblíbená práce, ale radši ji prováděla za matčiny asistence – na ni si některé slepice troufaly a klovaly ji, když jim chtěla vzít vejce, kdežto Kláru by žádná nezobla.

„To radši seberu já vás,“ řekla Klára a strhla k sobě do postele obě děvčata.

Se sluncem zaplavujícím širou pláň a s oběma dcerami u sebe už se necítila tak špatná, jako když byla v noci sama.

„Nebudeš už vstávat?“ ptala se Sally. Měla v sobě víc z otce než Betsey a trochu jí vadilo, že si matka hoví v posteli, když už je den. Nezdálo se jí to tak docela správné – aspoň otec proti tomu často brojil.

„Ale, no tak,“ říkala Klára. „Slunce vyšlo před pěti minutami.“

Říkala si, že třeba zrovna tohle byla ta tajná výhrada – nikdy si nezvykla vstávat brzo, vzdor dlouhému tréninku. Vstávala, jak se slušelo, a vařila snídani pro Boba a případnou chasu, ale nebyla úplně při sobě a snídaně nepřicházela na stůl v takovém pořádku, jak Bob očekával. Oddechla si vždycky, když byl někde pryč za obchodem a ona mohla dlouho spát nebo jen ležet v posteli a přemýšlet a číst si časopisy, které si objednávala z New Yorku nebo z Anglie.

Dámské časopisy otiskovaly povídky a výňatky románů, ve kterých vystupovaly ženy žijící životem tak odlišným, že mohly stejně dobře žít na jiné planetě. Měla radši hrdinky Thackerayovy než Dickensovy, a nejradši ty od George Eliotové – škoda že pošta chodila tak zřídka. Někdy musela čekat dva či tři měsíce na svůj Blackwoods v napětí, co se stane s postavami v příbězích. Když četla povídky od všech těch žen, nejen George Eliotové, ale i paní Goreové a paní Gaskellové a Charlotty Yongeové, občas zatoužila dělat totéž co ony – psát povídky. Ale tyhle ženy žily ve městech a měly mnoho přátel a příbuzných v sousedství.

Při pohledu z okna na pustou planinu se jí zmocňovala malomyslnost a pocit, že i kdyby měla čas a schopnost psát, neměla by o čem. Od smrti Maude Jonesové potkala jinou ženu jen zřídka a příbuzné neměla, leda manžela a děti. Ještě měla tetu v Cincinnati, ale s tou si vyměnila tak nanejvýš dva dopisy ročně. Kdyby přece jen začala psát, musela by si vybrat za hrdiny koně nebo slepice; muži, kteří se u nich občas vyskytli, nebyli podle ní dost zajímaví pro knihu. Žádný z nich se nezmohl na konverzaci, jakou vedli muži v anglických románech.

Občas zatoužila promluvit si s člověkem, který píše povídky, jaké se tisknou v časopisech. Bavilo ji přemýšlet o tom, jak se to asi dělá. Používají jako podklad lidi, které znají, anebo si své postavy vymýšlejí? Jednou si dokonce objednala stoh bílého papíru s představou, že to snad přece jen zkusí, i když nevěděla, jak do toho. Ale to bylo v těch nadějných letech, než chlapci umřeli. Pro nával práce si nikdy nesedla a nezkusila to doopravdy, a pak chlapci umřeli a její city se změnily. Kdysi v ní pohled na ten stoh papíru budil naději, ale po jejich smrti ji ta naděje přestala hřát. Ten stoh papíru se pro ni stal jen další výčitkou, důkazem svévole, jaké se oddávala. Jednou celou tu hraničku spálila a třásla se při tom žalem a zlostí, jako by za jejich smrt mohl ten papír, a ne počasí. Na čas přestala číst i časopisy. Příběhy v nich jí připadaly odporné: jak se mohou lidi bavit na plesech a na večírcích, když někomu umřely děti a musily být zakopány?

Ale přešly roky, a Klára se vrátila k povídkám a časopisům. Ráda četla nahlas a jen co děvčata trochu povyrostla, předčítala jim úryvky z nich. Bob si na to zvlášť nepotrpěl, ale toleroval to. Žádná z žen, které znal, myslel si, tolik nečte: z toho nejspíš pramení i některé jiné její libůstky, jako například ta péče o vlasy, které si denně myla a věčně kartáčovala. Pro něho to bylo mrhání časem. Vlasy jsou jen vlasy.

Když Klára pozorovala vůz, který dívky spatřily, uviděla, jak přijíždí Cholo se dvěma březími klisnami. Cholo si taky všiml povozu a dostavil se, aby ji chránil. Byl to bedlivý starý muž, Kláře věrně oddaný, i když mu byla hádankou. Lekala ho její smělost. Věděla, že se člověk musí mít na pozoru před nebezpečnými koňmi, ale nebezpeční lidé jí strach nenaháněli. Smála se jeho varování. Nebála se ani Indiánů, i když jí ukázal jizvy po jejich šípech.

Teď zavřel klisny do ohrady a přispěchal tryskem, aby se ujistil, že jí nikdo z povozu neohrozí. Měli v sedlárně pušku, ale Klára ji užívala jen na hady, a to ještě jen proto, že jí kradli vejce. Občas se jí zdálo, že má se slepicemi víc starostí než užitku, protože je musela neustále chránit před kojoty, skunky, jezevci i jestřáby a orly.

„Vidím jen dva muže, Cholo,“ řekla Klára, jak sledovala povoz.

„Dva muži je až moc, jestli to jsou lotři,“ řekl Cholo.

„Lotři by měli lepší potah,“ soudila Klára. „Našel jsi nějaká hříbata?“ Cholo potřásl hlavou. Měl bílé vlasy – Klára se od něj nikdy nedozvěděla jeho věk, ale myslela si, že mu bude alespoň pětasedmdesát, možná i osmdesát. Za nocí u ohně, když byla práce hotová, Cholo splétal lariaty z koňských žíní. Klára ráda sledovala jeho prsty při práci. Když kůň padl nebo musel být zabit, Cholo si vždycky schoval jeho hřívu a ocas na svoje lasa. Uměl je také dělat z kůží a jednou pro ni upletl jedno z jelenice, i když neuměla lasovat. Boba ten dárek zarazil – „Klára nechytí ani kůl,“ řekl – ale Klára nebyla vůbec zaražená. Velmi ji to potěšilo. Byl to krásný dárek.

Cholo měl vybrané způsoby. Věděla, že si ji cení, jako ona si cenila jeho. To byl ten rok, kdy mu koupila kabát. Někdy, když četla své časopisy a vzhlédla a viděla Chola plést laso, představovala si, že jestli někdy zkusí napsat povídku, napíše ji o něm. Bude to povídka velice odlišná od těch, které čítala v anglických časopisech. Cholo se sotva podobal britskému džentlemenovi, ale když Bobovu neschopnost srovnávala s jeho laskavostí a dovedností s koňmi, mocně si ho zatoužila získat a udržet. Mluvil málo, což by znamenalo problém, kdyby ho chtěla vpravit do povídky – jelikož v povídkách, které četla, vedli lidé mnoho řečí. Jako dítě unesli Chola Komančové, kmen ho předával kmeni, až se dostal na sever, a konečně při jedné přestřelce uprchl. Ačkoli byl starý a prožil život mezi Indiány a bělochy, pořád mluvil nejradši španělsky. Klára si něco pamatovala z mladých let z Texasu a snažila se s ním mluvit. Při zvuku španělštiny se mu vrásčitá tvář rozzářila. Klára ho přemluvila, aby učil děvčata. Cholo neuměl číst, ale byl dobrým učitelem. Měl děvčata rád a bral je na vyjížďky, ukazoval jim věci a pojmenovával je španělsky.

Brzy stříhaly všechny klisny v ohradě ušima a vyhlížely blížící se vůz. Vedle vozu jel mohutný muž v kožichu těžším než Cholův kabát na hnědáčkovi, který vypadal, že užuž padne, bude-li muset ještě dál. Na kozlíku seděl šeredně zjizvený chlápek a vedle něho žena s břichem na rozsypání. Všichni tři vypadali tak vyčerpaní dlouhou cestou, že neožili ani při pohledu na lidi. Ve voze bylo navršeno pár buvolích kůží. Cholo si pečlivě poutníky prohlížel, ale nepřipadali mu nebezpeční. Žena přitáhla opratě a podívala se na ně jako omámená.

„Jsme už v Nebrasce?“ zeptala se.

„Ano,“ řekla Klára. „Do města máte ještě skoro dvacet mil. Nezastavíte se a neoddychnete si?“

„Znáte Dee Boota?“ hlesla ta žena. „Hledám ho.“

„Si, pistolero,“ řekl tiše Cholo. Nakupovat jezdil většinou on a znal v Ogallale téměř každého.

Elmira zaslechla to slovo a věděla, co znamená, ale nestarala se, jak kdo Deea nazývá. Byl blízko, a to bylo hlavní. Byl-li Dee blízko, znamenalo to, že se konečně octla v přístavu: brzy se zbaví Luka i Zweye a nebude se celé dny kodrcat na kozlíku ani celé noci děsit, že na poslední chvíli narazí na Indiány.

„Slezte, alespoň dejte pít zvířatům,“ vybídla je Klára. „Jste vítáni i na noc, chcete-li. Do města můžete jet až zítra. Řekla bych, že si všichni potřebujete odpočinout.“

„Co to je za město?“ zeptal se Luke, když pomalu slézal z kozlíku. Před pár dny si vyvrtl nohu, když se snažil nadběhnout antilopu, aby měl lepší mušku, a teď se sotva belhal.

Elmira se nechtěla zastavit, i když slyšela, že zbývá ještě víc než půl dne do Ogallaly, ale Zwey už sesedl a vypřáhl muly. Kéž bych už byla u Deea, myslela si – ale pak si řekla, že na jednom dni nesejde. Pomalu sestoupila z kozlíku.

„Pojďte do domu, pošlu děvčata pro vodu,“ zvala je Klára. „Máte za sebou asi dlouhou cestu.“

„Z Arkansasu,“ řekla Elmira. Dům se nezdál moc daleko, ale jako by jí tančil před očima, jak šli k němu.

„Propána, to je dálka,“ zvolala Klára. „Já pocházím z Texasu.“ Pak se obrátila a viděla, že žena sedí na zemi. Než jí mohla Klára pomoci, svalila se na záda na cestu, která vedla z domu ke stodole.

Kláru to příliš nepolekalo. Zmohlo ji to, myslela si. Cesta z Arkansasu na takovémhle voze by unavila každého. Ovívala jí tvář, ale nepomohlo to. Cholo viděl, jak žena padá, a běžel k ní, ale ten velikán ji už zvedl jako pírko a nesl do domu.

„Neznám vaše jméno a její také ne,“ řekla Klára.

Velikán se na ni mlčky podíval. Je snad němý? napadlo Kláru. Ale později přišel do domu muž se zjizvenou tváří a řekl, že ne, ten velikán prostě moc nemluví. „Jmenuje se Zwey,“ řekl, „Veliký Zwey. Já jsem Luke. Po cestě jsem si rozbil obličej a teď jsem si ještě vyvrtl nohu, zatraceně. Ona se jmenuje Elmira.“

„Je to milá pana Boota?“ zeptala se Klára. Uložili Elmiru do postele, ale dosud neotevřela oči.

„O tom nic nevím, je vdaná za nějakýho šerifa,“ řekl Luke. Necítil se pod střechou dobře po tolika dnech pod širým nebem, brzy zase vyšel a posadil se vedle Zweye na vůz. Po chvíli vzhlédl a spatřil dvě malý holky, jak na něj koukají z okna. Divil se, kde je asi pán domu, protože ta pohledná žena, s kterou mluvil, sotva bude vdaná za starýho Mexikána.

Večer se jich zeptala, jestli nepůjdou na večeři dovnitř. Zwey nechtěl – příliš se styděl. A tak jim ta žena přinesla večeři ven a snědli ji ve voze.

Dívky byly zklamané. Jen málokdy k nim někdo přišel a rády by si ty muže líp prohlídly.

„Pozvi je dovnitř, mami,“ šeptala Sally. Zvláště ji fascinoval ten se zjizvenou tváří.

„Nemůžu mužům jen tak poroučet,“ řekla Klára. „Mimoto jste lovce bizonů už viděly. A cítily. Tihle nesmrdí o moc jinak než ti ostatní.“

„Jeden z nich je velký,“ řekla Betsey. „Je to manžel té dámy?“

„Nemyslím, a nebuď zvědavá,“ řekla Klára. „Je unavená. Třeba bude zítra hovornější.“

Ale dívky měly uslyšet Elmiřin hlas daleko dřív. Muži sedící ve voze ho také slyšeli – táhlé výkřiky prořezávaly dlouhé hodiny noční prérii.

Klára mohla opět ocenit Chola, který uměl stejně dobře rodit ženy jako klisny. Těžké porody ho neděsily jako většinu mužů a mnoho žen. Ten Elmiřin těžký byl, cesta ji příliš vyčerpala, aby na ten úkol stačila. Mnohokrát za noc omdlela. Klára nemohla dělat nic než jí omývat tvář chladnou vodou z cisterny. Když přišel den, Elmira už ani křičet nemohla. Dělala Kláře starosti; bála se, že rodička vykrvácí.

„Mami, tátovi je špatně, hrozně páchne,“ hlásila Sally, když nahlédla k nemocnému. Dívky spaly dole na slamnících, aby byly dál od výkřiků.

„Jen ho nechte být, já se o něj postarám,“ řekla Klára.

„Ale je mu špatně – hrozně páchne,“ zopakovala Sally. V očích měla strach.

„Je naživu – život nevoní vždycky příjemně,“ řekla Klára. „Běž nám udělat něco k snídani a dones i těm chlapům. Budou mít hlad.“

Za pár minut Elmira zase omdlela.

„Je příliš slabá,“ řekl Cholo.

„Chudinka,“ řekla Klára. „Také bych byla, kdybych přijela z takové dálky. To dítě nepočká, až zesílí.“

„Ne, zabije ji,“ řekl Cholo.

„Tak zachraňme aspoň je,“ řekla Klára a v chmurných myšlenkách radši opustila pokoj. Vyšla z domu s vědrem, aby přinesla vodu pro Boba. Bylo krásné ráno a světlo ohmatávalo i nejzazší konce plání. Klára si všimla té krásy a přišlo jí divné, že ji stále dokáže vnímat, když je tak unavená, a v domě má dva umírající – možná i tři. Jemné světlo prérijních jiter však milovala; křísilo v ní odvahu po celé ty roky, kdy se zdálo, že ji špína a zima a smrt zlomí. Měla radost, když viděla, jak se světlo postupně rozlévá po pláních směrem k Wyomingu. Jako by z toho pohledu čerpala energii a chuť něco dokázat.

Věc, kterou nejvíc toužila dokázat, bylo vypěstovat tu květiny – květiny, které by v tom čirém světle kvetly. Zasadila je, hlízky a semena si objednala z východu. Světlo jim dalo vyrůst a vítr je serval. Vítr nenáviděla víc než prach. S prachem si uměla poradit, stačilo pořádně ráno zamést, ale vítr dorážel neustále. Znovu a znovu se obnovoval, svištěl od severu a bral jí květy, lístek po lístku, až zbyly jen smutné stonky. Klára však nepřestala sázet, schovávala květiny na nejchráněnějších místech, která mohla najít. Vítr je našel i tam, ale občas květy vydržely i několik dní, než byly odvanuty. Byla to bitva, kterou nechtěla vzdát: každou zimu si s děvčaty pročítala katalogy semen a popisovala jim květiny, které jí na jaře vyrostou.

Když se vracela od cisterny, všimla si dvou nemluvných špinavých mužů ve voze, prošla kolem nich bez povšimnutí cestou ke studni.

„Už se to narodilo?“ zeptal se jí Luke.

„Ještě ne,“ řekla Klára. „Je příliš unavená, aby tomu moc pomohla.“

Velikán ji sledoval očima, ale neřekl nic.

„Máte v plotně moc prudký oheň, všechno se vám spálí,“ řekla Klára, když zkontrolovala, jak dívky pokračují se snídaní.

„Ale, mami, vařit umíme,“ řekla Sally. Nejradši matku z kuchyně vystrnadila – to pak mohla po libosti velet mladší sestře.

„Je té ženě moc špatně?“ zeptala se Betsey. „Proč tak ječí?“

„Má těžký úkol,“ řekla Klára. „Nepřipalte tu ovesnou kaši, mám na ni chuť.“

Přinesla vědro do ložnice, vytáhla zpod Boba páchnoucí prostěradlo a umyla ho. Bob jako vždy zíral vzhůru. Obvykle vodu ohřívala, ale dnes neměla čas. V odpověď na tu studenost mu na nohou vyrazila husí kůže. Každý den mu mohutná žebra vystoupla o něco víc. Zapomněla přinést čisté povlečení, mít čisté povlečení byl neustálý problém, a tak ho přikryla dekou a vyšla na verandu. Slyšela, jak Elmira sténá, znovu a znovu. Věděla, že by měla jít pomoci Cholovi, ale nespěchala. Porod může trvat ještě celý den. Všechno na světě buď trvá déle, než by mělo, anebo mizí příliš rychle. Životy jejích synů zhasly jako svíčka, zatímco manžel leží bez hnutí už dva měsíce a pořád není mrtvý. Bylo krušné přizpůsobovat se různým rychlostem života.

Postála chvíli v chládku na verandě, sešla dolů zrovna včas, aby podržela Elmiru a viděla, jak Cholo vytahuje z jejích zakrvácených beder chlapečka.

Dítě vypadalo jako mrtvé a Elmira na pokraji smrti, ale ve skutečnosti to oba přežili. Cholo si držel dítě u obličeje a dýchal na ně, až se nakonec pohnulo a začalo plakat, hláskem o nic silnějším než pištění myši. Elmira omdlela, ale dýchala.

Klára sešla dolů, aby ohřála vodu, a viděla, že dívky odnesly mužům snídani. Teď stály opodál, zatímco muži jedli, aby nebyly připraveny o trochu konverzace, byť jen s lovci bizonů, z nichž jeden nemluví. Zachtělo se jí najednou plakat, že její děti nemají žádné kamarády, takže jim dělá radost postávat kolem dvou zakaboněných chlapů. Ohřála vodu a nechala dívky být. Muži nejspíš brzy odjedou, i když se zdálo, že se Luke s dívkami baví rád. Možná je stejně osamělý jako ony.

Když se vrátila s horkou vodou, Elmira už byla při vědomí, oči doširoka otevřené. Byla bledá, jako bez krve, tváře úplně bezbarvé.

„Je zázrak, že jste dojeli až sem,“ řekla Klára. „Kdyby to na vás přišlo dole na pláních, pochybuji, že byste to přežili.“

Starý Mexičan zabalil chlapečka do osušky a přinesl ho ukázat Elmiře, ale Elmira se na dítě ani nepodívala. Nepromluvila a nepodívala se.

Nechtěla to dítě. Třeba ten fakan umře, myslela si. Dee by ho stejně nechtěl.

Klára viděla, jak žena odvrací oči. Beze slova vzala novorozeně a sešla s ním ven na slunce. Dívky stály u vozu, ačkoli muži už dojedli. Zastínila dítěti oči cípem osušky a nesla je ke skupince.

„Jů, mami,“ zvolala Betsey, která neviděla ještě nikdy novorozeně. „Jak se jmenuje?“

„Ta paní je příliš slabá, aby se starala o jméno,“ řekla Klára. „Každopádně je to chlapec.“

„Štěstí že jsme se sem dostali,“ řekl Luke. „Já ani Zwey bysme vůbec nevěděli, co dělat.“

„Je to štěstí,“ potvrdila Klára.

Veliký Zwey se na dítě chvíli mlčky díval. „Je červené, Luku,“ řekl nakonec. „Bude to Indián.“

Klára se zasmála. „Žádný Indián,“ řekla, „novorozeňata jsou obyčejně červená.“

„Můžu si ho pochovat?“ požádala Sally. „Chovala jsem Betsey a umím to.“

Klára jí podala dítě. Cholo také vyšel z domu a stál na zadní verandě s šálkem kávy.

„Zwey chce do města,“ řekl Luke. „Může už Ellie s námi?“

„Kdepak,“ řekla Klára, „moc zkusila a je zesláblá. Cestování by ji zabilo. Musí si odpočinout alespoň týden. Třeba byste se pro ni mohli vrátit, nebo vám ji přivezeme naší bryčkou, až zesílí.“

Ale Zwey bez ní odmítl odjet. Pamatoval si, že Ellie chtěla do města, a byl rozhodnut na ni počkat. Seděl ve stínu vozu a učil děvčata hrát roztahovačku. Klára na ně občas vyhlédla z horních oken – muž se zdál být neškodný. Luke, který se nudil, odjel s Cholem kontrolovat klisny.

Teprve když Klára přinesla dítě ke kojení, pochopila, že je Elmira nechce. Odvrátila velké oči, když se Klára s dítětem přiblížila. Dítě plakalo hlady.

„Paní, musí se nakrmit,“ řekla Klára. Elmira se nevzpírala, když jí dala dítě k prsu, ale s kojením byly potíže. Zpočátku mléko neteklo – Klára se začala bát, že chlapeček přestane sát a zemře hlady. Nakonec se trochu napil, ale bylo to málo – za hodinu křičel znovu.

Hubené mléko, pomyslela si Klára – není divu, ta žena se zřejmě celé měsíce pořádně nenajedla. Odmítala se podívat na dítě, i když sálo z jejího prsu. Klára musela chlapečka držet a povzbuzovat ho tím, že mu hubičku potírala mlékem.

„Prý jste provdaná za šerifa,“ řekla Klára; myslela si, že by se mohly domluvit. Nejspíš se té ženě příčil především manžel, a o to dítě nestála.

Elmira neodpověděla. Nechtěla mluvit s tou ženou. Měla prsy nalité, až bolely; nevadilo jí, jestli se dítě napije, jen se na ně nechtěla podívat. Chtěla vstát a přimět Zweye, aby ji vzal do města k Deeovi, ale věděla, že to ještě nejde. Nohy měla jako z hadrů, že s nimi mohla na posteli sotva pohnout. Nikdy by se nedostala ze schodů, leda po čtyřech.

Klára se chvíli dívala na Elmiru a zůstala klidná. Nepohoršovala se nad tím, že žena dítě nechce. Sama nechtěla Sally ze strachu, že dítě zase zemře. Ta žena má jistě taky nějaký svízel – jinak by necestovala dlouhé měsíce přes pláně se dvěma lovci bizonů. Třeba před někým utíká nebo někoho hledá nebo prostě jen tak běží – nemělo smysl na ni naléhat, třeba ani sama neví, proč utíká.

Mimoto si Klára pamatovala, jaká slabost na ni padla po Betseyně porodu. Ač poslední, byl to ten nejtěžší z jejích porodů, a když ho měla za sebou, nemohla tři hodiny ani zvednout hlavu. Mluvení působilo obrovskou námahu a Elmira měla za sebou horší chvíle než ona tenkrát. Nejlepší bude nechat ji odpočívat. Až se jí vrátí síla, třeba nebude k dítěti tak odmítavá.

Klára vzala chlapečka dolů a svěřila ho děvčatům, sama vyšla ven a zabila mladou slepici. Veliký Zwey z povozu mlčky sledoval, jak kuřeti hbitě zakroutila krkem, oškubala je a vykuchala.

„Tahle domácnost bude v nejbližší době potřebovat kotle slepičí polévky,“ řekla, když slepičku přinesla do kuchyně. Zbytek starého vývaru ohřála a přinesla Elmiře. Překvapilo ji, že Elmira stojí a dívá se z okna.

„Má ty dobroto, radši si lehněte,“ řekla Klára. „Ztratila jste spoustu krve – musíme vás trochu vykrmit.“

Elmira pasivně poslechla. Dovolila Kláře, aby jí vnutila pár lžic polévky.

„Jak je daleko do města?“ zeptala se.

„Dál než teď zvládnete,“ řekla Klára. „Město vám neuteče. To si nemůžete den dva odpočinout?“

Elmira neodpověděla. Ten stařík říkal, že Dee je pistolero. Nezáleželo jí na tom, co Dee dělá, jen když ho najde, ale zpráva ji přesto zneklidnila. Někdo by ho mohl zastřelit, než ho najde. Mohl odjet, možná už odjel. Nemohla se smířit s tou myšlenkou. Budoucnost se smrskla na jeden bod: Dee Boot. Rozhodla se, že se zabije, když ho nenajde.

Klára se několikrát za den pokusila vzbudit v Elmiře zájem o chlapečka, ale bezvýsledně. Elmira se uvolila alespoň dítě kojit, ale ani to nebylo úspěšné. Mléko měla tak hubené, že dítě nespalo ani hodinu a zase mělo hlad. Dívky chtěly vědět, proč pořád brečí. „Má hlad,“ řekla Klára.

„Mohu podojit krávu dřív,“ řekla Sally. „Můžeme mu dát trochu kravského mléka.“

„Asi budeme muset,“ řekla Klára. „Ale napřed ho svaříme.“ Stejně bude příliš tučné, dítě dostane průjem a umře, myslela si. Chovala bezmocné stvořeníčko takřka celý den, houpala je v náručí a povídala si s ním. Chlapec už nebyl červený, ale bledý a vážil sotva pět liber, hádala. Sama byla velice unavená, a jak přišel večer a slunce zapadlo, dostala se do velmi nevyrovnané nálady. Hubovala dcery, že dělají rámus, a hned nato vyšla s děckem na horní verandu, sama slzy na krajíčku. Možná bude nejlíp, když hošík umře, matka ho nechce, myslela si, a v příští chvíli dítě na vteřinu otevřelo oči a její srdce se naplnilo a vyčítala si svou necitelnost.

Když se setmělo, rozsvítila lampu v pokoji, kde ležela Elmira. Když viděla, že žena má otevřené oči, podala jí dítě. Elmira opět odvrátila hlavu.

„Jak se jmenuje váš manžel?“ zeptala se Klára.

„Hledám Dee Boota,“ řekla Elmira. Nechtěla vyslovit Julyho jméno. Dítě fňukalo, ale jí to bylo jedno. Bylo to Julyho dítě, a ona nechtěla mít nic společného s ničím, co patřilo k němu.

Klára nechala dítě trochu napít a pak je odnesla do svého pokoje, aby si na chvíli lehla. Věděla, že chlapeček nebude spát dlouho, ale sama se potřebovala trochu vyspat, a bála se ho ještě svěřit matce.

Jednou zaslechla dítě zakňourat, ale byla příliš unavená, aby vstala. Matně jí napadlo, že by měla jít nakrmit Boba, ale touha po spánku byla příliš silná – nedokázala se přinutit k pohybu.

Pak ucítila na rameni ruku a spatřila u postele klečet Chola.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Odjeli,“ řekl Cholo.

Klára vyskočila a běžela do pokoje, kde ležela Elmira – samozřejmě, byla pryč. Vyhlédla z okna a spatřila povoz severně od ohrad. Za sebou slyšela pláč dítěte.

„Seňora, nemohl jsem je zastavit,“ řekl Cholo.

„Pochybuji, že by se zastavili jen na tvoji žádost, a přestřelky tu nepotřebujeme,“ řekla Klára. „Ať si jedou. Jestli to ta osoba přežije, snad se vrátí. Podojil jsi?“

Cholo přikývl.

„Škoda že nemáme kozu,“ litovala Klára. „Slyšela jsem, že kozí mléko je pro děti lepší než kravské. Jestli příště ve městě uvidíš kozy, kup pro nás jednu nebo dvě.“

Pak se zarděla. Někdy mluvila k Cholovi, jako by on byl její manžel, a ne Bob. Sešla dolů, rozdělala oheň v kamnech a dala vařit mléko. Když bylo svařené, odnesla je nahoru, namočila do mléka klůcek a dala ho chlapci do úst. Šlo to pomalu a žádalo si to trpělivost. Dítě bylo na cucání příliš slabé, ale věděla, že pokud nevytrvá, zeslábne ještě víc a zemře. Tak pokračovala, kapala mu mléko do pusy, když bylo příliš unavené, aby cucalo hadřík.

„Vím, že to trvá dlouho,“ šeptala mu. Když dítě vypilo svou dávku, vzala je do náruče, aby si říhlo. Byla krásná měsíčná noc, a tak vyšla na chvíli na verandu. Dítě spalo stulené k jejím prsům. Mohlo to s tebou dopadnout hůř, pomyslela si, když se na ně podívala. Tvá matka měla aspoň tolik rozumu, že s tebou počkala, než se dostala k lidem, kteří se o tebe postarají.

Pak si vzpomněla, že nenakrmila Boba. Vzala dítě do kuchyně a ohřála kuřecí vývar. „Představ si, co práce bych si ušetřila, kdyby se všechno nemuselo ohřívat,“ řekla k dítěti, které konečně spalo.

Položila je do nohou Bobovy postele, zatímco manžela krmila a nakláněla mu hlavu, aby mohl polknout. Bylo jí divné, že může polykat, když ani nedokáže zavřít oči. Byl to velký muž, zápěstí ji bolelo, jak mu při krmení podpírala těžkou hlavu.

„Tak to vidíš, máme kluka, Bobe,“ řekla. Doktoři jí radili, aby na pacienta mluvila, že to na něho může mít dobrý účinek, ale zatím to mělo jen špatný účinek na ni. Hlavně proto, že ji to upomínalo na minulá léta, na všecka ta minulá léta, kdy ona povídala a on mlčel. Roky na něj mluvila a nedočkala se odpovědi. Rozpovídal se jenom, když šlo o peníze. Jinak mu mohla něco vykládat třeba dvě hodiny, a on neutrousil větu. V tom směru nedoznalo jejich manželství žádných změn – jen ve financích teď měla volnou ruku, což jí taky přišlo smutné.

Zvedla dítě a přitiskla si je k prsům. Napadlo ji, že pohled na ni s kojencem v náručí v Bobovi třeba vyvolá otřes. Třeba ho uvidí a pomyslí si, že je to jeho syn. Třeba ho to vyburcuje k životu.

Věděla, že opustit sotva narozené dítě je čin nepřirozený. Samozřejmě s dětmi je trápení a práce. Přijdou, když je nechcete, vyžadují od vás víc, než jim jste s to dát. Ke všemu někdy umřou, i kdybyste pro ně krev cedili. Smrt jejích synů v ní zmrazila naděje do větší hloubky, než stačí lednový mráz zmrazit půdu. Naděje se obrátily v led, a ona se zařekla, že jim nedovolí rozmrznout, děj se co děj, ale nedokázala to, led pomalu roztával. Začala živit naděje pro své dcery a teď v ní začala klíčit naděje i pro to stvořeníčko ve své náruči, dítě jiné matky. Měla z něho radost, i když to byl takový mrňousek a neměl moc šancí k životu. Ukradla jsem tě, pomyslela si. Získala jsem tě, aniž jsem musila podstoupit to utrpení. Tvoje matka je blázen, že tě nechce, ale měla aspoň tolik rozumu, že se domyslela, že bys to s ní a s těmi buvolobijci nepřežil.

Kdepak, ta neuvažovala takhle, pomyslela si, ta žena to dítě zkrátka nechtěla.

Pohlédla na Boba a zjistila, že na dítě nereaguje. Ležel jako dřív, tělo bez duše. Najednou popadla Kláru zlost: jak mohl být ten člověk takový blázen a domýšlet se, že tu kobylu zkrotí, ačkoli ho ona i Cholo varovali. Pak dostala zlost na sebe, jak mohla taková léta žít s chovatelem koní bez kouska filipa.

A teď tu leží, oči obrácené v sloup, bezmocný jako dítě. Znovu chlapečka odložila a krmila Boba polívkou, dokud jí nezmrtvěla ruka. Potom mu položila hlavu zpátky na polštář a zbytek slepičí polévky dojedla.

Kapitola 76

Velikému Zweyovi se nelíbilo, že Elmira opustila dítě. Přišla k vozu bez něho. Řekla jen: „Zapřáhni a jedem,“ a to bylo všechno. Zapřáhl tedy, ale byl nesvůj. „A dítě s sebou nevezmeme?“ otázal se plaše, než vyrazili.

Elmira neodpověděla. Nezmohla se na slovo, tak byla unavená. Cesta ze schodů a k vozu spotřebovala celou její energii. Zwey ji musel zvednout do vozu, a tam teď seděla a opírala se o bizoní kůže, příliš unavená, aby jí smrad vadil, dokonce tak, že se jí zdálo, že tam snad ani není. Nedokázala ani poručit Zweyovi, aby vyrazili – musel to udělat Luke.

„Jeďme, Zweyi,“ řekl. „Ona to dítě nechce.“

Zwey se rozjel a dům jim brzo zmizel z očí, ale Zwey byl pořád neklidný. Neustále se ohlížel na Ellie opřenou o bizoní kůže, oči široce otevřené. Proč nechtěla vlastní dítě? Byla to záhada. Nikdy pořádně nepochopil celou tu záležitost, ale věděl, že se matky starají o děti, stejně jako se manželé starají o manželky. Měl za to, že si Ellie vzal, a chtěl se o ni dobře starat. Cítil se jejím manželem. Celou tu cestu projeli spolu v jednom voze. Luke se sice taky pokusil vzít si ji za ženu, ale tomu Zwey brzy udělal přítrž a od té doby se Luke chová jaksepatří.

Luke přivázal svého koně za vůz a jel na kozlíku vedle Zweye, který se neustále ohlížel, zda Ellie spí. Nehýbala se, ale oči měla stále otevřené.

„Na co se pořád koukáš?“ zeptal se Luke.

„Škoda že tam nechala to dítě,“ řekl Zwey. „Vždycky jsem si s ní přál mít dítě.“

Způsob, jakým to řekl, Lukovi připadal divný. Skoro jako by si Zwey myslel, že dítě je jeho.

„Co je ti do toho? To dítě přece není tvoje,“ řekl Luke, aby prozkoumal své podezření. I kdyby se Zwey odvážil přistoupit k Ellie, o čemž pochyboval, nebyli na cestě dost dlouho, aby mohli udělat dítě.

„Vzali jsme se,“ odpověděl Zwey. „Tak je naše, ne?“

Luke dostal ještě mnohem podivnější podezření – podezření, že Zwey vůbec nechápe, jak se to má s muži a ženami. Strávili dlouhé dny u bizoních stád, kde se býci a krávy pářili, a přece Zwey očividně nic takového nespojoval s lidmi. Luke si vzpomněl, že Zwey nikdy nechodil za děvkami. Většinou jen hlídal povoz, zatímco ostatní lovci šli do města. Zwey byl obecně považován za nejpitomějšího z pitomých, ale Luke věděl, že nikdo z lovců by od něho takovouhle pitomost neočekával. Tak velká pitomost nebyla víře podobná. Luke se chtěl ujistit, zda to přece jen špatně nepochopil.

„Počkej, Zweyi,“ řekl. „Proč si myslíš, že to dítě je tvoje?“

Zwey dlouho mlčel. Luke se usmíval jako vždycky, když si z něj chtěl udělat legraci. Obvykle mu moc nevadilo, že si z něj Luke dělá legraci, ale nechtěl, aby žertoval o dítěti. Nechtěl, aby o tom Luke mluvil. Bylo dost bolestivé, že je Ellie měla a opustila. Rozhodl se neodpovědět.

„Kams dal rozum, Zweyi?“ pohoršil se Luke. „Ty a Ellie nejste doopravdy svoji. Proto, že s tebou nějaká ženská vyrazí na cestu, nevzala si tě ještě za muže.“

Zweyovi bylo smutno – možná má Luke pravdu. Ale těšilo ho myslet si, že on a Ellie jsou manželé.

„Ale my jsme se vzali,“ řekl nakonec.

Luke se rozesmál. Obrátil se k Ellie, která pořád seděla opřená o kůže.

„Myslí si, že to dítě je jeho,“ řekl jí. „Opravdu si to myslí. Nejspíš si myslí, že všechno, co se pro to musí udělat, je sedět a dívat se na tebe.“

Luke se smál dlouho. Zweyovi bylo smutno, ale neřekl nic. Luke si vždycky dokázal najít, proč se mu smát.

„Pomozte mi, kluci,“ řekla konečně. „Je mi hrozná zima,“ Elmiru skutečně najednou záblo. Roztřásla se a natáhla se po kupě přikrývek, ale byla tak slabá, že ani deku nedokázala roztřepat.

Zwey hned předal opratě Lukovi a spěchal ji zabalit. Byla teplá noc, ale Ellie pořád drkotala zuby. Navršil na ni přikrývky, ale třásla se dál. Luke na kozlíku se čas od času zasmál, když pomyslel na Zweye a dítě. Než urazili pět mil, začala Ellie blouznit. Zachumlala se do přikrývek a mluvila sama se sebou, hlavně o tom muži jménem Dee Boot. Oči jí hořely, až se Zwey polekal. Jednou se jí náhodou dotkl, kůže žhnula, jako by se do ní opíralo žhavé slunce.

„Luku, má horečku,“ řekl Zwey.

„Nejsem doktor,“ řekl Luke. „Neměli jsme jezdit pryč.“

Zwey jí omyl tvář vodou, ale bylo to jako polévat rozžhavenou plotnu, tak byla horká. Zwey nevěděl, co dělat. Na takovou horečku se může umřít. Viděl mnoho smrtí a horečka je často provázela. Nevěděl, proč měla dítě, když je jí po tom tak zle. Jak jí umýval tvář, najednou se posadila a vytřeštila oči přímo na něj.

„Dee, to jsi ty?“ zeptala se. „Kde jsi byl?“ a pak padla zpátky na kůže.

Luke jel, jak nejrychleji mohl, ale město bylo stále daleko. Obloha na východě začala světlat, když konečně našel vozovou cestu a vjel do Ogallaly.

Město nebylo velké – jen dlouhá ulice se saloony a obchody a pár chatrčí na severním svahu řeky Platte. Jeden ze saloonů byl ještě otevřený. Tři kovbojové postávali venku a chystali se nasednout a vrátit se k práci. Dva střízlivější se smáli třetímu, protože byl tak opilý, že chtěl na koně nasednout opačně.

„Hele, Joe chce jet na koni pozpátku,“ chechtal se kolega. Vůz, který přijel, je moc nezajímal. Opilý kovboj uklouzl a upadl na ulici. Druhým dvěma se to zdálo tak směšné, že se jeden z nich musel jít ze samého smíchu vyzvracet za saloon.

„Kde tady bydlí doktor?“ zeptal se Luke toho nejstřízlivějšího, „máme tu nemocnou ženu.“

Nato kovbojové ustali ve své činnosti a zírali. Všechno, co mohli vidět, byly Ellieiny vlasy. Zbytek byl pod přikrývkami.

„Odkud je?“ zeptal se jeden.

„Z Arkansasu,“ řekl Luke. „Kde je doktor?“

Ellie upadla do horečnaté dřímoty. Teď procitla a viděla domy. To musí být město, kde je Dee. Začala shazovat přikrývky.

„Znáte Dee Boota?“ zeptala se kovbojů. „Přijela jsem za Dee Rootem.“

Kovbojové na ni zírali, jako by neslyšeli. Měla dlouhé rozcuchané vlasy a noční košili. Vedle ní seděl ohromný lovec bizonů.

„Paní, Dee Boot sedí ve vězení,“ řekl zdvořile jeden z kovbojů. „To je támhleta budova.“

Světlo se právě prodíralo do ulice mezi temné domy.

„Kde je doktor?“ zeptal se znovu Luke.

„Nevím, jestli tu ňákej je,“ řekl kovboj. „Včera jsme sem dorazili. O Bootovi vím, protože se o něm mluvilo v saloonu.“

Ellie se pokusila přelézt bočnici. „Pomoz mi, Zweyi,“ řekla.

„Chci vidět Deea.“ Dostala jednu nohu přes bočnici a najednou na ni zase přišla slabost. Chytila se fošny a celá se třásla.

„Pomoz mi, Zweyi,“ řekla znovu. Zwey ji zvedl z vozu jako panenku. Elmira udělala dva kroky a zastavila se, věděla, že upadne, pokusí-li se o třetí, a přitom Dee Boot byl jen přes ulici. Potřebovala vidět Deea, pak se možná uzdraví.

Zwey stál vedle ní, velký jako jeden z koní, na kterých jeli kovbojové.

„Dones mě tam,“ řekla.

Zwey se bál. Nikdy nenesl ženu, zvlášť ne Ellie. Zdálo se mu, že jí může ublížit, nebude-li dávat pozor. Ale dívala se na něj a on cítil, že to musí zkusit. Zvedl ji do náruče a znovu zjistil, že je lehká jako panenka. Voněla jinak než cokoliv, co kdy nesl. Většinou nosíval kůže nebo ulovenou zvěř.

Zatímco ji nesl, vyšel z vězeňských vrat muž a mířil za roh budovy. Byl to zástupce šerifa jménem Leon a šel si ulevit. Užasl, když spatřil obra s maličkou žínkou v noční košili na rukou. Nic ho tak nepřekvapilo za celou dobu jeho úřadování. Strnul jako zkamenělý.

„Chci vidět Dee Boota,“ řekla ta žena hlasem jako nitka.

„Dee Boota?“ řekl užaslý Leon. „Máme ho tady, samozřejmě, ale pochybuju, že je vzhůru.“

„Jsem jeho manželka,“ řekla Ellie.

To bylo další překvapení. „Netušil jsem, že je ženatý,“ řekl Leon.

Leon pozoroval lovce bizonů, byl opravdu mohutný. Napadlo ho, že by se ti dva mohli pokusit dostat Boota z vězení.

„Jsem jeho žena, chci Deea vidět,“ řekla žena, „Zwey dovnitř nemusí.“

„Dee vás nejspíš slyší, je zrovna v téhle cele,“ řekl a ukázal na zamřížované okénko ve zdi.

„Odnes mě tam,“ řekla Elmira a Zwey poslechl.

Okénko bylo malé a cela značně šerá, ale Elmira uviděla muže ležícího na holé dřevěné pryčně. Ruku měl přes obličej a Elmira zapochybovala, že je to Dee – ledaže ztloustl, což se Deeovi nepodobalo. Zakládal si na tom, že je štíhlý a hbitý.

„Dee,“ řekla. „Dee, to jsem já.“ Její hlas zněl jako vánek, a muž se nevzbudil. Ellie to zlobilo – trmácí se z takové dálky, a když ho konečně najde, nemá dost hlasu, aby ji slyšel.

„Řekni mu něco, Zweyi,“ zašeptala. „Máš silnější hlas.“

Zwey byl na rozpacích. Nikdy Dee Boota neviděl a nevěděl, co mu má říct. Žádost ho vyvedla poněkud z míry.

„Nevím, co říct,“ namítl.

Naštěstí to nevadilo. Zástupce se vrátil a probudil Dee Boota osobně.

„Vstávej, Boote,“ řekl. „Máš tu návštěvu.“

Spáč vyskočil a divoce se rozhlížel. Ellie ho poznala, i když moc nepřipomínal šviháka, na kterého se pamatovala. Bázlivě pohlédl k oknu a jen stál a zíral.

„Kdo to je?“ zeptal se.

„Co se divíš, je to tvá žena,“ řekl Leon.

Dee přistoupili k oknu – byly to pouze dva kroky. Ellie viděla, že se několik dní neholil – další překvapení. Dee si na holení potrpěl a vždycky si ráno posílal pro nejlepšího holiče ve městě. Oči, na které vzpomínala snad každý den té dlouhé cesty – Deeovy veselé oči –, vypadaly vyplašeně a smutně.

„To jsem já, Dee,“ řekla.

Dee zíral na ni a na mohutného muže, který ji držel v náručí. Ellie napadlo, že by si mohl špatně vykládat její a Zweyův vztah, i když nikdy nebýval moc žárlivý.

„To je jen Zwey,“ zašeptala. „On a Luke mě sem přivezli.“

„Není tu nikdo jiný?“ řekl Dee a přistoupil těsně k mřížím a zkusil vyhlédnout ven.

Ellie nevěděla, co s ním je. Viděl ji, ale sotva ji vnímal. Vypadal vyděšeně a ve vlasech měl chumáčky bavlny, které se vydrolily dírou v tenké matraci, na které spal. Ježaté přerostlé licousy ho dělaly starším, než si ho představovala.

„To jsem jenom já,“ zašeptala Elmira. Vylekala se – cítila se tak slabá, že sotva mohla oči udržet otevřené, a přitom tolik toužila promluvit si s Deem. Nesmí omdlít, pokud toho nedosáhne, ale bála se, že to nedokáže.

„Opustila jsem Julyho,“ začala. „Nemohla jsem ho vystát. Celou dobu jsem myslela jen na tebe. Měla jsem jít s tebou, a ani jsem se o to nepokusila. Odjela jsem na kořalečné lodi a pak mě sem Luke a Zwey přivezli na voze. Měla jsem dítě, ale opustila jsem je. Spěchala jsem za tebou, jak nejrychleji jsem mohla, Dee.“

Dee pořád pokukoval ven, jakoby nevěřil, že jsou pod oknem sami. Nakonec s tím přestal a podíval se na ni. Doufala ve starý známý úsměv, ale Deeovi nebylo do smíchu.

„Pověsí mě, Ellie,“ řekl. „Proto jsem tak vyskočil, čekal jsem lynčery.“

Elmira tomu nemohla věřit. Dee nikdy neudělal nic špatného – nic tak špatného, aby si zasloužil šibenici. Karbanil a kurvil se, ale za to se nevěší.

„Proč, Dee?“ zeptala se.

Dee pokrčil rameny. „Zabil jsem malýho kluka,“ řekl. „Jen jsem ho chtěl postrašit, uskočil na špatnou stranu.“

Ellie byla zmatená. Nikdy neslyšela, že by Dee střílel. Pistoli nosil, jako všichni, ale nikdy nestřílel ani ze cviku, pokud mohla říct. Proč chtěl proboha zastrašit malýho kluka?

„Naštval tě nebo co?“ zeptala se.

Dee zase pokrčil rameny. „Byl to usedlickej kluk,“ řekl. „Jedni honáci mě najali, abych jim usedlíky zahnal. Většina obyčejně uteče, když člověk párkrát vystřelí do vzduchu. Tenhle mi prostě skočil do rány.“

„Dostaneme tě ven,“ řekla Elmira, „Zwey a Luke mi pomůžou.“

Dee se podíval na velkého muže, který držel Ellie. Vypadal dost mohutný, aby to malé vězení srovnal se zemí, ovšem dokud držel na rukou nemocnou ženu, nebylo na to ani pomyšlení.

„Mám viset příští pátek, ale lynčovníci možná budou rychlejší.“

Zwey ucítil na rukou něco vlhkého. Ellie byla tak lehká, že by ji mohl držet věčně. Slunce už vyšlo a do cely vniklo světlo. Zwey nevěděl, odkud se bere to mokro. Nadzvedl Ellie a ke svému úleku zjistil, že ta vlhkost je krev.

„Krvácí,“ řekl.

Dee vyhlédl a spatřil, že z Elliiny noční košile kape krev.

„Odnes ji k doktorovi,“ řekl Dee. „Leon ti řekne, kde ho najdeš.“

Dee začal volat na zástupce a Leon brzy vyběhl z vězení. Elmira však nechtěla jít. Chtěla zůstat a povídat si s Deem, ujistit ho, že to dobře dopadne, že ho dostanou ven. Nikdy nedopustí, aby ho pověsili. Podívala se na na něj dovnitř, ale nemohla už promluvit. Nemohla říct to, co chtěla. Pokusila se, ale slova nevyšla. Oči se jí samy zavíraly, ne a ne je udržet otevřené, místo, aby hleděly na Deea, stále zapadaly. Násilím je rozevřela, aby ještě Deea uviděla, zatímco ji Zwey odnášel, ale Deeova tvář se rozplynula v louži slunečního svitu. Slunce se opíralo do zdi vězení a Deeova tvář v tom světle utonula. Pak jí chtěnechtě hlava klesla na Zweyovu paži a viděla už jen oblohu.

Kapitola 77

Od té doby, co stíhal Elmiru, připadal si July zrovna jako Job, taky ho stíhala rána za ranou. Ať se snažil, jak se snažil, postihovaly ho nehody a lapálie, o jakých se mu doma ve Fort Smith nesnilo. Tři dny za Dodge se jeho nový kůň, který ještě nebyl docela zaježděný, pokusil tak divoce vytrhnout nohu z úvazku, až upadl a zchromil se. July den počkal v naději, že se zhmožděnina spraví – ale druhý den vypadala ještě hůř. Zdálo se mu k nevíře, že na jedné cestě ztratí dva koně, když předtím jaktěživ koně neztratil, ale už to tak bylo.

Znamenalo to, že se musí vrátit do Dodge, jelikož nikde jinde by nového koně nesehnal. Na sever od něj byly až k řece Platte jen pláně – dlouhá procházka. July se nerad obracel, ale nebylo zbytí. Jako by Dodge City bylo zvláštním druhem magnetu, který člověka kousek pustí a zase přitáhne. Zastřelil druhého koně stejně jako toho prvního, schoval sedlo a putoval zpátky. Pochmurně pochodoval a snažil se nemyslet na to, že Ellie se mu vzdaluje každou minutou.

Přeplaval řeku Arkansas, vešel do města v mokrých šatech, koupil si dalšího koně a opustil Dodge v průběhu hodiny. Starý handlíř byl napůl opilý a dychtivý smlouvat, ale July to vzal zkrátka.

„Že ty někam pospícháš, mladíku? Ale moc ti to nejde,“ řekl stařík a zašklebil se. Julymu ta poznámka připadala zbytečná. Vrátil se zpátky přes řeku.

Celou cestu ho strašila událost, která se stala ve Fort Smith před několika lety. Jeden z nejsympatičtějších mužů ve městě, obchodník s bavlnou, odešel do Memfisu za obchodem a vzápětí mu onemocněla žena. Zkusili mu poslat telegram, ale to už byl kupec na cestě zpátky, a tak ten telegram nikdy nedostal. Muž se jmenoval John Fisher. Když vjížděl zpátky do města, uviděl za kostelem pohřební průvod. Protože to byl dobrý soused, zajel k nim, aby se podíval, kdo to zemřel, a lidi strnuli, celí zděšeni, protože pohřbívali jeho ženu. July pomáhal spustit víko na rakev. Nikdy nezapomněl na tvář Johna Fishera, když zjistil, že se o den opozdil – jeho žena zemřela večer před jeho návratem.

I když to byl zdravý mužský, přežil John Fisher manželku o jediný rok. Kdykoli na ulici potkal někoho, kdo byl u jeho ženy za její nemoci, vždycky se ptal: „Myslíte, že by Jane žila, kdybych byl přijel dřív?“ Všichni ho ujišťovali, že ne, že se nedalo nic dělat, ale John Fisher jim nevěřil.

July neměl důvod domnívat se, že Elmira je nemocná, ale dělal si tolik starostí, že nesnesl žádné prodlení. Naštěstí nový kůň byl silný a vytrvalý. July ho tvrdě hnal a zastavoval, jen když cítil, že to kůň opravdu potřebuje. Staral se o něj, protože věděl, že si nemůže dovolit ho ztratit. Zbyly mu jen dva dolary, trocha kávy, slaniny a puška. Doufal, že uloví antilopu, ale na žádnou nenarazil. Živil se hlavně slaninou. U Republikánky ho stihla druhá rána. Utábořil se na nevelké skalce, zcela vyčerpaný, a sotva spoutal koně, tvrdě usnul. Ale nespal dobře. V noci ucítil bodnutí v noze, ale byl příliš ospalý na to, aby se o to staral – červení mravenci ho poštípali už několikrát.

Probudila ho silná bolest a pravou nohu měl tak napuchlou, že si musel proříznout kalhoty, aby zjistil, co se stalo. Když to udělal, uviděl těsně nad kolenem stopy po uštknutí. Asi se k němu v noci připlazil had a lekl se, když se spáč v noci převrátil. Neslyšel sice žádné chřestění, ale had mohl být mladý nebo mít chřestidlo ulomené.

V první chvíli se zděsil. K uštknutí došlo v noci, jed už několik hodin pracoval. Bylo pozdě rozříznout ránu a pokusit se jed vysát. Neměl žádné léky a nemohl pro sebe nic udělat. Hlava se mu točila a soudil, že zemře. Ze skalky mohl vidět za Republikánku, skoro až do Nebrasky. Byla to obrovská smůla, utrpět uštknutí téměř na dohled od místa, kam mířil. Ani vody moc neměl, protože s ní kvůli blízkosti řeky nikterak nešetřil.

Na kopečku nebylo kouska stínu. Přikryl si tvář kloboukem a opřel se o sedlo, zpocený a zahanbený vlastní neopatrností. Začal blouznit a v deliriu vedl dlouhé rozhovory s Roscoem. Viděl Roscoeovu tvář jasně jako den. Nezdálo se, že mu Roscoe klade za vinu svou smrt. Třeba na tom ani tak moc nezáleželo, jestli taky on bude brzy mrtvý.

July nezemřel. Ale noha hrozně bolela. V noci přišla bouřka s deštěm a on nemohl dělat nic než zalézt pod sedlovou přikrývku. Zuby mu drkotaly a neposlouchaly ho. Cítil se tak bídně, že si skoro přál s tím skoncovat a umřít.

Ale ráno pálilo slunce, a tak brzo uschl. Cítil se slabý, ale nepřipadalo mu, že umírá. Hlavně se nesměl dívat na svou nohu. Vypadala tak ohavně, že nevěděl, co si má myslet. Kdyby ji viděl doktor, určitě by ji odřízl a bylo by to. Když ji zkusil ohnout byť jen o malý kousek, vystřelila mu do těla prudká bolest, a přece se musel dostat k řece, jinak umře žízní, i když právě dopršelo. Bylo mu příliš zle, aby mohl chytat dešťovou vodu.

Odpoledne se postavil, ale nemohl na pravou nohu našlápnout. Podařilo se mu lehnout si přes koně a dostat se dolů k řece. Teprve za tři dny nabyl dost síly, aby se vrátil pro sedlo. Pokus o cestu k řece ho tolik vyčerpal, že si sotva dokázal rozepnout knoflík. Jednoho rána zastřelil pistolí velkého jeřába a maso mu vrátilo trochu síly. Noha pořád ještě nebyla zdaleka v pořádku, ale taky neupadla. Mohl na ni našlápnout, ale zlehka.

Pět dní poté, co ho had uštkl, nasedl July na koně a přejel Republikánku. Co opustil Dodge, neviděl člověka. Bál se Indiánů – s tím zraněním by byl snadná kořist a přece se nakonec cítil tak osamělý, že by nepohrdl ani Indiánem. Začal se obávat, jestli jsou na severu vůbec nějací lidé.

Jak se blížil Nebrasce, pláně trochu zhnědly. I když si byl téměř jist, že neumře, braly ho občas závratě, kdy se mu pohled rozvlnil a málem začal nahlas blouznit. V noci se probouzel uprostřed rozhovorů s Roscoem – což ho zahanbovalo, ač nebyl nikdo v doslechu.

Ale pokračoval. Říčky byly hojnější a přestal se obávat o vodu. Jednou se mu zdálo, že uviděl v dálce jezdce, ale když se přiblížil, byli to jen dva bizoni, postávali na pláni jako ztracení. July už chtěl jednoho zastřelit, ale tolik masa nepotřeboval, a kdyby jednoho buvola zabil, zůstal by ten druhý zrovna tak sám jako on. Jel dál a večer zabil kamenem velkou prérijní slepici.

Tři dny nato uviděl Platte, jak se vine mezi nízkými hnědými břehy. Brzy narazil na dobrou vozovou cestu a vydal se po ní na západ.

Kolem poledního spatřil asi půl míle na jih od Platte malý hrázděný dům. Okolo byly ohrady a pár kůlen a na dohled početné stádo koní. Julymu se chtělo plakat – to znamenalo, že už není v pustině. Nikdo by si nepostavil hrázděný dům, pokud by nebylo blízko město. Po tolika týdnech osamění na prérii si uvědomoval, jak se těší na pobyt ve městě, i když podle všeho, co sám prožil, příliš nedoufal, že tam Ellie najde. Jak by se přes takovou dálku mohla dostat žena?

Jak se blížil k domu, objevil se na severu starý muž. Přijížděl od Platte a z jeho koně kapala voda. July viděl, že na sever od řeky jsou další koně. Stařec byl bělovlasý a vypadal jako Mexičan. Jel s puškou ledabyle položenou přes sedlo. July nechtěl vypadat nepřátelsky. Zastavil a počkal.

Starce zaujala především jeho noha. July zapomněl, jak ohavně vypadá – dokonce zapomněl, že holeň a lýtko má holé, protože si uřízl nohavici, když byly opuchlé.

„Je to zlé?“ zeptal se muž anglicky a July byl za angličtinu vděčný.

„Už to bylo horší,“ řekl. „Je do Ogallaly daleko?“

„Dvacet mil,“ odvětil stařík. „Jmenuji se Cholo. Pojďte do domu. Určitě máte hlad.“

July nic nenamítal, skoro zapomněl, že lidé k jídlu usedají ke stolům a jedí v domech. Tak dlouho jedl nedopečenou slaninu nebo nedopečenou zvěřinu, že se ostýchal usednout k čistě prostřenému stolu. Věděl, že sám moc čistě nevypadá.

Když se přiblížil k domu, uslyšel najednou hlasitý smích a malá holka vyběhla zpoza rohu pronásledovaná dívkou o trochu starší. Ta malá utíkala k jedné z kůlen, které stály mezi domem a ohradami, a pokusila se tam ukrýt, ale sestra ji chytila, dřív než se mohla schovat, a teď se praly a křičely. Starší se snažila té mladší něco strčit za krk, a když nakonec uspěla, mladší začala poskakovat a starší se smíchem utíkala pryč.

Jak se oba muži blížili, objevila se na zadních schodech domu žena s dítětem v náručí. Měla šedou halenu a zástěru. Byla očividně rozzlobená, protože něco na dívky přísně zavolala a ty přestaly křičet, podívaly se na sebe a pomalu se šouraly k domu. Nemluvně v ženině náručí usilovně štkalo, ale stejně dělalo menší hluk než dívky. Žena se obrátila na starší dívku, která se pokusila o nějakou výmluvu, a mladší dívka na svou obranu ukázala ke kůlně. Žena minutu poslouchala a pak začala rychle mluvit; dává dívkám co proto, usoudil July.

Pohled na ženu po tolika dnech samoty ho silně znervóznil. Hlavně protože byla tak rozzlobená. Ale jak se přiblížil, zjistil, že od ní přesto nemůže odtrhnout zrak. Její oči se blýskaly, jak dívky kárala; žádná z nich nesnášela výtky mlčky – obě se snažily odmlouvat, ale matka je nepustila ke slovu. Bohaté hnědé vlasy měla sčesané do uzlu, ale pár pramenů z něho vyklouzlo.

Starého Mexičana ta výměna názorů zřejmě nezalekla. Naopak zdálo se, že ho baví; dojel a sesedl, jako by se nic nedělo.

„Dala mi za krk koníka,“ žalovala mladší dívka. „Nenávidím ji.“

„Nezajímá mě, kdo koho nenávidí,“ řekla žena. „Byla jsem s tím dítětem vzhůru celou noc – víte, jak ho bolí bříško. Co mi potřebujete povykovat přímo pod okny – jako by nebylo na prérii místa dost. Na nedostatek prostoru si tu věru nemůžete stěžovat.“

„Byl to luční koník,“ trvala holčička na svém.

„A je to snad první, kterého vidíš?“ zeptala se žena. „Budeš se bát jiných věcí než koníků, jestliže mi to dítě vzbudíte ještě jednou.“

Žena byla poměrně hubená, ale zlost jí zbarvila tváře. Dívky nakonec uznaly svou chybu a žena vzhlédla, a když uviděla Julyho, zvedla bradu trochu bojovně, jako by měla chuť vyčinit i jemu. Pak spatřila jeho pestrobarevnou nohu a její pohled se změnil. Měla šedé oči a obrátila je na něj s náhlou vážností.

„Sesedněte, seňore,“ řekl stařík.

Dívky se ohlédly a konečně si všimly, že přijel někdo neznámý. Ihned se přestaly vrtět a stály jako sochy.

Žena se usmála. Popuzenost jako by se změnila v pobavení.

„Buďte zdráv, já jsem Klára,“ řekla. „Omluvte to pozdvižení. Jsme hlučný spolek. Sesedněte, pane. Jste vítán.“

July nemluvil tak dlouho, s výjimkou pár slov s Cholem a blouznění s Roscoem Brownem, že měl puklý hlas. „Děkuji. Nerad bych vám působil svízel,“ řekl.

Klára se zasmála. „Nevypadáte dost silný, abyste tu někomu mohl působit svízel. Stačíme si zjednat svízele sami – potíže, jaké ještě neznáme, by byly osvěžující novinka. Tohle jsou mé dcery Sally a Betsey.“

July pokynul dívkám a sesedl z koně. Po cestě mu noha ztuhla a teď se spíš belhal k verandě. Dítě pořád kňouralo. Žena je houpala v náručí a sledovala, jak July kulhá.

„Je uštknutý,“ poznamenal Cholo.

„Asi jsem se na něj v noci převalil,“ dodal na vysvětlenou July. „Ani jsem ho nezahlédl, jen jsem se probudil se žlutou nohou.“

„Pokud jste přežil doteď, myslím, že se nemáte čeho bát,“ řekla Klára. „Dáme vám něco k jídlu. V poslední době se tu s nemocnými netrhnou dveře, možná že bychom se měli přestat zabývat koňmi a otevřít si radši špitál. Pojďte dál! Děvčata, prostřete taky pro něho.“

Stařec pomohl Julymu do schodů a do prostorné kuchyně, zatímco Klára prohrabávala oheň v plotně, dítě stále na ruce.

„Budete-li se chtít napřed umýt, řeknu děvčatům, aby donesly vodu,“ nabídla mu Klára. „Ještě neznám vaše jméno.“

„Jsem July Johnson,“ řekl July. „Přijel jsem z Arkansasu.“

Klára skoro upustila pohrabáč. Dívky jí řekly, že ten zjizvený muž povídal, že žena, která s nimi jede, má za muže šerifa jménem Johnson z Arkansasu. Moc tomu nevěřila, ta žena nevypadala na paničku. Mimochodem ten chlápek taky šeptal něco v tom smyslu, jako že se ten druhý, ten hromotluk, taky považuje za jejího manžela. Dívkám připadalo vzrušující mít v domě ženu provdanou za dva muže. A aby to nebylo tak jednoduché, Elmira sama tvrdila, že je vdaná za Dee Boota, pistolníka, kterého před týdnem pověsili. Cholo byl ve městě, když ho věšeli, a říkal, že poprava proběhla hladce.

Klára se podívala pečlivěji na muže, který stál v její kuchyni. Byl velice hubený a jakoby omámený – nejspíš nemohl uvěřit, že je po takové cestě stále ještě naživu. Cítila se podobně, když po cestě přes pláně dorazila s Bobem do Ogallaly, a to jí neuštkl had a nestalo se nic mimořádného.

Ale byl-li manželem té ženy, pak bylo dítě, které se jí tulilo k prsům, jeho. Klára pocítila záblesk rozhořčení, především na sebe. Už k dítěti přilnula. Ráda s ním ležela na posteli a pozorovala, jak třepe ručkama. Chlapeček na ni dlouze hleděl, mračil se, jako by chtěl rozluštit hádanku života. Ale když se na něj Klára usmála a podala mu prst, přestal kňourat a vesele broukal. Až na větry byl zdravý. Věděla, že matka je asi stále ještě v Ogallale a že by měla dítě vzít do města a přesvědčit se, zda u té ženy nenastal zlom a nebude si chtít vzít syna k sobě, ale stále to odkládala. Bála se, že by se ho musela vzdát, říkala si, že nechce-li ho matka natolik, aby si pro něj přišla, pak si ho nezaslouží. Mamě se napomínala, že je načase, aby miminku odvykla. Asi už žádné dítě mít nebude a věděla, že by si měla vymyslet jinou zábavu. Ale děti měla ráda. Jen málo věcí ji tak těšilo.

Nikdy ji nenapadlo, že se dostaví otec, a přece po necelých třech týdnech přijel, stál v její kuchyni, špinavý, unavený, s nohou podebranou.

Klára ještě párkrát prohrábla oheň a snažila se strávit to překvapení. Pák se otočila a podívala se na Julyho.

„Pane Johnsone,“ řekla, „nehledáte náhodou svoji ženu?“

July překvapením téměř upadl. „Ano, jmenuje se Ellie – Elmira,“ řekl, „jak to víte?“

Začal se třást. Klára přišla, vzala ho pod paží a odvedla k židli. Dívky stály ve dveřích a sledovaly každý pohyb.

„Jedu za Ellie,“ řekl July. „Ani jsem nevěděl, že se dostala sem. Nebyla moc silná, bál jsem se, že třeba umřela. Viděla jste ji?“

„Ano,“ přisvědčila Klára. „Zastavila se tu na noc asi před třemi týdny ve společnosti dvou lovců bizonů.“

Julymu připadalo zhola neuvěřitelné, že po přechodu plání on i Ellie dorazili k témuž domu. Žena, která ho pozorovala, jako by četla jeho myšlenky.

„Přijde sem hodně lidí,“ řekla, ačkoli nic nepodotkl. „Že jsme se usadili tady, bylo to nejchytřejší, co můj manžel kdy udělal. Nikdo, kdo jede podél Platte a má zapotřebí koně, nás nemine. Tudy vede jediná cesta. Kdybychom se neusadili tady, dávno bychom zkrachovali.“

„Zdá se…,“ řekl July, a nedokázal větu dokončit. Celou dobu doufal, že Ellie někde najde. Dal pro to všanc tři životy, ale dosáhl svého: Ellie nebyla přesně tady, ale určitě někde ve městě. Začal se třást a potom plakat, nemohl tomu zabránit. Jeho naděje došla přece jen naplnění.

Klára mu mlčky podala hrubou utěrku. Zamračila se na dívky tak výhružně, až couvly. Pak vyšla za nimi ven na dvůr, aby tomu muži dala čas k uklidnění.

„Proč pláče?“ zeptala se Betsey.

„Dojetím. Urazil dlouhou cestu, a myslím, že už nedoufal, že to dokáže,“ řekla Klára.

„Je to přece muž,“ řekla Sally. Otec nikdy neplakal, pokud věděla.

„Muži mají v sobě slzy stejné jako ty,“ řekla Klára. „Dojděte pro vodu. Myslím, že bychom mu měli nabídnout koupel.“

Vrátila se zpátky. July se ještě zcela neovládl. Ta úleva ho zmohla. Dítě, zrovna v dobré náladě, si cucalo prsty a zvedalo k ní oči. Povím mu to rovnou, rozhodla se. Přitáhla si židli a sedla si ke stolu.

„Pane Johnsone, myslím, že mám pro vás další novinku,“ řekla Klára. Podívala se z dítěte na něho a hledala podobu. Zdálo se jí, že mají stejná čela, a i když dítě mělo jen málo vlasů, byly stejné barvy jako Julyho. Nevypadal špatně, jen byl z toho cestování vychrtlý a špinavý. Chtěla ho přimět, aby se oholil, až si odpočine, aby mohla porovnat jeho tvář s tváří dítěte. Mohl by použít Bobovu břitvu. Před týdnem ji nabrousila a Boba oholila.

July se díval, jak si hraje s dítětem. Slzy v něm zanechaly pocit prázdna, ale jeho vděk té ženě, jen za to, že tu byla a byla k němu vlídná, byl takový, že cítil, že se asi znovu rozpláče, zkusí-li promluvit. Zdála se příliš krásná a příliš hodná, aby byla skutečná. Bylo jasné, že je starší – měla jemné vrásky kolem úst – ale kůži měla pořád hebkou a její tvář, když půjčila dítěti ke hraní svůj prst, byla velice krásná. Myšlenka na další zprávu ho lehce znepokojila: nejspíš jeden z Elmiřiných společníků něco ukradl nebo provedl.

„Jestliže ta žena byla vaše manželka, pak bude tohle dítě váš syn,“ řekla Klára. „Porodila ho tu noc, co tu byla. Pak odešla. Nemohla se dočkat, až bude ve městě. Asi jí vůbec nedošlo, jak krásného kluka porodila. Všichni ho tu máme rádi.“

July se ještě na dítě pořádně nepodíval. Myslel si, že patří Kláře – říkala, že se jmenuje Klára. Sledovala ho vlídnýma šedýma očima. Ale co říkala, zdálo se tak nepravděpodobné, že tomu nemohl doopravdy uvěřit. Elmira mu nikdy neřekla, že by chtěla dítě nebo že dítě čeká, vůbec nic. Únavou div nespadl ze židle, nezmohl se na kloudnou myšlenku: prostě to byla záhada navíc.

Možná to vysvětlovalo, proč Elmira utekla – i když jemu to nevysvětlovalo nic. Zpráva, že má syna, byla příliš velká zpráva. Jeho mysl se ji zdráhala přijmout. Cítil se při té myšlence zase ztracený, jako se cítíval na pláních.

Klára viděla, že je to na něj moc.

„Je mi líto, pane Johnsone,“ řekla a rychle vstala. „Měla jsem vařit, a ne vás obtěžovat věcmi, na které jste příliš unavený. Napřed se najezte a odpočiňte si. Ten kluk vám neuteče – můžeme si o tom promluvit zítra.“

July neodpověděl, ale cítil se dlužníkem. Klára se tu nejen namáhá s vařením jídla pro něj, ale ke všemu se stará o dítě, které je možná jeho. Zkusil přemýšlet o tom, co by měl udělat nebo říct, ale nic ho nenapadlo. Klára vesele vařila, dítě držela většinu času v náručí, jen občas je položila na chvíli na stůl, když potřebovala obě ruce.

„Jenom ho chytněte, kdyby se kutálel dolů,“ řekla, „to je všechno, co po vás chci.“

Udělala mu biftek s brambory a s hráškem. July si připadal na jídlo moc unavený, ale chuť se mu vrátila, jakmile zavonělo, a vyjedl talíř do posledního sousta.

„Bob mi musel postavit větrolam,“ řekla Klára. „Deset nebo dvanáct let jsem se koukala, jak mi vítr odírá zahradu, a nakonec mě to přestalo bavit.“

July se na ni tázavě podíval.

„Bob je můj manžel,“ řekla. „Utrpěl úraz. Nedáváme mu velkou naději.“

Přihřála trochu přecezeného mléka, a zatímco July jedl, krmila dítě ze zavařovací láhve pomocí velkého dudlíku.

„Používáme ten dudlík pro hříbata,“ řekla. „Klisny někdy nemají hned mléko. Ještě že ten kluk má velkou pusu.“

Dítě dychtivě sálo z dudlíku, který byl vážně velký, jak se Julymu zdálo.

„Říkám mu Martin,“ řekla Klára. „Protože je váš, budete ho možná chtít přejmenovat. Já si myslím, že Martin je hezké jméno pro muže. Muž jménem Martin může být soudcem nebo se dát na politiku. Mým dcerám se to jméno taky líbí.“

„Nemyslím, že je můj,“ soukal ze sebe July. „Ellie se o tom nikdy ani nezmínila.“

Klára se zasmála. Překvapilo ho to. „Byli jste spolu dlouho?“ zeptala se.

„Asi šest měsíců, než odešla,“ řekl July.

„Aha, tedy novomanželé,“ přitakala Klára. „Třeba na vás měla pifku a rozhodla se, že vám to neřekne!“

„Měla dalšího syna, Joea,“ řekl July. „Vzal jsem ho s sebou, když jsem se vydal za Jakem Spoonem. Jenže Joea zabili a Elmira to ještě neví.“

„Říkáte Jake Spoon?“ podivila se Klára. „Znám Jaka. Kdysi se mi dvořil. Viděla jsem ho v Ogallale asi před rokem, ale ženě, se kterou byl, jsem se nelíbila, a tak jsme si moc nepopovídali. Proč jste ho honil?“

July se na to sotva rozpomínal, zdálo se to tak dávno.

„Jake hrál poker a došlo k hádce,“ řekl. „Jake vystřelil z buvolačky a kulka prošla prkennou stěnou a zabila mého bratra. Broskev, moje Švagrová, pořád chtěla, abych se za Jakem pustil. Teď lituju, že jsem ji poslechl.“

„Řekla bych, že to byla náhoda,“ soudila Klára. „I když vím, že to není pro vaši rodinu útěcha. Jake nebyl zabiják.“

„Stejně jsem ho nechytil,“ řekl July. „Elmira utekla a Roscoe mi to přišel říct. Teď je Roscoe taky po smrti. Sotva to může být moje dítě.“

Klára si prohlížela obě tváře, tu malou i tu vyzáblou a unavenou. Zajímalo ji, co přešlo z otce na syna.

„Kdy vaše žena utekla?“ zeptala se.

„To budou víc jak čtyři měsíce,“ počítal July. „Už dávno.“

Klára se usmála. „Pane Johnsone, zřejmě nevynikáte v počtech,“ řekla. „Myslím, že máte před sebou mladého pana Johnsona. Poznala jsem to i tak – bez dat, nicméně data sedí perfektně.“

July nevěděl, co říct. Klára se zdála rozjařená svým závěrem, ale on necítil vůbec nic. Byla to jen hádanka.

„Jsem hrozná, já vím,“ řekla Klára. „Jak mám společnost, neudržím jazyk na uzdě. Neměla jsem vás obtěžovat, když jste tak unavený. Děvčata nanosila vodu. Vykoupejte se. Můžete spát v jejich pokoji, je tam dobrá postel.“

Později, když se vykoupal, a usnul tak tvrdě, že se několik hodin ani neobrátil, Klára přinesla dítě a prohlédla si Julyho. Neoholil se, ale alespoň se umyl. Zbaven špíny vypadal velice mladě. Jen o pár let starší, než by byl její nejstarší syn, kdyby žil.

Pak se šla na chvíli podívat na Boba – ošklivý hnis mu vytékal na polštář. Stehy z hlavy mu už doktor vytáhl, ale rána se pod nimi zdála horká. Mohla to být nová infekce. Klára pištěl očistila, jak nejlépe svedla, a vzala chlapce na svou verandičku.

„Tak, Martine, máš tu tátu,“ řekla a zašklebila se na dítě. „Ještě že máme dům zrovna u cesty. Zajímá mě, co si o nás tvůj táta pomyslí, až bude mít všech pět pohromadě.“

Dítě zamávalo ručkou v teplém vánku. Dole u ohrad dívky sledovaly, jak Cholo pracuje s dvouletou klisničkou.

Klára se podívala na dítě a nabídla mu prst. „Moc se nestaráme, co si o nás myslí tvůj táta, viď, Martine?“ řekla. „My už víme, co si myslet o něm.“

Kapitola 78

Když se Gus vrátil, Lorena seděla ve svém stanu. Seděla tam a doufala, že nezemřel. Soužila ji bezdůvodná hrůza, že se Gus nevrátí. Byl pryč jenom tři dny, ale jí se to zdálo hrozně dlouho. Kovbojové ji neobtěžovali, ale stejně jí nebylo lehko. Pom Boggett na noc přijížděl k jejímu stanu a zůstával nablízku, ale pro ni to nic neznamenalo. Gus byl jediný muž, o jehož péči stála.

Pak, než se úplně setmělo, uslyšela koně a uviděla Guse přijíždět. Byla tak šťastná, že se jí chtělo k němu běžet, ale Pom Bogget byl blízko a ošetřoval svému koni nohu, a tak počkala.

„Je v pořádku, Gusi,“ hlásil Pom, když Gus sesedl. „Hlídal jsem ji, jak nejlépe jsem svedl.“

„Jsem ti zavázán,“ řekl Augustus.

„Sotva se na mě podívala,“ řekl Pom klidně, i když z toho klidný nebyl. Lorenina lhostejnost ho bolela víc než cokoli jiného. „Chytili jste ty zloděje koní?“ zeptal se.

„Chytili, ale napřed stačili zavraždit Wilbargera a čtyři další lidi,“ řekl Augustus.

„Pověsili jste je?“

„Ano, všechny, včetně Jaka Spoona.“

„Propána,“ ustrnul Pom, „neměl jsem ho rád, ale nikdy bych neřekl, že z něho bude zabiják.“

„Nebyl zabiják,“ řekl Augustus, „Jake si rád zašpásoval a nerad pracoval. Mám tytéž chyby. Je štěstí, že ještě nevisím.“

Sundal z unaveného koně sedlo. Kůň si lehl a válel se a drbal si zpocený hřbet.

„Brej večír, slečno,“ zahlaholil Augustus a otevřel stan. „Pojď mě obejmout.“

Lorena to udělala. Začervenala se, nad tím rozkazovacím způsobem.

„Když se objetí uděluje na požádání, co takhle polibek?“ zeptal se Augustus.

Lorena obrátila tvář vzhůru – dotyk jeho knírů jí vehnal slzy do očí a svírala ho co nejpevněji.

„Škoda že jsme s sebou nevzali vanu,“ zazubil se Augustus. „Jsem tak špinavý, že to musí být jako líbat sviště.“

Později odešel k povozu a přinesl něco k večeři. Jedli před stanem. Ir v dálce zpíval. Gus jí pověděl o Jakovi, ale Lorena cítila jen málo. Jake ji hledat nešel. Dlouhé dny doufala, že přijde, ale když nepřišel, její naděje zemřela a vzpomínka na Jaka s ní. Když poslouchala, jak jí o něm Gus povídá, bylo to, jako by mluvil o někom cizím. Víc vzpomínala na Xaviera Wanze. Někdy se jí zdálo o Xavierovi, jak stojí se svou utěrkou ve Strakaté fazoli. Pamatovala si, jak plakal, když odjížděla, a jak jí sliboval, že ji vezme do Galvestonu.

Ale Jaka si nijak zvlášť nepamatovala. Splynul se všemi muži, co přišli a odešli. Zapíchl si do ruky trn, to jí utkvělo v paměti, ale už skoro nic víc. Moc ji nezajímalo, že je mrtev – nebyl to dobrý člověk jako Gus.

Co ji děsilo, byly všechny ty smrti. Teď když Guse našla, bylo děsivé, že by mohl umřít. Nechtěla být bez něho. A přece se jí v noci zdálo, že zemřel a ona nemohla najít jeho tělo. Když procitla a viděla ho vedle sebe, přitiskla se k němu tak těsně, že se vzbudil. Bylo horko, a jak se k němu tiskla, zpotili se.

„Co tě vylekalo?“ zeptal se Augustus.

„Zdálo se mi, že jsi umřel,“ řekla Lorena. „Je mi líto, že jsem tě vzbudila.“

Augustus se posadil. „To nic,“ řekl. „Stejně potřebuju jít zalít trávu.“

Vyšel, vypustil vodu a stál chvíli v měsíčním světle, aby se ochladil. Ve stanu se nedalo dýchat, a tak Lorena vyšla rovněž.

„Ještě že ta tráva nezávisí na mě,“ řekl Augustus. „Už by, dávno uschla.“

Byli na travnaté pláni tak obrovské, že si člověk sotva dokázal představit, že je nějaký svět mimo ni. Stádo i oni byli pouhá tečka uprostřed nekonečné trávy. Loreně se prostor líbil – byla to změna po letech, co se tísnila v malém saloonu.

Gus zíral na měsíc a drbal se. „Těším se, že brzy uvidíme hory.“ řekl, „vyrostl jsem v horách. V Tennessee. Skalistky jsou prý mnohem vyšší než Kouřovky. Říká se, že mají na vrcholcích sníh po celý rok, to se v Tennessee nenajde.“

Sedl si na trávu. „Posaďme se tu. Můžeme si pospat ráno. To Calla krásně pohorší.“

„Proč na noc chodí pryč?“ zeptala se Lorena.

„Chodí pryč, aby byl sám,“ řekl Augustus. „Woodrow není družný tvor.“

Lorena si vzpomněla na svou další obavu, tu ženu v Nebrasce. „Kdy tam budeme?“ zeptala se. „Myslím v Nebrasce.“

„Nevím přesně,“ řekl. „Nebraska je na sever od Republikánky, a k té jsme ještě nedošli. Může to trvat ještě takové tři týdny.“

Lorena dostala strach a nemohla se ho zbavit. Třeba Guse ztratí kvůli té ženě. Ten divný třas ji zase přepadl – nemohla se mu ubránit. Gus ji objal, aby chvění zastavil.

„To je přirozené, že se člověk bojí,“ řekl. „Tohle je riskantní život. Co tě děsí nejvíc?“

„Bojím se, že umřeš,“ odpověděla Lorena.

Augustus se zašklebil. „Zlatá pravda, umřu,“ řekl. „Co ti dělá starosti dál?“

„Bojím se, že si ji vezmeš za ženu,“ hlesla.

„Pochybuji,“ řekl Augustus. „Měla už dvakrát možnost si mě vzít a neudělala to. Je to nezávislý typ, jako jsi bývala ty.“

Měl pravdu, uznala Lorena. Bývala docela nezávislá, a teď myslela jen na to, jak si udržet Guse. Nestyděla se za to. Byl toho hoden. Zasloužil si to.

„Bůhvíproč lidem na dni tak záleží,“ řekl. „Plno zvířat radši pracuje v noci.“

Loreně záleželo na tom, aby ji chtěl. Věděla, že ji chce, ale ani na ni nesáhl. Nestála o milování, ale kdyby si byla jista, že ji ještě pořád chce, pak by se třeba zbavila hrůzy z toho, že ji opustí.

„Pojďme dovnitř,“ zašeptala v naději, že pochopí, co chce. Obrátil se na ni s šibalským úsměvem.

„Ale, ale,“ řekl. „Časy se mění. Pamatuju si, že jsem musel podvádět v kartách, abys mi dala. Je zbytečné vracet se do toho dusna ve stanu. Vytáhnu lože sem.“

Loreně nevadilo, že by je mohli vidět kovbojové nebo někdo jiný. Zajímal ji jedině Gus. Zbytek světa se může klidně dívat. Ale Gus ji pouze objal a políbil. Držel ji v náručí celou noc, a když ji slunce vzbudilo, stádo už bylo pryč.

„Viděl nás někdo?“ zeptala se.

„Pokud ano, měli štěstí,“ řekl Augustus. „Taková šance se jim hned tak nenaskytne, aby mohli zřít nádheru, jako jsme my.“

Zasmál se a odešel uvařit kávu.

Kapitola 79

Newt nemohl vypudit Jaka z hlavy – jak se nakonec usmál a dal mu svého koně. Jezdil na něm každý třetí den a oblíbil si jeho krok tak, že se brzy stal jeho nejoblíbenějším koněm. Jake mu neřekl, jak se kůň jmenuje, a to Newta trápilo. Kůň potřebuje jméno.

Jakovo oběšení se událo tak rychle, že si to sotva pamatoval – bylo to jako zlý sen, ze kterého si člověk pamatuje jen kousky. Pamatoval si, jak strnul, když viděl Jaka na koni s rukama svázanýma a oprátkou kolem krku. Pamatoval si, jak unavený mu Jake připadal, příliš unavený, aby mu vadilo, že bude oběšen. Ostatně nikdo moc nemluvil. Měli to s ním probrat, zdálo se Newtovi. Jake mohl mít dobrou omluvu, proč se tam dostal, ale nikdo ho nepožádal o vysvětlení.

Nejenže nikdo nemluvil při popravě, nikdo nepromluvil ani potom. Kapitán Call se držel sám pro sebe, jezdil daleko od stáda ve dne a v noci spal zvlášť. Pan Gus zůstával pozadu s Lorenou a ukazoval se jen při jídle. Deets byl zticha, pokud byl s nimi, což se nestávalo často. Trávil dny na průzkumu daleko před hladce jdoucím stádem. Texasák skoro denně odstrkával Hafana na druhé místo a vzdával se vedení, jen aby funěl u ocasů krav, které ho zaujaly. Neztratil nic ze své bojechtivosti. Pom, který jel v čele, ho začal nenávidět ještě víc než Jehla Nelson.

„Měli bysme ho vymiškovat a honem,“ říkal Pom. „Je jen otázka času, než někoho z nás zabije.“

„Jestli mě zabije, zemře se mnou,“ hrozil Jehla ponuře.

Samozřejmě všichni chlapi byli zvědavi na Jaka. Ptali se bez konce. Že farmáři byli ohořelí, v nich budilo úžas. „Myslíte, že to chtěli svést na Indiány?“ ptal se Jasper.

„Ne, Dan Suggs to udělal, protože se mu zachtělo,“ řekl Vočko. „Navíc je oběsil, až když už byli mrtví. Zastřelil je, pověsil a pak zapálil.“

„Musel to být těžkej případ, ten Dan,“ řekl Jasper. „Jednou jsem ho viděl. Měl takový ty švidravý vočička.“

„To jsem rád, že nezašvidral po mně, lotr jeden,“ hromoval Jehla. „Jak se dostal Jake mezi takovou sběř?“

„Můj názor je, že Jakův pád má na svědomí ta Gusova kurva,“ nadhodil Bert Borum.

„Jestli si to myslíš, nech si takový idiotštiny sakramentský pro sebe,“ okřikl ho Pom. Jako vždy, když šlo o Lorenu, hned se naježil.

„Že ty ses zabouch do nějaký děvky, ještě neznamená, že nesmím vyslovit svůj názor,“ kontroval Bert.

„Jen ho vyslov, a já ti vrazím zuby do krku, krucinál,“ zaklel Pom. „Lorie neudělala z Jaka Spoona zločince.“

Bert si stejně nedal vymluvit, že Pom dostal místo předáka neprávem, a nehodlal strpět, aby si na něj takhle vyskakoval. Sundal si opasek s pistolí a Pom udělal totéž. Postavili se proti sobě, ale žádný nezaútočil. Pomalu se obcházeli a čekali, až se ten druhý odkryje; jejich opatrnost zvedla vlnu žertů u přihlížejících.

„Koukejte, jak se štajfujou,“ upozornil Jehla Nelson. „Míval jsem kohoutka, ten to dělal zrovna tak.“

„Dřív bude zima, než se dočkáme první rány,“ přidal se Jasper.

Pom nakonec na Berta skočil, ale místo boxování se chytil za pasem, za chvilku se svalili na zem, ale žádný nemohl získat vrch. Call viděl, že se muži rozestoupili, a přicválal. Když se k nim dostal, váleli se Pom a Bert v křížku na zemi, oba rudí ve tváři, ale jinak bez úhony. Dojel na Čertici těsně k nim, a když ho uviděli, oba přestali. Původně je chtěl pokárat, ale ostatní se jejich bezvýslednému souboji smáli, a to byla dostatečná sprcha. Ti dva byli co do schopností přirození rivalové a dalo se čekat, že se dřív či později střetnou. Obrátil se a vyjel z tábora beze slova.

Když ho viděl odjíždět, Newt zesmutněl. Kapitán s ním sotva promluvil a s ostatními zrovna tak. Newt cítil čím dál naléhavější potřebu s někým si o Jakovi promluvit. Byl to kapitánův přítel, a Gusův taky. Nezdálo se mu správné, že ho jen tak zabili a zahrabali, a nevěnovali mu ani slovo.

Nakonec mu porozuměl a pomohl Deets. Deets se vyznal v nejrůznějších správkách a jednu noc, když spravoval Newtovu uzdu, svěřil se mu Newt, co ho trápí. „Měli jsme ho aspoň odvést do vězení,“ řekl.

„Pověsili by ho taky,“ řekl Deets. „Myslím, že mu to bylo od nás milejší.“

„Měli jsme zůstat doma,“ pokračoval Newt. „Pořád někdo umírá. Nikdy jsem se nenadál, že zabijeme Jaka. To nebylo neštěstí.“

„Pokud nikoho nezabil, nebylo to spravedlivé,“ dodal.

„A co ty koně?“ připomněl mu Deets.

„Měl rád jen mimochodníky,“ řekl Newt. „Pokud měl na čem jet, nikdy by se nenamáhal kradením koní. To že byl s nimi, z něj ještě nedělá zloděje.“

„Kapitán to tak bere,“ řekl Deets. „A pan Gus taky.“

„Ani s ním nepromluvili,“ řekl Newt hořce. „Jen ho pověsili. Jako by jim ho ani nebylo líto.“

„Je jim to líto,“ řekl Deets. „Slova by na tom nic nezměnila. Je pryč, nestarej se o něj. Odpočívá v pokoji.“

Položil na chvilku ruku na Newtovo rameno. „Už se netrap,“ řekl. „O spáče se starat nemusíme.“

Jak s tím přestat? nechápal Newt. Nebyla to věc, na kterou se zapomíná. Vočko o tom mluvil jako o počasí, jako o něčem přirozeném, co prostě přišlo a přešlo. Jenom Newt se s tím ne a ne vypořádat. Každý den mu to znovu vyvstalo v hlavě a vytrvalo, pokud ho něco nerozptýlilo.

Newt to netušil, ale Call žil také skoro pořád v myšlenkách na Jaka Spoona. Byl z toho věčného přemítání skoro nemocný. Nemohl se soustředit na práci a často neodpovídal na dotazy. Přál si mít moc vrátit čas zpátky do bodu, kdy ještě Jake mohl být zachráněn. V duchu Jaka častokrát zachránil, obvykle tím, že ho přiměl zůstat se stádem. Zatímco se stádo blížilo k Republikánce, Callovy myšlenky byly zpátky u Brazos, kde Jaka pustili k vodě.

V noci se na sebe zlobil, že se obírá takovými nesmyslnými úvahami. Bylo to stejné, jako ta záležitost s Maggie, kterou měl Gus pořád na tapetě. V mysli se snažil změnit, co se stalo, ale byly to plané představy. Mezi tím, co si člověk myslel, a tím, co řekl, nebyl moc velký rozdíl, ostatně řečeno bylo jen maličko, jelikož Gus trávil všechen čas s tou ženou. Někdy Gus přijel a jel s ním několik mil, ale nemluvili o Jaku Spoonovi. Když se to tak vezme, byla to záležitost prostá. Pamatoval se na horší věšení: jednou museli pověsit chlapce za něco, k čemu ho donutil otec.

Když spatřili Republikánku, byl Gus s ním. Z dálky nevypadala zvlášť mohutně.

„Tahleta že dostala Pumphreyovic kluka?“ řekl Augustus. „Doufám, že nedostane nikoho z nás, už tak je nás potenku.“

„Nebyli bysme na tom tak zle, kdyby ses občas taky měl k dílu,“ podotkl Call. „Co s ní chceš dělat? Necháš ji v Ogallale?“

„To mluvíš o Lorie nebo o tý kobyle, co na ní sedím,“ zeptal se Gus. „Pakliže máš na mysli Lorie, nezabilo by tě mluvit o ní jménem.“

„Jméno nejméno, to není důležitý,“ odvětil Call, ale hned si vzpomněl, že pro Maggie to zřejmě důležitý bylo: toužila, aby ji oslovil jménem.

„Sám máš jméno,“ řekl Augustus. „Tobě je jedno, jestli ti lidi říkají jménem nebo ne?“

„Víceméně,“ řekl Call.

„To jsem si myslel,“ řekl Augustus. „Seš si tak jistej, že jednáš správně, že ti nezáleží na tom, jestli si tě lidi vážej nebo ne. Já jsem rád, že jsem napáchal tolik chyb, aspoň mám trénink.“

„Proč se má podle tebe člověk trénovat v chybování?“ nechápal Call. „Řek bych, že je lepší snažit se chybám vyhnout.“

„Tomu se člověk vyhnout nemůže, a proto je dobrý si nacvičit, jak se v takovým pádě zachovat,“ řekl Augustus. „Ten, kdo musí čelit vlastní chybě jen jednou dvakrát za život, bude se s ní potýkat mimořádně bolestně. Já čelím svým chybám dennodenně: pak to není o nic horší než holit se nasucho.“

„Tak nebo tak, pevně doufám, že ji někde necháš,“ řekl Call. „Po cestě do Montany můžeme potkat Indiány.“

„Ještě nevím, co udělám,“ přiznal se Augustus. „Přilnuli jsme k sobě. Neopustím ji, pokud nebudu jistý, že je v dobrých rukách.“

„Hodláš se s ní oženit?“

„Mohl bych si vybrat hůř. Ostatně jsem si už dvakrát hůř vybral,“ řekl Augustus. „Ale manželství je velký krok a ještě jsme spolu o tom nemluvili.“

„Samozřejmě – ještě jsi neviděl tu druhou,“ řekl Call.

„Ta má taky jméno – Klára,“ poukázal Augustus. „Jsi rozhodnut nepoužívat ženská jména. Divím se, že jsi vůbec pojmenoval svou kobylu.“

„Tu pojmenoval Vočko,“ upřesnil Call. Byla to pravda. Jméno vymyslel Vočko, když ho Čertice poprvé kousla.

Toho odpoledne přeplavili Republikánku beze ztrát. Při večeři pak byl Jasper Fant v povýšené náladě – udělal si z Republikánky bůhvíproč bubáka, a teď měl dojem, že když ji jednou překonal, už se mu nemůže nic stát. Byl tak rozjařený, že dokonce zatančil improvizovaný třasák.

„Minul ses povoláním, Jaspere,“ řekl Augustus pobavený jeho výkonem. „Měl bys občas zatančit v bordelu, třeba bys tu a tam získal přízeň, na jakou ti jinak chybí prostředky“

„Co myslíš, pustí nás kapitán do města, až budeme v Nebrasce?“ zeptal se Jehla. „To už je doba, co jsme naposled nějaký město viděli“

„Jestli nás nepustí, ožením se s jalovicí,“ řekl Bert.

Po Campo se zády opíral o kolo svého vozu a poklepával na tamburínu.

„Bude sucho,“ poznamenal.

„Prima,“ odtušil Polívka. „Kolem Červený jsme zmokli tolikrát, že mi to stačí na celý život.“

„Lepší mokro nežli sucho,“ řekl Po Campo. Proti svému obyčeji se tvářil ponuře.

„A co když se člověk utopí?“ podotkl Vočko.

„Za sucha se těžko hledá něco k snědku,“ řekl Po.

Newt a Raineyovic chlapci si začali povídat o děvkách. Kapitán je určitě pustí do města se zbytkem mužstva, až dorazí do Ogallaly. Hádankou bylo, kolik asi taková kurva stojí. Řeči u vozu tento detail jaksi pomíjely. Raineyovic chlapci neustále přepočítávali své platy, aby zjistili, bude-li to stačit. Celou věc komplikoval fakt, že po celou cestu hráli karty na čestné slovo. Dospělí skotáci zrovna tak, a dluhy byly složité. Jak se blížil příjezd do Ogallaly, bez ustání tyto finanční transakce probírali a mnoho dluhů bylo při vyhlídce na skutečné peníze odpuštěno.

„Co když nám žádnou mzdu nedají?“ zeptal se jeden večer pesimista Jehla. „Upsali jsme se až do Montany, klidně nemusíme v Nebrasce nic dostat.“

„Však on nás kapitán vyplatí,“ řekl Pom. Vzdor své náklonnosti k Loreně byl z návštěvy města stejně vzrušený jako ostatní.

„Proč by to dělal?“ zeptal se Pyskáč. „Nezajímá ho, jestli máš děvku nebo ne, Pome.“

Ten výrok se všem jevil takřka nesporně pravdivý a vyvolal všeobecné obavy. Od chvíle, kdy překročili Smradlavou vodu, vzrostly tyto obavy natolik, že mnoho honáků nedokázalo myslet na nic jiného. Nakonec se delegace vedená Jasperem obrátila na Augusta. Obstoupili ho jednou ráno, když přišel pro snídani, a svěřili mu svou starost.

Augustus se rozesmál, když slyšel, co je souží. „Ale holky,“ řekl. „Vy byste jenom hýrali.“

„Hýrali nehýrali,“ řekl Jasper trochu naštvaně, „chceme šoustat Tobě se to směje, když máš Lorie.“

„Ano, ale co se hodí pro mě, nemusí se hodit pro chudé duchem,“ řekl Augustus.

Nicméně nazítří oznámil, že každý obdrží v Ogallale polovinu mzdy. Call nebyl nadšený, ale muži pracovali dobře a nemohl jim upřít den ve městě.

Jakmile se tu zvěst dozvěděli, zvedla se nálada všem až na Po Campa. Nepřestal trvat na tom, že bude sucho.

Kapitola 80

Když Elmiřiny horečky konečně opadly, byla tak slabá, že sotva dokázala na polštáři obrátit hlavu. První, co spatřila, byl Zwey, jak se dívá do okna malého doktorova domku. Pršelo, ale Zwey tam stál ve svém bizoním kabátě a díval se na ni.

Příští den tam byl také a příští taky. Chtěla na něj zavolat a zeptat se, má-li zprávy o Deeovi, ale byla příliš slabá. Její hlas jen šeptal. Doktor, který se o ni staral, nevelký muž se zrzavými vousy, nevypadal o moc zdravěji než ona. Kašlal tak těžce, že občas musel její lék znovu položit, aby ho nerozlil. Jmenoval se Patrick Arandel a po každém záchvatu kašle se mu třásly ruce. Ale přijal ji a staral se o ni ve dne v noci celý první týden, kdy čekal, že umře.

„Je věrný jako pes,“ zašeptal jí, když se uzdravila natolik, aby rozuměla řeči. Chvíli na něj nechápavě zírala. Samozřejmě mínil Zweye.

„Ani najíst se nechtěl jít,“ dodal doktor. „Já žiju z čaje, ale to je chlap jako hora. Čaj ho neudrží. Ptal se mě snad už tisíckrát, jestli budete žít.“

Doktor si sedl na proutěnou židličku u její postele a dával jí lék po lžících. „To vás dá dohromady,“ ujistil ji. „Byla jste skoro bez krve, když jste se sem dostala.“

Elmira litovala, že v okně není roleta, aby neviděla Zweye, jak na ni zírá. Zíral celé hodiny. Cítila na sobě jeho oči, ale byla příliš slabá, aby odvrátila hlavu. Luke byl zřejmě pryč – aspoň se nikdy neukázal.

„Kde je Dee?“ zašeptala, když se jí trochu vrátil hlas. Doktor ji neslyšel, tak slabě to řekla, ale všiml si, že hýbe rty. Musela to zopakovat.

„Dee Boot,“ zašeptala.

„Aha, vás zajímá ten příběh?“ pochopil doktor. „Pověsili ho podle plánu asi týden poté, co vás sem přinesli. Pohřbili ho na kopci Holínka. Správný místo pro muže s jeho jménem. Ten Boot ergo Holínka má na svědomí devítiletého kluka, nebude tu nikomu chybět.“

Elmira zavřela oči a doufala, že zemře. Od té chvíle plivala lék, nechala jej stékat na noční košili, kterou jí doktor dal. Napřed tomu nerozuměl.

„Zvedá se vám žaludek?“ staral se. „To je přirozené. Zkusíme to s polévkou.“

Zkusil polévku a ona ji plivala celý jeden den, ale byla příliš slabá, aby se prala s doktorem, který byl skoro stejně trpělivý jako Zwey. Byla vězněm jejich trpělivosti, ačkoli si přála jen umřít. Dee byl po smrti, a ona vykonala tak dlouhou cestu, než ho našla. Nenáviděla Zweye a Luka, že ji dopravili k doktorovi – nebýt jich, byla by mohla umřít na ulici. Poslední, co si přála, bylo uzdravit se a žít – ale dny šly a doktor seděl na své židličce, krmil ji polévkou a Zwey zíral do okna, i když se na něj nedívala.

I když se nedívala, mohla Zweye cítit. Bylo horké léto a doktor nechával okno celé dny otevřené. Mohla slyšet koně v ulici a cítit Zweye stojícího jen pár kroků od ní. Mouchy ji obtěžovaly a doktor se zeptal, jestli nechce, aby k ní zavolal Zweye, zálesák by byl šťastný, kdyby u ní mohl sedět a odhánět jí mouchy, ale Elmira neodpověděla. Jestli byl Dee mrtev, neměla už co říkat.

Napadlo ji, že by mohla požádat Zweye, aby ji zastřelil. Pistoli by jí sice dal, ale sotva by měla sílu stisknout kohoutek. Lepší bude požádat ho, aby ji zastřelil. Tím by se všechno vyřešilo a Zweyovi by toho moc neudělali, kdyby jim řekl, že ji zastřelil na její vlastní žádost.

Jenom přemýšlet o takovém jednoduchém řešení trochu ulehčovalo její mysli – dokáže Zweye přimět, aby ji zastřelil. Dny šly a brzy se mohla v posteli posadit, a přece ho o to nepožádala. Její myšlenky se vracely k pruhu slunečního světla ve kterém se ztratila Deeova tvář. Jeho tvář jako by splynula se světlem. Nedokázala na to přestat myslet – ve snech to viděla tak jasně, až se vzbudila a uslyšela Zweyovo chrápání. Spal před oknem, opřený zády o zeď domu. Chrápání bylo tak silné, jako by tam spal býk.

„Co se stalo s Lukem?“ zeptala se ho jednoho dne.

„Odešel do Santa Fé,“ řekl Zwey. Bylo to už měsíc, co s ním naposled mluvila. Myslel si, že už se to nikdy nestane.

„Najali ho nějací kupci,“ dodal. „Táhne se až sem, a pak se vrátí“

„Vaše dítě bude sotva živé,“ řekl doktor jednoho dne, „sotva mohlo přežít venku na prérii, když s vámi to bylo tak nahnuté.“

Elmira neodpověděla. Pamatovala si, jak ji bolela ňadra, a to bylo všechno. Zapomněla na dítě, na tu ženu se dvěma dcerami, na velký dům. Nejspíš bude dítě mrtvé. Vzpomněla si na Julyho a Arkansas, na spoustu věcí, které už zapomněla. Líp nevzpomínat, nic to neznamenalo proti Deeovi. Všechno to bylo pryč, daleko. Jednoho dne přemluví Zweye, aby ji zastřelil, a nebude už muset na nic myslet.

Ale odložila to a počase se uzdravila tak, že mohla chodit. Nedošla daleko, jen ke dveřím pro nočník nebo ho vystrčit ven – v horku všechno páchlo hůř.

I Zwey si nakonec sundal svůj bizoní kožich – stál u okna ve staré košili s prodřenými dírami, kterými čouhaly husté chlupy z jeho hrudi.

Doktor ji nikdy nežádal o peníze. I když jí teď bylo líp, nemluvil o penězích. Slyšela ho kašlat přes zeď a občas ho viděla, jak plivá do kapesníku. Ruce se mu těžce třásly a vždycky smrděl pálenkou. Dělalo jí starosti, že si neřekl o peníze. Byla zvyklá za všechno zaplatit. Nakonec mu to připomněla. Věděla, že Zwey by šel pracovat a sehnal by pro ni peníze, kdyby mu řekla.

„Měl byste mi říct, kolik vám dlužím,“ řekla, ale Patrick Arandel jen potřásl hlavou.

„Utekl jsem před penězi až sem,“ řekl. „Setřásl jsem je, a peníze se těžko setřásají.“

Elmira to podruhé nepřipomínala. Kdyby chtěl dostat zaplaceno, stačilo říct – ona udělala svoje.

Jednoho dne, když se toho ve snu nenadála, vstoupil July. Zwey stál u okna, když se to stalo. July vypadal v tváři trochu pohuble.

„Našel jsem tě, Ellie,“ řekl a měl slzy v očích. Zwey se díval, ale v pokoji byl stín, a tak nevěděla, jestli viděl, že July pláče.

Elmira se odvrátila. Nevěděla, co dělat. Ze všeho nejvíc litovala, že nepřiměla Zweye, aby ji zastřelil. Teď ji July našel, nevešel úplně dovnitř, ale stál na prahu, dveře napůl otevřené, a čekal, až ho pozve dál.

Nepozvala ho, nepromluvila. Říkala si, že musí být vážně smolařka, když se ten člověk dostal bez úrazu přes ty nekonečný pláně a našel ji.

Nakonec July vešel do pokoje a zavřel dveře.

„Doktor říkal, že jsi dost silná, abys mohla mluvit,“ řekl July a otíral si oči rukávem košile. „Nemusíš mluvit. Jen lež a uzdrav se. Nezůstanu tu dlouho. Jen jsem chtěl, abys věděla, že jsem tady.“

Elmira se na něj podívala a pak se odvrátila ke zdi. Jsi blázen, myslela si. Cos potřeboval za mnou chodit. Měl jsi lidem říct, že jsem mrtvá.

„Mám špatnou zprávu,“ řekl July a oči se mu opět zalily. Je to zlá novina, a stalo se to mou vinou. Zabili Joea, Roscoea a jednu dívku. Udělal to jeden bandita. Měl jsem u nich zůstat, ale nevím, jestli by to bylo dopadlo jinak.

Aspoň bys tu teď nestál a neříkal mi to, pomyslela si Elmira.

Zpráva o Joeovi se jí nedotkla. Joe pro ni nikdy moc neznamenal. Narodil se, když měla jiné starosti, a nikdy si nezvykla starat se o něj. Ovšem měla s ním míň problémů než s Julym. Měl aspoň tolik rozumu, aby vycítil, že o něj nestojí, a nechal ji být. Když umřel, tak umřel. Moc se na něho nepamatovala – mluvil málo. Na pláních si ho vzala zubatá, to samé se mohlo stát jí, a bývalo by to bylo lepší.

„Ellie, chlapeček je v pořádku,“ pokračoval July. „Ani jsem nevěděl, že je náš, jestli to není k smíchu. Viděl jsem Kláru, jak ho chová, a netušil, že je to naše dítě. Pojmenovala ho Martin, jestli s tím souhlasíš.“

„Takže máme vlastní rodinu,“ dodal po chvíli. Poklesl na mysli tak, že mu téměř selhal hlas, protože Ellie ani neobrátila hlavu a sotva vteřinu měl dojem, že ho poznala. Nepromluvila. Chtěl si myslet, že je příliš zesláblá, ale věděl, že to není jen tím. Neměla radost, že ji našel. Nezáleželo jí na dítěti – nezáleželo jí ani na tom, že Joe zemřel. Její tvář nezměnila výraz krom toho prvního překvapeného pohledu.

A po celou dobu ten velký muž v děravé košili stál tiše u okna a díval se dovnitř. Bude to jeden z těch buvolobijců, usoudil July. Doktor ho chválil, říkal, jak je Elmiře oddaný. July nechápal, proč tam ten člověk trčí, a srdce se mu svíralo, protože se na něj Elmira nepodívala. Přišel z takové dálky. Ale nepodívala se a věděl, že to nemůže přičítat jen nemoci.

„Přineseme ti miminko ukázat, kdykoli budeš chtít,“ řekl July. „Můžeme si najmout pokoj, až ti bude líp. Je to silné dítě. Klára říkala, že mu cesta vůbec neuškodí. Mají bryčku.“

Elmira čekala. Když nepromluví, July dříve nebo později odejde.

Chvěl se mu hlas. Sedl si k posteli na židli, kde obvykle sedával doktor. Po chvíli ji vzal za ruku. Zwey se stále díval dovnitř. July držel její ruku jenom chvíli. Pustil ji a vstal.

„Přijdu se podívat každých pár dní, Ellie,“ řekl. „Doktor pro mě může poslat, kdybys mě potřebovala.“

Zmlkl. Tváří v tvář jejímu mlčení nevěděl, co říct. Seděla opřená o polštář, tichá – skoro jako mrtvá. Připomnělo mu to časy v Arkansasu, časy v podkroví, kdy míval dojem, že má vedle sebe někoho, kdo tam není. Když zjistil, že je živá a leží u doktora v Ogallale, zašel za Klářinu sedlárnu a hodinu úlevou plakal. Po všech pochybách a obavách ji našel.

Ale teď byla úleva v minutě pryč a on si vzpomněl na všechny strasti svého manželství: Elmira nebyla spokojená s ničím, co udělal, včetně toho, že ji našel v Ogallale. Nevěděl, co víc udělat nebo říct. Provdala se za něho a odnosila mu dítě, a přece ani neotočila hlavu, aby se na něj podívala.

Možná je moc brzy, myslel si, když klopýtal v omámení bolesti a obav z doktorova domu. Velký muž tam stále hlídal.

„Jsem vám velice vděčný za pomoc, kterou jste poskytl Ellie,“ řekl. „Zaplatím vám všechny výlohy.“

Zwey neřekl nic a July odešel ke svému koni.

Ellie viděla, jak jede podél okna. Vstala a sledovala ho, až byl z dohledu. Zwey stál u okna a díval se rovněž.

„Zweyi,“ zavolala Elmira. „Přivez povoz, chci pryč.“

Zwey byl překvapen. Zvykl si, že je Ellie v posteli doktorova domu. Rád stál na hřejivém slunci a pozoroval ji. Byla tak hezká v té bílé posteli.

„Vždyť jsi nemocná,“ namítl.

„Nejsem nemocná, přivez vůz,“ řekla stroze. „Chci vypadnout ještě dnes.“

„Kam pryč?“ zeptal se.

„Pryč,“ řekla Elmira. „Pryč odtud. Je mi jedno kam. Třeba do St. Louis.“

„Cestu do St. Louis neznám,“ namítl Zwey.

„Sežeň povoz, cestu najdeme,“ řekla. „Vede tam silnice, pokud vím.“ Její trpělivost s muži byla vyčerpána. Jenom se ptají.

I Zwey se ptal, a to sotva uměl mluvit.

Zwey udělal, jak mu bylo řečeno. Doktor byl pryč, ošetřoval farmáře s přeraženou pánví. Elmira mu chtěla napsat, ale neudělala to. Doktor byl bystrý, brzy pochopí, že odešla. Před západem slunce opustili Ogallalu směrem na východ. Elmira ležela ve voze na buvolí kůži. Zwey řídil. Koně měl přivázaného na konci vozu. Byl hrdý, že ho požádala, aby ji odvezl. Luke se ho snažil poplést, ale teď byl Luke pryč a muže, který přišel za Elmirou, nechali za sebou. Řekla jemu, aby ji odvezl, ne tomu druhému. To muselo znamenat, že jsou manželé, právě jak doufal. Neřekla mu toho moc, ale požádala ho, aby ji odvezl, a toto vědomí ho činilo šťastným. Odveze ji, kam si bude přát.

Mysl mu kalilo jedině to, co mu řekl muž v nájemné stáji. Byla to vysušená osoba, ještě menší než Luke. Zeptal se, kam jedou, a Zwey ukázal na východ – věděl, že St. Louis je na východě.

„To byste tu radši měli nechat svoje skalpy,“ řekl ten muž. „Dejte si je poslat poštou, až dorazíte.“

„Proč?“ optal se zaraženě Zwey. Nikdy neslyšel, že by někdo posílal skalpy poštou.

„Kvůli Siouxům,“ řekl ten muž.

„Neviděli jsme Indiány celou cestu z Texasu,“ poznamenal Zwey.

„Siouxy taky nemusíte uvidět,“ řekl ten muž. „Ale oni uvidí vás. Jste zatracenej blázen, že táhnete ženu na východ odsaď.“

Zwey se o tom zmínil, když Elmiře pomáhal do vozu.

„Můžeme potkat Indiány,“ řekl.

„To mi nevadí,“ řekla Elmira. „Jedem.“

Mnoho nocí na cestě z Texasu probděla ze strachu před Indiány. Žádného nespatřili, ale strach v ní zůstal celou cestu do Nebrasky. Slyšela moc příběhů.

Teď jí to nevadilo. Nemoc ji změnila – choroba a Deeova smrt. Ztratila strach. Pár mil za městem zastavili a utábořili se. Probděla většinu noci. Zwey spal na zemi, chrápal, pušku pevně svíral ve velkých rukou. Nebyla ospalá, ale taky se nebála. Bylo oblačno a pláně byly temné. Cokoli mohlo přijít ze tmy, Indiáni, banditi, hadi. Doktor tvrdil, že tam žijí panteři. Slyšela jen vítr šustit v trávě. Bála se jedině, aby se za ní July znovu nerozjel. Sledoval ji celou cestu z Texasu a mohl za ní jet dál.

Možná by ho Zwey zabil, kdyby je sledoval. Bůhvíproč Julyho tak nesnáší, ale je to tak. Jestli ji nenechá na pokoji, přiměje Zweye, aby ho zabil.

Zwey se probudil brzo. Ten muž v nájemné stáji ho vylekal. Už třikrát se srazil s Indiány, ale pokaždé měl při sobě několik mužů. Teď by byl celý boj na něm, kdyby k němu došlo. Litoval, že Luke tak spěchal do Santa Fé. Luke se nechoval vždycky správně, ale byl to dobrý střelec. Muž z nájemné stáje se tvářil, jako by už byli po smrti. Bylo ráno a nebyli mrtví, ale Zwey se bál. Myslel si, že třeba Ellie všechno dobře nevysvětlil. „Jsou to ogallalští Siouxové,“ řekl a díval se na ni do vozu. Bylo horké ráno a ona odhodila přikrývky. „Říkal, že je armáda namíchla,“ dodal.

„Já ti taky jednu míchnu, jestli nepřestaneš blábolit o Indiánech,“ pohrozila mu Elmira. „Řekla jsem ti to už včera. Chci být hodně daleko, než se July znovu ukáže ve městě.“

Oči se jí leskly, když mluvila, jako před tím, než onemocněla. Zahanben, že ji rozzlobil, začal Zwey prohrabovat oheň pod kotlíkem.

Kapitola 81

Když se July vrátil z města, byl tak sklíčený, že nemohl mluvit. Klára ho požádala, aby udělal pár pochůzek, ale návštěva u Elmiry ho tak rozrušila, že na všechno zapomněl. Ani po návratu mu nedošlo, že měl něco zařídit.

Klára hned viděla, že utrpěl nějakou ránu. Když viděla, že ani poštu nevyzvedl, měla na jazyku něco o chabé paměti. Ona i děvčata dychtily po časopisech a katalozích, které chodily poštou, a nechápaly, jak někdo může jet kolem pošty a nestavit se pro ně. July však vypadal tak zdrceně, že mu nic nevytkla. Při večeři se několikrát pokusila dostat z něj slovíčko, ale on jen seděl a sotva se dotkl jídla. Od svého příjezdu jedl jako vlk, a tak ať už utržil ránu jakoukoli, musela to být vážná věc.

Věděla, že je vděčný za každou laskavost, prokázala mu už laskavost nejednu, a teď mu prokázala další laskavost tím, že držela jazyk za zuby a ponechala mu čas přenést se přes cokoli, co se ve městě stalo. Ale něco ji na jeho zasmušilé zaryté zkroušenosti dráždilo.

„Všechno je tak ponuré,“ postěžovala si Betsey. Rychle přejímala cizí nálady.

„Jo,“ řekla Klára. Chovala dítě, chlapeček si brumlal a cucal pěstičku.

„Ještě štěstí, že máme Martina,“ dodala. „Je to jediný muž, s kterým je tu řeč.“

„Nic neříká,“ namítla Sally. „To není žádná řeč.“

„Alespoň je to zvuk,“ řekla Klára.

„Ty jsi ale zlá,“ řekla Sally. Uměla vyjet stejně ostře na matku jako na sestru. „Táta je nemocný, jinak by mluvil.“

„Dobrá,“ řekla Klára. „Beru to zpátky.“ Ve skutečnosti si pamatovala tisíc a jeden oběd či večeři, kdy Bob neřekl slovo. Ale Sally to nestačilo. „Stejně jsi zlá,“ opakovala.

„Jsem a ty zrovna tak,“ řekla Klára a podívala se na dceru.

July si uvědomil, že to má něco společného s ním, ale nedokázal se soustředit. Odnesl svůj talíř do dřezu a poděkoval Kláře za jídlo. Pak vyšel na přední verandu, vděčný za tmavou noc. Cítil, že se rozpláče. Nevěděl si rady, nevěděl, co dělat. Nikdy neslyšel o manželce, která by se chovala jako Elmira. Seděl na schodech, smutnější a zoufalejší, než když se tehdy vrátil k řece a našel tři těla. Se smrtí se nedalo nic dělat, ale Elmira žila. Měl by něco udělat – jenže nevěděl co.

Děvčata vyšla ven a klábosila chvíli za jeho zády, ale on je nevnímal. Bolela ho hlava a pomyslel si, že by si měl lehnout, jenže vleže ho hlava bolívala víc.

Klára, ještě pořád s dítětem v náruči, také vyšla a sedla si do houpacího křesla. „Vám není dobře, viďte, pane Johnsone,“ řekla.

„Říkejte mi July,“ řekl.

„Ráda,“ řekla. „A ty tu paní taky můžeš klidně vynechat. Myslím, že se známe už dost dobře, abychom si mohli tykat.“

July si nemyslel, že ji dobře zná, ale neřekl nic. Nemyslel, že kdy nějakou ženu dobře poznal.

„Musím tě o něco poprosit,“ řekla. „Můžeš mi pomoci s manželem, nebo je ti na to moc špatně?“

Samozřejmě že jí rád pomůže. Už jí pomáhal kolikrát. Ten chudák tak zhubl, že ho July snadno zdvihl, zatímco Klára převlékala postel. Napoprvé byl dost vyvedený z míry, protože nemocný měl otevřené oči. Tu noc se bál, co si ten muž pomyslí – jiný muž přišel s jeho ženou. Klára si počínala zcela věcně a říkala mu, co dělat, když byl pomalý. Julyho napadlo, jestli to ten muž slyší, a co si asi myslí, pokud vnímá.

Klara mu podala lampu a šli dovnitř. Dítě na chvíli svěřila děvčatům. U dveří ložnice se Klára zastavila a naslouchala, než vešla.

„Pokaždé doufám, že už přestal dýchat,“ řekla. „Zastavím se a poslouchám.“

Jenže muž dýchal. July ho zvedl a Klára sundala prostěradla.

„Zatraceně, zapomněla jsem vodu,“ řekla a zamířila ke dveřím. „Sally, přines kýbl,“ křikla a děvče za chvilku doneslo vodu.

„Betsey dítě určitě spadne z postele,“ řekla. „Neumí ho pochovat.“

„Tak se to musí naučit,“ řekla Klára. „Už byste se měly přestat o to dítě prát, holky.“

July byl v rozpacích, když držel na rukou nahého nemocného, zatímco ho jeho žena omývala teplou vodou. Připadalo mu to velice nevhodné. Klára zřejmě chápala jeho pocity a rychle převlékla postel.

„Je to jen ošetřovatelská práce, pane Johnsone,“ řekla. „Zkoušela jsem ho oblékat, ale nebylo to k ničemu. Chudák nemá nad sebou vládu.“

Zarazila se a podívala se na něj. „Zapomněla jsem, že si tykáme, July,“ řekla.

July cítil, že se mu hlava rozskočí. Nezajímalo ho, jak mu říká. Bolest byla tak úporná, že div nespadl ze schodů. Pod schody vrazil do dveří. Nad nimi křičelo dítě.

Klára už chtěla jít za dítětem, ale když viděla, jak July vrazil do dveří, rozmyslela si to. Vyšel na verandu a klesl na schody, jako by byl se silami u konce. Klára se shýbla a položila mu dlaň na čelo; vyskočil, jako by ho švihla bičem.

„Má ty dobroto, jsi lekavý jako zajíc,“ řekla. „Chtěla jsem zjistit, jestli nemáš horečku.“

„To jenom hlava,“ řekl.

„Potřebuješ studený obklad,“ rozhodla.

Zašla do domu a přinesla plátýnko a trochu vody. Přinutila ho, aby si nechal od ní omýt čelo a spánky. Musel přiznat, že chladná voda je příjemná.

„Díky,“ hlesl.

„Není zač,“ řekla Klára. „Nejsem moc dobrá ošetřovatelka. Je to jedna z mých chyb. Jsem moc netrpělivá. Jsem ochotná o někoho pečovat týden nebo dva, ale když se to neobrátí k dobrýmu, tak ať radši umře.“

„To neplatí o dětech,“ dodala o chvíli později. „Na děti nejsem tak ukrutná. Radši bych je pět let obskakovala, než abych o ně přišla. Chtěla jsem jenom říct, že ošetřování nedělá zázraky. Lidi se uzdraví, když to jde, anebo umřou.“

Několik minut bylo ticho.

„Našel jsi svou ženu?“ zeptala se Klára. „Nic mi do toho není, já vím, ale stejně se ptám.“

„Ano,“ řekl. „U doktora.“

„Asi nebyla moc ráda, když tě viděla,“ řekla Klára.

July si přál, aby ho nechala být. Přijala ho do domu a živila ho, zachránila jeho ženu a starala se o jeho dítě, ale stejně si přál, aby ho nechala být. Cítil se tak slabý, že kdyby se neopíral o zábradlí, snad by se svalil ze schodů. Neměl co říct ani co nabídnout. A přece bylo v Kláře něco neúnavného, co jako by se nikdy nezastavilo. Hlava mu třeštila, že měl chuť se zastřelit, dítě nahoře křičelo, a Klára nepřestala klást otázky.

„Myslím, že je pořád nemocná,“ řekl. „Moc toho nenamluvila.“

„Chce to dítě?“

„Neřekla,“ řekl July.

„Zeptala se na ně vůbec?“

„Ne,“ připustil July. „Neřekla ani slovo.“

Dítě přestalo brečet. Zaslechli cáknutí, jak z řeky vyběhl kůň, Cholo se vracel pozdě. I bez měsíce viděli jeho bílé vlasy, jak klusal k ohradám.

„July, vím, že jsi unavený,“ řekla Klára. „Asi tě bolí srdce. Řeknu ti něco strašného. Mívala jsem dobré vychování, ale v Nebrasce jsem se naučila říkat věci na rovinu. Podle mě ta žena nechce ani tebe, ani dítě. Co chce, nevím, ale opustila novorozeně, ani se na ně nepodívala.“

„Asi nebyla při smyslech,“ řekl July. „Měla za sebou tvrdou cestu.“

Klára vzdychla. „Měla tvrdou cestu, ale byla při smyslech,“ řekla. „Ne každá žena chce svoje dítě a spousty žen nechtějí manžely, které si vzaly.“

„Je to tvoje dítě a její dítě,“ dodala. „Ale mně se nezdá, že by je chtěla, a pokud mi chce ukázat, že se mýlím, měla by si pospíšit.“

July nevěděl, co má Klára na mysli, a nezáleželo mu na tom. Cítil se příliš na dně, aby jevil o něco zájem.

„Mám ráda mláďata,“ řekla Klára. „Děti a hříbata. Rychle se na ně upnu. Nemusí být moje.“

Odmlčela se. Věděla, že July si přeje, aby nemluvila, ale byla rozhodnutá povědět mu, co zamýšlí.

„Začínám mít Martina ráda,“ řekla. „Není můj, ale není už ani tvé ženy. Mláďata většinou patří sobě. Co z nich vyroste, záleží na tom, kdo je vychovává. Vezmu si Martina, pokud to neudělá ona nebo ty.“

„Ale tvůj manžel je nemocný,“ namítl July. Proč ta žena stojí o cizí nemluvně, když má své vlastní dcery na vychování a celý hřebčín na starosti?

„Můj manžel umírá,“ řekla Klára. „Ale já to dítě vychovám, i když na to budu sama.“

„Nevím, co dělat,“ řekl July. „Už je to tak dávno, co jsem udělal něco správně, že si ani nevzpomínám, kdy to bylo. Nevím, jestli Ellie bude chtít zpátky do Fort Smith. Třeba si zatím už najali novýho šerifa.“

„Žádnou práci hledat nepotřebuješ,“ řekla Klára. „Mám pro tebe práci, když budeš chtít. Cholo dělá prozatím za sebe i za Boba, nemůže to vydržet napořád.“

„Vždycky jsem žil v Arkansasu,“ namítl July. Nikdy ho nenapadlo, že by se mohl usadit někde jinde.

Klára se zasmála. „Jdi spát,“ řekla, „už jsem se tě natrápila dost.“

Šel, ale při snídani nevypadal o moc líp, a taky se líp necítil. Sotva promluvil s děvčaty, ačkoli se obě kolem něho točily. Klára je poslala sebrat vajíčka, aby si s ním mohla promluvit mezi čtyřma očima.

„Pochopil jsi, co jsem včera říkala o vychovávání Martina?“ zeptala se.

Nepochopil. Přál si, aby byla zticha. Nevěděl, co dělat dál, a nevěděl to od chvíle, co opustil před mnoha měsíci Fort Smith. Chvílemi si přál jen se vrátit domů. Nechat Ellie být, když nechce být jeho ženou. Nechat Kláře dítě, když o ně tolik stojí. Svého času se cítil schopen být šerifem – třeba když se vrátí domů a bude v tom pokračovat, bude se zase jednoho dne cítit k něčemu. Nevěděl, jak dlouho dokáže snášet vědomí, že je nadobro zmetek.

„Jestli tvá žena Martina nechce, nemáš matku nebo sestry, které by se o něj chtěly postarat?“ zeptala se Klára. „Jde o to, že si ho nechci nechat jenom rok nebo dva a pak se ho vzdát. Ale jestli se ho mám jednou vzdát, tak ať je to co nejdřív.“

„Ne, máma je mrtvá,“ řekl July. „Mám jen bratry.“

„Přišla jsem o tři chlapce,“ řekla Klára. „Nechci ztratit dalšího kvůli ženě, která neví, co chce.“

„Zeptám se jí,“ řekl July. „Za den za dva se za ní znovu vypravím. Možná že jí bude líp.“

Ale zjistil, že nevydrží čekat – musel ji vidět znovu, i kdyby se na něj zase nepodívala. Alespoň se mohl dívat on na ni a vědět, že ji konečně našel. Možná že se Ellie změní, bude-li trpělivý.

Osedlal a jel do města. Ale když se dostal k doktorovu domku, nebyl nikdo doma. Pokoj, kde byla Ellie, byl prázdný. Velký muž nebyl k nalezení.

Vyptával se, až našel doktora u porodu, v jednom bordelu.

„Odjela,“ oznámil mu doktor. „Včera jsem přišel domů a byla pryč. Nenechala ani vzkaz.“

„Byla přece nemocná,“ řekl July.

„Jen nešťastná,“ řekl Patrick Arandel. Bylo mu mladíka líto. Pět zvědavých kurev naslouchalo hovoru, zatímco vedle v pokoji jejich kolegyně pracovala k porodu.

„Byla to pro ni rána, když pověsili toho zabijáka,“ dodal. „To a porod ji málem zabilo. Myslel jsem, že chce umřít, tak vysokou horečku jsem ještě neviděl. To je dobré znamení, že odjela. Znamená to, že se rozhodla ještě chvilku žít.“

Muž v nájemné stáji potřásl hlavou, když se July zeptal, kterou cestou se ti dva dali.

„Špatnou cestou,“ řekl. „Jestli projedou skrz Siouxy, můžou mluvit o štěstí.“

July si div nezoufal. Nevzal si do města pušku ani přikrývky, vůbec nic. Měli den náskok, i když jeli s povozem a musí jet pomalu. Navíc ztratí další půlden cestou zpátky na ranč pro svoje věci. Byl v pokušení vydat se za nimi jen s pistolí v ruce, a dokonce odjel na východní konec města. Ale pak uviděl ty pusté, nekonečné pláně. Už jednou ho skoro pohltily.

Obrátil se a uháněl k ranči. Málem strhal koně, pak si ale vzpomněl, že hnědák je půjčený, a zpomalil. Když se vrátil ke Kláře, už nespěchal. Připadal si slabý jako moucha a hlava mu zase třeštila. Byl sotva schopen sejmout sedlo; místo aby šel k domu, sedl si za sedlárnu a plakal. Proč před ním Ellie pořád utíká? Co má dělat? Copak neví o Indiánech? Zdálo se, že ji bude pořád honit, a přece nebude k ničemu, když ji chytí.

Když se zase postavil, uviděl Kláru. Vracela se ze zahrady s košíkem zeleniny. Bylo horko a vyhrnula si rukávy. Paže měla útlé, a přece silné, jakoby samou kost.

„Je pryč?“ zeptala se Klára.

July přikývl. Nechtělo se mu mluvit.

„Pojď mi pomoct vyloupat kukuřici,“ požádala ho Klára. „Klásky jsou na pražení skoro přezrálé. Mívám na ně v zimě takovou chuť, že bych jich snědla třeba tucet.“

Pokračovala v cestě k domu s těžkým košem na ruce. Když neslyšela jeho kroky, ohlédla se po něm. July si utřel tvář a následoval ji k domu.

Kapitola 82

Když se mu nazítří podařilo vstát, našel July v kuchyni Chola, jak brousí nůž s tenkou čepelí. Dítě leželo na stole a kopalo bosýma nožkama a Klára s mužským kloboukem na hlavě poučovala dcery.

„Nekrmte ho jen proto, že řve,“ říkala. „Krmte ho, když je čas.“

Podívala se na Julyho, který nevěděl, kam se vrtnout. Nebyl nemocný, a přece se cítil slabý jako po dlouhé horečce. Na stole ležel talíř se studenými vejci a kouskem slaniny – nepochybně jeho snídaně. Cítil se jako vyžírka, že vstal poslední.

Cholo se vztyčil. Bylo jasné, že se s Klárou chystají k nějakému dílu. July věděl, že by měl nabídnout pomoc, ale nohy ho unesly sotva ke stolu. Nemohl to pochopit. Žloutenka už dávno přešla, a přece neměl sílu.

„Musíme vykleštit pár koní,“ řekla Klára. „Odkládali jsme to moc dlouho, protože jsme doufali, že se Bob zase zvetí.“

„Je to odporné,“ řekla Sally.

„Horší by bylo, kdyby nám tu běhalo stádo hřebců,“ řekla Klára. „Jeden z nich by tě mohl kopnout do hlavy stejně jako tátu ten mustang.“

Zastavila se u stolu a polechtala dítě na patičce.

„Rád bych pomohl,“ řekl July.

„Vypadáš jako mátoha,“ řekla.

„Nejsem nemocný,“ bránil se July. „Asi jsem moc spal, cítím se jako praštěný.“

„Kdoví – možná že jsi dostal vážně ránu,“ řekla. „Zůstaň tu a povídej si s děvčaty. To je těžší než kleštit koně.“

July měl dívky rád, i když jim toho mnoho nenapovídal. Soudil, že jsou to sympatické švitorky. Většinou se hašteřily o to, která bude hlídat dítě.

Klára a Cholo odešli a July snědl pomalu a provinile snídani. Pak si vzpomněl, co se stalo – Ellie odjela mezi Indiány. Měl by jet za ní, hned jak dojí. Dítě ležící na stole na něj zaklokotalo. July se na chlapečka sotva podíval, i když soudil, že je to pěkné dítě. Klára ho chtěla a dívky se o něj praly, a přece ho Ellie opustila. Čím víc o tom uvažoval, tím byl zmatenější.

Po snídani si vzal pušku, ale místo odjezdu šel dolů k ohradám. Každou chvílí slyšel vyjeknutí mladého koně. Jak tak šel, necítil se už úplně slabý a zdálo se mu, že by se měl sebrat a trochu jim pomoct – za Ellie může vyrazit později.

Bylo horko a mladí koně vířili ve výbězích prach. K jeho překvapení Klára řezala, zatímco stařec svíral lana. Byla to těžká práce – koně byli silní; nutně potřebovali dalšího muže. July rychle přelezl plot a pomohl starci přidržet zadní nohy chvějícího se hnědáka.

Klára na chvíli přerušila práci a otřela si zpocené čelo rukávem od košile. Ruce měla krvavé.

„Neměl by to dělat jeden z nás?“ zeptal se July.

„Ne,“ řekl Cholo, „ona je lepší.“

„Bob mě to naučil,“ vysvětlila Klára. „Neměli jsme žádného pomocníka, když jsme sem přišli. Neměla jsem dost síly, abych udržela koně, a tak na mě padla ta řezničina.“

Vykleštili patnáct ročků a nechali je v ohradě, aby je mohli sledovat. Julymu už nebylo slabo, ale stejně se divil tomu, jak tvrdě Klára a stařec vydrží pracovat. Nepřerušili práci a neodpočinuli si, dokud nebylo všechno hotovo; když skončili, řinul se ze všech pot. Klára si ze žlabu nacákala vodu na ruce a předloktí, aby si je umyla, a hned vyrazila k domu.

„Doufám, že ty darebnice uvařily,“ řekla. „Mám pěkný hlad.“

„Jak to vypadá s Indiány, nevíš něco?“ zeptal se jí July.

„Červený Oblak nás zná,“ řekla Klára. „Bob mu pomohl. Žili z našich koní tu krutou zimu před čtyřmi lety – nemohli najít bizony.“

„Prý jsou nebezpečný,“ řekl July.

„To jsou,“ přitakala Klára. „Červený Oblak už toho má dost. Bob se k nim choval slušně, nikdy jsme neměli proč se jich bát. Víc jsem se bála jako holka. Komančové podnikali nájezdy rovnou do Austinu a unášeli děti. Mívala jsem sny o tom, jak mě unesli a že budu mít rudý mimina.“

July se nikdy necítil tak nerozhodně. Měl by jet, a přece nejel. Přes tu dopoledni robotu neměl chuť k jídlu. Po obědě si čistil zbraň déle, než bylo třeba.

Když skončil, opřel pušku o zábradlí verandy a říkal si, že vstane a odjede. Než stačil vstát, vyšla na verandu Klára a bez sebemenšího varování mu pustila dítě do náruče. Téměř mu chlapce hodila do klína, což Julymu připadalo krajně neuvážené. Musel dítě chytit.

„To je dobré znamení,“ řekla Klára. „Aspoň bys ho chytil, kdyby ho někdo hodil ze střechy.“

Dítě se velkýma očima dívalo na Julyho, očividně stejně překvapené jako on. July se podíval na Kláru: vypadala nahněvaně.

„Myslím, že je načase, aby ses na něj podíval,“ řekla. „Je to tvůj kluk. Mohl by tě začít mít rád a přinést ti víc radostí, než by ti kdy dala ta žena. Potřebuje tě daleko víc než ona.“

July se bál, aby s dítětem něco neprovedl. Taky se trochu bál Kláry.

„Nevím o dětech nic,“ řekl,

„Ne, a taky jsi nikdy nežil jinde než v Arkansasu,“ dodala Klára. „Ale nejsi pitomý ani přibitý. Můžeš žít i jinde a můžeš se dozvědět, jak se zachází s dětmi – naučili se to lidi hloupější než ty.“

July se opět cítil přemožený tím neúnavným v Kláře. Ellie se na něj sice ani nepodívala, ale nepronásledovala ho nelítostně slovy jako Klára.

„Zůstaň tady,“ řekla. „Slyšíš mě? Zůstaň tady! Martin potřebuje tátu a já mám zapotřebí pomocníka. Jestli se pustíš za tou ženou, zabijí tě Indiáni nebo ten lovec bizonů nebo se prostě ztratíš a zahyneš. Je zázrak, že ses dostal až sem. Neznáš pláně a svou ženu nejspíš taky ne. Jak dlouho jsi s ní měl známost, než jste se vzali?“

July se pokusil upamatovat. Soud v Missouri trval tři dny, ale Ellie potkal skoro týden předtím.

„Dva týdny, tuším,“ řekl.

„To je krátká známost,“ řekla Klára. „Ani nejbystřejší muž se o ženě moc nedozví za dva týdny.“

„Jenže ona si mě chtěla vzít,“ namítl July. To bylo vše, nač si dokázal vzpomenout. Ellie dala jasně najevo, že se za něho chce provdat.

„To mohlo jen znamenat, že chce změnit prostředí,“ řekla Klára. „Lidi mívají trhání nechat toho, co právě dělají. Myslí si, že by měli zkusit něco jiného. Sama jsem taky taková. Obden si říkám, že bych nejlíp udělala, kdybych se sebrala a odjela i s děvčaty nadobro k tetě do Richmondu ve Virginii.“

„Co bys tam dělala?“ zeptal se July.

„Mohla bych psát knihy,“ řekla Klára. „Mám trhání to zkusit. Ale pak přijde pěkné ráno, a já uvidím pasoucí se koně a pomyslím si, jak by mi chyběli. Takže pochybuji, že kdy do Richmondu odjedu.“

Vtom se mu dítě začalo v rukou kroutit a plakat. July se podíval na Kláru, ale ta se tvářila, že se jí to netýká. July nevěděl, co dělat. Bál se, aby chlapečka, který se mu zmítal v rukou jako králík a křičel, až zčervenal jako ředkvička, neupustil.

„Bolí ho něco?“ zeptal se July.

„Ne, je v pořádku,“ řekla Klára. „Možná ti jen sděluje svůj názor na tvé chování k němu. To mu nemůžeš mít za zlé.“

S tím se otočila a vrátila se do domu a nechala ho s dítětem, které hned začalo lkát ještě víc. July doufal, že mu přijde na pomoc některé z děvčat, ale nikdo se neobjevil. Zdálo se mu od Kláry velmi neodpovědné nechat ho jen tak s dítětem. Znovu pocítil, že není příliš účinlivá. Ale Ellie taky nebyla nikterak účinlivá.

Bál se vstát, když sebou dítě tak házelo – co kdyby je upustil? Tak seděl a divil se, proč proboha lidi chtějí mít děti. Jak může někdo vědět, co takové dítě chce nebo co pro ně má udělat?

Pak dítě přestalo plakat stejně náhle, jako začalo. Vzlyklo jednou či dvakrát a pak si strčilo pěstičku do pusy a prostě se na Julyho dívalo jako prve. Julymu se tak ulevilo, že se bál pohnout.

„Povídej mu něco,“ vyzvala ho Klára. Stála ve dveřích za ním.

„Co mu mám říkat?“

Odfrkla pohrdavě. „Představ se mu, když si nedokážeš vymyslet nic lepšího,“ řekla. „Nebo mu něco zazpívej. Je společenský. Rád si trochu povídá.“

July se podíval na dítě, ale nedokázal si vzpomenout na žádnou písničku.

„To neumíš ani broukat?“ obořila se na něho Klára, jako by byl zločin, že hned nezačal zpívat.

July si vzpomněl na píseň ze saloonu, která se mu vždycky líbila: Lorena. Zkusil zabroukat aspoň kousek. Dítě se okamžitě přestalo vrtět a dlouze se na něj zadívalo. July si připadal hloupě, když tak broukal, ale protože to dítě uklidnilo, pokračoval. Držel dítě skoro v předpažení.

„Opři si ho o rameno,“ řekla Klára. „Takhle se děti nedrží, nejsou to noviny.“

July se pokusil. Dítě mu brzo oslintalo košili, ale nebrečelo. July stále broukal Lorenu.

Pak si k jeho úlevě Klára dítě vzala.

„Je to pokrok,“ konstatovala. „Řím taky za den nepostavili.“

Přišel soumrak a July neodjel. Seděl na verandě, pušku na klíně, a snažil se sebrat sílu k odchodu. Věděl, že by měl jít. Jakkoliv obtížná, byla Ellie jeho manželka. Třeba je v nebezpečí, a jeho povinností je pokusit se ji zachránit. Když nepůjde, je to konec. Třeba se ani nedozví, jestli je mrtvá nebo jestli to přežila. Nechtěl patřit k těm mužům, co si nechají ženu odvát ze života jako pápěří. A přece se tak choval. Cítil se příliš unavený, aby jednal jinak. I kdyby Indiáni nakrásně nezabili ani jeho, ani je, i kdyby nezabloudil na pláních, mohlo se stát, že až ji najde v nějakém dalším pokojíku, zase jen odvrátí tvář. Co bude dělat pak? Ona znovu uteče a on ji bude dál pronásledovat, dokud se nestane něco opravdu zlého.

Když ho Klára za chvíli přišla zavolat na večeři, byl z přemýšlení celý zmátořený. Málem sebou cukl, když uslyšel Klářiny kroky, protože měl dojem, že se na něho zlobí a třeba mu řekne něco ostrého. Znovu se mýlil. Sešla ze schodů a zastavila se a pozorovala tři jeřáby letící ve světle zapadajícího slunce nad stříbrnou stužkou Platte.

„Nejsou nádherný?“ řekla tiše. „Nevím, koho bych postrádala víc, jestli ty ptáky nebo koně, kdybych se odstěhovala.“

July si pomyslil, že k tomu sotva dojde. Zdála se tak patřit k tomuhle místu, že si to nedovedl představit.

Když ptáci zmizeli, podívala se na něj, jako by si teprve teď všimla, že tam ještě pořád je.

„Zůstaneš tu?“ zeptala se.

Julyho mrzelo, že se ptá – byl by radši, aby to prošlo beze zmínky. Nezdálo se mu, že dospěl k nějakému rozhodnutí – a přece neodjel.

„Asi bych ji neměl honit,“ připustil nakonec. „Asi bych ji měl nechat být.“

„Nemá cenu obětovat se pro lidi, kteří o to nestojí,“ řekla Klára. „Není to k ničemu.“

„Mami, jídlo stydne,“ zavolala Betsey od dveří.

„Jen jsem si minutku užívala léta,“ řekla Klára.

„Ale sama vždycky říkáš, jak nerada podáváš jídlo studené,“ řekla Betsey.

Klára se zkoumavě podívala na dceru a pak vyšla do schodů. „Pojď, July,“ řekla. „Ať holky vidí, že dodržujeme pravidla.“ Vrátil pušku do sedlové pochvy a následoval ji do domu.

Kapitola 83

Jak se stádo blížilo přes pláně k řece Platte, byli muži pomalu schopni mluvit jen a jen o šoustání. Samozřejmě, mluvili o tom rádi vždycky, ale během cesty se vyskytly momenty, kdy se mluvilo i o jiných věcech – o počasí, o kartách, o koních a jejich povaze, o minulých trampotách a strastech. Po Jakově smrti často probírali vrtkavost spravedlnosti a dumali, co asi zavinilo pád tak sympatického člověka. Občas si dokonce vyprávěli o svých rodinách, ač to obvykle skončilo všeobecným steskem po domově. Rodina bylo sice oblíbené téma, ale snadno se zvrtlo.

Když byli od Ogallaly sotva týden, považovali skotáci každé jiné téma než děvky za zbytečné. Newta a Raineyčata to dost překvapilo. Děvky je taky svým způsobem zajímaly, ale když slyšeli, jak o nich dospělí muži mluví noc co noc a téměř při každé zastávce, usoudili, že na tom šoustání musí být víc, než si mysleli. Brzy došli k názoru, že to nejúžasnější, co jim život kdy může nabídnout, je setkání s nějakou kurvou.

„Co když kapitán nebude chtít v Ogallale zastavit?“ zeptal se jedné noci Pyskoun. „Nezastavuje moc rád.“

„Jeho nikdo k zastávce nenutí,“ řekl Jehla. „Jestli chce, může jet dál. Zastavit potřebujeme my.“

„Sotva si potrpí na děvky,“ řekl Pyskoun. „Pokud si pamatuju, ukázal se v saloonu moc zřídka.“

Jaspera Pyskáčovo škarohlídství popudilo. Rozčilovalo ho pouhé pomyšlení, že by mohli Ogallalu minout bez zastávky.

„Zavři laskavě tu klapačku,“ řekl. „Co udělá kapitán, není naše starost. Chceme jen dostat volno.“

Taky Po Campo, sotva dovařil, rád ochlazoval jejich nadšení.

„Radši byste měli všichni jít k holiči a zapomenout na kurvy,“ radil. „Jen vás připravěj o peníze, a co za to dostanete?“

„Něco příjemnýho,“ řekl Jehla.

„Stříhání vám vydrží měsíc, ale co dostanete od děvek, trvá jen chvíli,“ poznamenal Po. „Pokud vám neskytnou něco, co nechcete.“

Z nažhavených odpovědí, které následovaly, pochopil Newt, že děvky neskýtají jen potěšení. Občas nadělovaly i všelijaké choroby, ačkoli o nich nikdo neřekl nic konkrétního.

Po Campo byl neotřesitelný. Proti bordelům opěval výhody lazebnictví.

„Jestli si myslíš, že mi jsou krátký vlasy milejší než kurva, tak ti přeskočilo,“ řekl Jasper.

Newt a Raineyčata nechali záhadnější otázky ostatním a většinu času uvažovali o finanční stránce své návštěvy ve městě. Letní dny byly dlouhé a pomalé, stádo klidné, horko velké. Už jen možnost přemítat o Ogallale dávala času rychlejší spád. Čas od času některý z Raineyů zajel za Newtem s nějakou novinkou. „Prej se slíkají, říkal Polívka,“ hlásil jednoho dne Ben Rainey.

Newt kdysi viděl, jak si jedna mladá Mexičanka přehodila sukni přes hlavu, když se chystala přebrodit Rio Grande. Pod sukní nic neměla. Když si všimla, že se na ni dívá, jen se zahihňala. Potom chodil často k řece, i když se nic zvláštního nedělo, s nadějí, že ji zase zastihne u vody. Ale nikdy se mu to nepoštěstilo, a tak ten jediný pohled bylo vše, na čem mohl stavět, když došlo na nahé ženy. Probíral to v mysli tolikrát, že už z toho nemohl nic nového vyždímat.

„Jistě to stojí balík,“ soudil.

„Tak měsíční plat,“ spekuloval Jimmy Rainey.

Jednoho pozdního odpoledne přijel Deets se zprávou, že Platte je jen deset mil před nimi. Každý v táboře zavýskl.

„Bože, rád bych věděl, kudy do města,“ řekl Polívka. „Už to nevydržím.“

Call věděl, že všichni muži hoří jít do města. Deets sice přinesl dobrou zprávu, ale nevypadal radostně. Od Jakova oběšení byl jako vyměněný.

„Není ti dobře?“ zeptal se Call.

„Na severu se mi nelíbí,“ řekl Deets.

„Ale pastviny jsou tu dobré,“ poznamenal Call.

„Nelíbí se mi tu,“ zopakoval Deets. „Světlo je moc bledý.“

Měl v očích vzdálený pohled. To Calla mátlo. Deets snášel s veselou myslí časy daleko horší. Teď ho Call často vídal sedět na koni a dívat se na jih zpátky přes dlouhé míle, které přešli. Občas ho při snídani zastihl, jak sedí a hledí do ohně, jako hledívají stará zvířata před smrtí – jako by za plamenem už viděl onen svět. Ten pohled v Deetsových očích znepokojil Calla natolik, že se o něm zmínil Augustovi. Jednou večer zajel ke stanu. Gus seděl bosý na sedlové přikrývce a řezal si ostrým zavírákem kuří oka. Žena nebyla v dohledu, ale Call zastavil pro jistotu dost daleko od stanu, aby ji nerušil.

„Jestli chceš se mnou mluvit, musíš popojet,“ zavolal Augustus. „Bos tak daleko nedojdu.“

Call sesedl a šel k němu. „Deetsovi něco je a já nevím co,“ řekl.

„Hm, Deets je citlivý,“ řekl Augustus. „Asi jsi ranil jeho city svými neotesanými způsoby.“

„Neranil jsem jeho city,“ řekl Call. „Vždycky se snažím být k němu zvlášť pozorný. Je to nejlepší muž, jakého máme.“

„Nejlepší, jakého jsme kdy měli,“ opravil ho Augustus. „Možná že je nemocný.“

„Není,“ řekl Call.

„Doufám, že nás nechce opustit,“ řekl Augustus. „Pochybuji, že by někdo jiný dokázal najít napajedla.“

„Říká, že se mu sever nelíbí,“ dodal Call. „To je všechno, co řekne.“

„Tak zítra prý dorazíme k Platte,“ řekl Augustus. „Všichni honáci jsou v pohotovosti jen vyrazit a uhnat si venerické choroby.“

„Já vím,“ řekl Call. „Radši bych tohle město vynechal, ale potřebujeme doplnit zásoby.“

„Jen je pusť, ať si trochu zadovádějí,“ řekl Augustus. „Třeba to bude jejich poslední příležitost.“

„Proč by to měla být jejich poslední příležitost?“

„Starej Deets možná něco tuší,“ řekl Augustus. „Když je tak citlivý. Za týden nebo dva budeme třeba pobitý od Indiánů.“

„To sotva,“ řekl Call, „ale jak vidím, máš taky náladu pod psa.“

„To mám,“ přisvědčil Augustus. Ke Kláře už nebylo daleko, a tato skutečnost Lorenu plnila obavami.

„Co se mnou uděláš?“ ptala se. „Necháš mě ve stanu, až ji pojedeš navštívit?“

„Ne, madame,“ řekl. „Vezmu tě s sebou a představím tě, jak se sluší. Nejsi kus inventáře. Klára určitě měsíce neviděla jinou ženu. Ráda si s tebou popovídá.“

„Co když pozná, co jsem zač?“ řekla Lorena.

„Pozná, že jsi lidská bytost,“ řekl Augustus. „Nemusíš před nikým klopit hlavu. Každá druhá ženská v týhle zemi asi začínala stejně jako ty – prací v saloonech.“

„Ale ona ne,“ řekla Lorena. „Sázím se, že byla vždycky dáma. Proto ses s ní chtěl oženit.“

Augustus se usmál. „Dáma ti může podříznout krk stejně dobře jako Komanč,“ řekl. „Klára má ostrý jazyk. V minulosti mě mnohokrát ťala do živého.“

„To budu teprve mít z toho setkání strach,“ řekla Lorena. „Budu mít strach, co mi řekne.“

„Na tebe bude milá,“ ujistil ji Augustus. „To já se budu muset mít na pozoru.“

Ale ať říkal cokoli, nemohl utišit její úzkost. Cítila, že ho ztratí, a s tím se nedalo hnout. Nabídla mu své tělo – nic jiného udělat neuměla. Něco ve způsobu té nabídky ho rozesmutnělo, i když ji přijal. Když ji držel v náručí, jako by na chvíli uvěřila v jeho lásku, ale brzy znovu zesmutněla.

„Schneš strachy pronic zanic,“ řekl. „Klářin manžel se nejspíš dočká šestadevadesátky a kdoví, jestli si my dva, ona a já, budeme ještě rozumět. Já nemám na Kláru dost energie. A sotva jsem kdy měl.“

Když konečně usnula, seděl ve stanu a přemítal. V dálce viděl zářit táborák. Všichni honáci až na ty, co hlídali stádo, určitě postávají kolem a škádlí se. Všichni mu nejspíš závidí, protože má ženskou a oni ne. On zase záviděl jim, protože oni neměli starosti a on je měl. Jak jednou začala, nedala se láska po libosti zastavit. Načal ji s Lorie a kdoví, kdy to skončí. Kdoví, jestli se mu ještě kdy podaří těšit se z těch snadných radostí, jaké znali oni; jestli ještě někdy bude sedět u táboráku a žertovat.

I když měl Lorenu upřímně rád, zastesklo se mu po volnosti, kdy neměl na práci nic než vyhrávat v kartách.

Příštího rána opustil na chvíli Lorenu a setkal se s Deetsem.

„Poslyš, strávil jsi někdy moc času toužením po něčem, co nemůžeš mít?“ zeptal se v úmyslu dát hovoru svižný začátek.

„Řek bych, že jsem měl dobrý život,“ řekl Deets. „Kapitán mi slušně platil. Byl jsem nemocný jen dvakrát, a z toho ještě jednou proto, že mě trefili u řeky.“

„To není odpověď na mou otázku,“ řekl Augustus.

„Toužení jen zabírá čas,“ řekl Deets. „To radši pracuju.“

„Ano, ale co bys chtěl, kdybys zrovna teď mohl mít cokoliv?“

Deets chvíli mlčky klusal, než odpověděl. „Být zpátky u naší řeky,“ řekl.

„K čertu, Rio Grande není jediná řeka,“ poznamenal Augustus, ale než mohli pokračovat v hovoru, vynořila se daleko na severu na návrší skupinka jezdců. Augustus hned poznal, že jsou to vojáci.

„Páni, konečně jsme potkali kavalerii.“

Bylo to asi čtyřicet vojáků. Koně z remudy zafrkali při pohledu na tolik cizích koní. Call a Augustus se jim cvalem pustili vstříc a setkali se s nimi půl míle daleko, protože stádo bylo z cizích jezdců neklidné.

Velitel oddílu byl mužík s šedým knírem a kapitánskými výložkami. Zdálo se, že stádo nevidí rád. Brzy se ukázalo, že je opilý. Po boku mu jel rozložitý muž v zamaštěných jelenicových kalhotách, nesporně stopař. Měl bradku a žvýkal tabák.

„Jsem kapitán Weaver a to je Dixon, náš skaut,“ řekl kapitán. „K čertu, kam se ženete s tím dobytkem?“

„Měli jsme namířeno do Montany,“ řekl Augustus nevinně. „Kde teď jsme, v Illinois?“

Call se rozmrzel. Gus nepřestane dělat legrácky.

„Ne, ale pokud vás Červený Oblak najde, budete litovat, že tam nejste,“ řekl kapitán Weaver. „Dostali jste se do indiánský války, chápete?“

„Co k čertu chtějí s tím dobytkem v Montaně dělat?“ zeptal se stopař Dixon. Měl drzý kukuč.

„Chtěli jsme si tam pěkně hačnout a počítat kravince,“ řekl Augustus. Drzost v něm probouzela šaška, jak Call až příliš dobře věděl.

„Slyšeli jsme, že v Montaně jsou úžasné pastviny,“ řekl Call. Doufal, že napraví špatný dojem, který vyvolal Gus.

„Možná, ale vy krávomilové je nikdy nespatříte na vlastní oči,“ řekl Dixon. „Dřív bude po vás.“

„Uvidíme,“ řekl Augustus, „nepoháněli jsme vždycky krávy. Taky jsme takových dvacet let bojovali s Komanči dole v Texasu. Snad i tihle vaši Indiáni sletí z koně jako jiný, když jim do těla vpálíte kulku nebo dvě!“

„Někteří ano, ovšem někteří jedou pořád dál,“ řekl kapitán Weaver. „Nepřijel jsem víst řeči. Neviděli jste tu nějaké stopy?“

„Náš skaut se o žádných nezmínil,“ řekl Call a zamával na Deetse.

„No ne, vy máte negra za skauta,“ řekl Dixon. „To se nedivím, že jste se ztratili.“

„My jsme se neztratili,“ rozzlobil se náhle Call, „a ten černoch by vás vystopoval přes řežavý uhlíky napříč peklem.“

„A přinesl vás nabodený na trojzubci, pokud bysme chtěli,“ dodal Augustus.

„Kdo vám dovolil takhle s námi mluvit?“ vybuchl kapitán Weaver a celý zrudl.

„Nejsme snad pořád ještě ve svobodný zemi?“ optal se Augustus. „Prosili jsme vás snad, abyste sem jezdili a uráželi našeho skauta?“

Deets přicválal a Call se ho zeptal, jestli neviděl stopy po Indiánech.

„Žádnou odtud až k řece,“ hlásil Deets.

Bledý mladý poručík najednou promluvil.

„Myslel jsem, že budou na východě,“ řekl.

„Tam jsme byli,“ řekl Weaver. „Nebo kde si myslíš, že jsme projezdili tenhle týden?“

„Třeba jeli rychleji a dál,“ řekl Augustus. „To Indiáni obvykle dělávají. Jak pozoruji vaše herky, dokázali by vás nejspíš předběhnout pěšky.“

„Nejste nějak moc dovolený, člověče?“ řekl Weaver. „Ty divoši před dvěma dny zabili ženu a jednoho buvolobijce. Před třemi týdny vyhladili celou rodinu odtud na jihovýchod. Jestli je uvidíte, budete litovat, že jste nenechali to svý zatracený hovězí v Texasu.“

„Jedem,“ křikl Call a prudce otočil koně.

„Potřebujeme koně,“ řekl kapitán Weaver. „Naši už nemůžou.“

„A když jsem to říkal já, bral jste to za drzost,“ poznamenal Augustus.

„Vidím, že máte nějaký nazbyt,“ řekl Weaver. „Vezmeme si je. Západně od Ogallaly jeden chlapík koně prodává. Přikupte si další tam a pošlete armádě účet.“

„Ne, díky,“ řekl Call. „Nám stačí ti, co máme.“

„Já jsem se neptal,“ řekl Weaver. „Zabavuji vám vaše koně.“

Augustus se zasmál. Call ne. Viděl, že muž mluví vážně.

„Potřebujeme je,“ řekl Dixon. „Musíme střežit hranici.“

Augustus se znovu zasmál. „Koho jste ochránili posledně?“ zeptal se. „Zatím jsme od vás slyšeli jen o lidech, který jste neochránili.“

„Mluvení mě unavuje,“ řekl Weaver. „Jeď pro ty koně, Jime!“

„Od nás žádné nedostanete,“ řekl Call. „Nejste oprávněn k rekvizicím.“

„Přisámbůh, dostanu ty koně, nebo z vás stáhnu kůži,“ zahřímal Weaver. „Jeď pro ně, Jime.“

Mladý poručík vypadal velmi nervózně, ale obrátil se, jako by chtěl jet ke stádu.

„Zadrž, synu, spor ještě není u konce,“ řekl Augustus.

„Chcete se vzepřít důstojníku armády Spojených Států?“ zeptal se Weaver.

„Máte k tomu obchodníkovi v Ogallale stejně blízko jako my,“ poukázal Call.

„Ano, ale míříme na opačnou stranu,“ řekl Weaver.

„Mířili jste do města, než jste nás uviděli,“ upozornil Augustus. „Kdy jste změnili kurs?“

Dixon, mohutný stopař, naslouchal hovoru s pohrdavým výrazem. Opovržení patřilo stejnou měrou Weaverovi i jim.

Kapitán Weaver se obrátil na mladíka. „Dostal jsi rozkaz. Tihle muži jen blafují. Jsou to obyčejný kovbojové. Jeď pro ty koně.“

Jak jel mladík kolem, Augustus se sehnul a uchopil jeho otěže.

„Jestliže ty koně mermomocí chcete, běžte si je vzít sám,“ řekl. „Vy jste kapitán.“

„Tomu říkám zrada,“ řekl kapitán Weaver. „Můžete být pověšeni pro zradu.“

Call si zatím prohlédl zbytek jednotky. Odedávna, po celou dobu, co sloužil u hraničářů, ho netečnost a šlendrián kavaleristů štvaly, ovšem oddíl, který měl před sebou, v tom ohledu vynikal. Sotva se zastavili, usnula polovina mužů v sedle, a koně vypadali vesměs, jako by nutně potřebovali aspoň měsíc dobré pastvy.

„Jak daleko je odtud do Ogallaly?“ zeptal se Call.

„Mě nezajímá Ogallala,“ řekl Weaver. „Mě zajímá Červený Oblak.“

„O Červeném Oblaku slyšíme prvně,“ řekl Augustus. „Ale jestli je to dobrý stratég, tak radši doufejte, že ho nepotkáte. Ještě jsem neviděl zhuntovanější oddíl. Indiáni by nechtěli vaše koně ani na porážku.“

„Heleďte se, jsme už deset dní v sedle a vám do toho nic není,“ tetelil se rozhořčením Weaver. Ačkoli řeč vedl většinou Augustus, pohlížel nenávistně na Calla.

„Jedem,“ řekl Call. „To je bezvýchodná debata.“ Viděl, že malý kapitán je vytočen do stavu, kdy chybělo jen málo k výbuchu.

„Jime, jeď pro ty koně,“ řekl Weaver.

„Ne,“ řekl Call. „Koně vám nedáme, zato vám dám jednu dobrou radu. Vaše jednotka je vyčerpaná. Jestli narazíte na Indiány, pobijí vás. Potřebujete nejen čerstvé koně, ale i čerstvé muže.“

„Mě nemá co radit žádnej zatracenej kovboj,“ soptil Weaver.

„Bili jsme se s Komanči, Kiowy a s mexickými bandity dvacet let, a ještě jsme na světě,“ řekl Call. „Udělal byste dobře, kdybyste nás poslechl.“

„Jestli vás uvidím ve městě, pár facek vás nemine,“ řekl Dixon Callovi.

Call muže ignoroval. Otočil se a odjížděl. Augustus pustil poručíkovu uzdu.

„Nechte mi toho negra,“ řekl Weaver. „Slyšel jsem, že můžou cítit Indiány. Však taky Indiáni jsou jen rudý negři.“

„To nejde,“ řekl Call. „Bojím se, že byste s ním špatně zacházeli.“

Vraceli se k povozu. Když se ohlédli, jízdní oddíl stál pořád na místě.

„Myslíš, že zaútočí?“ zeptal se Augustus.

„Napadnout stádo krav?“ řekl Call. „Nemyslím; Weaver je sice cvok, ale tak daleko to ještě nesahá.“

Počkali, ale vojáci zůstali na návrší jen pár minut, pak se otočili a jeli pryč.

Kapitola 84

Odpoledne překročili východně od Ogallaly řeku Platte a obrátili stádo k severozápadu. Ze svahů severně od řeky spatřili nevelkou kolekci chýší a srubů a dřevěných domů, které tvořily město. Kovbojové byli nad tím pohledem tak u vytržení, že se stěží dokázali soustředit na práci alespoň tak dlouho, aby dovedli stádo na dobré nocležiště.

Call se je snažil trochu uklidnit připomínkou, že se doslechli, že Indiáni jsou na válečné stezce, ale muži ho sotva slyšeli.

I Pom Boggett hořel touhou odjet. Jako první pustil Call šest mužů: Poma, Polívku, Berta, Jaspera, Jehlu a Ira. Všichni si oblékli čisté košile a hnali se pryč, jako by je pronásledovala stovka Komančů.

Augustus, který zrovna stavěl stan, se na chvíli zastavil a sledoval, jak spěchají. Kovbojové při jízdě výskali a mávali klobouky

„Koukej, jak jedou, Lorie,“ řekl Augustus. „Nemůžou se dočkat města.“

Lorenu to nezajímalo. Měla na mysli jedinou věc. „Kdy za ní pojedeš?“ zeptala se.

„Až zítra,“ řekl Augustus. „Pojedeme oba.“

„Zůstanu tady,“ řekla Lorena. „Bojím se, co bude říkat.“

Ruce se jí třásly při myšlence na tu ženu, ale pomohla Gusovi zakolíkovat stan.

„Zamýšlím se podívat do Ogallaly taky,“ řekl Augustus. „Nechceš jet se mnou?“

„Co tě tam láká?“ zeptala se.

„No, je to svým způsobem město,“ řekl. „Mám chuť udělat něco civilizovaného, jako třeba pojíst v restauraci. Pokud by to byl požadavek upřílišněný, půjdu si alespoň do hospody vypít sklenku whisky.“

„Pojď se mnou,“ dodal. „Určitě tam mají obchod nebo dva. Koupíme ti něco na sebe.“

Lorena o tom zauvažovala. Nosila mužské šaty od chvíle, co ji Gus zachránil. Nebylo kde koupit jiné. Potřebovala by šaty, jestli půjde s Gusem navštívit tu ženu. Ale nebyla si jista, jestli tu ženu chce opravdu vidět – i když na ni byla velice zvědavá. Byla v ní velká zvědavost, ale ještě více strachu. Byl to divný život, pořád sedět ve stanu a nemluvit s nikým než s Gusem, ale už si zvykla. Myšlenka na město ji děsila skoro stejně jako myšlenka na tu ženu.

„Chceš nějakou kurvu nebo co?“ zeptala se, když viděla, že se chystá do města.

„K čemu by mi byla, když mám tebe?“ zasmál se. „Vy ženské máte divné nápady. Ze všeho nejvíc bych si chtěl sednout na židli a popíjet whisky. A trocha karet by mi taky nevadila.“

„Chceš tu druhou ženu, a máš mě,“ řekla Lorena. „Stačíš nás chtít obě, a třeba nějakou děvku k tomu. Klidně si běž a sežeň si nějakou, mně to nevadí.“

Skoro si přála, aby to udělal. Posílilo by to její pozice proti té druhé ženě.

„Pojď se mnou,“ řekl Augustus. „Koupím ti patery nové šaty.“

„Kup mi jedny sám,“ řekla Lorena. „Kup nějaký, který se ti budou líbit.“

„Ale neznám tvou velikost,“ namítl. „Proč se tak bojíš měst?

V tomhle městě není živá duše, která by tě někdy viděla.“

Nechtěla jít, a tak to nakonec vzdal a šel sám, ale napřed se na chvíli zastavil u vozu, a požádal Po Campa, aby jí donesl jídlo. Call tam byl taky a vypadal nepokojně. Protože většina zkušených honáků byla pryč, rozhodl se zůstat u stáda a nakoupit zásoby zítra, až se někteří vrátí.

Stádo se klidně popásalo na zvlněných stráních. Zbylí skotáci, většinou kluci, melancholicky přemýšleli o šancích, které propásli.

„Pojeď do města se mnou,“ řekl Augustus Callovi. „Tady je klid a pusto jako v kostele v pondělí. Zvu tě na večeři a pak spolu můžeme filozofovat.“

„Ne, zůstanu tady,“ řekl Call. „Nemám žádnou filozofii.“

„Ale máš: děláš si zbytečné starosti – to je tvoje filozofie,“ řekl Augustus. „Jake by se mnou šel hned, kdybysme ho nepověsili.“

„Zatraceně, sám si je tím vinen,“ řekl Call.

„Já vím, ale jak vidím město, vzpomenu si, jaký to byl při večeři skvělý společník,“ řekl Augustus.

Cválal pět nebo šest mil do Ogallaly a cítil se dost divně, protože si teprve teď uvědomil, jak moc mu Jake Spoon chybí. Kolikrát, sotva se vrátili z průzkumu na Brazos, spěchali společně do Austinu a rozdělili si noc mezi pálenku, karty a ženy. Klára i Call se k nim po takové pijatyce ještě týden chovali cize; Klára vychládala pokud možno ještě pomaleji než Call.

Teď byl Jake v nenávratnu a Klára blízko. Zdálo se mu, že by třeba bylo moudré nechodit za ní – prostě dojet do Montany a nechat minulost minulostí. Žádná žena nezapůsobila na jeho srdce jako Klára. Vzpomínka byla tak sladké, že se skoro bál ji ohrozit pohledem na to, co se z Kláry stalo. Mohla se z ní stát semetrika – měla k tomu předpoklady už za dívčích let. Nebo z ní mohla být jen upracovaná, sedřená osadnice, s vyčpělou krásou a podstřiženým duchem. Mohl by se na ni podívat a nepocítit nic – v tom případě by přišel o něco drahocenného. Ovšem také by při pohledu na ni mohl pocítit totéž, co zamlada, a pak by nebylo snadné obrátit se a jet pryč.

Taky tu byla Lorena. V posledních týdnech se ukázala sladší než všechny ženy, které poznal, citlivější než jeho manželky, něžnější než Klára. Její krása znovu rozkvetla – kovbojové si neustále vymýšleli výmluvy, proč se dostat na dvacet nebo třicet sáhů od ní, aby ji zahlédli. Měl by si říkat, že měl kliku; věděl, že každý v partě, snad až na Calla, ho za šťastlivce považuje. Měl by ponechat minulosti její zář a nepokoušet se ji smíchat se současností.

Ale věděl, že je vyloučeno, aby Kláru jen tak minul, i kdyby to měl zaplatit bůhvíjakým zklamáním či zmatky. Ze všech žen, které poznal, pro něj znamenala nejvíc, a byla jedinou osobou v jeho životě, o které měl pocit, že ji nějak propásl.

Pamatoval si, co řekla, když mu říkala, že si vezme Boba – že bude stát o jeho přátelství pro svoje dcery. Alespoň půjde nabídnout tohle, mimochodem bude zajímavé zjistit, jsou-li dívky po matce.

Kupodivu mu návštěva Ogallaly nepřinesla žádné zvláštní potěšení. Objevil galanterní obchod, zrovna když majitel zavíral, a přesvědčil ho, aby posečkal, než nakoupí něco pro Lorie. Koupil všechno od spodniček po šaty, klobouk a také zimní plášť, protože v Montaně bude určitě mráz. Sám si dokonce koupil černý šosatý redingot hodný pastora a hedvábnou vázanku. Obchodník brzy přestal litovat, že nezavřel, nabízel Augustovi rukávníky a rukavice, plstí lemované holínky a další podivnosti. Nakonec měl Gus nákup tak velký, že nemohl ani pomyslet na to, že by ho sám odnesl. Budou pro ty věci muset přijet zítra vozem, nicméně si dal pár kousků zabalit, kdyby si je chtěla Lorie obléci, až pojedou ke Kláře. Koupil jí hřebeny, kartáče a zrcadlo – ženy se na sebe rády dívají, jak věděl, a Lorena k tomu neměla příležitost od Fort Worth.

Jediný místní hotel našel snadno, ale jeho restaurace byla jen malá zakouřená místnost bez všeho kouzla a s jedním hostem, zasmušilým mužem s mohutnými licousy. Augustus se rozhodl, že radši navštíví vlídný výčep, ale ten nebylo snadné najít.

Vešel do jednoho, který měl mohutné losí paroží nade dveřmi a zákaznictvo zejména z řad mezkařů, kteří vozili náklady pro armádu. Nikdo z Kloboucké party tam nebyl, i když viděl před domem stát známé koně. Asi šli rovnou do sousedního bordelu, usoudil. Poručil si láhev se sklenkou, ale rozjaření mezkaři povykovali tak, že nemohl pití vychutnat. Brzy ho vypátral karbaník středního věku s tenkým knírkem a umaštěnou kravatou a přiklátil se k jeho stolu.

„Vypadáte, jako by vám nebyla proti mysli partička karet,“ řekl hazardní hráč. „Jmenuju se Shaw.“

„Hra ve dvou mě nezajímá,“ řekl Augustus. „Mimoto je tu moc velký randál. V tomhle hluku je těžké se i opít.“

„Tohle není jedinej lokál ve městě,“ řekl pan Shaw. „Třeba najdeme něco tiššího.“

Vtom vešla namalovaná a napudrovaná dívka. Několik mezkařů na ni volalo, ale ona šla přímo k Augustovi. Byla hubená a bylo jí sotva sedmnáct.

„Tak Nellie, padej,“ řekl karbaník. „Chtěli jsme zrovna začít hrát.“

Než mohla dívka odpovědět, jeden z mezkařů u vedlejšího stolu se překotil i se židlí. Kolíbal se na židli, náhle usnul a zřítil se na podlahu k veliké zábavě svých druhů. Pád ho neprobudil – zůstal ležet na prknech, tuhý jako špalek.

„Neříkejte, pane Shaw,“ řekla dívka. „Jste tu jen dva, co by to bylo za hru?“

„Zrovna jsem to taky říkal,“ řekl Augustus.

Výčepní přišel, chytil opilce za límec a vytáhl za dveře.

„Nechcete jít vedle, pane?“ zeptala se Nellie.

K Augustovu úžasu vlepil karbaník dívce facku – nebyla to silná rána, ale dívku to překvapilo a uvedlo do rozpaků.

„Hele, klídek,“ krotil ho Augustus. „Nemáte pro to důvod. Ta mladá dáma neřekla nic zlého.“

„Jakápak dáma, běhna je to a já nedovolím, aby rušila naše rozptýlení,“ řekl karbaník.

Augustus vstal a nabídl Nellie židli.

„Sedněte si, slečno,“ řekl. Pak se otočil k hráči. „Vy vypadněte,“ řekl, „s mužem, který je hrubý k ženě, nehraju.“

Hráč se zatvářil jak fretka. Ignoroval Augusta a zle si měřil dívku. „Co jsem ti říkal?“ pohrozil. „Zmlátím tě jako žito, jestli mi ještě někdy zkazíš kšeft.“

Dívka se chvěla, slzy na krajíčku.

„Žádná coura mě nebude rušit,“ řekl karbaník.

Augustus dal muži takovou ránu do brady, že ho srazil na sousední stůl mezi tři nebo čtyři mezkaře. Mezkaři s údivem vzhlédli – karbaník lapal po dechu, mával rukama ve vzduchu s pusou otevřenou v obavách, že zemře dřív, než se znovu stačí nadechnout.

Augustus mu dál nevěnoval pozornost. Dívka si po chvíli sedla, ale pořád nervózně pokukovala po karbaníkovi. Mohutný mezkař ho smetl ze stolu a on teď klečel a opíral se rukama o zem a stále se snažil pobrat dech.

„Nic mu není,“ ujistil Augustus dívku. „Nechceš si loknout?“

„Jo,“ řekla dívka, a když barman přinesl skleničku, obrátila do sebe pálenku, kterou jí Augustus nalil. A přece nemohla spustit oči z hráče. Podařilo se mu chytit dech a teď stál u baru a držel se za hrudní koš.

„Měla jsi s ním už dřív problémy?“ zeptal se Augustus.

„Je to Rosiin manžel,“ řekla Nellie. „Rosie je žena, pro kterou pracuju. Nemůžou se domluvit. Rosie mě posílá ven, a on mě zase honí domů.“

Pokusila se setřást svou hrůzu a vypadat svůdně, ale byl to pokus tak ochotnický, že Augusta rozesmutněl. Vypadala jako vystrašená malá holka.

„Rosie je náročná,“ řekla. „Nepůjdeme vedle? Musím honem získat nějaký počinek. Jestli bude Shaw žalovat, Rosie na mě půjde s řemenem. Rosie je horší mrcha než Shaw.“

„Myslím, že potřebuješ změnit místo,“ řekl Augustus. Jakmile jí dolil, hned sklenku vyžahla.

„Žije tu už jen jedna další madam a ta je zrovna tak zlá,“ řekla Nellie. „Vážně nechcete jít vedle? Musím sehnat zákazníka.“

„Víš co, radši něco podstrč tomu karbaníkovi, když je to takhle,“ řekl Augustus. „Dej mu pět a Rosie pět a zbytek si nech.“ Dal jí dvacet dolarů.

Dívka vypadala překvapeně, ale vzala si peníze a vyzunkla další sklenku. Pak šla k výčepu a u výčepního si rozměnila bankovku. Brzy se bavila se Shawem, jako by se nechumelilo. Sklíčený Augustus si koupil další láhev s sebou a opustil město.

Měsíc byl v úplňku a prérie plná stínů. Vočko se pokoušel zpívat dobytku, ale zdaleka neměl takový hlas jako Ir.

Ke svému překvapení našel Augustus Lorenu před stanem. Obvykle zůstávala uvnitř. Když sesedl a sklonil se, aby ji pohladil, zjistil, že má vlhkou tvář – seděla tam a plakala.

„Proč, Lorie, co se děje?“ zeptal se.

„Bojím se jí,“ řekla prostě. Hlas jí potemněl skleslostí. „Bojím se, že mi tě vězme.“

Augustus jí to nerozmlouval. Co cítila, nemohl rozumem zaplašit. Sám to zavinil tím, že mluvil příliš upřímně o ženě, kterou kdysi miloval. Odsedlal a sedl si k Loreně na trávu.

„Myslela jsem, že jsi šel za ní,“ řekla. „Nevěřila jsem, žes jel do města.“

„Není ten měsíc krásný?“ řekl. „Ve světle úplňku jsou pláně docela vábné.“ Lorena nevzhlédla. Měsíc ji nezajímal. Jediné, na čem jí záleželo, bylo, jak na tom je. Jestliže ji Gus hodlá opustit, chtěla to vědět, i když si nedovedla představit, jak by žila dál, kdyby se to stalo.

„Zpívala jsi někdy ráda?“ zeptal se, aby ji přivedl na jiné myšlenky.

Neodpověděla.

„Podle mě je zpěv skvělá věc,“ řekl. „Kdybych uměl zpívat jako náš Ir, jel bych a zpíval celý den. Třeba bych dostal místo v hospodě jako kdysi Pyskoun.“

Lorena si s ním nechtěla povídat. Bylo jí hnusně. Radši ať se stane něco, co nás oba zabije, myslela si. Alespoň bych nebyla sama.

Kapitola 85

Newt, bratři Raineyovi a Vočko se dostali do města nazítří odpoledne. Nic je neodradilo, že první skupina přitáhla zpátky po jednom nebo po dvou a v hrozném stavu. Jasper Fant poblil koně, na kterém jel; bylo mu příliš zle, aby sesedl nebo se alespoň vyklonil ze sedla.

„Je na tebe žalostný pohled,“ řekl přísně Po Campo, když Jasper přijel. „Říkal jsem ti, že to tak dopadne. Teď máš peníze pryč a získal jsi jen bolest.“

Jasper to nekomentoval.

Jehla, Nelson a Polívka Jones přijeli za ním – nevypadali o moc líp než Jasper, ale aspoň koně měli čisté.

„Štěstí že už nepřijde žádný město,“ řekl Jehla, když sesedl. „Další město bych už nepřežil.“

„Jestli tohle je to nejlepší, co Nebraska skýtá, klidně se bez toho obejdu,“ přidal se Polívka.

Když vyslechl všechny ty negativní zvěsti, Po Campo se zdráhal Augustovi půjčit vůz.

„Ve městě je plno zlodějů,“ tvrdil, „co když ho někdo ukradne?“

„Pak bude muset ukrást vůz i s kočím,“ řekl Augustus. „Rád bych viděl zloděje, který by to dokázal.“

Slíbil Pyskáčovi, že ho zaveze do města. Pyskoun stonal po své staré profesi a doufal, že ve městě nějaké piano alespoň uslyší.

Call se rozhodl jet taky a pomoci při nákupu zásob. Pokoušel se sepsat seznam věcí, které potřebovali, a skutečnost, že Po Campo byl v nabručené náladě, mu to neusnadňovala.

„Je léto,“ řekl Po. „Nepotřebujeme toho moc. Kupte sud na vodu a naplníme ho z řeky. Bude velký sucho.“

„Proč myslíš, že bude sucho?“ divil se Augustus.

„Bude sucho,“ trval na svém Po Campo. „Budeme pít koňskou krev, když nebudeme mít velký štěstí.“

„Včera v noci jsem se už zřejmě napil závdavkem,“ řekl Jasper. „Ještě nikdy mi nebylo tak špatně, abych hodil šavli na vlastního koně.“

Newt a ostatní honáci se rozjeli do města tryskem a nechali Vočka daleko za sebou, jenže sotva se tam octli, upadli do rozpaků, co dělat nejdřív.

Město přirozeně překypovalo saloony, ale ze začátku byli chlapci příliš vyplašení, aby do některého vešli. Nejspíš by na ně všichni zahlíželi pro jejich věk a mimoto neměli peníze na pití. To málo, co měli, muselo být zachováno pro děvky – jejich hlavní záměr. Ale když počtvrté nebo popáté prošli okolo velkého obchodu smíšeným zbožím, podlehli jinému pokušení; všichni se šli podívat dovnitř. Zírali na zbraně: buvolačky a pistole s dlouhými modrými hlavněmi, daleko dražší, než si mohli dovolit. Nakonec vyšli s pytlíkem lékořicových cukrátek. Protože to byly po měsících první bonbóny, co měli, chutnaly skvěle. Sedli si do stínu a rychle snědli celý sáček.

„Kapitán by jich měl koupit plný vůz,“ zatoužil Ben Rainey. Ta možnost nebyla vyloučena, protože Augustus zrovna přijížděl s povozem ke galanterii a kapitán jel vedle něj na Čertici.

„To by nikdy neudělal, ty máš nápady!“ řekl Jimmy Rainey. Nicméně se už cítili smělejší a zkušenější, a nakonec vešli zpátky do obchodu pro dva další sáčky.

„Nechme si jeden do Montany,“ řekl Newt. „Tam třeba žádná města nebudou.“ Ale na jeho prozíravost nikdo nedbal. Pete Spettle a ostatní spotřebovali svůj díl sladkostí bez prodlení.

Když končili, uviděli Poma Bogetta, jak jde kolem saloonu na druhé straně ulice.

„Pojďte se ho zeptat, kde jsou děvky,“ navrhl Ben. „Sami je asi sotva najdeme.“

Chytili Poma u nájemné stáje. Nevypadal zrovna rozjařeně, ale aspoň šel rovně, což se nedalo říct o těch, co se vrátili do tábora.

„Co vy, mládeži, děláte ve městě?“ zeptal se.

„Chceme děvku,“ řekl Ben.

„Tak jděte za tenhle saloon,“ poradil jim Pom. „Najdete jich tam plno.“

Pom jel na pěkné kobylce, které říkal Cukrouš. Povahou byla pravý opak Čertice. Krotká jako ochočená ovečka. Pom brával kousky z talíře a krmil ji z ruky. Tvrdil, že Cukrouš v noci vidí nejlíp ze všech koní, které kdy znal – při žádné honičce ještě nezakopla.

Byl na ni tak pyšný, že ji vždy napřed vyhřebelcoval než ji osedlal, k tomu účelu měl v sedlové brašně malý koňský kartáč.

„Kolik stojí?“ zeptal se Jimmy Rainey. Myšlenka, že jsou jen pár kroků od cíle, je všechny dělala trochu nervózní.

„Záleží na tom, jak dlouho se chcete zdržet,“ řekl Pom. „Potkal jsem jednu milou holku jménem Mary, ale nejsou všechny takové. Mají tam jednu, který říkají Bizonice – někdo by mi musel nabídnout měsíční plat, než bych se k ní přiblížil, ale pro vás zelenáče je dobrá. Nemůžete hned napoprvé očekávat prvotřídní kvalitu.“

Jak mluvili, vjel do ulice půltucet vojáků s rozložitým Dixonem v čele.

„Támhle zase jedou ti vojáci,“ řekl Newt.

Pom na vojáky sotva pohlédl. „Ostatní určitě někde ztratili.“ Vyhřebelcoval Cukrouše a zrovna se kobylku chystal osedlat, když k nim přiklusal stopař a ostatní vojáci. Newt byl nervózní – věděl, že s vojáky málem došlo k srážce. Mrkl na kapitána a pana Guse, kteří zrovna nakládali sud na vodu. Zřejmě dali na Po Campovu radu.

Dixon, který na svém černém valachovi Newtovi připadal hrozně velký, div do Poma nevrazil, než se zastavil. Pom, chladný jako led, položil na kobylku sedlovou přikrývku a nevěnoval mu pozornost.

„Kolik chceš za tu klisničku?“ zeptal se Dixon. „Vypadá stylově.“

„Není na prodej,“ řekl Pom a sehnul se pro sedlo.

Jak se shýbal, Dixon se nad něj naklonil a naplil mu tabákovou slinu za krk. Hnědá šťáva zasáhla Poma na okraji vlasů a zatekla mu za volný límec košile.

Pom se vztyčil a sáhl si za krk. Když uviděl na ruce tabákovou šťávu, zrudl zlostí.

„Zatracený skotáci! Nějak moc si ty svý herky považujete,“ řekl Dixon. „Už mám dost těch řečí vo tom, že vaše kobyly nejsou na prodej.“

„Tahleta zaručeně na prodej není. Tím si můžete bejt setsakramentsky jistej. Ostatně stejně vás zvalchuju tak, že se do sedla dlouho neposadíte!“ prohlásil Pom přeskakujícím hlasem. „Pění se mi krev při pomyšlení, že by si na mě mohl každej mizera beztrestně plivnout!“

Dixon plivl znovu. Tentokrát stál Pom tváří k němu a plivanec mu přistál na prsou. Dixon a vojáci se zasmáli.

„Slezeš dolů sám, anebo tě mám z tý hromady mejdlovejch kostí, na který sedíš, stáhnout osobně?“ zeptal se Pom a zabodl tomu chlapisku oči do očí.

„Neprskej, kocourku!“ ušklíbl se Dixon. Plivl na Poma do třetice, ale tentokrát Pom před proudem slin uhnul a skočil po muži. Chtěl stopaře srazit na druhou stranu koně, ale Dixon byl silnější a rychlejší. Pom přehlédl, že skaut drží v odvrácené ruce pistoli. Když po něm Pom skočil, použil jí jako kyje a dvakrát Poma praštil pažbou do hlavy.

K Newtovu zděšení se Pom bez hlesu svalil: sklouzl po boku vraníka a zůstal ležet na zádech. Z tržné rány za uchem mu crčela krev a barvila černé vlasy. Klobouk mu sletěl; Newt ho zvedl a nevěděl, co dělat dál.

Dixon vrátil pistoli do pouzdra. Ještě jednou na Poma plivl a natáhl se po kobylčině uzdě. Shýbl se, aby rozepnul podpěnku, a shodil Pomovo sedlo na zem.

„To tě vodnaučí bejt paličatej, skotáku!“ řekl. Pak se podíval na chlapce. „Účet za tu klisničku může poslat armádě Spojených států,“ řekl Dixon. „Tedy jestli se upamatuje, až se vzbudí, že někdy ňákou kobylu měl.“

Newt ztuhl úzkostí. Viděl, jak pažba pistole udeřila Poma dvakrát do hlavy, podle všeho byl Pom teď mrtvý. Semlelo se to tak rychle, že Ben Rainey ještě ani nestačil vyndat ruku z pytlíku se sladkostmi.

Jediné, co Newt věděl, bylo, že ten muž nesmí vzít Pomovi jeho koně. Když se Dixon obrátil, aby odjel, chytil Newt uzdu a pověsil se na ni. Cukrouš tažená dvěmi různými směry se vzepjala a takřka zvedla Newta ze země. Držel se však zubynehty.

Dixon se pokusil koně vyškubnout, ale Newt měl na uzdě obě ruce a nepustil.

„Zatracená sebranka, ty kovbojové,“ řekl Dixon. „Otravujou i ty štěňata.“

Voják vedle něj měl u sedla bičík ze surové kůže. Dixon se pro něj natáhl a beze slova dojel ke klisně a Newta švihl.

Pete Spettle rozlíceně přiskočil a pokusil se býkovec zachytit, ale Dixon se po něm ohnal hřbetem ruky. Pete se složil – s přeraženým nosem, jak se později ukázalo. Newt se pokusil přitisknout ke klisničce. Zpočátku ho Dixon švihal jen přes ruce, aby ho donutil pustit se, ale když neuspěl, začal Newta bít hlava nehlava. Jedna hvízdající rána mu rozsekla ucho. Pokusil se schovat hlavu, ale vyděšená Cukrouška uskakovala a vystavovala ho biči. Dixon ho začal šlehat přes krk a ramena. Newt zavřel oči a držel se uzdy. Jednou pohlédl na Dixona a uviděl, že se usmívá – měl kruté malé oči jako kňour. Hned se zase sehnul, protože se ho Dixon pokusil šlehnout do tváře. Rána zasáhla Cukroušku, ta se vzepjala a zaržála.

To zaržání upoutalo Callovu pozornost. Když naložili těžký dubový soudek na vodu, vrátili se s Augustem na chvíli do krámu. Augustus si chtěl koupit lehčí pistoli místo těžkého koltu, který nosil, ale pak si to rozmyslel. Vynesl ven nějaké věci, které koupil pro Lorenu, a Call zatím naložil pytel mouky. Byli ještě pořád uvnitř, když uslyšeli to ržání: a když vyšli, viděli, jak Dixon mrská Newta, a jak se Pomova kobylka točí pořád dokola. Dva kovbojové leželi na zemi, jeden z nich byl Pom Boggett.

„Hned jsem si myslel, že ten parchant je mrcha,“ řekl Augustus. Hodil zboží do vozu a vytáhl pistoli. Call pustil pytel mouky do korby a vyhoupl se na Čertici.

„Nestřílej po něm,“ řekl. „Jen hlídej ty vojáky.“

Viděl, jak Dixon znovu surově švihl chlapce do krku, a vzplál hněvem, jaký nepocítil už léta. Nasadil Čertici ostruhy: proletěla tryskem ulicí a rozrazila překvapené vojáky. Dixon, zabraný bitím, byl poslední, kdo si všiml, jak se na něho Čertice řítí.

V poslední chvilce se pokusil svého koně strhnout, ale poplašený valach se jen otočil a oba koně se srazili. Call zůstal v sedle a Čertice na nohou, ale Dixonův kůň upadl a svého pána tvrdě shodil. Cukrouš téměř zašlápla Newta, jak se snažila uhnout. Dixonův kůň se vyhrabal na nohy téměř Cukroušce pod břichem. Všude byla oblaka prachu.

Dixon vyskočil pádem nezraněn, ale zmaten. Než se obrátil, Call už sesedl a rozběhl se proti němu. Nevypadal mohutně a Dixonovi bylo záhadou, proč ho ten záprtek napadá takhle. Sáhl po pistoli, a neuvědomil si, že má kolem ruky ještě omotaný bičík. Důtky zhatily jeho úmysl a Call do něj v běhu vrazil stejně jako prve jeho kůň do Dixonova. Dixon se znovu octl na zemi, a když obrátil hlavu, uviděl nad svým okem špičku holinky.

„Přeci ne…“ řekl v úmyslu sdělit tomu muži, aby do něho nekopal, ale měl holínku v obličeji, než stačil dokončit větu.

Šest přihlížejících vojáků úžasem strnulo. Malý honák kopl Dixona do tváře tak tvrdě, že mu hlava div neuletěla. Pak se postavil nad Dixona, který plival krev a zuby. Sotva se Dixon sebral na nohy, cizinec ho okamžitě znovu srazil a botou mu zašlápl tvář do prachu.

„Von ho zabije,“ řekl jeden z vojáků a tvář mu zsinala. „Zabije Dixona.“

Newt si to taky myslel. Tak šílený vztek, jaký se zračil kapitánovi v tváři, když napadl mohutného stopaře ještě neviděl. Bylo jasné, že Dixon, ač větší, nemá žádnou šanci. Dixon ani neudeřil, ani se o úder nepokusil. Nad způsobem, jakým kapitán muže trestal, se Newtovi zvedal žaludek.

Pom se posadil, drže se za hlavu, a uviděl kapitána Calla, jak táhne stopaře za jelenicovou vestu. Rvačka se přenesla o několik sáhů dál ke kovářství s velkou kovadlinou před dílnou. K Pomovu úžasu se kapitán rozkročil nad Dixonem a začal mu mlátit hlavou o kovadlinu.

„On ho zabije,“ řekl nahlas a zapomněl, že před chvílí chtěl stopaře zabít sám.

Pak přiběhl Augustus, nasedl na Čertici a sejmul Callovo laso.

Doklusal ke kovářství a spustil Callovi smyčku na ramena. Pak omotal laso na hrušku sedla a dal se vzhůru ulicí. Lapený zpočátku Dixona nepustil. Držel ho a vlekl s sebou několik kroků od kovadliny, ale Augustus utáhl laso a udržoval koně v chůzi. Nakonec Call muže pustil, otočil se s temným divokým pohledem a hledal, kdo ho chytil, a nepoznával ho. Na kloubech prstů měl kůži do krve sedřenou od úderů, které Dixonovi uštědřil, ale byl ztracený ve svém vzteku a jeho jediná myšlenka byla dostat nového útočníka. Prahnul někoho zabít – nevěděl, jestli je Dixon mrtvý, ale ten druhý mu neunikne.

„Woodrowe!“ řekl Augustus ostře, když se Call chystal po něm skočit.

Call slyšel své jméno a poznal svou klisnu. Augustus popojel k němu a povoloval laso. Call ho poznal a zastavil se. Obrátil pohled k šesti vojákům; seděli na koních nedaleko, tiší, bledí. Pokročil k nim a shodil smyčku z ramen.

„Woodrowe!“ řekl Augustus znovu. Vytáhl velký kolt: třeba bude muset Calla praštit, aby mu zabránil v útoku na vojáky. Call se však zastavil. Chvíli se nikdo nepohnul.

Augustus sesedl a zavěsil laso na hrušku sedla. Call stál pořád uprostřed ulice a nabíral dech. Augustus šel k vojákům.

„Seberte si svýho muže a jeďte,“ řekl tiše.

Dixon ležel u kovadliny. Nehýbal se.

„Myslíte, že je mrtvej?“ zeptal se seržant.

„Jestli ne, pak měl štěstí,“ řekl Augustus.

Call vykročil ulicí dolů a zvedl klobouk, který mu spadl. Vojáci pomalu projeli kolem něj. Dva sesedli a pokusili se Dixona naložit na jeho koně. Nakonec sesedli všichni – byl tak těžký, že všech šest muselo napřít sílu, aby ho zvedli a uložili na koně. Call je mlčky sledoval. Při pohledu na Dixona jeho vztek hrozil znovu vybuchnout. Stačil jediný pohyb a Call by se na něho okamžitě vrhl.

Dixon se však nepohnul. Visel přes svého koně, z hlavy a tváře mu kanula krev do prachu. Vojáci nasedli a pomalu koně odváděli pryč.

Call se ohlédl a uviděl Poma sedět na zemi vedle sedla. Šel pomalu k němu – Pom měl za uchem dlouhý šrám.

„Je ti něco?“ zeptal se.

„Ne, kapitáne,“ řekl Pom. „Naštěstí mám tvrdou palici.“

Call se podíval na Newta. Na krku a jedné tváři se mu začínaly tvořit podlitiny. Z rány na uchu vyteklo trochu krve. Pořád svíral Cukrouščinu uzdu; teprve teď si toho Pom všiml. Postavil se.

„A ty?“ zeptal se Call chlapce.

„V pořádku, pane,“ řekl Newt. „Jen mě trochu zmrskal. Nechtěl jsem dovolit, aby Pomovi odvedl koně.“

„Teď už Cukrouše můžeš pustit, Newte,“ řekl Pom. „Je pryč. Díky za tu službu.“

Newt měl ruce zaťaté tak pevně, že ho bolelo, když je otevřel. Uzda se mu zadřela hluboko do dlaní a v prstech jako by neměl žádnou krev. Ale kobylku pustil.

Pom chytil opratě a poplácal ji po krku.

Augustus se zastavil u Peta Spettla, který smrkal z přeraženého nosu zpěněnou krev.

„Radši s tebou zajdu k doktorovi,“ řekl Augustus.

„Nepotřebuju žádnýho doktora,“ řekl Pete.

„Bože, to jsou ale paličáci,“ vzdychl Augustus a šel k Benu Raineyovi. Vzal si pytlík se sladkostmi a nabídl si kousek. „Žádný z vás nedá na dobrou radu.“

Call nasedl na Čertici a pomalu si smotával laso. Pár místních lidí se stalo svědky rvačky. Většinou setrvali na místě a zírali na muže na šedé klisně.

Když měl laso úhledně svinuté, přijel Call k Augustovi.

„Postaráš se o zásoby?“ zeptal se.

„Jo,“ řekl Augustus. „Postarám.“

Call si všiml, že se na něj každý dívá, honáci, skotáci i usedlíci. Vztek z něj vyprchal, zbyla jen únava. Moc si z rvačky nepamatoval, ale lidi na něj hleděli jako na zjevení. Cítil, že by měl dodat nějaký komentář, i když mu situace připadala jasná.

„Nesnáším, když někdo mluví sprostě,“ řekl. „Nestrpím to.“

Načež se otočil a odjel z města. Diváci zachovali mlčení. Ač to byla drsná končina a oni byli zvyklí na náhlou smrt, cítili, že viděli něco neobyčejného, něco, co by radši neviděli.

„Pane Bože, Gusi,“ vydechl Pom, když sledoval kapitánův odjezd. Jako ostatní ho vylekala zběsilost, která tak náhle v kapitánovi vybuchla. Viděl už nejednu rvačku, ale něco podobného ještě ne. I když Dixona nenáviděl, přece ho rozrušil pohled na jeho oddělání – dokonce holýma rukama.

„Viděl jste ho takhle už někdy dřív?“ zeptal se Augusta.

„Jednou,“ řekl Augustus. „Zabil jednoho mexickýho banditu zrovna tak, než jsem ho stačil zastavit. Ten Mexičan podřízl tři bělochy, ale Calla přivedlo k zuřivosti něco jinýho. Ten muž Calla zlehčil.“

Vzal si další kousek cukroví. „Znevažovat W. F. Calla se nevyplácí,“ řekl.

„Urazil se kvůli mně?“ zeptal se Newt s pocitem, že se možná nezachoval nejlíp. „Protože mě šlehal bičíkem?“

„Do jisté míry,“ připustil Augustus. „Co byl ten zbytek, neví ani Call sám.“

„Byl by toho muže zabil, kdybyste ho nezalasoval,“ řekl Pom. „Byl by zabil každýho. Každýho!“

Augustus jedl cukroví a nepopřel to.

Kapitola 86

Právě kvůli té rvačce kluci skončili mezi děvkami. Pom osedlal koně a odjel, Augustus dokončil nakládání povozu a vyrazil z města. Newt a Raineyovci právě hovořili s Vočkem, který byl u holiče na horním konci ulice a rvačku propásl. Vočko měl na sobě tolik kolínské, že ho Augustus ucítil na deset kroků. Stál spolu s chlapci u zakrvácené kovadliny a hoši mu vysvětlovali, co se stalo. Vočko nevypadal zvlášť překvapeně.

„No jo, je to rváč, náš kapitán,“ řekl mírně. „Když dojde na pěsti, všechny přepere.“

„Na pěsti?“ řekl Ben Rainey. „Kdepak pěsti. Najel do něj koněm a pak mu skoro ukopl hlavu, když ležel na zemi.“

„Pro kapitána je to zápas,“ řekl Vočko.

Augustus zastavil povoz. „Kluci, vy se tu budete ještě poflakovat?“ zeptal se.

Chlapci se na sebe podívali. Rvačka je natolik vyvedla z míry, že víceméně zapomněli na své plány – ne že bych jich měli tolik.

„No, je to naše jediná možnost vidět město,“ řekl Newt v domnění, že jim Augustus řekne, aby se vrátili.

To však nebyl Augustův úmysl. V kapse měl čtyři zlaté desetidolarovky, které jim chtěl tajně předat. Když teď byl Call pryč, bylo tajnůstkaření zbytečné. Hodil jednu minci Newtovi a zbylé předal ostatním chlapcům.

„Tohle je prémie,“ řekl Augustus. „Je těžké užít si takové metropole s prázdnými kapsami.“

„K čertu, když už rozdáváš, dej mi taky, Gusi,“ řekl Vočko.

„Kdepak, ty bys to utratil za holiče,“ řekl Augustus. „Tihle kluci pro ně najdou lepší použití. Zaslouží si trochu vyražení, než vyrazíme na daleký sever.“

Pobídl spřežení opratěmi a vyjel z města v myšlenkách, jak vlastně jsou kluci mladí. Věk pro něj nikdy moc neznamenal. Cítil nanejvýš, že s léty je schopnější. Ale přece jen mu bylo trochu teskno, když o chlapcích přemýšlel. Mohl sice být lepší než oni, ale nemohl už nikdy stát jako oni poprvé před vstupem do bordelu. Svět žen se jim teprve otevíral. Samozřejmě, pokud tou vstupní branou je bordel v Ogallale, někoho ta zkušenost vyleká a zažene zpátky do bezpečí povozu a kovbojů. Ale někoho ne.

Chlapci postávali u kovárny a povídali si o penězích, které jim Augustus dal. V okamžiku se všechny výpočty, které v posledních pár týdnech dělali, ukázaly zbytečné. Teď měli prostředků sdostatek. Byl to pocit opojný a trochu děsivý.

„Deset dolarů už je na děvku dost?“ zeptal se Ben Rainey Vočka.

„Žádný sem v poslední době neplatil,“ přiznal Vočko. Zlobilo ho, že šel k holiči ve špatný čas a neviděl rvačku.

„Proč ne, Vočko?“ zeptal se Newt. Byl zvědavý. Všichni ostatní chlapi spěchali do města za děvkami. Dokonce i Pom, a o něm se říkalo, že miluje Lorenu. Ale Vočka tohle nezajímalo – i u táboráku mlčel, když se mluvilo o ženách. Vočko byl jeden z Newtových nejstarších kamarádů a bylo důležité vědět, co soudí o této záležitosti.

Ale Vočko nebyl vstřícný. „Většinou zůstávám u vozu,“ řekl, což nebyla žádná odpověď. Zatímco tam stáli a zvykali si na myšlenku, že mají peníze na útratu, Vočko si vzal koně a odjel. Kromě Pyskáče a Ira byli jedinými členy Klouboucké party ve městě.

Zatím nebyl žádný z hochů natolik troufalý, aby prostě šel k zadnímu schodišti, jak jim radil Pom. Rozhodli se najít Pyskáče, který byl znám jako velký kurevník.

Našli ho před jedním saloonem: vypadal velmi zklamaně. „V tomhle městě mají jen jedno piano a to je rozbité,“ řekl. „Nějaký mezkař ho rozkopl. Jedu sem takovej lán cesty a neuslyším ani tón.“

„Jak se to dělá s děvkama?“ zeptal se Jimmy Rainey. Cítil, že už víc nejistoty nevydrží.

„To je pitomá otázka,“ řekl Pyskáč. „Děláš to jako býk s jalovicí, jenže předem, pokud chceš.“

Místo aby jim to objasnil, všechno alespoň pro Newta ještě víc zamlžil. Jeho vědomosti o technice toho, co se dělá s děvkami, byly krajně vágní.

Teď Pyskáč naznačil, že je víc než jeden způsob, což moc nepomohlo někomu, kdo ještě nevyzkoušel žádný.

„Jo, a to si jen tak řekneš?“ vyzvídal. „Nevíme, kolik to stojí.“

„No, to je různý, podle holek nebo bordelmamá,“ řekl Pyskáč. „Gus dal jednou Loreně padesát dolarů, ale to je vysoko nad normál.“

Pak si uvědomil, že zrovna odhalil něco, co říct neměl, zvlášť ne chlapcům. Ti nebyli spolehliví, když šlo o udržení tajemství.

„To jsem neměl říkat,“ řekl, „Gus hrozil, že mi udělá další díru do břicha, pokud to řeknu.“

„My mu to neprozradíme,“ ujistil ho Newt.

„Ale prozradíte,“ řekl Pyskáč. Už tak byl zachmuřený kvůli situaci s pianem. Miloval hudbu a těšil se, že si v Ogallale bude moct trochu zahrát nebo si aspoň nějakou hudbu poslechnout. Ale nejlepší, co našel, byl výčepní s harmonikou, a ten ještě na harmoniku moc hrát neuměl. Teď se tak pitomě uřekl a vyžvanil Gusovo tajemství.

Pak dostal šťastný nápad, že se z té šlamastyky dostane nejlíp tak, když kluky opije. Byli mladí a nepřivyklí alkoholu. Po pořádné opici zapomenou na Ogallalu, a třeba i na Nebrasku. Určitě si nebudou pamatovat jeho náhodnou poznámku. Viděl, že nejsilnější věc, kterou si zatím dopřáli, byly lékořicové pokroutky.

„Jenže, mládenci, vy jste na děvky moc střízliví,“ řekl. „Musíte se trochu namazat, než se pokusíte o dámy.“

„Proč?“ zeptal se Newt. I když věděl, že kurvy se často vyskytují v saloonech, nebylo mu známo, že od zákazníků vyžadují, aby byli opilí.

„No jo, ty holky často smrdí,“ pokračoval v přednášce Pyskáč. „Však se taky válejí s buvolobijci a jinou sběří. Musíte se posílit alkoholem, než k nějaký vklouznete. Jinak vám najednou začne kapat a pták vám zůstane v ruce.“

To byla znepokojující informace. Kluci se na sebe podívali. „To radši ne,“ zahučel Pete Spettle. Město ho doposud nijak neuchvátilo až na zázrak, že dostal od Guse deset dolarů.

„Vodíš nás za nos,“ řekl Jimmy Rainey. „Jak by mohl upadnout?“

„Pokud neupadne, bude mokvat hůř než můj pupek,“ řekl Pyskáč. „Měli byste mi, kluci, důvěřovat. Žil jsem mezi děvkama, ještě než se kdo z vás zazelenal.“

„Jak seženeme pivo?“ zeptal se Newt. Byl skoro stejně zmatený myšlenkou na pivo jako na děvky. Nikdy se nepokusil jít do saloonu, protože se bál, že by vešel kapitán a našel ho tam.

„Pivo vám seženu,“ nabídl se Pyskáč. „Máte peníze?“

Kluci se po sobě podívali, váhali odhalit své bohatství, aby se Pyskoun nepokusil je o ně připravit. Naštěstí měli asi tři dolary navíc nad to, co jim dal Gus.

Vyndali tedy drobné a dali je Pyskáčovi. Věděli, že pití je něco, co se žádá od každého správného kovboje, a hořeli touhou to zkusit.

„Bude to stačit?“ staral se Newt.

„K čertu, bude žába skákat?“ šklebil se Pyskáč. „Za to bude piva habaděj a ještě láhev pálenky.“

Pyskáč dostál slovu. V deseti minutách se vrátil s množstvím piva a čtvrtkou whisky. Oči se mu leskly, ale kluci byli tak vzrušeni vidinou pití, že si toho nevšimli. Pyskáč jim předal alkohol a hned vyrazil ulicí vzhůru.

„Kam jdeš?“ zeptal se Newt.

„Holič říkal, že v hotelu bydlí cesťák s akordeonem. Moh bych ho koupit, jestli na něm moc nelpí,“ řekl Pyskáč. „Kdybysme měli akordeon, mohli bysme si večer u vozu hrát písničky.“

„Měl by sis koupit novej klobouk,“ řekl směle Jimmy Rainey, protože Pyskáč stále nosil tutéž ohavnou buřinku jako v Osamělé Holubici.

„Vypadá, jako by ho vocintala slintavkou stižená jalovice,“ přidal se Newt hrdý na svůj příměr. Jenže Pyskáč už byl z doslechu a vtip přišel nazmar.

Zato pivo nazmar nepřišlo. S pocitem, že se nehodí pít přímo na Hlavní ulici, odnesli si chlapci svůj alkohol za nájemnou stáj a dali se do toho. Zpočátku upíjeli pomalu, pivo se jim zdálo dost hořké, ale čím víc pili, tím míň jim ta hořkost vadila.

„Ochutnejme kořalku,“ navrhl Ben Rainey. Návrh byl okamžitě uskutečněn. Po chladném pivu chutnala pálenka jako tekutý oheň a působila stejně rychle. Sotva měl v sobě tři dlouhé loky, cítil Newt, že svět se náhle změnil. Slunce rychle zapadalo, zatímco pili, ale po pár hltech pálenky jako by všechno ustrnulo. Seděli, zády opřeni o zeď nájemné stáje, a sledovali, jak slunce visí, červené a krásné, nad hnědou prérií. Newtovi se zdálo, že trvalo hodiny, než zmizelo. Vyzunkl pár lahví piva a cítil se čím dál lehčí. Cítil se tak lehký, že musel dát čas od času ruce na zem, bál se, že užuž odletí. Mohl by letět nahoru k visícímu slunci. Bylo úžasné, že pár loků kapaliny vyvolá takový pocit. Bylo to bláhové, ale po chvíli měl chuť lehnout si na břicho a obejmout zemi, aby určitě neuletěl.

Jimmy Rainey zjistil, že nemá na alkohol žaludek. Začal zvracet téměř hned, jak začal pít. Na Peta pití nepůsobilo, vypadal pouze temněji a pochmurněji, zato na Bena působil alkohol blahodárně, taky spořádal zřetelně víc než svůj díl.

V okamžiku, jak se jim zdálo, měli vypito. Slunce nějak vklouzlo za obzor, když se nikdo nedíval, a poslední červánky pomalu dohasínaly. Hvězdy už vyšly a oni čtyři seděli přímo za nájemnou stájí, opilí, a o nic blíže děvkám, než když vešli do města.

Newt se rozhodl, že to tak nenechá. Vstal a zjistil, že neodletí, i když se při pokusu o chůzi ukázalo, že klást nohu před nohu není jen tak. Trochu ho to naštvalo, protože doposud nikdy žádné potíže s chůzí nezakusil, zlobil se na své nohy, že se chovají tak nemístně.

Nicméně byl přece jen schopen kráčet a směle se pustil k zadním schodům saloonu.

„Nějakou musíme najít,“ řekl. Neustal v chůzi, jelikož se obával, že s pohybem ustane i jeho odvaha. Ostatní se také zvedli a šli pomalu za ním, Ben Rainey i s láhví. Což bylo zbytečné, neboť pálenka byla vypitá.

Newt našel bez obtíží schody a dusal vzhůru. Neměl původně nikterak v úmyslu chopit se vedení a srdce mu bilo v krku. Připadal si jako na vážkách, jako by mu mohl každou chvilku do krku stoupnout taky žaludek, pokud nebude opatrný.

Schody se zespodu zdály dlouhé a strmé, ale nahoře se ocitl ve vteřině. Dveře byly pootevřené a někdo byl uvnitř. Viděl však jen temný obrys.

Dřív než mohl promluvit, uviděl, jak z místnosti za tím obrysem vyšla žena, která na sobě neměla téměř žádné šaty. Nohy měla nahé, pohled tak úžasný, že Newt nevěřil svým očím.

„Kdo to je, Biz?“ zeptala se holka s nahýma nohama.

„Asi spolknul jazyk,“ řekl obrys chraptivým hlasem. „Ještě se nepředstavil.“

„Jmenuju se Newt,“ hlesl a náhle zapochyboval o užitečnosti celého podniku.

Ostatní chlapci zatím dupali na schodech.

Obrys, byla to také žena, pokročil napůl ze dveří a zkoumal skupinku na schodech. Byla to rozložitá žena a voněla asi jako Vočko, když opustil holičství. Ke svému úžasu Newt zjistil, že má taky nahé nohy.

„Samý holobrádci,“ hlásila žena své společnici do předsíně. „Sotva škole odrostli.“

„Tak ať jdou dál, dokud nemáme práci,“ odpověděla ta druhá. „Tedy, jestli si to můžou dovolit.“

„My máme peněz dost,“ prohlásil Newt. „Přišli jsme se stádem a zrovna jsme dostali výplatu.“

„Nevěděla jsem, že kovboje dělají i takový děti,“ řekla ta macatá. „Ukaž mi ty svý peníze.“

Newt vytáhl zlatku a žena se naklonila do předsíně, aby si ji prohlédla na světle.

„Beru všechno zpátky,“ řekla kamarádce. „Je to panstvo.“

Newt si všiml, že mu jeho zlatku nevrátila, ale nehlásil se o ni. Možná že se deset dolarů platí jen za vstup do místnosti, kde ženy chodí nahé.

Mohutná žena rozevřela dveře a on prošel kolem ní se strachem, aby neklopýtl, protože měl nohy stále nespolehlivější. Ostatní chlapci vklouzli za ním. Ocitli se v prázdné předsíni, kde na ně zíraly dvě ženy.

„Tohle je Mary a mně říkají Biz,“ řekla mohutná žena. Její bujné poprsí div neprotrhlo župan, který měla na sobě. Ve světle bylo zřejmé, že není zdaleka stará, jen byla mohutná. Ve srovnání s ní byla druhá dívka naopak jako bič.

„Tenhleten už zaplatil,“ řekla Biz a položila jakoby nic ruku na Newtovo rameno. „Doufám, že vy ostatní, mládenci, jste stejně bohatý jako on, jinak budete muset ty schody zase sejít.“

Raineyovic chlapci hned vydali své peníze, ale Pete Spettle couvl. Dal ruku do kapsy, ale vytáhl ji prázdnou a beze slova zamířil ke dveřím. Slyšeli ho, jak dupe ze schodů.

„Tihle vypadají jako bratři,“ uhodla Biz, když si změřila Raineyovce.

„Vem si je, Biz,“ řekla Mary. „Já si vezmu toho, co přišel první.“

„Třeba jo a třeba ne, přijde na to,“ řekla Biz. „Já jsem ho viděla první, já mám na něj nárok.“

Newt už skoro litoval, že nenásledoval příkladu Petea Spettla. Noc byla horká a v předsíni dusno. Bál se, že bude zvracet. Z poslechu už pochopil, že to jsou ty dvě děvky, o kterých mluvil Pom. Ta velká byla Bizonice a ta druhá byla ta, o které Pom říkal, že je fajn. Bizonice stále držela mohutnou ruku na jeho rameni, když si skupinku prohlížela. Měla černý zub zrovna uprostřed pusy. Její mohutné tělo jako by vysílalo vlny tepla jako plotna, a voňavka, kterou používala, byla tak silná, že na něho šly mrákoty.

„Máme před sebou celou noc,“ řekla Mary. „Nemůžeme ji vyplýtvat na tenhle potěr.“ Vzala Bena Raineye za ruku a rychle ho vedla z předsíně do malého pokojíku.

„Mary je jako na jehlách, sotva se minutku nic neděje,“ řekla Biz. „Pojď, hochu.“

Jimmy Rainey neměl radost, že zůstal v předsíni sám.

„A co já?“ přihlásil se.

„Prostě tady postůj,“ řekla Biz. „Mary je rychlá, zvláště když jde o potěr. V minutě bude u tebe.“ Jimmy stál, kde byl, a vypadal ztraceně.

Zavedla Newta do malého pokoje, kde nebylo skoro nic než železná postel a lavór na nízké stoličce. Na okně stála malá nerozsvícená petrolejka s holým knotem bez stínítka. Okno bylo otevřené a prérie byla na obzoru pořád rudá, jako by tu čáru vyznačili řezavými uhlíky.

„Zdaleka?“ zeptala se Biz chraptivým hlasem.

„Ano, paní, až z Texasu,“ řekl Newt.

„Stáhni si zčerstva ty kalhoty,“ řekla a k jeho úžasu si rozepla tři knoflíky na županu a hodila ho na postel. Stála před ním nahá, a protože byl příliš ustrnulý, aby se hnul, rozepnula mu kalhoty.

„Potíž s vámi kovboji je ta, že vám moc trvá, než si sundáte boty,“ svěřila mu při tom rozepínání. „Nejsem placená za to, abych sledovala, jak kovbojové zápasí s jezdeckejma botama, a tak prostě postel nepovlíkám. Pokud se nezujou jedna dvě, musejí si to vodbejt obutý.“

Zatím mu rozepnula kalhoty a sáhla po osvobozeném kačírkovi, který jí popoletěl vstříc alespoň na půl cesty. Newt se nemohl vyrovnat s tím, jak je velká – co když ho roztrhne vejpůl?

„Sotva jsi asi stačil něco chytit, ale jistota je jistota,“ řekla.

Vedla ho k oknu a rozsvítila petrolejku. Pohyb mohutných ňader vrhal na stěnu podivné stíny.

K Newtovu údivu nalila na kačírka trochu vody. Pak si namydlila ruce kostkou hrubého mýdla a mydlila ho tak vehementně, že než se nadál, vystříkl přímo na ni.

Zděsil se, určitě provedl něco nepříslušného, mnohem zavrženíhodnějšího než neschopnost sundat si hbitě holínky. Samozřejmě viděl kluky, jak to na sobě dělají, a sám to mockrát dělal, ale přítomnost ženy s mýdlem a teplou vodou ho dovedla k vrcholu mnohem rychleji než obvykle.

Biz se jen zasmála a ukázala svůj černý zub.

„Zapomněla jsem, že vy pulci jste tak chlípný, že nesnesete mydlení,“ řekla a utřela ho kusem pytloviny.

Pak šla k posteli a lehla si naznak na matraci z kukuřicového šustí, která protestně zapraskala. „Dělej, zkus to,“ pobídla ho. „Možná máš další náklad.“

„Mám si zout boty?“ zeptal se Newt s pocitem beznadějné nezkušenosti a s obavou z další chyby.

„Ne, při tvý rychlosti to je zbytečná práce,“ řekla Biz a nevkusně se drbala. „Pořád ti ještě stojí.“

Klekl si mezi její stehna a ona ho uchopila a snažila se ho vtáhnout dovnitř, ale byl moc daleko.

„Dole v nohách postele nic nepořídíš, šoupni sebou vejš,“ řekla. „Utratil jsi deset dolarů, měl by ses aspoň pokusit. Některý holky by si vzaly pětku jen za to mýdlo, ale já a Mary jsme férový.“

Newt se nechal řídit a vstoupil, ale pak ke své hanbě zase vyklouzl. Zkusil to znovu, ale nemohl najít to místo. Bizino břicho bylo velké a kluzké. Newt zase dostal závrať a cítil, že se na něm neudrží. Znovu měl dojem, že padá vzhůru, a chytil ji za ramena, aby se zastavil.

Bizonici jeho vrtění nevyvedlo z klidu.

„Až zase dostaneš mzdu, přijď znovu,“ řekla. „Natáhni si kalhoty a pošli sem toho druhýho kluka.“

Jak se Newt zvedal z postele, vzpomněl si najednou na Lorenu. Tohle tedy dělala celé ty měsíce ve Strakaté fazoli s každým, kdo na to měl peníze. Pocítil hroznou lítost, že tehdy těch deset dolarů neměl. I když Bizonice byla docela vlídná, byl by radši namydlený od Loreny – i když věděl, že by se asi neopovážil jít za Lorenou a zkusit to.

„Jste tu jen vy dvě?“ zeptal se, když si zapínal kalhoty. Šimrala ho jistá zvědavost ohledně Mary a trapnost netrapnost, rozhodl se, že se na ni případně podívá, pokud ještě někdy přijde k zlatce.

„Já a Mary,“ přikývla Biz. „Já si beru ty, co mají rádi tlustý, a ona ty, co mají radši hubený. A pokud je to někomu fuk, přijde na to, která je zrovna volná.“

Pořád ležela nahá na posteli.

„Zavolám Jimmyho,“ řekl. Když otevřel dveře, nestál Jimmy ani na stopu od nich. Určitě poslouchal, což se Newta nelibě dotklo, ale v šeré předsíni vypadal Jimmy tak zeleně, že se na něj nemohl zlobit.

„Jsi na řadě,“ řekl mu. Jimmy vešel a Newt slezl ze schodů a našel Peta Spettla, jak na ně čeká.

„Proč jsi odešel?“ zeptal se Newt.

„Slíbil jsem mámě, že budu šetřit,“ řekl Pete.

„Škoda že už nemáme žádný pivo,“ litoval Newt. Nebyl zklamaný, třebas jeho zkušenost s Bizonicí byla ve svém průběhu převážně trapná. Nebýt toho, že jeho hotovost činila pouhý čtvrťák, byl by se hned vrátil a zkusil to s Mary. I když to bylo dění krajně podivné, neobyčejně ho vábilo. Že to stálo deset dolarů, pro něj skoro nic neznamenalo, ale zjistil, že je jediný, kdo se na to dívá takhle. Ben Rainey si už na schodech stěžoval, jak předražená ta zkušenost byla.

„Netrvalo to ani minutu po tom, co mě umyla,“ bručel.

Brzy se k nim připojil Jimmy, který o vlastní zkušenosti zachoval hluboké mlčení. Pořád měl ještě rozbouřený žaludek a každou chvíli zůstal pozadu a zvracel, zatímco pátrali po Pyskounovi.

„K čertu, taková kurva si vydělá daleko víc než kovboj,“ reptal Ben – zřejmě mu to nešlo na rozum. „My dostáváme třicet dolarů za měsíc a ty dvě si vydělají třicet dolarů za pět minut. A bylo by to čtyřicet, kdyby si to byl Pete nerozmyslel.“

Newtovi připadalo takové srovnání zhola nepřípadné. Co prodávaly kurvy, bylo výjimečné. Co na tom, jestli to stálo víc, než dělá jejich nejvyšší mzda. Usoudil, že až jednou vyroste a bude mít peníze na útratu, bude velký kurevník jako Jake nebo Gus.

Pyskouna našli podle zvuku tahací harmoniky, kterou koupil, ale na kterou hrál ještě značně neuměle. Seděl celý šťastný na schodech saloonu s velikým losím parožím nad vchodem a snažil se zahrát Buffalo Gal obecenstvu složenému z jednoho mezkaře a Allena O’Briena. Ir sebou škubal při každém falešném tónu.

„Nikdy to nepochytí,“ stěžoval si mezkař. „Zní to, jako když mula hýká.“

„Teď jsem ten akordeon koupil,“ hájil se Pyskáč. „Naučím se na něj hrát, než dorazíme do Montany.“

„Jo, a jestli tě chytí Siouxové, budeš skučet hůř než ty měchy,“ řekl mezkař.

Allen O’Brien velkodušně koupil klukům pivo.

I když bylo dost dlouho po setmění, lidé se stále hemžili v ulicích. Jednou záslechli výstřely, ale nikdo se nezvedl, aby šel zjistit příčinu.

Jedno pivo stačilo, aby Jimmy Rainey začal znovu zvracet. Jak jeli zpátky ke stádu, bylo Newtovi trochu smutno – kdo ví, kdy zase bude mít příležitost navštívit bordel.

Jel a přál si, aby měl dalších deset dolarů na útratu, když něco polekalo koně – co, nevěděli –, i když si Pete Spettle myslel, že snad zahlédl pantera. Každopádně vyletěli Newt a Ben ze sedel, dřív než zjistili, co se děje, a Pete a Jimmy zmizeli v tmách.

„Co když to byli Indiáni?“ poznamenal Ben, když se zvedli.

Byla jasná měsíční noc a žádné Indiány neviděli, ale oba stejně vytáhli pistole, pro všechny případy, přikrčili se k sobě a naslouchali skličujícímu úprku vlastních ořů.

Nedalo se dělat nic jiného než jít do tábora po svých, pistole pohotově, až příliš pohotově, protože Ben málem zastřelil bratra, když se po nich Jimmy přijel konečně podívat.

„Kde je Pete?“ zeptal se Newt, ale Jimmy nevěděl.

Jimmyho kůň mohl unést dva, ale ne tři, a tak Newt musel poslední dvě míle šlapat a zlobil se na sebe, že nedržel otěže pevněji. Během cesty se nechal vyhodit ze sedla už podruhé a nepochyboval, že mu to vynese jízlivé poznámky při snídani.

Když však přišel, jeho kůň se pásl s ostatními z remudy a vzhůru byl jediný Po Campo. Po zřejmě spal jen málo. Kdykoli se někdo vrátil, byl obvykle vzhůru, aby mu ukrojil kus pečeně nebo ohřál kávu.

„Prošel ses pěkně?“ zeptal se a nabídl Newtovi plátek studeného masa. Newt si vzal, ale když si sedl, zjistil, že je na jídlo příliš unavený. Usnul s hovězím v ruce.

Kapitola 87

Klára byla v patře, když si všimla čtyř jezdců. Zrovna umyla manžela – dítě bylo dole s děvčaty. Náhodou mrkla z okna a uviděla je, ale byli velmi daleko na severní straně Platte. Každému příchozímu bylo v těchto končinách dlužno věnovat pozornost.

V prvních letech ji pohled na jezdce děsil a nutil ji ohlížet se, kde je Bob, nebo se ujistit, jestli má po ruce pušku. Občas se do bělošských šatů oblékli Indiáni, aby překvapili nepozorné osadniky, ostatně v Teritoriu se vyskytovalo plno bělochů neméně nebezpečných než Indiáni. Když byla sama, pojala ji vždycky při pohledu na jezdce na okamžik hrůza.

Ale za ty roky měli na návštěvníky takové štěstí, že Klára postupně přestala vyděšeně vyskakovat při spatření jezdce na obzoru. Jejich tragédie zavinilo počasí a nemoci, a ne přepadení. Ale zvyk bedlivě se dívat neztratila, a tak s čistým prostěradlem v ruce pozorovala z okna, jak se jezdci vynořili na dalekých stráních a mizí mezi křovím u řeky.

Něco ji na těch jezdcích zarazilo. Za léta si vypěstovala dobré oko pro koně i jezdce. Pohled na ty muže, kteří přijížděli od severu, rozezněl v její paměti nějakou strunu, ale tak slabě, že jen krátce zauvažovala, kdo to asi je. Dokončila své dílo a pak si opláchla tvář, protože bylo větrno a po cestě od ohrad byla samý prach. Byl to ten druh prachu, který jako by procházel látkou. Rozvažovala, jestli si nemá vzít čistou blůzu, ale kdyby s tím začala, musela by se převlékat třikrát denně a ráno se koupat jako jemná dáma; jenže tolik šatů neměla, a tak jemná zas taky nebyla.

Umyla si tedy jen tvář a pustila jezdce z hlavy. July a Cholo pracovali oba v ohradách a nepochybně si jich také všimnou. Nejspíš si jen pár vojáků přijíždí pro koně. Červený Oblak armádu tvrdě proháněl a každý týden si dva nebo tři vojáci přijeli pro koně.

Od jednoho z nich se July dozvěděl o smrti své ženy, ačkoli voják přirozeně nevěděl, že mluví o Julyho manželce, když vyprávěl, jak našli mrtvoly nějaké ženy a lovce bizonů. Klára zrovna prala a příběh neslyšela, ale jakmile přišla do ohrad, viděla, že se něco stalo. July stál u plotu, bílý jako stěna.

„Je ti špatně?“ zeptala se. Cholo odjel vojákovi ukázat vhodná zvířata.

„Ne, milostpaní,“ řekl sotva slyšitelně. Občas ji uváděl v zuřivost tím, že jí říkal milostpaní, většinou když byl příliš rozčilený, aby mohl myslet.

„Je to Ellie,“ dodal. „Ten voják říkal, že Indiáni zabili ženu a lovce bizonů asi šedesát mil na východ od města. Určitě to byla ona. Jeli tím směrem.“

„Pojďme do domu,“ řekla. Mohl sotva chodit, tak byl slabý, skoro týden nebyl schopen na něco sáhnout, jak ho vyčerpal žal nad ženou, která mu neudělala nic dobrého, jen ho peskovala snad hned ode dne, kdy se vzali, a nakonec mu utekla.

Děvčata si Julyho zamilovala a vytrvale o něj pečovala, nosila mu misky bujónu a hádala se spolu o čest ho obsluhovat. Klára jim nebránila, i když ji samu mužova pošetilost spíš dráždila. Dívky ji nechápaly a netajily se tím.

„Přece mu zabili manželku, mami!“ reptala Betsey.

„To vím,“ řekla Klára.

„Pořád se na něho tak supíš,“ vyčetla ji Sally. „Ty nemáš Julyho ráda?“

„Mám ho ráda, a moc,“ řekla Klára.

„On si myslí, že se na něho hněváš,“ řekla Betsey.

„Co mu na tom sejde?“ usmála se maličko Klára. „Vy dvě ho stačíte rozmazlit ažaž. Obě jste hodnější, než jsem já kdy byla.“

„Chceme, abys ho měla ráda,“ řekla Betsey. Byla přímější než ta starší.

„Už jsem povídala, že ho mám ráda,“ řekla Klára. „Já vím, že si lidi nedovedou poručit a proti všemu rozumu milují ty, kdo o ně nestojí. A do určité míry jsem ochotna to tolerovat. Ale co tuto míru přesahuje, už tolerovat nemohu. Domnívám se, že jen slaboch truchlí a trudí se pro někoho, kdo o něho vůbec nestál.“

Obě dívky ztichly.

„Pamatujte si tohle,“ řekla Klára. „Jestli se zamilujete do blázna, snažte se. Budu vám držet palce. Někteří lidi hlásají, že je ženinou svatou povinností nikdy neopustit muže, s nímž jednou uzavřela svazek. Já tvrdím, že je to nesmysl. Závazek platí pro oba, je to pouto, které se musí držet na obou koncích. Když muž nedrží ten svůj konec, povolí pouto i na druhém konci, a je po svazku.“

Sedla si ke stolu a pohlédla na dívky. July byl venku, bezpečně z doslechu. „July nechce čelit faktu, že ho jeho žena nikdy neměla ráda,“ dodala.

„Ale měla ho mít ráda,“ řekla Sally.

„Měla neznamená nic, když jde o lásku,“ řekla Klára. „Prostě ho nemilovala. Vždyť jste ji viděly. Nezajímala se ani o Martina. Už jsme daly Julymu a Martinovi mnohem víc lásky než kdy nebožka. Neříkám to, abych ji zatracovala. Vím, že měla své starosti, a pochybuji, že byla vždycky úplně při smyslech. Je mi líto, že se nedokázala opanovat a radši utekla od manžela a dítěte a nechala se zabít.“

Odmlčela se, aby si to dívky mohly v hlavě srovnat. Byla zvědavá, co pro ně bude hlavní.

„Chceme, aby tu July zůstal,“ řekla nakonec Betsey. „Když s ním budeš jednat tak studeně, ještě ho vyženeš, a pak ho taky zabíjí.“

„Myslíte, že jsem tak zlá?“ zeptala se Klára s úsměvem.

„Aby ne,“ řekla Betsey.

Klára se zasmála. „Budeš zrovna taková, jestli se nepolepšíš,“ řekla. „Mám taky právo na city, abyste věděly. Konáme dobrý skutek, když pečujeme o Julyho Johnsona. Jen mě štve, že se nechal ošálit a nedokáže ani přijít na to, že to byla vůči němu špatnost a že to trpce nesl.“

„Nemůžeš být trochu trpělivá?“ řekla Sally. „S tátou trpělivost máš.“

„Tátu kopl kůň do hlavy,“ řekla Klára. „Nemůže si ze svého stavu pomoct.“

„A on dodržel svůj závazek?“ zeptala se Betsey.

„Ano, šestnáct let,“ řekla Klára. „I když jsem nikdy neměla ráda jeho pití.“

„Kéž by se uzdravil,“ přála si Sally. Byla otcův mazlíček a nejvíc pro něj truchlila.

„A neumře?“ zeptala se Betsey.

„Asi ano,“ řekla Klára. Starala se pečlivě, aby se dívky netrápily předem, ale pochybovala, že by se mýlila. Bob se neuzdravoval a sotva se kdy zotaví.

Sally se rozplakala a Klára ji objala.

„Štěstí že máme Julyho,“ řekla Betsey.

„Jestli ho neodeženu,“ dodala Klára.

„To ti neradím!“ řekla Betsey a v očích se jí blýskalo.

„Co když ho to tu nebude bavit a odejde z vlastního popudu?“ předložila k úvaze Klára.

„Jak by ho to tu mohlo nebavit? Práce je tu plno,“ řekla Sally.

„Nebuď na něj tak přísná, mami,“ zaprosila Betsey. „Nechceme, aby odešel.“

„Neuškodí mu, když přijde na jednu nebo dvě věci,“ řekla Klára. „Jestli tu chce zůstat, musí se honem začít učit, jak se zachází se ženami.“

„S námi zachází dobře,“ podotkla Sally.

„Vy ještě nejste ženy,“ řekla Klára. „Já jsem jediná žena v okolí, a jestli chce vidět moji lepší stránku, bude se muset tužit.“

July se brzy vrátil k práci, ale jeho chování se valně nezlepšilo. Neměl velký smysl pro humor a bral škádlení vážně, což Kláře vadilo. Vždycky ráda škádlila a považovala to za ironii osudu, že ji začasté přitahovali muži, kteří nepoznali žert, ani když šel na jejich úkor. Bob nikdy na její špičky nereagoval, ba ani je nepostřehl a její nadání v tomto směru pomalu rezatělo nedostatkem cviku. Samozřejmě že škádlila dívky, ale pokoušet dospělého muže bylo daleko zábavnější – občas měla chuť Boba za jeho netečnost plesknout. S Julym to nebylo lepší – ve skutečnosti byli on i Bob z jednoho těsta, výživného, ale bez špetky kvasnic.

Když scházela dolů s umytou tváří, uslyšela zezadu hovor a ztuhla na schodech jako zakletá, protože nebylo pochyby, kdo to mluví. Akord paměti, který se slabě rozezněl při zahlédnutí jezdců, se v ní rozezvučel jako varhany. Žádný zvuk na světě ji nemohl udělat šťastnější, protože slyšela hlas Augusta McCrae, hlas jako žádný jiný. Zněl stejně jako vždycky – ale že ten hlas slyšela tak neočekávaně po šestnácti letech, jí vehnalo slzy do očí. Ten zvuk smazal léta. Stála na schodech v náhlém zmatku, nevěděla na vteřinu, v jaké době či místě je, tak mocně jí to připomnělo jiné časy, kdy se Augustus neočekávaně objevoval a ona ho ve svém pokojíku nad krámem slyšela, jak rozmlouvá s jejími rodiči.

Teď však mluvil s jejími děvčaty. Klára zalitovala, že si nevyměnila blůzu – Gus vždycky oceňoval její vzhled. Sešla ze schodů a vyhlédla kuchyňským oknem. Augustus tam opravdu stál před svým koněm a povídal si s Betsey a Sally. Vedle něj dosud v sedle seděl Woodrow Call a vedle Calla na hnědákovi mladá plavovláska v mužských šatech. Pohledný chlapec na hnědé klisně skupinu uzavíral.

Klára si všimla, že Gus už dívky stačil okouzlit – July Johnson bude mít štěstí, dostane-li od nich další misku polévky, dokud bude Gus nablízku.

Zůstala minutku u okna, aby si ho prohlédla. Nezdál se jí o mnoho starší. Vlasy mu zbělely už zamlada. Vždycky v ní zajiskřilo, sotva ho viděla – jeho chuť po mluvení soupeřila s její. Stála chvíli ve dveřích kuchyně s úsměvem na rtech. Pouhý pohled na něj v ní rozproudil vtip. Byla ve stínu a nemohl ji vidět. Pak pokročila o kousek a Augustus se ohlédl. Jejich oči se potkaly a on se usmál.

„No, pěkná jako vždycky,“ řekl.

K obrovskému úžasu dívek zamířila Klára z verandy přímo do cizincovy náruče. Měla v očích pohled, jaký nikdy neviděly, zvedla tvář k neznámému a políbila ho přímo na ústa. Čin tak zarážející a neočekávaný, že si ho obě dívky pamatovaly do konce života. Newt byl tak překvapený, že sotva věděl, kam s očima.

Když Klára Guse políbila, Lorena sklopila zrak s čirým zoufalstvím v duši. Tady byla ta žena, Gus ji miloval a ona byla ztracena. Měla zůstat ve stanu a nejezdit se na to dívat – a přece chtěla jet. Teď, když tu doopravdy byla, dala by cokoli za to být někde jinde, ale už bylo pozdě. Když znovu vzhlédla, viděla, že Klára o kousek ustoupila a dívá se na Guse, tvář zářící štěstím. Měla tenké paže a veliké ruce, všimla si Lorena. Od ohrad přicházeli dva muži.

„Tak mi představ své přátele, Gusi,“ řekla Klára. Měla ruku na jeho předloktí a šla s ním ke koním.

„Woodrowa přece znáš,“ řekl Augustus.

„Dobry den,“ pozdravil Call v rozpacích.

„Tohle je slečna Lorena Woodová,“ řekl Augustus a pomohl dívce sesednout. „Cestuje s námi už dlouho. Vlastně celou cestu z Osamělé Holubice. A tenhle mladý pán je Newt.“

„Newt – a jak dál?“ zeptala se Klára.

„Newt Dobbs,“ řekl Augustus po chvíli váhání.

„Vítejte, slečno Woodová,“ řekla Klára. K Loreninu překvapení vypadala přátelsky – mnohem přátelštěji, než se k ní chovala většina žen.

„Nevím, jestli vám mám závidět nebo vás litovat, slečno Woodová,“ řekla Klára. „Protože jste absolvovala tak dlouhou cestu s panem McCraem, myslím. Vím, že je zábavný, ale tolik zábavy může člověka poznamenat na doživotí.“

Pak se Klára zasmála šťastným smíchem – bavilo ji, že Augustovi připadalo vhodné přijet za ní s ženou a že ohromila dívky, když ho políbila, a že jí Woodrow Call, člověk, kterého nikdy neměla ráda a považovala za učiněné dřevo, nedokázal po šestnácti letech říct nic lepšího než „dobrý den“. Zdálo se, že ji čeká nevšední zážitek, a říkala si, že si po tak dlouhé době strávené v Nebrasce trochu vzruchu zaslouží.

Postřehla, že mladá žena z ní má velký strach. Sesedla, ale oči měla sklopené. Vtom přišli July a Cholo, July s překvapením ve tváři.

„Cože, šerif Johnson?“ podivil se Augustus. „Vidím, že svět je vážně malý.“

„Jenom pro tebe, Gusi, ty už jsi tuším stačil potkat kdekoho,“ řekla Klára. Pohlédla na Julyho, který ještě nepromluvil. Díval se na ni a napadlo ji, že to bude proto, že stále drží Augustovo předloktí. Znovu se jí chtělo smát. Gusův příjezd ve chvilce všechno převrátil, ostatně jako vždycky v minulosti. Bylo to pro její přátelství s Gusem příznačné. Nikdo nemohl přijít na to, jestli je do něho zamilovaná nebo ne. Rodiče si s tím léta lámali hlavu – nahradilo to v jejich hovorech biblické spory. I když se zasnoubila s Bobem, Gusova přítomnost v jejím životě byla pro mnohé hádankou, protože dala rychle najevo, že se ho nevzdá jen pro to, že plánuje svatbu s jiným. Situace byla tím zábavnější, že Bob sám Augusta uctíval a určitě by byl považoval za zvláštní, že si vybrala jeho a ne Guse, kdyby byl měl tolik filipa, aby pochopil, že si Guse mohla vzít, kdyby byla chtěla.

Byl to jednostranný obdiv, protože Gus považoval Boba za nejtupějšího tupce pod sluncem a nijak se tím netajil. „Proč si bereš toho hňupa?“ ptával se.

„Hodí se ke mně,“ říkávala. „Dva závodní koně jako my dva by se spolu nesnesli. Já bych chtěla vést a ty taky.“

„Nikdy jsem si nemyslel, že si vezmeš muže, který nemá co říct,“ kroutil hlavou.

„Mluvení není všechno,“ odpovídala – slova, která si často připomínala v letech, kdy Bob utrousil sotva dvě slova do měsíce.

Teď byl Gus zpátky a hned okouzlil její dcery – to bylo jasné. Betsey i Sally uhranuté a u vytržení zíraly na bělovlasého muže, který přijel a políbil jejich matku.

„Kde je Robert?“ zeptal se Augustus ze zdvořilosti.

„Nahoře, stůně,“ řekla Klára. „Kůň ho kopnul do hlavy. Je to těžký úraz.“

Když si vzpomněla na tichého muže v poschodí, napadlo ji, jak je život nespravedlivý. Bob pomalu odcházel, a přece to vědomí nedokázalo potlačit její radost, že vidí Guse a jeho přátele. Byl nádherný letní den, jako dělaný pro malou slavnost.

„Děvčata, jděte chytit tři kohoutky,“ řekla. „Myslím, že slečna Woodová je už z hovězího unavená. Je krásný den, možná si uděláme piknik.“

„To bude báječné, mami,“ zaradovala se Sally. Milovala pikniky.

Klára by si byla s Augustem ráda trochu promluvila o samotě, ale to bude muset počkat, až se všechno trochu usadí. Slečna Woodová měla oči většinou sklopené a nic neříkala, ale když je zvedla, vždycky je upřela na Guse. Klára je odvedla do kuchyně a nechala je tam chvíli, protože uslyšela plakat dítě.

„Tak vidíš, že se nemáš čeho bát,“ řekl Augustus. „Má malé dítě.“

Lorena mlčela. Ta žena se zdála vlídná – dokonce jí nabídla koupel –, ale ona měla ještě pořád strach. Chtěla být zase zpátky na trase s Gusem. Upínala se v mysli ke chvíli, kdy návštěva skončí a ona bude mít Guse zase pro sebe. Pak už se nebude tak bát.

Klára se brzy vrátila s nemluvnětem v náručí.

„Je to Julyho syn,“ řekla a podala dítě Augustovi, jako by to byl balík.

„Dobrá, a co já s tím?“ bránil se Augustus. Málokdy měl v náručí dítě a trochu mu vadilo.

„Pochovej ho nebo ho dej slečně Woodové,“ řekla Klára. „Nemůžu ho zároveň chovat a vařit.“

Call, Cholo a July odešli k ohradám, protože Call chtěl koupit pár koní a rozhodně nehodlal sedět v kuchyni a pokoušet se o konverzaci.

Lorenu pobavilo, že si Augustus neví rady s nemluvnětem. Nějak se jí ulevilo, když ta žena podala miminko Gusovi. Už nebyla tak na jehlách a pozorovala dítě, jak si žmoulá pěstičku.

„Jestli je tohle dítě šerifa Johnsona, kdepak je jeho žena?“ zeptal se Augustus.

„Mrtvá,“ řekla Klára. „Zastavila se tu s dvěma lovci bizonů, porodila dítě a odešla. July se ukázal dva týdny poté, polomrtvý strachem o ni.“

„A tak sis přisvojila oba,“ řekl Augustus. „Vždycky jsi byla hrabivá.“

„Jen si ho poslechněte,“ řekla Klára. „Neviděl mě šestnáct let, a opováží se mě kritizovat.“

„Chtěla jsem hlavně Martina,“ pokračovala. „Jak život jde, dospělí muži mě přestávají bavit.“

Lorena se bezděky usmála. V štiplavém způsobu Klářiny mluvy bylo něco zábavného. Žádný div, že ji Augustus obdivoval, sám taky rád vedl řeči.

„Podej mi ho,“ řekla a natáhla se pro dítě. Augustus jí dítě odevzdal s radostí. Sledoval Kláru a mrzelo ho, že se má vytrhovat dítětem. Byla to pořád ta stará Klára, co se ducha týkalo, i když se tělo změnilo. Měla plnější ňadra a hubenější tvář. Hlavní změnou však prošly její ruce. Jako dívka měla ruce jemné s dlouhými prsty a útlým zápěstím. Teď prací zbytněly a zesílily, zápěstí bylo mužsky mohutné. Loupala brambory a držela nůž jako starý lovec. Její ruce už nebyly krásné, ale byly poutavé, ruce nebojácné ženy, možná až příliš nebojácné.

Přestože na její ruce pohlédl jen letmo, Kláře to neušlo, prokázala svou starou schopnost číst mu v mysli.

„Je to tak, Gusi,“ řekla. „Trochu jsem zhrubla, ale zdejší podnebí něžným kvítkům nepřeje.“

„Ale ty kveteš dál,“ řekl, chtěl jí dát najevo, jak je rád, že zůstala tolik let sama sebou, taková, jak si ji nejradši připomínal.

Klára se usmála, na chvíli se odmlčela a polechtala dítě. Usmála se také na Newta, který se začervenal, nezvyklý na mateřské úsměvy. Dívky z něho nespouštěly oči.

„Musíte nás omluvit, slečno Woodová,“ řekla. „Gus a já jsme spolu kdysi chodili. Když uvážíme, co jsme oba vedli za život, je zázrak, že jsme ještě oba na světě. Musíme dohnat plno ztraceného času, jestli dovolíte.“

Lorena se přistihla, že jí to nevadí, ani zdaleka ne tolik, jako ještě před pár minutami. Bylo příjemné sedět v kuchyni a držet dítě. I slyšet, jak Klára klábosí s Gusem, bylo příjemné.

„A co se dělo s ženou pana Johnsona, když odsud odešla?“ zeptal se Augustus.

„Hledala starého přítele,“ řekla Klára. „Byl to zabiják, kterého pověsili, když se zotavovala po porodu. July za ní šel, ale nechtěla s ním nic mít. Ona a jeden z těch buvolobijců jeli dál a Siouxové je zabili. Dostanou tě taky, když si nedáš pozor,“ dodala.

„Na tebe si asi žádný Indián netroufne,“ řekl Augustus. „Vědí, že by neměli šanci.“

„Hrstce jsme pomohli přežít pár posledních zim,“ řekla Klára. „Bob jim dává staré koně, když teď nemají žádné bizony. Koňské maso je lepší než nic.“

Nalila do dětské láhve trochu mléka a ukázala Loreně, jak chlapce krmit. Dítě na Lorenu při pití vážně zíralo.

„Je vámi unesen, slečno Woodová,“ řekla Klára. „Ještě nikdy neviděl blondýnu.“

Dítě se trochu zakuckalo a Lorena se lekla, že něco popletla, ale Klára se jejím obavám jen zasmála a dítě se brzy uklidnilo.

O chvíli později, když Klára smažila kuřata, přišel od ohrad Call. Chtěl koupit pár koní a našel několik kusů, které se mu líbily, ale ani July, ani Cholo nechtěli mluvit o ceně. Koně mu ukázali velmi ochotně, ale řekli, že obchody uzavírá Klára.

Zdálo se mu to proti pravidlům: proč obchodovat s ženou, když jsou k dispozici dva dospělí muži.

„Řekli mi, že přes obchod s koňmi jste vy,“ řekl.

„Ano,“ přisvědčila Klára. „Já vedu obchod. Děvčata, dosmažte to kuře a já se podívám, co si kapitán Call vybral.“

Podívala se opět na chlapce, který se prve zarděl po jejím úsměvu. Říkal něco Sally a nevšiml si jejího pohledu. V jejích očích byl přesnou odlikou kapitána Calla, stejně stavěný a se stejnými pohyby. Tak proč ti říkají Dobbs? divila se.

Cestou k ohradám Call zkoušel vymyslet něco, co by řekl, ale na nic nepřišel. „Máte pěkný ranč,“ řekl nakonec. „Doufám, že se stejně dobře zařídíme v Montaně.“

„Já jen doufám, že se tam dostanete živí,“ řekla Klára. „Měli byste se usadit tady a počkat pět let. Do té doby bude snad Montana už bezpečnější. Teď bezpečná není.“

„Chceme tam být první,“ namítl Call. „Nemůže to být horší, než býval Texas.“

Klára chtěla za své koně tak vysokou cenu, že Call byl v pokušení se vzepřít. Byl si jist, že by byl líp pořídil s jejím manželem, škoda že není k mání. Když vyřkla cenu, měla ve tváři cosi neústupného. Jako by ho vyzývala, aby zkusil smlouvat. Usmlouval cenu koní už mnohokrát, ale nikdy se nehandrkoval se ženou. Styděl se. Ba hůř, cítil, že ho nemá ráda, i když co si mohl vzpomenout, nikdy ji ničím neurazil. Bádal o tom mlčky několik minut – tak dlouho, že Klára ztratila trpělivost.

Newt šel za nimi, myslel si, že kapitán bude potřebovat pomoc, pokud koně koupí. Viděl, že kapitán je tou ženou silně vyvedený z míry. Překvapilo ho, že jí to zřejmě nevadí. Když se kapitán rozmrzel na muže, nikdy jim to nebylo jedno, ale ta žena tam jen stála a hnědé vlasy jí vlály ve větru, nic se nezalekla a zřejmě nehodlala ustoupit ani o píď. Bylo to šokující, nikdy nečekal, že potká někoho, kdo se postaví kapitánovi, leda snad pan Gus.

„Zanedbávám své hosty,“ řekla Klára. „Kdo ví, kdy zase uvidím Guse McCrae. Nespěchejte a v klidu si to rozmyslete.“

Newt utrpěl další šok. Kapitán neřekl ani slovo. Bylo to skoro, jako by mu ta žena udělila rozkaz.

Žena se otočila a podívala se při tom na Newta. Než mohl sklopit zrak, zachytila jeho pohled. Upadl do rozpaků, ale k jeho překvapení mu Klára opět věnovala přátelský úsměv, který zmizel, když se obrátila na kapitána.

„Inu, cena je vysoká, ale jsou to dobří koně,“ připustil Call a divil se, jak ti chlapi mohou pracovat pro tak paličatou osobu.

Pak si vzpomněl, že mladší je ten šerif, který hledal Jaka. „Vy jste z Arkansasu, že?“ zeptal se.

„Fort Smith,“ řekl July.

„Pověsili jsme pohřešovaného za vás,“ řekl Call. „Chytil se špatné party. Dopadli jsme je v Kansasu.“

V první chvíli July nechápal, o čem je řeč. Zdálo se mu, že uplynuly věky od té doby, co se vydal z Fort Smith stíhat Jaka Spoona. Už dávno na toho člověka ani nepomyslil. Zpráva, že je mrtev, na něj nezapůsobila.

„Sám bych ho asi sotva chytil,“ řekl. „Před Dodge jsem měl svízele s koněm.“

Když se Klára vrátila do domu, byla nabroušená. To, jak tam Call mlčky stál, na nic se neptal ani neučinil jinou nabídku, čistě jen čekal, až sama od sebe sníží cenu, jí připadalo arogantní. Čím víc na to myslela, tím víc klesala její pohostinnost vůči tomu člověku.

„Nemůžu říct, že bych si oblíbila tvého partnera,“ řekla Augustovi. Ten už vymámil z dívek kuřecí droby a jedl je z talíře.

„Neumí to s ženami,“ řekl Augustus, pobaven její zlostí. Pokud se nezlobila na něj, dělalo ji to hezčí.

„Mami, máme vzít podmáslí?“ zeptala se Betsey. Ona i Sally se bez matčina dovolení převlékly a byly vyhlídkou na piknik tak vzrušené, že nevydržely být zticha.

„Ano, dneska máme svátek,“ řekla Klára. „Řekla jsem Cholovi, aby zapřáhl do vozíku. Jedna běžte přebalit dítě, nějak voní.“

„Já jim pomůžu,“ nabídla se Lorena. K Augustovu překvapení odešla s dívkami. Klára stála a poslouchala jejich kroky na schodech. Pak obrátila hluboké šedé oči k Augustovi.

„Není o moc starší než moje dcery,“ řekla.

„Jen mě nehubuj,“ řekl. „Není to moje vina, že ses sebrala a vzala si jiného.“

„Kdybych si byla vzala tebe, asi bys mě už dávno opustil pro nějakou mladší a hloupější,“ řekla Klára, k jeho překvapení k němu přistoupila, stála chvíli proti němu a pak mu položila velkou těžkou ruku na rameno.

„Tvé děvče se mi líbí,“ řekla. „Ale nelíbí se mi, že jsi strávil celé ty roky s Woodrowem Callem. Nesnáším toho chlapa a štve mě, že z tebe dostal tak moc a já tak málo. Já měla větší nárok.“

Augusta to zarazilo. V očích jí blýskalo a tentokrát hněv patřil jemu.

„Kde jsi byl posledních patnáct let?“ zeptala se.

„V Osamělé Holubici, většinou,“ řekl. „Napsal jsem ti tři dopisy.“

„Dostala jsem je,“ řekla. „A co jsi za ten čas dokázal?“

„Vypil spoustu pálenky,“ odvětil Augustus.

Klára přikývla a šla zase balit piknikový košík. „Pokud jsi nevykonal nic lepšího, mohls to dělat v Ogallale a stát při mně,“ řekla. „Ztratila jsem tři chlapce, Gusi. Potřebovala jsem přítele.“

„Taks mi to měla napsat,“ řekl. „Nevěděl jsem to.“

Klára stiskla rty. „Doufám, že jednou v životě potkám muže, který takové věci dokáže vytušit,“ řekla. „Napsala jsem ti, ale dopisy jsem roztrhala. Spočetla jsem si, že pokud nepřijedeš z vlastního popudu, nebude to stejně k žádnému užitku.“

„Vždyť jsi byla vdaná,“ připomněl, ačkoli mu připadalo zbytečné se o to teď přít.

„Nikdy jsem nebyla tolik vdaná, abych nemohla mít přítele,“ řekla. „Chci, abys Boba viděl, než odjedeš. Chudák tam už tři měsíce leží a schází.“

Zlost jí v očích pohasla. Sedla si na židli a hleděla mu do tváře svým pátravým způsobem, jako by mu z ní četla příhody těch patnácti let, které prožil daleko od ní.

„Jak ses dostal k slečně Woodové?“ zeptala se.

„Žila nějaký čas v Osamělé Holubici,“ řekl.

„Co dělala?“

„Dělala, co uměla, ale neměj jí to za zlé,“ požádal.

Klára na něj chladně pohlédla. „Nejsem vůči ženám tak přísná,“ řekla. „Za jistých okolností bych se možná živila stejně.“

„Pochybuji,“ řekl.

„Už je to tak, nevíš toho o ženách tolik, jak si namlouváš,“ řekla Klára. „V tom ohledu tě hlas lidu přeceňuje.“

„Bože, ty jsi prostořeká,“ řekl Augustus.

Klára se usmála svým starým okouzlujícím úsměvem. „Já jsem poctivá,“ řekla. „Většina mužů to považuje za prostořekost.“

„No, možná tě bude zajímat, že Lorie se s námi vydala na cestu v doprovodu tvého starého přítele Jaka Spoona,“ řekl Augustus. „Zůstal pořád stejně do větru a jeho vinou Lorie unesl jeden opravdu mizera chlap.“

„Aha, takže tys ji zachránil?“ řekla Klára. „Už se nedivím, že tě tak uctívá. Co se stalo s Jakem?“

„Dopadl špatně,“ řekl Augustus. „Pověsili jsme ho. Dal se do spolku s bandou mordýřů.“

Klárou zpráva neotřásla. Slyšela, jak se po schodech vracejí dívky. Lorena nesla dítě. Klára vstala, aby si Lorena mohla sednout. Oči dítěte ji sledovaly.

„Betsey, dojdi pro Julyho a mužské a zeptej se jich, jestli se nechtějí umýt, než pojedem.“

„Woodrowa Calla sotva dostaneš na piknik,“ řekl Augustus. „Takové zdržení v práci by nepřežil.“

Ale Call jel. Po cestě k domu stále uvažoval, jak Kláru přemluvit, aby slevila z ceny, a když došel, dívky zrovna nakládaly nevelký povoz, Lorena držela dítě a Gus hliňák s podmáslím.

„Mohl byste řídit vůz, kapitáne?“ požádala Klára a podala mu otěže spřežení mul, dříve než mohl odpovědět. Před tolika lidmi se neodvážil protestovat, a tak řídil vozík tři míle na západ podél Platte na místo, kde rostlo pár malých javorů.

„Není to tu tak krásné jako na Guadalupe, Gusi, ale nic lepšího tu nemáme,“ řekla Klára.

„Aha, tvůj sad, myslíš,“ řekl Augustus.

Klára chvíli koukala nechápavě – zapomněla už, že tak nazývali své piknikové místo na Guadalupe.

Den zůstal krásný a piknik se líbil všem, vyjma kapitána Calla a Julyho Johnsona, kteří se oba cítili trapně a pouze čekali, až to skončí. Dívky se pokusily přemluvit Julyho, aby se s nimi brouzdal v Platte, ale důstojně odmítl. Zato Newt do vody vlezl, Lorena si taky vyhrnula kalhoty a s Betsey šly daleko po proudu z dohledu skupinky. Dítě klímalo ve stínu, zatímco Klára a Augustus spolu žertovali. Rozuměli si stejně dobře, jako by mezi nimi nezela propast šestnácti let. Pak si Augustus taky vyhrnul kalhoty a brouzdal se s dívkami a Lorena s Klárou je sledovaly. Všechno jídlo bylo snědeno, Call sám vypil polovinu podmáslí. Vždycky podmáslí miloval a už dlouho žádné neměl.

„Hodláte se vrátit do Arkansasu, pane Johnsone?“ zeptal se.

„Nevím, co budu dělat,“ řekl July. Ještě na svou budoucnost vůbec nepomyslel.

Augustus snědl většinu smažených kuřat a žasl nad pohodou, jakou jevila Lorena. Bylo jí s děvčaty dobře, a když ji viděl mezi nimi, napadlo ho, že vzdor svým zkušenostem, není sama o moc starší. Věděl, že ji život pohltil příliš brzo, ale možná že ji jeho proud ještě nestrhl tak daleko, aby nebyla schopná radovat se z chvilky holkovství.

Když byl čas jet zpátky na ranč, pomohl Lorie do povozu k dívkám a s Klárou šel za nimi. Newt, který si pikniku mocně užil, se zapovídal se Sally a jel podél povozu. Loreně jako by to nevadilo, padly si s Betsey do noty a šťastně klábosily.

„Měl bys to děvče nechat tady,“ navrhla Klára k Augustovu úžasu. Myslel si totéž.

„Pochybuji, že by zůstala,“ řekl.

„Nech to na mně. Když to nepřijde od tebe, třeba si dá říct. Je to nezodpovědné vláčet do Montany takovou pěknou holku. Kdoví jestli by to přežila.“

„V jistých směrech není zase tak mladá,“ řekl.

„Mně se líbí,“ přešla Klára jeho poznámku. „Čekám, že si ji vezmeš, a mně nezbyde než koukat se, jak máš na stará kolena pět nebo šest dětí. Moc milé mi to nebude, toseví, ale přežiju to. Neber ji do Montany. Umře nebo ji zabijou nebo předčasně zestárne jako já.“

„Zvlášť sešle nevypadáš,“ řekl Augustus.

„Strávil jsi se mnou jeden den,“ řekla Klára. „Na některé věci ještě stačím, ale s některými jsem už skoncovala.“

„A s čím jsi skoncovala?“ zeptal se.

„To bys zjistil, kdyby ses tady chvilku zdržel,“ řekla Klára.

„Všiml jsem si, že jsi našla zalíbení v mladém panu Johnsonovi,“ řekl Augustus. „Kdybych se tu zdržel, sotva bych proti němu obstál.“

„Je to stejně nudný patron jako Woodrow Call, ale útlocitnější,“ řekla Klárá. „Udělá většinou, co se mu řekne, a já jsem se naučila tohle na mužích oceňovat. Pokud jde o tebe, nikdy bych se nemohla spolehnout, že uděláš, co ti řeknu.“

„Takže si ho chceš vzít?“

„Ne, to je jedna z věcí, se kterými jsem skončila,“ řekla Klára. „Samozřejmě ne úplně, chudák Bob není mrtev. Ale jestli skoná – už se nevdám.“

Klára se usmála. Augustus mlaskl. „Doufám, že neuvažuješ o neobvyklé situaci,“ řekl.

Klára se usmála. „Co je neobvyklé na tom mít strávníka?“ zeptala se. „Mnoho vdov má strávníky. Ostatně July má radši mé dcery než mě. Možná než dostane chuť na ženění, Sally doroste.“

Sally právě štěbetala s mladým Newtem, který poprvé okoušel slasti hovoru s bystrou slečinkou.

„Kdo je jeho matka?“ zeptala se Klára. Líbil se jí hochův vzhled i jeho způsoby. „Netušila jsem, že Call má taky slabost pro ženské pohlaví.“

„Kdepak Woodrow,“ řekl Augustus. „Je celý nesvůj, pokud není na tři hony od tebe.“

„To vím,“ řekla Klára. „Celý den se supil, protože o svých koních nehodlám smlouvat. Má cena je má cena. Ale ten kluk je jeho a netvrď mi, že ne. Chodí stejně, stojí stejně a vypadají stejně.“

„Myslím, že máš pravdu,“ řekl Augustus.

„To víš, že mám,“ řekla Klára. „Ještě jsi neodpověděl na moji otázku.“

„Porodila ho žena jménem Maggie,“ řekl. „Byla to kurva. Zemřela, když Newtovi bylo šest.“

„Ten kluk se mi líbí,“ řekla Klára. „Ráda bych si nechala taky jeho, je stejně starý jako by byl Jimmy, kdyby žil.“

„Newt je dobrej kluk,“ řekl Augustus.

„Je to zázrak, ne, když se někdo tak pěkně povede,“ řekla Klára. „Má takové tiché způsoby, ten chlapec. To se mi líbí. Kde se v něm vzala ta jemnost, když jeho otcem je kapitán Call. Jestli to není divné.“

„On neví, že Call je jeho otcem,“ řekl Augustus. „Jistě slyšel nějaké narážky, ale neví to.“

„A Call se k němu nehlásí, i když ta podoba bije do očí?“ řekla pohoršeně Klára. „Neměla jsem o Callovi nikdy valné mínění, a teď mám ještě horší.“

„Call hrozně nerad uznává svou chybu,“ řekl Augustus. „Je už takový.“

„Jakou chybu?“ zlobila se Klára. „Nemluvila bych o chybě, kdybych vychovala takového pěkného kluka. Můj Jimmy byl divoch. Nemohla jsem ho zvládnout, ačkoli mu bylo teprve osm, když umřel. Asi by skončil jako Jake. Odkud se to v něm vzalo? Já nejsem divoká, Bob není divoký.“

„Nevím,“ řekl Augustus.

„Měla jsem ovšem taky dva andílky,“ pokračovala Klára. „Nejlíbeznější byl Johnny, můj poslední. Od té doby, co to dítě zemřelo, nejsem už jako dřív. Je to div, že děvčata nejsou ještě nezvedenější. Bojím se, že jsem pro ně neměla nikdy ten pravý cit. Přišla jsem o něj, když mi za jednu zimu zemřeli Jeff a Johnny.“

Chvíli šli mlčky.

„Proč tomu chlapci neřekneš, kdo je jeho táta?“ řekla Klára. „Já bych to udělala, kdyby tu byl déle. Měl by vědět, kdo je jeho otec. Určitě se trápí.“

„Vždycky jsem myslel, že se k tomu Call dopracuje sám,“ řekl Augustus. „Myslím si to pořád“

„Já ne,“ řekla Klára.

Velký šedý vlk vyskočil z koryta řeky, zadíval se na ně a zmizel.

Dítě na voze kňouralo a dívky s Lorenou se je snažily utišit.

Když se vrátili na ranč, Call se vzdal a řekl Kláře, že si koně vezme za její cenu. Nelíbilo se mu to, ale nemohl tu okolkovat donekonečna, a její koně byli v daleko lepším stavu než herky, které si prohlížel v Ogallale.

„Dobře; mládenci, jděte mu pomoct,“ řekla Klára. Cholo a July odešli sehnat koně. Newt pomáhal dívkám odnést domů nádobí a náčiní.

Bylo mu líto, že se loučí. Sally mu vyložila, co všechno chce dělat, až vyroste. Pojede na východ, a pak se bude živit hrou na piano, říkala. To připadalo Newtovi zvláštní. Jediný hudebník, kterého znal, byl Pyskáč, a nedokázal si představit, že Sally bude dělat to, co dělal Pyskáč. Ale její povídání o budoucím životě se mu líbilo.

Když šel po schodech dolů, zastavila ho Klára. Vzala ho kolem ramen a vedla ho k jeho koni. Takhle se k němu ještě nechovala žádná žena.

„Máme radost, že jsme tě poznali,“ řekla Klára. „Chci, abys věděl, že pokud se ti nebude v Montaně líbit, můžeš se obrátit a jet zpátky sem. Dám ti tolik práce, kolik jen sneseš.“

„Byl bych u vás rád,“ řekl Newt a mínil to vážně. Od setkání s děvčaty a prohlídky ranče se začal divit, proč ženou stádo tak daleko. Zdálo se mu, že v Nebrasce je místa dost.

Doposud si Newt myslel, že není nad to být kovbojem, ale od té doby, co byli v Nebrasce, se jeho názor začínal měnit. Po setkání s Bizonicí a ostatními děvkami v Ogallale a s Klářinými hubatými dcerkami objevil, že život mezi ženami může být mnohem zajímavější než život mezi skotáky. Zdálo se mu, že příležitost okusit tohoto světa byla žalostně krátká. I když mu Klára celý den naháněla strach a pořád se jí trochu bál, měla v sobě také něco mimořádně přitažlivého.

„Děkuji za váš piknik,“ řekl. „Nikdy jsem ještě na žádném nebyl.“

Na tom chlapci bylo něco jímavého. Nad chlapci Klára vždycky jihla více než nad děvčaty. Tenhle hoch měl smutný pohled, i když se často usmíval.

„Vrať se, až budeš moci, uspořádáme plno dalších,“ slíbila. „Zdá se mi, že jsi padl Sally do oka.“

Newt nevěděl, co na to říct. Vyšvihl se do sedla. „Asi bych jim měl jet pomoct, vzácná paní,“ řekl.

„Až ti řeknou, aby sis vybral jednoho z mých koní, vyber si toho ryzáčka s hvězdou na čele,“ poradila Klára. „Je z nich nejlepší.“

„Myslím, že první na řadě bude Pom,“ řekl Newt. „Pom je náš předák.“

„Nechci, aby ho dostal Pom,“ řekla Klára. „Chci, abys ho měl ty. Pojďme.“

Vyrazila k ohradám a šla přímo ke Callovi.

„Kapitáne,“ řekla, „mezi těmi koni je tříletý ryšavý valach s bílou hvězdou na čele. Chci toho koně věnovat Newtovi, tak ho nedávejte nikomu jinému. Můžete si to strhnout z ceny,“

„Dát mu ho?“ zeptal se překvapený Call. Newt, který to zaslechl, byl taky překvapený. Ta žena, která tak tvrdě stála na ceně, mu chtěla věnovat koně.

„Ano, dávám mu ho darem,“ řekla Klára. „Bude mi lehčeji, když budu vědět, že Newt má dobrého koně, pokud ho opravdu chcete táhnout do Montany.“ S tím se vrátila do domu.

Call se podíval na chlapce. „Proč to udělala?“ zeptal se. Samozřejmě bylo dobře, že chlapci koně dala darem –, aspoň ušetřil padesát dolarů.

„Nevím,“ řekl Newt.

„To je ta potíž se ženami,“ řekl Call spíš pro sebe. „člověk neví, co si má o nich myslet, Na zbytku koní by neslevila niklák. Většina handlířů by ustoupila aspoň o dolar, aby ukázala dobrou vůli.“

Kapitola 88

Když Call a Newt odjeli s koňmi, Klára rozsvítila lampu a vzala Augusta nahoru do pokoje, kde ležel její manžel. Lorena hrála s děvčaty u kuchyňského stolu dámu. July kibicoval, ale nedokázaly ho přemluvit, aby se přidal. Ani Betsey, která obvykle dokázala Julyho přimět k čemukoliv, se to nepodařilo. Ostýchal se před Lorenou. Ale líbilo se mu sedět a dívat se na ni ve světle petrolejky. Zdálo se mu, že ještě nikdy neviděl bytost tak krásnou. Poprvé ji viděl jen chvíli toho hrozného rána na pláních, kde musel pohřbít Roscoea, Joea a Janey, a byl příliš zdrcený, aby si jí všiml. Taky byla tehdy vyhublá a plná šrámů a podlitin, jak ji týral Modrý Kačer a Kiowové. Teď nebyla ani potlučená, ani pohublá.

Klára a Augustus proseděli v pokoji u Boba asi hodinu. Augustovi přišlo zatěžko zvyknout si, že muž má otevřené oči. Klára na to už nedbala, ani to nevnímala.

„V tomhle stavu je už tři měsíce,“ řekla. „Snad něco vidí, ale nemyslím, že slyší.“

„To mi připomíná Toma Mustarda,“ řekl Augustus. „Hraničařil s námi, když jsme s oddílem začínali. Jeho kůň se zřítil z útesu na solisku u Brazos a padl na něj. Přerazil si páteř. Tom už víckrát nepohnul ani svalem, ale když jsme ho našli, měl oči otevřené. Vyrazili jsme zpátky do Austinu s Tomem na smyku, ale zemřel po týdnu. Nikdy za celou tu dobu, pokud vím, nezavřel oči.“

„Byla bych ráda, kdyby Bob zhasl,“ řekla Klára. „Tohle pro něj není žádný život. Jeho svět byla práce, a teď se nemůže hnout.“

Vyšli na verandičku, kde bylo chladněji.

„Proč jsi sem přijel, Gusi?“ zeptala se. „Ty přece nejsi kovboj.“

„Popravdě jsem doufal, že tě najdu jako vdovu,“ řekl. „O mnoho jsem se neminul.“

Kláru pobavilo, že její dávná láska může být tak tupá. „Minul ses o léta,“ řekla. „Je ze mě stará kostnatá žena, a ty jsi starý záletník. Vždycky jsi byl záletník a proutník. Myslím, že pro tebe bude nejlepší nechat mi tu svou nevěstu, a já se podívám, co z ní dokážu udělat.“

„Popravdě řečeno, do téhle situace jsem se dostal proti své vůli,“ řekl Augustus.

„To ti věřím, ale líbí se ti, když už jsi v ní,“ řekla Klára a vzala ho za ruku. „Má o tobě skoro tak vysoké mínění jako ty sám, Gusi. To bych já nikdy nedokázala. Na to tě znám moc dobře. Taky je mladší a hezčí, a to má u mužů vždycky velkou váhu.“

Augustus zapomněl, jak ráda si z něho utahovala. Dokázala to, i když jí v sousedním pokoji umíral manžel. Kláře se Člověk mohl bránit jen útokem. Díval se na ni a chystal se ji políbit.

Klára jeho úmysl postřehla a zaskočilo ji to. I když líbala každý den své dcery a zasypávala polibky dítě, už žádný muž ji roky nepolíbil. Bob ji příležitostně líbal na tvář, když se vrátil z nějaké cesty – jinak líbání nehrálo roli v jeho představě manželského života. Když se dívala z verandy s Augustem po boku, bylo Kláře smutno. Polibky hodné zapamatování obdržela naposled od Guse nebo Jaka před dvaceti lety. Když se jí dvořili.

Podívala se znovu na Guse a říkala si, jestli bude tak smělý nebo tak bláhový, aby to zkusil. Nepohnul se, ale stál stále těsně u ní a díval se jí do tváře.

„Čím starší housličky, tím sladší hudou písničky,“ řekl s úsměvem.

„To jen potvrzuje, že jsi záletník a proutník, jestli si to vážně myslíš,“ řekla. „Bojím se, že jsi podnikl dalekou cestu pronic zanic.“

„Mýlíš se,“ řekl. „Jsem šťastný, že tě vidím.“

Klára se najednou pohněvala. „Vážně si myslíš, že nás můžeš mít obě?“ řekla. „Můj manžel není mrtev. Neviděla jsem tě šestnáct let. Většinu těch let jsem chovala děti a koně. Tři děti mi zemřely a koní nepočítaně. Vyléčilo mě to z každé sentimentality, pokud jsi doufal v nějaké poetické city. Čtu ráda romantické příběhy ve svých časopisech, ale sama jsem dala romantice výhost, když jsem opustila Austin.“

„Nelituješ toho?“ zeptal se Augustus.

„To máš tak,“ řekla Klára, „ano i ne. Jsem příliš silná na normálního muže a příliš žárlivá, když povolím svému citu. Překvapuje mě, že ses odvážil přivést do mého domu jinou ženu.“

„Myslel jsem, že se ti líbí,“ řekl.

„Je mi sympatická,“ řekla Klára. „Ale žes ji přivedl s sebou, to mě hněte. Copak pořád ještě nerozumíš ženské nátuře? Je mladší a hezčí.“

„Stalo se to náhodou, jak jsem povídal,“ hájil se Augustus.

„Nevšimla jsem si, že by tě někdy takové náhody potrefily s ošklivkami,“ řekla Klára. „Nezáleží na tom, jak k tomu došlo. Ty jsi byl můj sen, Gusi. Myslívala jsem na tebe dvě až tři hodiny denně.“

„Škoda že jsi nenapsala,“ řekl.

„Nechtěla jsem tě mít tady. Potřebovala jsem to snění. Věděla jsem, že jsi zpustlík a zhýralec, ale bylo sladké předstírat, že miluješ jen mě.“

„Já miluji jen tebe, Kláro,“ řekl. „Lorie mám velice rád, ale k tobě chovám jiný cit.“

„Jenže ona tě miluje,“ řekla Klára. „Zničilo by ji, kdybych tě měla mít já. To nevíš?“

„Vím to,“ řekl Augustus a pomyslel si, že už nikdy nepotká takovou ženu jako tu, která na něj hleděla s hněvem ve tváři.

„Takže ty bys ji nechal osudu, kdybych ti řekla zůstaň?“ zeptala se Klára.

„Nejspíš,“ řekl Augustus.

„To není odpověď.“

„Dobře víš, že bych to udělal,“ řekl. „Zadusil bych Boba poduškou a poslal Lorie do pekel.“

Klára si povzdechla a její zlost tím povzdechem vyprchala.

„To jsou řeči,“ řekla. „Bob umře, až bude jeho čas, a já si vezmu do cviku tvoji nevěstu. Je tak krásná, až mě to vzalo. Vždycky jsem já byla ta nejmladší a nejhezčí, a teď najednou nejsem.“

„Jsi pořád pěkná ažaž a mimoto krása není všechno,“ řekl.

„U mužů jako ty je to devětadevadesát procent,“ řekla. „Neměl jsi čas podívat se na mě zblízka. Už dávno nejsem ta nejkrásnější. Ta nejkrásnější je dole.“

„Stejně bych chtěl polibek.“

Cuklo jí ústy. Viděl její úsměv a pokládal ho za povzbuzení. Ale když přitiskl své rty na její, výsledek byl tak chabý, že Klára po chvíli odtáhla hlavu a rozesmála se.

„Tak chabé námluvy snad ani nestály za cestu tak dlouhou,“ řekla, ale cítila se líp. Neúspěch způsobil, že Gus vypadal jako politý – příležitost vidět ho takhle se jí naskytla tuze zřídka.

„Dělat z mužů zmoklé slepice, v tom ty jsi nepřekonatelná,“ řekl a div se nezakoktal. Navzdory všem komplikacím cítil svou dávnou lásku propukat s dřívější prudkostí. Tolik citu ho zaplavilo, když se jen na ni díval, že se mu podlamovala kolena. Bylo pro něj hádankou, čím to je, protože byla opravdu dost kostnatá a tvář měla propadlou a jazyk jako břitvu. A přece se mu rozechvěním podlamovala kolena.

„Myslíš, že jsem hubatá, Gusi?“ zeptala se s úsměvem.

„Blesk mě ještě nikdy nezpražil, ale sotva může být člověku při tom větší horko.“

„A přesto by sis mě ještě pořád chtěl vzít?“

„Nevím,“ řekl po pravdě.

Klára se zasmála, zavěsila se do něho a vedla ho dolů.

„A co máš s tím mladým šerifem?“ zeptal se a zůstal stát. Nechtělo se mu skončit jejich soukromí tak brzo.

„S jakým šerifem?“

„Myslím Julyho Johnsona,“ řekl. „Nějak sis ho přisvojila, nebo ne?“

„Chtěla jsem hlavně dítě, ale konečně k dítěti patří i otec, nebo ne?“ řekla.

„A co s ním budeš dělat?“

„Co se staráš?“ řekla Klára. „Ty jsi zadaný. Když ty můžeš přejet přes celý Státy s takovou kráskou, mohl bys mi dopřát muže. Zapomněla jsem, jak jsi byl žárlivý. Žárlil jsi i na Jaka, a tomu jsem dovolila sotva hubičku.“

„On to líčil trochu jinak,“ řekl Augustus.

„Už žádnému z nás víckrát nepoví, jak to bylo,“ řekla Klára. „A já se znovu nevdám.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Nemám před muži respekt,“ řekla. „Neřádi mají mezi nimi většinu, řádných jsem poznala hrstečku, a ty do ní nepatříš.“

„Ale snad jsem aspoň polořádný,“ řekl Augustus.

„To je fakt,“ připustila a vedla ho ze schodů.

K jeho překvapení, sotva vešli do kuchyně, pozvala Klára Lorenu, aby s nimi zůstala, dokud stádo nedorazí do Montany.

„Tvoje pomoc nám prospěje a budeš víc než vítána,“ řekla. „Montana není místo pro dámu.“

Lorena se začervenala, když to slyšela – nikdo ji ještě takovým slovem neoznačil. Věděla, že si to nezaslouží. Nebyla dáma jako Klára. Nikdy žádnou dámu jako Klára ani nepotkala a za ten den k ní pojala větší obdiv než ke komukoli na světě mimo Guse. Klára se k ní chovala pořád stejně zdvořile a uvítala ji ve svém domě, zatímco ostatní počestné paničky se jí vždycky vyhýbaly obloukem.

Když Lorena seděla v kuchyni s děvčaty a s dítětem, cítila se šťastná způsobem, který byl pro ni nový. Vzbudilo to její dávné vzpomínky na dny, které strávila v domě své babičky v Mobile, když jí byly čtyři. Babiččin dům byl podobný Klářinu – pokud se mohla upamatovat, byla tam jen jednou. Babička ji ukládala do měkké postele, měkčí, než ve které kdy spala, a zpívala jí na dobrou noc písničky. Byla to její nejšťastnější vzpomínka, které si cenila tolik, že se po odchodu z domova skoro bála si ji připomínat – jednou by se mohla pokusit ji najít a zjistit, že se vytratila. Bála se ztráty své jediné dobré, hřejivé vzpomínky. Měla strach, že kdyby ji ztratila, bylo by jí třeba příliš smutno, než aby žila dál.

Ale v Klářině domě se nebála vzpomínat na babičku a měkkost její postele. Klářin dům vypadal jako ten vysněný dům jejího dětství. Doufala, že jednou v takovém domě bude žít. Ale když rodiče onemocněli a zemřeli, ztratila naději na život v takovém domě. Mosbyho dům se mu zdaleka nepodobal, a pak začala žít v hotelech nebo v podnájmu. Pomalu přestala myslet na příjemné domy a věci, které s nimi souvisely, jako miminka a děvčátka.

Takže když Klára přišla dolů a pozvala ji, aby u nich zůstala, měla dojem, jako by dostala nazpátek něco – něco, co ztratila tak dávno, že už na to přestala myslet. Těsně před tím, než Klára a Gus vešli, dívky škemraly, aby je naučila šít. Lorena uměla šít docela obstojně. Dívky si stěžovaly na matku, že si nikdy nenajde čas, aby je to naučila. Jejich matku, proti které měly tisíceré výhrady, zajímali víc koně než šití.

Dívky vůbec nepřekvapilo, když Klára požádala Lorenu, aby u nich zůstala.

„Udělej to,“ prosila Sally. „Naučíme se šít, když zůstaneš.“

„Můžeme si ušít nové šaty, nikdy žádné nedostaneme,“ přidala se Betsey.

Lorena se podívala na Guse. Vypadal zmateně, a to se nestávalo často. Napadlo ji, že ho možná mrzí, že tu chce zůstat.

„Vrátil by ses, Gusi?“ zeptala se. Připadalo ji v pořádku, že se ho ptá před Klárou a dívkami. Sotva vyslovila pozvání, začala Klára vařit kávu.

Augustus viděl, že si Lorena přeje zůstat. Kdyby se ho někdo ráno zeptal, považuje-li takové řešení za možné, byl by řekl: vyloučeno. Od chvíle, kdy ji zachránil, si ho Lorena hlídala jako oko v hlavě. Ale ten krátký pobyt u Kláry ji stačil změnit. Do Ogallaly jít odmítla, děsila se myšlenky, že by měla vejít do krámu, ale Kláry se nebála.

„Určitě se vrátím,“ slíbil s úsměvem. „Záletník jako já si přece nemůže nechat ujít takový výkvět krásných dam.“

„Dobře, takže je to vyřízeno, ale varuji tě, Lorie, tyhle dívky tě unaví,“ řekla Klára. „Možná si ještě budeš přát, abys byla zpátky v honáckém táboře. Chci ti je přenechat, víš. Pořád by se se mnou jen škorpily a já jsem z toho už unavená. Teď se s nimi můžeš pro změnu hádat ty, já budu krotit koně.“

Po kávě poslala Klára dívky do postele a sama taktně odešla do patra, aby Augustus a Lorena mohli být chvilku sami. Viděla, že Augusta trochu ranilo, že mu tak snadno dívku odloudila.

Lorena byla v rozpacích – nečekala ani to pozvání, ani že je přijme, a přece se obojí stalo. Zpočátku se bála, že to bude Guse mrzet. Dívala se na něj trochu bojácně, neschopná vysvětlit tu podivnou touhu zůstat u Kláry. Ještě ráno byla pevně rozhodnuta držet se Guse stůj co stůj.

„Půjdu s tebou, když si to budeš přát, Gusi,“ řekla. „Ale je to tu tak příjemné a jsou ke mně tak milé.“

„Mám radost, že tu zůstaneš,“ řekl Augustus. „Pomůžeš Kláře a potěšíš se s těmi dívkami. Už jsi dost dlouho žila v tom špinavém Wilbargerově stanu. Zima je prý v Montaně tvrdá.“

„Nemyslela jsem si, že budu chtít zůstat,“ přiznala Lorena. „Ani jsem na to nepomyslela, než mě pozvala. Chceš si ji stále vzít, Gusi?“

„Ne,“ zalhal Augustus.

„Jak to že ne?“ vyhrkla. Když teď Kláru trochu poznala, přišlo jí zcela přirozené, že by si ji Gus rád vzal za manželku.

„Inu, čas nás změnil,“ řekl a cítil se silně nesvůj. Lorena na něj pohlížela velkýma očima. Velkýma očima na něj pohlížely ženy už dřív, a vždycky mu z toho bylo nevolno: znamenalo to, že se hotoví rozeznat každou lež.

„Nevím, co by mohlo změnit tebe, Gusi,“ řekla. „Třeba se s ní budeš chtít oženit, až se vrátíš.“

„Ale jdi, vrátím se přece k tobě,“ řekl Augustus. „Ovšem taky je možné, že se do té doby změníš ty. Třeba mě už nebudeš chtít.“

„A proč bych nechtěla?“

„Protože objevíš, že na světě neexistuju jenom já,“ řekl. „Zjistíš, že se lidským nakládáním vyznačují i jiné osoby než já.“

To, co řekl, Lorenu mátlo. Od svého vysvobození měla život prostý: naplňoval ho Gus. Ale když teď Gus odjede, může se to změnit, a než se zase vrátí, mohou být nastalé změny tak velké, že na ten jednoduchý život bude pozdě.

Jenže pokud vedla ten jednoduchý život, věčně hynula hrůzou, že si Gus ten způsob života nevybral, že to dělá jen z milosrdenství. Nevěděla – nevěděla, co co znamená nebo neznamená. Nikdy nečekala, že se na světě najde místo, kde ji požádají, aby u nich zůstala. Ani ve svých snech o San Francisku si nepředstavovala, že by ji někdo mohl pozvat na návštěvu. Za ten čas, co strávila v Osamělé Holubici, zřídkakdy promluvila s nějakou ženou a nečekala, že na ni někdy některá promluví. Tím, že ji Klára z vlastního popudu pozvala, jako by se všechno proměnilo.

„Nemůžeš s odjezdem počkat do rána?“ poprosila.

„Ne, pojedu, jen co osedlám koně,“ řekl Augustus. „To si žádá velkou sílu vůle opustit domácnost plnou luzných děv a pokračovat v tažení s partou zarostlých skotáků. Co můžeš udělati dnes, neodkládej na zítřek.“

Klára sešla dolů, aby se s ním rozloučila; chovala chlapečka, který nemohl usnout kvůli větrům. Šli ven s Augustem. Lorena nevěděla, jestli dělá dobře, a celá se tetelila. Cholo měl jet s Gusem do Ogallaly a přivézt všechno to šatstvo, které jí Gus nakoupil.

Klára se pět minut pokoušela přesvědčit Guse, aby se usadil někde na Platte. „Je tu lacino k mání půda sotva tři dny jízdy odsud,“ sdělila mu. „Kdybyste chtěli, mohli byste skoupit celý sever tohohle státu. Proč musíte mermomocí do Montany?“

„Protože tam máme namířeno,“ řekl. „Já i Call máme odjakživa ve zvyku dojít k cíli, který jsme si předsevzali, i když je to zhola nerozumné.“

„To není nerozum, ale bláznovství: škoda že neznám způsob, jak tě odtrhnout od toho muže,“ zlobila se Klára. „Bůh ví, proč na něm tak lpíš, Gusi. A co když vás pobijou tamější Indiáni?“

„Vy jste si koupili ty zdejší koňmi,“ řekl. „Třeba se nám podaří získat ty z Montany hovězím.“

„Nevidím to ráda,“ řekla Klára. „Nejsi žádný dobytkář. Proč jsi taková palice dubová? Už jsi došel dost daleko. Proč se neusadíš někde poblíž? Kde bys mně a Lorie mohl být k užitku?“

Augusta pobavilo, že jeho stará láska využívá jeho Lorie jako spojence. Stará láska i ta nová stály u hlavy koně a žádná z nich nevypadala docela klidně. V Kláře to nebezpečně vřelo. Lorena vypadala smutně. Obě je objal a políbil.

„Slyšeli jsme, že Montana je poslední nezkrocená divočina,“ řekl.

„Rád bych se ještě jednou dostal do divočiny, než zvětším a zasednu do houpacího křesla.“

„Ty si myslíš, že Nebraska je civilizovaná?“ zeptala se Klára.

„Jsi tu ty,“ řekl. „Nebude to trvat dlouho. Za chviličku tu nastavějí školu vedle školy.“

S tím nasedl, cvrnkl do klobouku a obrátil se k Platte.

Obě ženy tam stály, dokud se zvuk podkov nevytratil. Lorena byla rozpolcená. V koutku srdce si vyčítala, že ho nechala jet samotného, že teď Gus nebude mít nikoho, kdo by se o něj staral. Věděla však, že je to od ní bláhovost. Gus se umí o sebe postarat líp než kdokoli jiný.

Oči měla suché a cítila se prázdná, ale Klára plakala, slzy zrozené z hněvu, letité náklonnosti a lítosti.

„Vždycky byl paličák,“ řekla a pokoušela se ovládnout.

„Odjel tak rychle,“ litovala Lorena. „Myslíte, že jsem měla jet? Nevím, co je lepší.“

„Ne, jsem ráda, že jsi zůstala,“ řekla Klára. „Už sis trampot užila ažaž; ne že bychom tu žili jako v bavlnce, ale tak drsné jako v Montaně to tu není.“

Když se vraceli do domu, vzala dívku kolem pasu.

„Pojď dál,“ řekla. „Ukážu ti, kde budeš spát. Máme jeden pokojíček, kde se ti snad bude líbit.“

Kapitola 89

Pom těžce nesl, že se Augustus vrátil bez Loreny. Nechápal, jak ji mohl Gus opustit. Pokud Lorena cestovala s Gusem, sice ho věčně trápila žárlivost, ale byla nablízku. Večer ji vídal, jak sedí před stanem. Často se mu o ní zdálo, jednou dokonce o tom, že spí vedle ní. Ve snu byla tak krásná, že ho to bolelo, když se probudil. To, že Gus uznal za vhodné nechat ji na Platte, ho nesmírně zlobilo.

Newt měl radost z nového koně, kterého nazval Lízinka. Byl to první opravdový dárek, který v životě dostal; a vyprávěl každému, kdo byl ochoten poslouchat, o úžasné ženě na Platte, která dovede krotit koně a pořádat pikniky. Jeho nadšení brzy vyprovokovalo žárlivost ostatních chlapů, protože oni nezažili nic, jen se opili v Ogallale a přišli o příjemný piknik a dívky.

I když nepochyboval, že jednal správně, když Lorenu nechal v Nebrasce, zjistil Augustus brzy, že ji postrádá víc, než čekal. Klára mu taky chyběla a pár dní byl velice nerudný. Zvykl si ráno vyspávat a vysedávat s Lorenou před stanem. Když s ním byla sama na širé pláni bez kovbojů, kteří by ji rušili, byla to krásná společnost, kdežto kovbojové, kteří se ráno co ráno shromažďovali u Po Campova ohně, měli do krásy daleko.

Léta vrcholilo, dny byly horké, sotva se slunce vyhouplo nad obzor. Skot byl paličatý a nerad se hýbal z místa, věčně se zastavoval, kdekoli bylo možné se napást nebo alespoň postát. Několik dní hnali na západ podél Platte, ale když se řeka obrátila na jih ke Coloradu, Call namířil stádo k severozápadu.

Po Campo řeku opouštěl nerad. To ráno, kdy ji opustili, otálel s povozem tak dlouho, až se stádo úplně ztratilo z dohledu. Pyskáče, který povoz řídil, to plnilo úzkostí. Přece jen jsou v indiánské zemi a pár Indiánů by je klidně mohlo přepadnout a sebrat jim skalpy.

„Na co čekáme?“ zeptal se. „Už jsme tři míle pozadu.“

Po Campo stál u břehu a díval se přes Platte k jihu. Myslel na svoje mrtvé syny, zabité Modrým Kačerem na Kanaďance. Nemyslel na ně často, ale když se to stalo, naplnil jej smutek, smutek tak těžký, že mu bylo zatěžko se hnout. Když si představoval jejich hroby v Novém Mexiku, zavalil ho pocit zrady: měl se zastřelit a ležet v hrobě s nimi; není snad povinností rodiče zůstat s dětmi? Ale on je opustil a šel, nejprve na jih zabít nevěrnou ženu, a teď na sever, zatímco Modrý Kačer, ten vrah, si ještě pořád jezdí po Llanu – pokud ho někdo nezabil, o čemž Po Campo pochyboval. Pyskáčovy strachy kvůli Indiánům jím nepohnuly – pohnul jím pohled na plynoucí vodu: zjitřil v něm city, které, ač smutné, byly city hluboké. Vzbuzovaly v něm touhu zpívat ty nejsmutnější písně.

Nakonec se otočil a ploužil se za stádem, Pyskáč s povozem ho pomalým tempem následoval. Po Campo však cítil, že udělali chybu, když se uchýlili od řeky. Zasmušil se a přestal být hrdý na svou kuchyni; když si kovbojové stěžovali, neřekl nic. Navíc začal skrblit vodou, což kovboje zlobilo, neboť se vraceli vyprahlí a zaprášení a umírali žízní. Po Campo dal každému jen jednu naběračku.

„Budeš si přát, abysme měli tuhle vodu, až budeš pít vlastní moč,“ obořil se jednou večer na Jaspera.

„Nehodlám pít chcanky vlastní ani cizí,“ odsekl Jasper.

„Pak jsi ještě neměl pořádnou žízeň,“ řekl Po. „Já jsem jednou pil moč mezka. Jen díky tomu žiju.“

„No, o moc hůř než to ogallalský pivo to chutnat nemůže,“ řekl Jehla. „Jazyk se mi od ty doby loupe.“

„Loupání jazyka nesváděj na pivo, ale na osobu, s níž jsi spal,“ řekl Augustus.

Tahle poznámka vzbudila v mužích velké obavy, ostatně byli poděšení i tak, protože každý, koho v Ogallale potkali, je ujistil, že chtít se dostat do Montany je sebevražda. Jak překročili hranice Wyomingu, země zpustla – tráva už nebyla tak šťavnatá jako v Kansasu a Nebrasce. Na severu byly písčité svahy, kde tráva rostla jen v trsech. Deets hledal každý den vodu daleko vpředu. Vždycky ji našel, ale potůčky byly čím dál tím menší a voda zásaditější.

„Skoro tak odporná jako voda v Pecos,“ stěžoval si Augustus.

Rostoucí sucho jako by Callovi nedělalo velké starosti. Byl dobré mysli, mírnější na muže než obvykle. Vypadal uvolněně a jakoby spokojený sám se sebou.

„Potěšilo tě, že jsem opustil Lorie?“ zeptal se Augustus, když jednoho rána jeli spolu. Daleko na jihu viděli černou linku hor. Na sever byly jen prašné pláně.

„To byla tvoje věc,“ řekl Call. „Neřekl jsem ti, abys ji opustil, ale podle mě nic lepšího jsi nemohl udělat.“

„Škoda že jsme neposlechli našeho kuchaře,“ řekl Augustus. „Podle mě to tu bude pěkně vyprahlý.“

„Jestli se dostaneme k Prašný řece, budeme mít vyhráno,“ řekl Call.

„Co když nám Jake lhal?“ řekl Augustus. „Co když Montana není takový ráj, jak povídal? Potom jsme se plahočili zbytečně.“

„Chci to vidět,“ řekl Call. „Budeme tam pěstovat dobytek jako první. Tebe to nezajímá?“

„Moc ne,“ řekl Augustus. „Mám plný zuby pohledu na ten zatracenej dobytek na pastvě.“

Příští den se Deets vrátil z průzkumu a vypadal sklíčeně. „Nikde kapka vody, kapitáne,“ hlásil.

„Jak jsi jel daleko?“

„Dvacet mil a víc,“ řekl Deets.

Pláň před nimi byla bílá horkem. Samozřejmě, dobytek mohl urazit dvacet mil, i když by bylo lepší den počkat a hnát až v noci.

„Řekli mi, že když půjdeme přímo na západ, narazíme na Slaný potok a po něm můžeme jet k Prašné,“ řekl Call. „Nemůže to být příliš daleko.“

„V tomhle vedru může být i malý kus cesty příliš daleko,“ podotkl Augustus.

„Zkus to směrem na sever,“ řekl Call.

Deets si vyměnil koně a odjel. Když se znovu objevil, byla už hezkou chvíli tma. Call stádo zastavil a muži leželi u vozu a hráli karty. Zatímco hráli, Texasák putoval mezi kravami a tu a tam na některou skočil. Augustus jedním okem hlídal karty a druhým býka a počítal svá i býkova vítězství.

„Od tý doby, co jsme začali hrát, už jich obskákal šest,“ hlásil. „Ten junák má víc síly než já.“

„Taky víc příležitostí,“ poznamenal Allen O’Brien.

Přizpůsobil se dobře kovbojskému životu, ale pořád nemohl zapomenout na Irsko. Když pomyslel na svou ženušku, propukal v slzy stesku po domově a písně, které zpíval dobytku, mu ji připomínaly často.

Deets se vrátil s nepořízenou: na severu vodu nenašel. „Ani jedna antilopa, kapitáne,“ řekl. Pláně západní Nebrasky se jimi hemžily.

„Ráno se pojedu podívat sám,“ řekl Call. „Ty si musíš odpočinout, Deetsi.“

Zjistil, že nemůže spát, vstal ve tři a osedlal Čertici. Po Campo byl vzhůru, prohraboval uhlíky v ohništi, ale Call si vzal jen šálek kávy.

„Byl jsi už tady nahoře?“ zeptal se. Toulky starého kuchaře byly mezi muži zdrojem mnoha dohadů. Po Campo je rád trápil drobty nepřeberných informací. Jednou například popsal velkou soutěsku řeky Columbia. Jindy se jen tak mimochodem zmínil o Bridgerovi.

„Ne,“ řekl Po Campo, „tady to neznám, ale řeknu vám tolik, je tu sucho. Napojte koně, než vyrazíte.“

Call měl dojem, že s ním ten muž jedná jako s klukem – znal toho dost, aby si napojil koně, než vyrazí do pouště.

„Nečekejte s večeří,“ řekl.

Celý den jel na západ a zem kolem dokola byla čím dál vyprahlejší. Nehodí se ani pro ovce, pomyslel si Call. Sotva pro ještěrky – za celý den viděl jen jednoho živého tvora: malou šedivou ještěrku. Na noc se utábořil v písčité pustině, kde byla spraš světlá, skoro bílá. Podle svého odhadu ujel asi šedesát mil a nedokázal si představit, že stádo by mohlo dojít až tam, i když Čertice to absolvovala svěží. Spal pár hodin a jel dál a těsně po východu slunce dospěl k břehům Slaného potoka. Netekl, ale v roztroušených mělčinách bylo vody dost. Nebyla to dobrá voda, ale byla to voda. Chyba byla, že stádo od ní bylo dobrých osmdesát mil daleko – za normálních okolností to znamenalo čtyři dny cesty, ale jelikož v daném případě šlo o míle zhola bezvodé, nemohlo být o normálních okolnostech řeč.

Call nechal klisnu odpočinout a vyválet se ve vodě. Pak vyrazil zpátky a jel téměř bez zastávky, zastavil se jen jednou na dvě hodiny. Přijel do tábora před polednem a našel chlapy ještě pořád u karet.

Když odsedlal klisnu, jedno z Augustových prasat na něj zachrochtalo. Obě ležela pod vozem a dělila se s hlasitě chrápajícím Pyskáčem o stín. Z podsvinčete už bylo velké prase, ale dík vytrvalému pochodování zůstalo hubené. Callovi připadalo poněkud komické vodit s kravami prasata, ale osvědčila se jako samozásobitelé i jako dobří plavci. Všechny řeky přeplavaly bez pomoci.

Augustus si promazával pušku. „Kolik toho ujela?“ zeptal se Calla.

„K napajedlu a zpátky,“ řekl Call. „Viděl jsi někdy koně, jako je ona? Není ani unavená.“

„Jak je to daleko k vodě?“ zeptal se Augustus.

„Asi osmdesát mil,“ odpověděl Call. „Co tomu říkáš?“

„Zatím jsem neměl čas si to rozvážit,“ řekl Augustus.

„Přece tady nemůžeme zůstat trčet,“ řekl Call.

„Ale můžeme,“ řekl Augustus. „Mohli jsme se zastavit kdekoli na týhle dlouhý cestě. Kupředu nás žene jen tvoje paličatost. Bude docela napínavé zjistit, jestli nás stačí dohnat i těch osmdesát mil k vodě.“

Call dostal plný talíř a pořádně se najedl. Čekal, že Po Campo řekne něco o jejich svízelném postavení, ale starý kuchař jen rozdílel menáž a neřekl nic. Deets pomáhal Vočkovi zhoblovat kopyto jeho koně, což Vočkovi nikdy moc nešlo.

„Našel jste vodu, kapitáne?“ zeptal se Vočko s úsměvem.

„Našel, ale tak osmdesát mil odtud,“ řekl Call.

„To je štreka,“ podotkl Vočko.

Zůstali stát s dobytkem u posledního potoka, který Deets našel, a Call se šel projít po proudu, aby si promyslel, jak dál. Uviděl šedého vlka. Vypadal zrovna jako ten, kterého zahlédli v Nebrasce, když se vraceli z pikniku, ale hned si vyhuboval, že má hloupé nápady. Šedý vlk by se nikdy netáhl za stádem, ke všemu takový lán cesty.

Deets dohobloval kopyta a setřel si rukávem z čela pot. Vočko mlčky postával opodál. Vojákovali sice spolu většinu života, ale nikdy spolu doopravdy nemluvili. Zdálo se to přebytečné. Předávali si informace a příkazy, a tím to končilo. Popravdě řečeno, choval Vočko pochybnosti, zda se sluší hovořit s černými hubami, ačkoli měl Deetse rád a uznával ho a teď mu byl vděčný za ohoblování koňských kopyt. Věděl, že ho Deets v mnoha směrech předčí – řekněme ve stopování. Věděl, že bez Deetsovy schopnosti najít vodu by byli svého času na výpravách do Llana určitě zahynuli. Věděl taky, že ho Deets nejednou zachránil s nasazením života, a přece jak tam tak stáli vedle sebe, nepřišel na jiný námět k hovoru než Čertici a kapitánovu lásku k ní.

„No, že si tu kobylu ale oblíbil, co?“ řekl. „A přitom kdo ví, jestli ho to zvíře jednou nezabije.“

„Ba ne, ta kapitána nezabije,“ řekl Deets. Tížil ho pocit, že věci nejsou v pořádku. Jak to tak vypadalo, pojedou na sever pořád dál, a jemu nešlo na rozum proč. V Texasu si žili v míru a pokoji. Velké potěšení mu působily zejména pravidelné cesty do San Antonia s penězi na uložení. Doma byli přece v Texasu, proto mu bylo záhadou, proč se plahočí do země, která je nejspíš tak divoká, že tam nebudou ani banky, kam by mohl vozit peníze.

„Jedeme pořád dál a není to naše země,“ řekl a díval se na Vočka. V tom bylo jádro věci – nejlepší je zůstat doma a nevláčet se někam, kde člověk nic neví o řekách a tůních.

„Ke všemu tu bude zima,“ dodal, jako by to byl dostatečný důkaz bláznovství jejich cesty.

„No, snad se tam dostaneme dřív, než řeky zamrznou,“ řekl Vočko. „Vždycky jsem se bál tenkýho ledu.“

S tím se odvrátil a obšírná rozmluva skončila. Kolem čtvrté se Call vrátil z procházky a rozhodl, že vyrazí. Museli jet dál, nebo se vrátit, a on se vracet nechtěl. Nebylo rozumné myslet si, že dokáže hnát dobytek osmdesát bezvodých mil, ale v letech, kdy pronásledoval Indiány, se naučil, že člověk často dokáže věci, které se původně zdály nemožné. Vypadaly nemožné jen proto, že když o nich člověk dlouho přemýšlel, nabyl vrchu strach.

Muselo se jet. Ne každý kus dobytka to dokáže, ale on nikdy neočekával, že dosáhne Montany s celým stádem. Řekl kovbojům, aby nahnali dobytek a koně do vody a drželi je tam.

Augustus se beze slova svlékl a dlouze se v říčce koupal. Kovbojové, kteří se zaobírali stádem, viděli, jak sedí v mělké vodě a občas si cáká na dlouhé bílé vlasy.

„Někdy si myslím, že je Gus blázen,“ řekl Jones Polívka. „Proč sedí v tý vodě?“

„Třeba chytá ryby,“ zažertoval Pom. Neměl o Polívkovi valné mínění a neviděl žádný důvod, proč by se Gus nemohl vykoupat, když chce.

Když Augustus přišel zpátky k vozu, crčela mu z vlasů voda.

„Jak se zdá, máme před sebou dobu písečnou,“ řekl. „Calle, připomínáš mi Mojžíše. Doufám, že nás nechceš taky vodit pouští čtyřicet let.“

„Vím, že je tam voda,“ řekl Call. „Viděl jsem ji. Jestli je doženeme tak daleko, aby ji ucítily, půjdou dál samy. Na jakou dálku podle tebe kráva vycítí vodu?“

„Na osmdesát mil ne,“ řekl Augustus.

Dvě hodiny před západem slunce uvedli stádo v chod a hnali je pustou krajinou celou noc. Honáci už kolikrát hnali v noci a byli rádi, že jedou v chladnu. Většina jich však očekávala, že Call zastaví na snídani, ale nezastavil. Jel v čele stáda a nezpomalil. Někteří skotáci začali mít hlad. Všichni čekali dychtivě na nějakou známku, že se Call chystá udělat přestávku a dovolí Po Campovi, aby je nakrmil – ale Call neochaboval. Až do poledne drželi stádo v pohybu, v tom čase už slabší kusy odpadaly. Čelní býci už byli unaveni a začali střečkovat.

Call nakonec zastavil. „Chvíli si odpočineme, než se trochu ochladí,“ řekl. „Pak poženeme zase celou noc. Ráno bychom měli dorazit k vodě.“

Avšak nebyl si jistý. Přes veškerou snahu urazili jen pětatřicet nebo čtyřicet mil. Stihnou to jen taktak.

Pozdě odpoledne, zatímco kovbojové leželi a odpočívali, přihnal se od západu vítr. Zpočátku byl horký, jako by vál přes žhavé uhlí. Ve chvíli, kdy Call chtěl znovu vyrazit, vítr zesílil a změnil se v pravou písečnou bouři. Vál tak silně, že dobytek odmítal jít proti němu.

Newt a Raineyovci jako obvykle jeli na konci. Vítr se hnal po pláni a písek skoro zpíval, jak se třel o zem. Newt záhy zjistil, že pohled do větru ho takřka okamžitě oslepí. Většinou jel se sklopenou hlavou a zavřenýma očima. Koňům se písek také nelíbil. Začali se vzpínat a vyhazovat: nechtělo se jim jet proti větru.

„To je smůla,“ řekl Augustus Callovi. Utáhl si bandanu přes nos a nasadil si klobouk co nejvíc do čela.

„Nemůžeme se zastavit,“ řekl Call. „Jsme sotva v půli cesty k vodě.“

„Jo, a četná hovádka v půli cesty zůstanou, i když se tohle brzy vyřádí,“ řekl Augustus.

Call pomáhal Pyskáčovi a kuchaři uvázat všechno na voze. Pyskáč, který vítr nenáviděl, vypadal zděšeně, Po Campo nic neříkal.

„Dneska radši nasedni do vozu,“ řekl Call Po Campovi. „Dneska nezkoušej chodit pěšky, nebo přijdeš o život.“

„Dnes v noci můžeme přijít o život všichni,“ řekl Po Campo. Vzal si staré topůrko od sekery, které občas používal jako hůl, a vyrazil pěšky, ale přistoupil aspoň na to, že se bude držet těsně u vozu.

Honáci už zažili nejednu písečnou bouři, ale žádný nepamatoval takový západ slunce. Slunce bylo jako žíravý uhlík sevřený černotou dávno před tím, než se dotklo obzoru. Když zapadlo, obroubila Zemi na západě krvavá stuha, kterou písek rychle zastřel. Jasper Fant po tisící litoval, že nezůstal v Texasu. Poma mátl pocit, že mu nad hlavou proudí řeka písku. Když vzhlédl do tajemného soumraku, zdálo se mu, že ten proud vidí, jako by se svět převrátil a cesta, kterou měli mít pod nohama, vedla teď nad jeho hlavou. Měl dojem, že kdyby vítr ustal, řeka písku by ho zavalila a pohřbila.

Call jim přikázal, aby se drželi co nejblíž dobytka a udržovali ho v chodu. Každý kus, který se odtrhne a zatoulá, zahyne hlady.

Augustovi ten rozkaz připadal bláznivý. „Jediná možnost, jak udržet tohle stádo pohromadě, je svázat je lanem, a tolik lana nemáme,“ řekl.

Krátce po setmění se ukázalo, že má pravdu. Žádný kus nechtěl jít proti větru. Brzy museli kovbojové krýt svým koním oči kazajkami nebo košilemi a přese všechno se skupinky dobytka se začaly vytrácet. Newt se marně pokoušel obrátit dva houfce, ale krávy si nedaly říct, ani když do nich vrážel koněm. Nakonec je nechal jít s provinilým pocitem, ale ne tak silným, aby riskoval, že se sám ztratí. Věděl, že jestli ztratí stádo, bude patrně vyřízený; věděl, že k vodě je daleko a těžko by se mu hledala, ač jel na tom dobrém ryzáku od Kláry.

Callovi bylo samou úzkostí špatně – horší smůla než písečná bouře je už nemohla postihnout: zpomalila stádo a vysála ze zvířat sílu, právě když ji dobytek nejvíce potřeboval, aby k vodě vůbec dorazil. Ale nedalo se nic dělat. Pokusil se uvázat Čertici přes oči starou košili, ale setřásla ji tak vztekle, že to nechal být.

Když vichřice vrcholila, zdálo se, že se stádo užuž rozpadá. Nebylo vidět na deset stop a malé houfy skotu se nepozorovaně oddělovaly a unikaly do tmy mimo dohled. Deets, s důvěrou ve svou schopnost najít vždycky cestu, zajel hodný kus na západ od stáda a honil zpátky dobytek, na který narazil. Ale nakonec byla tma neproniknutelná a ani Deets proti tomu nic nezmohl.

Augustus snášel bouři s jistou lhostejností v myšlenkách na ženy, které právě opustil. Nezajímal se o zaběhlý dobytek. To byla Callova věc. Měl dojem, že si zasluhuje být ve Wyomingu na pusté pláni uprostřed písečné bouře za to, že byl takový blázen a opustil ty dvě. Nepatřil k mužům, kteří se kají nebo litují, jen měl na sebe zlost za to, že mohl učinit rozhodnutí tak chybné.

Ke Callově velké úlevě se bouře za tři hodiny vyřádila. Vítr postupně utichal a písek jim opět ležel pod nohama, místo aby se na ně sypal shůry. Brzy byl vidět měsíc a nebe se naplnilo jasnými hvězdami. Do rána nebylo možné zjistit, kolik dobytka se ztratilo, ale alespoň hlavní část stáda zůstala pod kontrolou.

Ale bouře a dlouhá jízda předešlého dne byly znát na únavě. Za úsvitu polovina mužů spala v sedle. Toužili po odpočinku, ale Call spěchal dál, věděl, že se tak dost omeškali, a nehodlal zastavit jen proto, že se honákům chce spát. Celé dopoledne projížděl stádem a povzbuzoval muže k dílu. Nebyl si jist, jak jsou daleko, ale věděl, že mají před sebou ještě alespoň den cesty. Nedostatek vody se začínal projevovat na koních a slabší dobytek se jen potácel.

Většinu zaběhlých houfů, z nichž se žádný příliš nezatoulal, přivedl zpátky Deets. Pláň byla tak pustá a plochá, že dobytek bylo vidět na míle daleko, alespoň pro Augusta a Deetse, přeborníky v bystrozrakosti.

„Hele, tamhle je ještě jedna várka!“ hlásil Augustus a ukázal na severozápad. Deets se podíval, pokýval a odjel. Jasper Fant se podíval taky, a neviděl nic, leda vlnící se horký vzduch a modré nebe. „Budu si asi muset opatřit brejle,“ řekl. „Nevidím dočista nic.“

„Slabý zrak slabého jesti mozku plod,“ pravil Augustus.

„Všichni máme slabý mozek, jinak bychom tu nebyli,“ podotkl Polívka zatrpkle. V posledních týdnech reptal čím dál častěji a nikdo nevěděl proč.

V poledne Call konečně zastavil. Pokusy popohnat dobytek unavovaly koně. Když se kovbojové dostali k vozu, většina si vzala šálek vody, padli a tvrdě usnuli na holé zemi, ani si nerozprostřeli pod sebe deku nebo Čabraku. Po Campo bedlivě rozděloval vodu, každému muži dal jen tři doušky. Newt měl dojem, že by jich dokázal vypít tisíc. Nikdy neochutnal nic tak lahodného. Nikdy nečekal, že by mohl tak toužit po obyčejné vodě. Vzpomínal, kolikrát se napil dosyta a ani na to nepomyslil. Dostane-li se ještě někdy k vodě, sliboval si, že si jí bude vážit víc.

Call je nechal tři hodiny odpočívat a pak řekl, aby si každý vybral nejlepšího koně. Některé kusy byly tak slabé, že kovbojové museli sesednout a tahat je s křikem za ocas, aby se postavily. Call věděl, že pokud se na příští ráz nedostanou k vodě, budou muset opustit dobytek, aby zachránili koně. I po odpočinku mělo mnoho krav vyplazený jazyk. Zatvrzele se zdráhaly pohnout, ale nakonec je vyčerpaní honáci přece jen přiměli k chůzi.

Za pozdního odpoledne a dlouho do noci dobytek klopýtal přes pláň, slabší kusy zůstávaly stále víc pozadu. Za rozbřesku bylo stádo roztažené na více než pět mil a většina mužů se posunovala kolem stejně zmoženě jako dobytek. Parno se vyrovnalo parnům, která si pamatovali z jižního Texasu – dálavy, které zplodily včerejší vichřici, odmítaly seslat byť jen začeření vánku a mužům se zdálo, že poslední vlhkost z jejich těl vytéká v podobě potu. Všichni toužili po večeru, ale slunce stálo na obloze jako přidrátované.

Kolem poledního se začalo mnoho dobytka obracet zpátky k vodě, kterou opustili před dvěma dny. Newta málem srazil z koně houf, se kterým zápolil, protože tři kusy mířily přímo na něj. Všiml si ke svému zděšení, že ho krávy nevidí – šly s bílýma očima. Odklusal poděšeně ke kapitánovi.

„Kapitáne, krávy slepnou,“ hlásil.

Call vypadal ponuře. „To není opravdová slepota,“ řekl. „To se jim stává, když mají velkou žízeň. Budou se pokoušet dostat zpátky tam, kde pily naposled.“

Řekl mužům, aby slabší dobytek nechali být a snažili se udržet v pohybu ty silnější.

„Měli bychom se do noci dostat k vodě,“ řekl.

„Jestli se dočkáme noci,“ řekl Augustus.

„Snad se nechceš zastavit a umřít,“ řekl Call.

„To nemám v úmyslu,“ řekl Augustus. „Myslím jen na některé skotáky. Ten Ir blouzní. Není na takovou poušť zvyklý.“

Pod vlivem hrozného vedra se Allen O’Brien opravdu začal chovat nepříčetně. Tu a tam se pokoušel zpívat, ačkoli měl rozpraskané rty a napuchlý jazyk.

„Nemusíš zpívat,“ řekl mu Call.

Allen O’Brien se na něj rozezleně podíval. „Chce se mi plakat, ale nemám slzy,“ řekl. „Tahle prokletá země sežehla i mé slzy.“

Call už tři noci nespal a taky se mu to začínalo v hlavě plést. Věděl, že voda už nemůže být daleko, ale únava v něm budila pochybnosti. Co když to bylo sto mil, a ne osmdesát? To by se tam nikdy nedostali. Pokoušel se upamatovat, hledal v mysli detaily, které by prozradily, jak daleko řeka opravdu je, ale v té vyprahlé pustině se jen velmi vzácně vyskytlo něco, čeho by se zrak mohl zachytit. Čím usilovněji se snažil soustředit, tím víc mu mysl unikala. Jel na Čertici, ale po dlouhé okamžiky se mu zdálo, že zase jede na starém Benovi – mezkovi, který býval jeho oporou při výpravách na Llano. Ben měl neomylný orientační smysl a skvělý nos na vodu. Nebyl rychlý, ale jistý. Muži se mu občas posmívali, že jezdí na mezkovi, ale Call je ignoroval. Šlo o život a Ben byl nejspolehlivější zvíře, jaké znal, i když zdaleka ne to nejkrásnější.

Ráno spotřebovali poslední Po Campovu vodu, sotva dost k navlhčení jazyka. Po Campo ji rozděloval spravedlivě, aby nikdo nedostal víc než svůj díl. Ačkoli celou tu vzdálenost překonal pěšky se svou holí z topůrka, nevypadal zvlášť unavený.

Zato Calla zmohla únava natolik, že se nemohl udržet při vědomí. Proti své vůli usínal. Jednou pár kroků dřímal a pak se s trhnutím vzbudil, s představou, že bojuje v bitvě u Strašidelného vrchu. Rozhlížel se po Indiánech, ale viděl jen tři těžce supící krávy oslepené žízní, kterým z tlamy visel dlouhý jazyk. Mysl se mu zase zastřela, a když se probudil, byla už tma. Čertice klusala. Otevřel oči a viděl, že mu po boku kluše Texasák. Sáhl po otěžích, ale byly pryč. Ruce měl prázdné. Pak ke svému úžasu zjistil, že jeho otěže drží Deets a vede Čertici.

To se mu ještě nikdy nestalo. Call upadl do rozpaků. „Už jsem vzhůru,“ řekl hlasem jako nitka.

Deets zastavil a podal mu otěže. „Nechtěl jsem, abyste spadl a zůstal ležet, kapitáne,“ řekl. „Voda už není daleko.“

Bylo to patrné i ze zrychlené chůze dobytka, ze způsobu, jak koně stříhali ušima. Call se pokusil probrat z ospalosti, ale cítil se jako svázaný. Viděl, ale každý pohyb ho stál velkou námahu a nebyl s to ujmout se velení.

Přicválal Augustus obdivuhodně svěží. „Měli bychom poslat všechny honáky dopředu,“ řekl. „Dobytek musíme rozptýlit, než narazíme na vodu. Jinak se krávy natlačí k první louži a udupou se.“

Většina skotu byla příliš slabá, aby vyrazila tryskem, ale dala se aspoň do cvalu. Call nakonec spánek přece jen překonal a pomáhal Pomovi, Deetsovi a Augustovi při rozhánění stáda. Povedlo se jim to jen částečně. Dobytek se hnal jako slepá armáda, pach vody v nozdrách. Naštěstí se dostali k řece o kus výš, než dorazil Call při průzkumu, a tam bylo vody víc. Stádo se rozprostřelo z vlastního popudu.

Calla pořád ještě hnětlo, že se neobešel bez cizí pomoci. Ale věděl, že Deets zakročil v pravý čas. Byl tak ponořen ve svém snu o Benovi a o tom horkém dni na Strašidelném vrchu, že by býval v stavu sklouznout ze sedla a spát dál na zemi. Prvně v životě se mu stalo, že se neudržel při jasném vědomí po celou dobu trvání akce, a hanbil se za to.

Celou noc a následující den se dobytek brouzdal ve vodě – včetně mnoha kusů, o nichž Call předpokládal, že padnou. Avšak den u vody s nimi dělal divy. Augustus a Pom stádo přepočítali, a když dorazili i poslední opozdilci, zjistili, že ztratili jen šest kusů.

Ir strávil většinu dne v tůňce Slaného potoka a zotavoval se z úžehu. Na své blouznění se nepamatoval a zlobil se, když si ho ostatní dobírali. Newt, který se hotovil pít celý den, brzy zjistil, že už víc vody nepozře. Obrátil svou pozornost k složitým variacím roztahovačky s Raineyovic kluky.

Deets se vrátil z průzkumu a zvěstoval, že směrem na západ se kraj nelepší – tráva i voda tam jsou vzácné. Daleko na severu zahlédli obrysy hor a začali se dohadovat, co je to za hory.

„Přece Skalisté!“ tvrdil Augustus.

„Pošplháme na ně?“ zeptal se Jasper. Přežil řeky i sucho, a zlézání hor ho nevábilo.

„Ne,“ řekl Call. „Pojedeme na sever po Prašné řece přímo do Montany.“

„Kolik dní to ještě bude trvat?“ zeptal se Newt. Skoro zapomněl, že Montana je skutečné místo, kam se jednoho dne třeba opravdu dostanou.

„Tak za tři neděle nebo o trochu víc snad budeme u Yellowstone,“ řekl Call.

„U Yellowstone?“ podivil se Bogget. Žlutý kámen byla ta poslední řeka – nebo alespoň poslední, o které někdo něco věděl. Po té zmínce celý tábor ztichl a zahleděl se na hory.

Kapitola 90

Odpočívali na Slaném dva dny, aby se lidi a zvířata mohli řádně zotavit. Muži trávili většinu času dohady, co leží za horami a jak dlouho bude trvat, než se tam dostanou.

Call podle svého zvyku spal kus od tábora. Věděl, že muži mají dobrou náladu, protože je slyšel dlouho do noci zpívat. Teď, když mohl spát po libosti, spánek se mu vyhýbal. Vždycky si myslel, že má dost sil, aby zmohl každou situaci, ale teď o tom začal pochybovat. Cítil únavu ve všech kostech, ale nebyla to únava budící ospalost. Cítil se vyplivnutý a přál si, aby už byli v Montaně. Zbývalo jen pár set mil, ale zdálo se mu to dál než všechno, co už zdolali.

Když druhého dne ráno dorazil do tábora na snídani, bylo okolo kuchyňského ohně pozdvižení. Několik mužů třímalo pušku. Pohled ho překvapil, protože noc se zdála klidná.

„Dvanáct koní je pryč, kapitáne,“ hlásil Pom. „Vzali je Indiáni.“

Deets měl pohled spráskaného psa a Spettlovic kluk jen potřásal hlavou. Nikdo nic neslyšel, soudili.

„No, kluci, zpívali jste dost nahlas, abyste probudili hluchýho,“ poznamenal Augustus. „Hádám, že je to od nich čiré milosrdenství, že nám nesebrali stádo sakumprásk. Nikdo by si toho nevšiml.“

Call se zlobil. Skoro celou noc probděl a neslyšel ani šustnutí. Přes všechnu snahu za ty dlouhé roky přece jen vyšel ze cviku. „Musejí to s koňmi umět,“ řekl.

Deets cítil, že je to hlavně jeho vina, protože jeho úkolem bylo hlídat stopy po Indiánech. Vždycky měl na Indiány dobré uši, ale večer seděl u vozu a poslouchal zpěv a nic neslyšel.

„Přišli pěšky, kapitáne,“ řekl. Našel alespoň jejich stopy.

„To bylo odvážné,“ řekl Call. „Ale teď už pěší nejsou.“

Rozhodl se vzít s sebou jen Augusta a Deetse, i když to nechávalo tábor bez opravdového indiánobijce, pokud byl lup jen zástěrka. Na druhou stranu, kdokoliv vzal koně, může mít nedaleko hojnou pomoc. Pokud bude nezbytné zaútočit na indiánský tábor, tři muži byli minimum, které mohlo uspět.

Za deset minut byla trojice hotova k odjezdu. Call si byl dobře vědom, že za sebou nechávají tábor plný vyděšených skotáků.

Augustus se tomu pohledu zasmál. „Uvolněte se, hoši, nebo dostanete běhavku,“ řekl.

„Jestli dostali ty zatracený koně, můžou se vrátit a dostat nás,“ hájil se Jasper Fant. „Copak nedostali Custera? A ten bojoval s Indiány celý život.“

Call měl větší obavy o pastvu. Tráva byla tak řídká, že stádu na dlouho nevystačí.

„Žeňte je po proudu,“ řekl. „Dejte se na cestu zítra, pokud se nevrátíme, ale nespěchejte, dovolte jim popásat se cestou. K Prašné dorazíte za pár dní.“

Newta mrazilo, když viděl tři muže odjíždět. Byla to Pyskáčova vina, protože Pyskáč od rána vykládal, jaké to je být skalpovaný. Pyskáč skalpovaný nebyl a nemohl to tudíž vědět, ale přesto mluvil a mluvil, až všechny vystrašil.

Zloději koní jeli na jihozápad. Call si říkal, že při troše štěstí by je mohli za den chytit, ale dočkal se zklamání. Kraj byl čím dál pustší a jedinou známkou života bylo pár supů a spousty chřestýšů.

„Kdybysme se chtěli usadit tady, museli bysme si založit hadí ranč,“ řekl Augustus.

V noci odpočívali jen chvíli a v půli příštího dopoledne byli asi sto mil od stáda, a nikde nic.

„K čertu, budou u Větrné řeky, než je chytíme,“ řekl Augustus. „Vždycky jsem slýchal, že co do vyprahlosti je končina okolo Větrný řeky horší než okolí Pecosu.“

„Máme lepší koně než oni,“ řekl Call. „Chytíme je.“

Trvalo další dlouhý den, než je dohonili.

„Víš jistě, že to stojí za dvanáct koní?“ zeptal se Augustus.

„Tohle je nejbědnější končina, jakou jsem kdy viděl. Písečná blecha by tu zahynula hlady.“

Půda tu byla opravdu nehostinná, protkaná občas solnými pruhy. Tu a tam se zvedaly okrové duny, na kterých nerostlo ani stébélko.

„Krádež koní se nedá jen tak odpustit,“ řekl Call.

Deets stopoval vpředu a odpoledne uviděli, jak se vrací. Ve chvějících se vlnách horka se zdál větší, než byl.

„Tábor je nahoře před námi,“ hlásil. „Jsou v roklině s trochou vody.“

„Kolik?“ zeptal se Call.

„Nepočítal jsem je,“ řekl Deets. „Moc ne. Moc by jich tu ani žít nemohlo.“

„Poslyš, počkejme na noc, pak si ukradneme ty koníky zpátky,“ navrhl Augustus. „Je moc horko na boj. Ukradneme je, ať si pro změnu rudoši honí bělochy.“

„Jestli budeme čekat na noc, můžeme přijít o polovinu koní,“ řekl Call. „Určitě postaví lepší stráž než my.“

„Nechci se s tebou v tomhle horku hádat,“ řekl Augustus. „Pokud chceš jít teď, dobře. Prostě na ně vpadnem a pobijeme je.“

„Neviděl jsem tam moc mužů,“ řekl Deets. „Samý ženy a děti. Jsou to vážně chudáci.“

„Co to má znamenat: vážně chudáci?“

„To znamená, že umírají hlady,“ řekl Deets. „Už zařízli jednoho koně.“

„Proboha,“ zhrozil se Augustus. „Chceš říct, že je ukradli kvůli masu?“

Zjistili, že to byl ten důvod. Opatrně se přiblížili k táboru a viděli celý malý kmen shromážděný kolem mrtvého koně. Indiánů nebylo víc než dvacet, většinou ženy, děti a starci. Call viděl jen dva bojovníky, a to byli ještě chlapci. Indiáni vytáhli z mrtvého koně střeva, krájeli je na dílky a jedli. Kolem indiánského tábora obvykle pobíhali psi, ale tady nebylo žádné psy vidět.

„To sotva budou ti strašliví Indiáni z plání, co se o nich povídalo,“ řekl Augustus. Celý malý kmen skoro nevydal hlásku, tak byli všichni soustředěni na jídlo. Všichni byli vyhublí. Dvě stařeny krájely maso z kýty, aby je mohly usušit, a dva mladíci, nejspíš ti, co krádež provedli, chytili dalšího koně a chystali se ho podříznout. Aby tomu zabránil, vytáhl Call pistoli a vystřelil do vzduchu.

„Pojďme odtud,“ řekl Augustus, „Přece nebudeme střílet po těchhle lidech, i když by to pro ně asi byla milost. Nejspíš ani nemají pušky.“

Po výstřelu celý kmen vzhlédl a ztuhl. Jeden z mladíků chytil starou jednorannou pušku, ale nevypálil. Zdálo se, že to je jediná střelná zbraň, kterou kmen vlastnil. Call vystřelil do vzduchu podruhé, aby je zahnal od koně, a uspěl lépe, než očekával. Ti, kdo jedli, hned vyskočili, kousky jídla stále v rukou, a uprchli ke čtyřem malým roztrhaným týpí, které stály nedaleko. Mladík s puškou taky couvl a pomáhal jedné ze starších žen. Byla z té hostiny celá od krve.

„Měli jen piknik,“ řekl Augustus. „Také jsme měli onehdy piknik, a nikdo na nás nestřílel.“

„Můžeme jim nechat dva nebo tři koně,“ rozhodl Call. „Jen jsem nechtěl přijít o toho ryzáka, kterého se chystali zabít.“

Při útěku zapomněli Indiáni na jedno dítě – chlapečka v batolecím věku. Stál u krku mrtvého koně, brečel a snažil se najít mámu. Kmen se krčil před stany a byl zticha. Jediný zvuk v té chvíli byl dětský pláč.

„Je slepý,“ řekl Deets.

Augustus viděl, že Deets má pravdu. Dítě nevidělo, kam šlape, o chvíli později zakoplo o hromadu koňských vnitřností a spadlo do nich.

Deets, který stál nejblíž mrtvého koně, šel a dítě zvedl. Slepý chlapeček nepřestal kvílet.

„No, no,“ chlácholil ho Deets. „Tys tomu dal. Seš samá krev.“

V tom zazněl od týpí divoký jek, Deets vzhlédl a viděl, že se jeden z mladých bojovníků rozběhl proti němu. Byl to ten, který prve zvedl pušku, teď ji však odložil a útočil starým kopím a vyrážel válečný ryk. Deets k němu vztáhl ruce s dítětem a usmál se – mladík, sotva starší než Newt, se zbytečně namáhá tím bojovým křikem. Deets držel dítě na rukou a usmíval se dál směrem ke kmeni s důvěrou, že ten mladý válečník pochopí, že nemá nepřátelské úmysly. To kopí bylo zbytečné – mladík mohl vřískající dítě prostě odnést k matce.

Call a Augustus si taky mysleli, že se mladík zastaví, až uvidí, že Deets nechce nikomu ublížit. Pokud ne, Deets ho lehko srazí jednou rukou – Deets byl dobrý zápasník.

Teprve v poslední vteřině oba pochopili, že se Indián nezastaví. Jeho útok byl plod zoufalství; nevnímal, že se Deets chová přátelsky. Užuž dobíhal.

„Zastřel ho, Deetsi!“ zaječel Call a zvedl vlastní pušku.

V poslední vteřině taky Deets postřehl, že se mladý bojovník nezastaví. Jinoch nebyl slepý, ale měl v očích pohled stejně nevidomý jako dítě. Stále vyrážel svůj bojový jek, bylo to hrozné v tom tichu – a oči měl plné nenávisti. Staré kopí vypadalo směšně. Deets znovu pozvedl dítě v domnění, že chlapec nerozuměl.

„Tady, vem si ho, jen jsem mu pomáhal,“ řekl. Až tehdy viděl, že je příliš pozdě – mladíkův běh ani zášť nešly zastavit. Z očí mu šlehala divoká nenávist. Deetsovi bylo líto chlapcovy zaslepenosti – ubožák nechápe, že on neměl v úmyslu někomu ublížit. Pokusil se o úkrok stranou, doufal, že získá chvíli, aby mohl položit dítě a pustit se do křížku s Indiánem a třeba ho uklidnit.

Ale když se Deets otočil, chlapec mu vrazil kopí do boku vzhůru do prsou.

Call a Augustus vystřelili téměř současně. Chlapec zemřel s rukama ještě na kopí. Běželi k Deetsovi, který pořád držel dítě v rukou, i když mu v těle vězelo kopí div ne po ratiště.

„Vezmete si ho, kapitáne?“ zeptal se Deets a podával dítě Callovi. „Nechci ho položit do vší té krve.“

Pak klesl na kolena. Ke svému překvapení vedle sebe zpozoroval toho mladého Indiána, už mrtvého. Lekl se, že ho sám nějak zabil, ale viděl, že svou zbraň má ještě v pouzdře. Musel to být kapitán nebo pan Gus. Škoda že ten chlapec musel zemřít jen proto, že nedokázal pochopit, že on to myslí dobře. Přibyla mu jedna lítost navíc – ten kluk měl asi takový hlad, že ani nevěděl, co dělá.

Pak si uvědomil, že je na kolenou, a chtěl vstát, ale pan Gus mu dal ruku na rameno, a řekl mu, aby počkal.

„Ne, ještě nemusíš vstávat, Deetsi,“ řekl Augustus. „Chvíli si odpočiň.“

Deets si všiml rukojeti kopí, která mu trčela z boku. Věděl, že mu je tam vrazil ten mrtvý kluk, ale necítil nic. Kapitán stál před ním a neohrabaně držel indiánské dítě. Deets se na kapitána smutně podíval. Doufal, že kapitán konečně pozná, že měl pravdu, když se mu nechtělo z Texasu. Byla to chyba chodit do země jiných lidí. Jim to vadilo a vedlo to k věcem jako ten mrtvý chlapec. Jak mohli ti chudáci vědět, jak mohli chápat, že jim nechtěli ublížit?

Škoda, přeškoda že nezůstali, kde byli, u staré řeky.

Deets zatoužil být zpátky, sedět v noci na ohradě a hloubat o měsíci. Kolikrát na něj přišla dřímota, zatímco přemýšlel o měsíci: jestli se na něj Indiáni dostali nebo ne. Občas snil, že se na něm octl taky, ale to byl bláznivý sen. Ta myšlenka v něm vyvolala ospalost, a s posledním lítostivým pohledem na mrtvého chlapce, který nepochopil, že nikomu nechtěl ublížit, si opatrně lehl na bok. Pan Gus k němu poklekl. Deets si pomyslel, že se pokusí kopí vytáhnout, ale on jen podepřel ratiště, aby se nechvělo.

„Kde je náš Newt?“ zeptal se Deets.

„Newt s námi nejel, Deetsi,“ řekl Augustus. „Zůstal s honáky.“

Pak se Deetsovi zdálo, že se něco děje s hlavou pana Guse. Zvětšila se. Nemohl ji celou obhlédnout. Bylo to jako dívat se skrz vodu – jako by se vrátil ke staré řece a ležel na dně a sledoval pana Guse ze dna mělkou hnědou vodou. Hlava pana Guse se zvětšila a odplouvala pryč. Vystupovala k nebi jako měsíc. Sotva ji uviděl, hned se mu zase ztratila, ale vody se na chvíli rozdělily a viděl jedno dvě stébla trávy, těsně u oka, pak se k jeho úlevě hnědé vody vrátily a opět ho přikryly, tentokrát teple a hluboce.

„Nemůžeš to kopí vytáhnout?“ zeptal se Call. Nevěděl, co s dítětem, a Deets tu ležel a umíral.

„Hned, Calle,“ řekl Augustus. „Jen ho chvíli nech být, je mrtvý.“

„To už je mrtvý?“ zeptal se Call. Ač věděl z dlouhé zkušenosti, že takové věci se dějí rychle, nedokázal to v Deetsově případě přijmout. „Asi se strefil rovnou do srdce,“ dodal zbytečně.

Augustus neodpověděl, chvíli odpočíval, přemýšlel, jestli půjde vytrhnout to kopí, nebo jestli by je neměli radši zlomit nebo co. Přitom vytrhávání by taky mohl vyrvat půlku Deetse. Samozřejmě, Deets byl mrtvý – svým způsobem by to nevadilo. Ale přece – pokud něco opravdu dělat nechtěl, bylo to rvát z Deetse vnitřnosti.

„Nemůžeš dát to vřeštidlo ženám?“ zeptal se. „Prostě postav kluka na zem a třeba si pro něj dojdou.“

Call udělal pár kroků ke shluknutým Indiánům, dítě držel před sebou. Nikdo z Indiánů se nepohnul. Udělal ještě pár kroků a postavil dítě na zem. Když se obrátil zpátky, viděl, že Augustus opřel nohu o Deetsův bok a pokouší se odstranit kopí, ale ani s ním nepohnul.

Konečně to vzdal a sedl si vedle mrtvého. „Dnes to nesvedu, Deetsi,“ řekl. „Má-li to být uděláno, bude to muset udělat někdo jiný.“

Call také přiklekl k Deetsovu tělu. Nemohl se pořád vzpamatovat. Zažil stovky překvapivých smrtí, ale tahle byla nejneočekávanější. Indiánský kluk, kterému bylo sotva patnáct, se rozběhne na Deetse s kopím a zabije ho.

Augusta to muselo zaskočit právě tak, protože mlčel.

„Je to naše vina,“ řekl Call. „Měli jsme vystřelit dřív.“

„Nemá cenu přemýšlet o všem, co jsme měli pro tohohle muže udělat,“ řekl Augustus. „Jestli máš sílu jet, vypadněme odtud.“

Podařilo se jim zlomit kopí, tak že netrčelo do vzduchu, a naložili tělo na Deetsova koně.

Zatímco Augustus pečlivě přivazoval tělo, Call sehnal koně. Indiáni ho mlčky pozorovali. Nakonec se rozmyslel a oddělil tři koně, kteří stejně nebyli k velkému užitku a jel s nimi k Indiánům.

„Radši si ty tři uvažte,“ řekl. „Jinak půjdou za námi.“

„Sotva umí anglicky, Woodrowe,“ řekl Augustus. „Nejspíš mluví utsky. Mimoto jsme zabili jejich nejlepšího bojovníka; jsou vyřízení, pokud si nenajdou nějakou lepší zemi. Tři koně jim na celou zimu nevystačí.“

Podíval se kolem po vyprahlé krajině, na holé pahorky s půdou rozpraskanou suchem. Pahorky byly různobarevné, s červenými nebo bílými čmouhami, jako by prasklinami prosakovaly zemské šťávy.

„Doufám, že Montana takhle nevypadá,“ řekl. „Jestli jo, vrátím se a vyhrabu toho rošťáka Jaka a rozházím jeho kosti.“

Jeli celou noc a celý další den hluboko do noci. Augustus většinou jen jel, v mysli pusto, ale Call si dělal výčitky, až mu bylo zle. Co se namluvil o pohotovosti, co se naplánoval – a pak si jen tak vstoupí do indiánského tábora a nechá Joše Deetse zabít. Vždyť to věděl. Všichni to věděli. Znal muže, které zabili indiánští chlapci ani ne desetiletí nebo babičky, které vypadaly, že sotva na nohou stojí. Každý Indián tě může zabít: to bylo první přikázání hraničářů. A přece tam vešli, a teď je po Deetsovi. Nikdy ho zaživa neoslovil křestním jménem, ale teď si vzpomněl na Gusovu bláznivou tabuli, která Deetse tak potrápila. Nakonec Deets přišel na to, že jeho křestní jméno zní Još – a tak na něj bude napříště myslet, rozhodl se Call. Byl to Još Deets. Pocit viny jen prohloubilo, že jen pár dní předtím byl Još Deets tak bedlivý, že provedl jeho koně písečnou bouří, poněvadž poznal, že Call je příliš vyčerpaný. A on tam stál s puškou v ruce a nechal svého zachránce zabít. Domnívali se, že Indiáni jsou příliš vyhladovělí, aby něco podnikli. Tuhle chybu si nikdy neodpustí.

„Myslím, že věděl, co se chystá,“ ozval se Augustus ke Callovu překvapení, když jeli rozpraskanými údolími ke Slanému potoku.

„Co myslíš, že věděl?“ zeptal se Call. „Nevěděl to. Bojovného ducha projevil jen ten jeden kluk.“

„Myslím, že to věděl,“ trval na svém Augustus. „Ani se nehnul a čekal.“

„Měl v rukou to dítě,“ připomněl mu Call.

„Mohl je pustit,“ řekl Augustus.

Druhou noc dorazili na stanoviště stáda a zjistili, že honáci už odtáhli. Još Deets začal zapáchat.

„Můžeme ho pohřbít tady,“ navrhl Augustus.

Call se rozhlédl pustinou. „Hřbitov ani kostel tu není, jestli ho hledáš,“ řekl Augustus.

„Vezmeme ho s sebou,“ řekl Call. „Ostatní mu třeba budou chtít projevit úctu. Mohli bychom je dohonit ještě dnes v noci.“

Dohnali stádo dlouho před úsvitem. Pom Boggett měl noční hlídku a viděl je přijíždět. Velmi se mu ulevilo, neboť když byli oba pryč, za stádo odpovídal on. Protože krajinu neznal, byla to odpovědnost těžká a těšilo ho, že se jí zbaví. Když jezdce uviděl, pocítil trochu hrdosti, protože udržel dobytek na trávě a popošli pěkný kousek.

„Brý ráno, kapitáne,“ křikl. Pak si všiml, že něco nehraje. Koně byli tři, ty ukradený nepočítaje, ale jezdci jen dva. Na třetím koni bylo také něco, ale nebyl to jezdec. Bylo to jen tělo.

„Kdo je to, Gusi?“ zeptal se užasle.

„To je, co zbylo z Deetse,“ řekl Augustus. „Doufám, že je kuchař vzhůru.“ Po dvou dnech, kdy necítil nic, pocítil hlad.

Newt měl prostřední hlídku, takže za rozbřesku hluboce spal. Sedlo užíval jako polštář a přikryl se sedlovou přikrývkou, protože noci začaly být dost chladné.

Dolehl k němu zvuk hlasů. Jeden patřil kapitánovi, druhý panu Gusovi. Po Campův hlas zaslechl taky, i Pom něco řekl. Newt otevřel oči a viděl, že všichni klečí u něčeho na zemi. Snad ulovili antilopu. Byl rozespalý a nechtělo se mu vstávat. Zavřel znovu oči, ale hned je zase otevřel. Nebyla to antilopa. Posadil se a viděl, že Po Campo klečí a něčím kroutí. Někdo byl raněn a Po Campo se snaží vytáhnout mu z těla nějaký pahýl. Snažil se, jak mohl, ale pahýl nešel ven.

Přestal, a Pom, který držel raněného, se najednou odvrátil, byl bledý a zvracel.

Jak se Pom pohnul, Newt uviděl Deetse. Zrovna zíval, když ho uviděl. Místo aby vyskočil, lehl si zpátky a těsněji si přitáhl deku. Otevřel oči a podíval se a pak je pevně zavřel. Zlobil se na muže, že mluvili tak nahlas, až ho vzbudili. Chtěl zase usnout. Chtěl, aby to byl jen zlý sen, z kterého se člověk vytrhne, když to vypadá beznadějně. To se mu jenom zdá, tak to je. Až znovu otevře oči, neuvidí Deetsovo tělo na vozové plachtě o pár sáhů dál.

Ale nefungovalo to. Nemohl znovu usnout, a když se posadil, tělo tam bylo – i když, nebýt černé, nepoznal by, že je to Deets.

Vzhlédl a viděl, že Vočko klečí na druhé straně těla a vypadá jako omráčený. V dálce u řeky viděl kopat kapitána a Pyskáče. Pan Gus seděl sám u kuchyňského ohně a jedl. Tři koně byli odsedláni, ale nikdo je nezahnal do remudy. Pásli se nedaleko. Většina honáků stála v hloučku u Deetsových nohou a dívala se, jak se Po Campo namáhá.

Nakonec se vzdal. „Lepší bude pohřbít ho s tím,“ řekl. „Rád bych viděl toho kluka. To kopí prošlo až ke klíční kosti. Probodl mu srdce.“

Newt seděl ve svých přikrývkách a cítil se sám. Nikdo si ho nevšímal ani k němu nepromluvil. Nikdo mu nevysvětlil Deetsovu smrt. Newt začal plakat, ale ani toho si nikdo nevšiml. Slunce vyšlo, a každý měl napilno s tím, co zrovna dělal, pan Gus jedl, kapitán a Pyskoun kopali hrob. Polívka opravoval třmen a mluvil tiše s Bertem. Newt seděl a plakal. Ir a Jehla a Raineyovic kluci hlídali stádo. Ke všemu bylo krásné ráno – hory jako by byly blíž. Newt si říkal, jestli Deets něco z toho vnímá. Nepodíval se znovu na tělo, ale uvažoval, jestli Deets ještě nějak vnímá. Cítil, že ano. Cítil, že pokud si ho vůbec někdo všímá, je to nejspíš Deets, který byl vždycky jeho přítel. Jedině myšlenka, že Deets se o něj stále ještě stará, bránila, aby se cítil úplně sám.

Přesto Deets, který chodil a usmíval se a byl k němu hodný den co den dlouhé roky – ten Deets byl mrtev. Newt seděl na svých přikrývkách a plakal, až se bál, že nikdy nepřestane. Nikdo tomu nevěnoval pozornost. Nikdo mu nic neřekl, zatímco přípravy k Deetsovu pohřbu pokračovaly.

Vočko neplakal, ale byl tak otřesen, že se mu chvěla kolena.

„Propána,“ říkal každou chvíli. „Propána.“

Indiánský kluk ho zabil, řekl kapitán. Deets měl stále na sobě své staré záplatované kalhoty, které si tak oblíbil. Vočko sotva věděl, co si myslet. On a Deets tvořili celou čeládku na Klobouku od té doby, co existovala Kloboucká společnost. Teď už zbyl sám. Bude to pro něj znamenat množství další práce, nepochybně, protože kapitán jisté úkoly svěřoval jen jim dvěma. Vzpomínal si, jak si on a Deets jednou docela pěkně popovídali. Plánoval, že si popovídají znovu, budou-li mít příležitost. A teď už bylo pozdě. Vočko se opřel o kolo povozu a přál si, aby necítil tu slabost v nohách.

Ostatní honáci byli zasmušilí. Jones Polívka a Bert Borum, kteří nepovažovali za vhodné, aby se běloši moc bavili s negry, si navzájem sdělili, že tenhleten byl opravdu třída. Nelson Jehla nabídl pomoc při kopání hrobu, protože Deets tenkrát odehnal Texasáka, když ho napadl. Ani Pom toho s Deetsem moc nenamluvil, ale často míval radost, když jel v čele stáda a viděl proti sobě v dálce v horkém vzduchu přijíždět Deetse. Znamenalo to, že má správný směr a že voda je někde blízko. Pom litoval, že s tím mužem nevyměnil víc slov.

Pyskáč nabídl pomoc při kopání hrobu a Call ji přijal. Obvykle patřilo kopání hrobu do kompetence Deetsovy.

Mnohý Callův compaňero ležel v hrobě, který Još Deets vykopal, naposled Jake Spoon. Pyskáč kopat neuměl – ve skutečnosti hlavně překážel, ale Call ho toleroval, Pyskáč taky neustále mluvil a nic neříkal. Kopali na vršíčku, severně od místa, kde se Slaný potok vlévá do Prašné řeky.

Augustus zabalil Deetse pečlivě do kusu vozové plachty a ovázal jej silným provazem.

„Rubáš na cestu,“ řekl.

Nikdo jiný nic neříkal. Naložili Deetse do vozu. Newt se konečně vymotal z deky, i když byl skoro slepý od pláče.

Po Campo vedl spřežení dolů k hrobu, Deetse do něho položili a rychle jámu zasypali. Ir se bez požádání rozezpíval a zpíval pohřební píseň tak smutnou, že se všichni kovbojové rozplakali, včetně mladého Spettla, který neuronil slzu, když mu pohřbívali bratra.

Augustus se obrátil a šel pryč. „Nesnáším pohřby,“ řekl. „A tenhle zvlášť.“

„Jestli budeme takhle ubývat, moc nás do Montany nedorazí,“ řekl Pyskoun, když šli zpátky do tábora.

Čekali, že vyrazí ještě týž den, protože se ještě nestalo, aby se kapitán Call dal něčím zdržet. Ale tentokrát nespěchal. Když se vrátil od hrobu, vzal velké kladivo a vyrazil z vozu jedno boční prkno. Nikomu nevysvětlil, co má v úmyslu, a pohled na jeho tvář každého zbavil odvahy se ptát. Vzal prkno a odnesl je dolů k hrobu. Zbytek dne proseděl u Deetsova hrobu a něco do dřeva nožem vyrýval. Slunce se mu na střence třpytilo a honáci se tázavě dívali. Nevěděli, co to může být, že to kapitánovi tak dlouho trvá.

„Měl krátký jméno,“ poznamenal Pyskáč.

„To nebylo jeho plné jméno,“ upozornil Newt. Přestal plakat, ale cítil prázdnotu.

„Tak jak se jmenoval křestním jménem?“ zeptal se Jasper.

„Još.“

„Páni,“ vydechl Jasper. „To je hezký jméno. Začíná na J jako to moje. Mohli jsme mu tak celou dobu říkat, kdybysme to byli věděli.“

Pak slyšeli zvuk kladiva – bylo to velké kladivo, které používali na rovnání loukotí. Kapitán Call zatloukal dlouhé prkno hluboko do země u hrobu.

Augustus, který proseděl většinu dne o samotě, přišel a dřepl si k Newtovi, který seděl trochu stranou. Bál se, že začne zase plakat, a chtěl mít trochu soukromí.

„Pojďme se podívat, co napsal starému Deetsovi,“ vybídl ho Augustus. „Už jsem viděl tvého otce pohřbívat mnoho mužů, ale nikdy jsem neviděl, že by s tím nadělal tolik cirátů.“

Newt vlastně ani neposlouchal. Jen tam seděl a cítil se jako praštěn. Když slyšel, že Augustus mluví něco o jeho otci, slova v první chvíli zapadla do té otupělosti a ani je neregistroval.

Po chvíli je však zaznamenal. „Mého co?“ zeptal se.

„Tvého otce,“ zopakoval Augustus. „Tvého tatíka.“

Newt si pomyslil, že si Gus vybral pro své vtipy divný čas. Kapitán nebyl jeho táta. Třeba na pana Guse tak zapůsobila Deetsova smrt, že mu přeskočilo. Newt vstal. Myslel, že nejlepší bude poznámku mlčky přejít – nechtěl v takové chvíli pana Guse zahanbovat. Kapitán pořád zatloukal, dlouhé prkno ztuha lezlo do tvrdé půdy.

Sešli k hrobu. Call skončil zatloukání a odpočíval. Dva nebo tři kovbojové se také vrátili ke hrobu, trochu váhavě, protože nevěděli, jsou-li vítáni.

Kapitán Call vyryl slova hluboko do prkna, aby je vítr a písek nemohly rychle obrousit.

JOŠ DEETS

SLOUŽIL SE MNOU 30 LET.

BIL SE V 21 SRÁŽKÁCH

S KOMANČI A KIOWY.

VŽDY V DOBRÉ NÁLADĚ.

NIKDY NEODMÍTL ÚKOL.

VYNIKAJÍCÍ CHOVÁNÍ.

Kovbojové po jednom scházeli dolů a mlčky se dívali na nápis. Augustus něco vyndal z kapsy. Byla to medaile, kterou dostal od texaského guvernéra za služby na hranici v těžkých válečných letech. Call měl taky takovou. Medaile měla zelenou stužku, ale barva už hodně vybledla. Augustus udělal ze stužky smyčku a pověsil ji přes prkno a pevně utáhl. Kapitán Call odešel, aby uložil kladivo. Augustus šel za ním. Pyskáč, který celý den nezaplakal, se najednou rozvzlykal, slzy mu tekly do vlajícího pysku.

„Škoda že jsem nezůstal v Osamělé Holubici,“ řekl, když přestal plakat.

Kapitola 91

Hnali stádo vzhůru po Prašné řece, jejíž voda nikomu z kovbojů nechutnala. Několik si jich stěžovalo na žaludeční křeče a ostatní tvrdili, že voda působí zácpu. Fant se jal pečlivě sledovat své výkaly. Byly téměř bílé, pokud vůbec byly. To mu připadalo jako zlověstné znamení.

„Potkal jsem dámy, které nebyly zdaleka tak choulostivé jako ty, Jaspere,“ řekl Augustus, ale nepokoušel Jaspera příliš. Na celý tábor padl stín Deetsovy smrti. Většinou jim Deets ani tolik nechyběl, spíš se báli, co čeká na severu je.

Když překročili Prašnou, viděli, jak se na západě tyčí Bighorns – Roháče – ne docela blízko, ale dost blízko, aby každý viděl sníh na jejich vrcholcích. Noci začaly být chladné a mnoho chlapů zalitovalo, že si včas nekoupili v Ogallale teplejší kabáty.

Debaty u táboráku se točily hlavně kolem bouří. Většina skotáků už na pláních zakusila fujavici a občas i ledovou bouři, ale byli z jižního Texasu a jen zřídka viděli sníh. Pár jich mělo chuť odcválat do hor a prozkoumat sníh zblízka a zjistit, co je to zač.

Newta sníh vždycky zajímal a často se díval na hory, ale v týdnech po Deetsově smrti mu přišlo zatěžko starat se o cokoli, natož o sníh. Příliš si nevšímal hovorů o bouřích a v zásadě mu bylo jedno, jestli všichni zmrznou, stádo i skotáci.

Občas mu na mysli vytanula divná poznámka pana Guse.

Nevěděl, jak si ji vyložit – jasný význam byl, že kapitán Call je jeho otec. To Newtovi nedávalo smysl. Kdyby kapitán byl jeho otec, určitě by se byl o té skutečnosti za posledních sedmnáct let někdy zmínil.

V jiné době by ho ta otázka vzrušila, ale za daných okolností se cítil příliš zpitomělý, aby mu na tom záleželo. Ve srovnání s faktem, že Deets umřel, jako by to ani nebylo zvlášť důležité.

Ostatně i kdyby se byl Newt chtěl kapitána zeptat, bylo těžké ho zastihnout. Kapitán na sebe vzal Deetsovu práci a trávil dny na průzkumu daleko vpředu. Obvykle se ke stádu vrátil za setmění, aby je vedl do nocležiště. Jednou se vrátil za dne tryskem s tím, že narazil na stopu asi čtyřiceti Indiánů. Mířili na severozápad, stejně jako oni.

Několik dalších dní všichni s napětím čekali indiánský útok. Pár honáků strhlo poplach, když zhlédli v dálce neurčité obrysy toho, co se posléze ukázalo být nízkým křovím nebo trsem šalvěje. Nikdo v noci nedokázal spát, i ti honáci, kteří neměli hlídku, strávili valnou část noci kontrolou zbraní a střeliva. Ir se bál zpívat na noční hlídce, aby nepřilákal Indiány. Ve skutečnosti se noční hlídky staly velmi nepopulární a místo o peníze začali honáci hrát o hlídkové časy. Půlnoční hlídka byla nejneoblíbenější. Nikomu se nechtělo opustit táborák, chlapi, kteří se z hlídek vraceli, pociťovali zřejmou úlevu, a muži, kteří odcházeli, si představovali, že jdou na smrt. Někteří div neplakali. Nelson Jehla se tak chvěl, že sotva trefil nohou do třmenu. Jasper Fant dokonce občas na druhém konci stáda sesedl a chodil pěšky v domnění, že ho Indiáni hůř uvidí, když bude opěšalý.

Ale minul týden, a žádné Indiány nespatřili. Honákům trochu otrnulo. Začaly se ukazovat antilopy, ba viděli i stádečka bizonů. Jednou v noci se remuda vyděsila a ráno Call našel stopy kuguára.

Země se pomalu začala měnit k lepšímu. Tráva houstla a občas se u řeky vyskytly skupinky stromů nebo keřů. Přes den bylo stále horko, ale rána byla chladná.

Nakonec se Call rozhodl opustit údolí Prašné. Cítil, že nebezpečí sucha je zažehnáno. Tráva byla hustá a vysoká a potoků plno. Nedlouho po opuštění Prašné překročili divokou Šílenku. Každý den se zdálo, že na horách je více sněhu. Táhlo se jim teď poměrně snadno a dobytek nabral většinu váhy, kterou ztratil na těžké cestě.

Od té doby Call viděl indiánské stopy téměř denně. Trochu mu to dělalo starosti. Bojoval s Indiány příliš dlouho, aby je podceňoval, ale taky je nepřeceňoval. Z jeho hlediska nebyly zvěsti o Indiánech nikdy přesné. Vždycky zkreslovaly k horšímu nebo lepšímu. Byl by rád posoudil severní Indiány vlastníma očima, ale tu laskavost mu Indiáni neprokázali.

„Ženeme tři tisíce kusů dobytka,“ řekl Call. „Musejí si nás všimnout.“

„Neočekávají dobytek,“ řekl Augustus. „Tady nikdy dřív dobytek nebyl. Asi jsou na lovu a snaží se sehnat co nejvíc masa na zimu.“

„Určitě se s nimi brzo setkáme,“ mínil Call.

„Jestli ne příliš brzy. Mohou se na nás kdykoli vyřítit z těch kopců a pobít nás. Získali by dost masa na celou zimu. Byli by z nich bohatí Indiáni a z nás mrtví blázni.“

„Proč blázni?“ zeptal se Call. „Tahle země vypadá čím dál líp.“

„Blázni, že jsme vedli životy, jaké jsme vedli,“ řekl Augustus.

„Mě ten můj těšil,“ řekl Call. „Co bylo špatného na tvém?“

„Měl jsem se znovu oženit,“ odvětil Augustus. „Dvě ženy není moc. Šalamoun mě překonal o několik stovek a já mám zrovna takový vybavení jako on. Mohl jsem mít manželek aspoň osm nebo deset. Bůh ví, proč jsem zůstal trčet mezi neholenými dědky.“

„Protože jsi nemusel pracovat, řek bych,“ řekl Call. „Poflakoval ses, a my jsme pracovali.“

„Pracoval jsem hlavou, chápej,“ řekl Augustus. „Snažil jsem se přijít na to, k čemu je život. Mít tak při ruce a v loži ještě dvě nebo čtyři boubelky, třeba bych tu hádanku vyřešil.“

„Nikdy jsem nepochopil, proč jsi nezůstal v Tennessee, když tvá rodina byla bohatá,“ řekl Call.

„No, bylo to moc krotký,“ řekl Augustus. „Nechtěl jsem se stát doktorem ani advokátem, a nic jinýho se tam dělat nedalo. Než dělat doktora nebo advokáta, to už bych byl radši bandita.“

Příštího dne, když postupovali podél potoka, který se vléval do Šílenky, Pomův kůň pohodil hlavou a dal se na úprk. Poma to zaskočilo a zahanbilo. Bylo mírné jitro a on v sedle napůl spal, když zjistil, že se kůň splašil a míří zpátky k vozu. Trhl vší silou otěžemi, ale kůň jako by uzdu nebral na vědomí. Krávy se taky začaly obracet s výjimkou Texasáka, který hlasitě zabučel.

Call viděl úprk, nikoli jeho příčinu. Jel spolu s Augustem a radili se, jak dlouho pojedou na západ, než se opět otočí k severu.

„Že by ten kůň snědl kozinec nebo co?“ zeptal se Call a nasadil Čertici ostruhy, aby jel dobytek obracet. Div nepřepadl klisně přes krk, protože se naklonil dopředu, v očekávání, že vyrazí tryskem, klisna se místo toho prudce zastavila. Užasl, protože v poslední době byla docela poslušná a nezkoušela žádné triky.

„Calle, podívej,“ zvolal Augustus.

U potoka bylo husté mlází a z houštiny právě vylezlo mohutné oranžovohnědé zvíře.

„Panebože, to je grizzly,“ řekl Call.

Augustus neměl čas na odpověď, protože jeho kůň začal vyhazovat. Všichni honáci měli problémy se zvířaty. Koně se obraceli a utíkali, jako by chtěli běžet zpátky do Texasu. Vzhledem k tomu, že Augustův kůň nevyhodil už dobrých pět let, Augustus málem sletěl.

Dobytek nepádil, většinou se jen obrátil a pozoroval medvěda.

V čele stáda stál Texasák.

Call vytáhl pušku a snažil se popohnat Čertici blíž, ale neuspěl. Hnula se, ale do strany, s očima upřenýma na medvěda, i když byl huňáč dobrých sto padesát sáhů daleko. Mohl ji sebevíc pobodávat ostruhami, šla jen do strany, jako by kolem medvěda byl neviditelný kruh, do kterého nehodlala vstoupit.

„Klatě, to je žrádlo,“ řekl Augustus. Podařilo se mu ovládnout koně.

Call se podíval a viděl, že se muly ženou zpátky k Prašné, Pyskáč mamě trhal za opratě a nadskakoval při každém drcnutí na kozlíku nejmíň na stopu vysoko.

„Kapitáne, je to medvěd,“ křičel Pom Boggett, zatímco jeho hnědák pádil širokým obloukem okolo nich. Podařilo se mu koně obrátit, ale ne zastavit.

Zmatek byl všude. Remuda se hnala na jih a Spettla strhla sebou. Dva tři skotáci vyletěli ze sedel a jejich oři se taky hnali na jih. Shození kovbojové čekali smrt každou minutou, třebas netušili, co útočí; pohybovali se přískokem s tasenými pistolemi.

„Co nejdřív začnou po sobě střílet,“ řekl Augustus. „Spletou si kolegu s banditou, jestli tomu někdo neudělá přítrž“

„Tak se do toho dej,“ pobídl ho Call. Sám byl s to jen pozorovat medvěda a držet klisnu víceméně na místě. Medvěd zatím nic nedělal, jen stál na zadních nohou a větřil. Bylo to opravdu mohutné zvíře, Callovi se zdál mohutnější než buvol.

„K čertu, ať si střílejí,“ řekl Augustus. „Stejně se netrefí. Sotva utrpíme velké ztráty.“

Prohlížel si chvíli medvěda. Medvěd nevypadal útočně, ale očividně neměl v úmyslu hnout se. „Ten medvěd zřejmě ještě nikdy neviděl strakatýho býka,“ řekl Augustus. „Diví se tomu a nemůžeš mu to vyčítat.“

„Hrome, že je to ale kus!“ řekl Call.

„Pěkný zvířátko! Stačilo mu vylízt od potoka, a celá výprava je v prachu,“ řekl Augustus.

Opravdu, Kloboucká parta byla rozprášena: povoz a remuda prchaly na jih, polovina honáků byla vyhozená ze sedla a zbytek zápolil se střečkujícími koňmi. Dobytek se ještě nedal na úprk, ale byl zjevně nervózní.

Přičiněním Klářina ryzáka vyletěl Newt málem do nebe a bolestivě přistál na kostrči. Belhal se k vozu, a zjistil, že vůz je pryč. Jediný pozůstatek tvořil Po Campo, který vypadal zmateně. Byl příliš malý, aby viděl přes dobytek; a o přítomnosti medvěda nemel tušení.

„Jsou to Indiáni?“ zeptal se Newt. Taky ještě medvěda neviděl.

„Nevím, co to je,“ řekl Po Campo. „Ale mulám se to nelíbí.“

Jen prasata zůstala v pohodě. Z ujíždějícího vozu vypadl pytel brambor a prasata klidně žrala, tu a tam chrochtla spokojeností.

Další zvíře, které se neleklo, byl Texasák. Vyzývavě zabučel a hrábl do země. Postoupil o pár kroků a znovu prohrabával zem, až z ní stoupala oblaka prachu.

„Co myslíš, je ten býček dost velký blázen na to, aby napadl medvěda?“ ptal se Augustus. „Vzít na rohy Nelsona Jehlu je jiná věc. Ten medvěd z něho udělá cupaninu.“

„Jestli chceš, klidně ho zalasuj a zaveď do stodoly. Jen si posluž,“ řekl Call. „Já mám dost práce s touhle kobylou.“

Býk popoběhl dopředu dalších pár kroků a znovu se zastavil.

Byl už jen třicet nebo čtyřicet sáhů od medvěda. Medvěd se spustil na všechny čtyři a pozoroval býka. Zamručel, a to hluboké hrdelní zahučení obrátilo na útěk nejmíň sto dalších kusů, ale neutekly daleko: zastavily se a přihlížely. Býk zabučel a prskl proud slin za hřbet. Byl rozpálený vztekem. Znovu hrábl do země, pak sklonil hlavu a zaútočil na medvěda.

K úžasu všech diváků medvěd vstal na zadní a přední tlapou býka odmrštil, takže upadl. Ve vteřině však býk vstal a zaútočil znovu – tentokrát ho medvěd div nestáhl z kůže. Udeřil ho do plece a serval mu ze zad kus kůže velký jako kapuce, ale vzdor tomu se býkovi podařilo do medvěda vrazit a vbodnout mu roh do boku. Medvěd zařval a zaťal býkovi zuby do krku, ale ten se nepřestal zmítat; brzy se medvěd a býk váleli v prachu. Býkovo bučení a medvědův ryk byly tak hlasité, že se dobytek splašil a dal se na útěk. Čertice tancovala nazpátek a Augustův kůň se začal znova vzpínat a shodil ho, ale Augustus aspoň udržel otěže a stačil vyndat pušku z pouzdra, dřív než se kůň vytrhl a utekl. Pak se na zemi octl taky Call: Čertice se prohnula jako kočka a prostě zpod něho vyklouzla.

Vybrala si ke všemu nevhodný okamžik, medvěd a býk v jednom klubku jako kočky totiž od břehu potoka postupovali ke stádu. Kdo vítězí, se nedalo posoudit pro prach zvířený bojem. Jak se tak díval, měl Call dojem, že medvědovy tesáky a drápy už dávno musely býčka rozsápat na kusy, nicméně aspoň jednou býk medvěda porazil a zajel mu do břicha rohy.

„Co říkáš, mám vystřelit?“ váhal Augustus. „K Čertu, jestli to ještě dlouho potrvá, nezastaví se tenhle spolek dřív než u Červený.“

„Co kdybys náhodou trefil býka?“ namítl Call. „Pak bysme se museli s medvědem rvát sami a nevím, jak by to dopadlo. Je pěkně rozzuřenej.“

Dostavil se Po Campo s flintou v ruce a pár kroků za ním stál Newt. Většina skotáků se octla na zemi a teď s pistolí v hrsti napjatě sledovali utkání.

Zvířata vydávala zvuky tak děsné, že by byli muži nejraději utekli. Jasper měl veliké trhání – ovšem nechtěl být jediný, kdo zdrhl. Tu a tam zahlédl medvědovu hlavu, vyceněné zuby nebo máchnutí obrovité pracky, tu a tam viděl, jak se býk stáhl v klubko svalů a snažil se medvěda zatlačit. Oba krváceli a v horku byl pach krve tak silný, že Newt div nezvracel.

Pak to přestalo. Každý čekal, že uvidí býka na lopatkách, ale býk na lopatkách nebyl. Medvěd taky ne. Odtrhli se a kroužili kolem sebe v prachu. Každý z mužů se chystal vpálit medvědovi kulku do těla, pokud vyrazí jejich směrem, ale medvěd nezaútočil, vrčel na býka a býk odpovídal uslintaným bučením. Couvl ke stádu, pak se zastavil a znovu zaujal bojový postoj. Medvěd se znova vztyčil na zadní, stále vrčel a jeden bok měl zkrvavený. Mužům se zdálo, že se medvěd nad nimi tyčí, třebaže byl padesát sáhů daleko. V minutě se spustil zpátky na všechny čtyři, znovu zařval na býka a zmizel v křoví u potoka.

„Kapitáne, můžeme jít za ním?“ zeptal se Polívka a svíral pušku.

„Co chceš dělat?“ obořil se na něj Augustus. „Měkne ti mozek nebo co? Chceš honit grizzlyho pěšky po tom, cos teď viděl? Tomu medvědovi bys nestál ani za pořádný kousnutí.“

Medvěd přebrodil potok a kráčel líně po otevřené pláni.

Přes Augustovo varování sotva skotáci pochytali koně, vyrazilo jich pět – Pom, Polívka, Bert, Ir a Jehla za medvědem, který byl stále v dohledu, ačkoli už dobrou míli daleko. Začali střílet, dřív než se dostali na dostřel, a medvěd se rozběhl k horám.

O hodinu později se skotáci vrátili, s uštvanými koňmi a bez medvědích trofejí.

„Trefili jsme ho, ale je rychlejší, než jsme mysleli,“ vysvětloval Polívka. „Utekl do nějakých stromků nahoře u kopců.“

„Dostaneme toho příštího,“ předpovídal Bert.

„K čertu, když byl v háji, měli jste jít za ním a praštit ho pažbou pistole,“ poučoval je Augustus. „To by ho určitě zkrotilo.“

„Jenže koně nechtěli mezi stromy,“ vysvětloval Polívka.

„Já taky ne,“ připustil Allen O’Brien. „Kdybysme vlezli mezi stromy, nemuseli bysme se dostat ven.“

Muly urazily tři míle, než se zastavily, ale protože pláň byla poměrně hladká, povoz zůstal nepoškozen. To se nedalo říct o Pyskounovi, který si při jednom nadskočení div nepřekousl jazyk. Jazyk hodiny krvácel, stružky krve se řinuly přes pianistův povislý ret. Nakonec sehnali dohromady koně a krávy taky.

Když se Texasák uklidnil natolik, že se k němu dalo přiblížit, jeho rány vypadaly tak vážné, že si Call chvíli myslel, že ho budou muset zastřelit. Měl jen jedno oko, druhé mu medvěd vydrápl a kůže stržená z krku mu vlála z ramene jako pelerína.

V boku zel hluboký šrám a celý hřbet měl po délce rozdrápnutý. Jeden roh měl uražený jako perlíkem. A přece ještě pořád hrabal kopyty a bučel, když se kovbojové přiblížili.

„Škoda ho zabít,“ řekl Augustus. „Vybojoval remízu s grizzlym. Na světě není moc tvorů, co můžou říct totéž.“

„Nedojde do Montany s takhle strženou kůží,“ řekl Call. „Mouchy mu do rány nakladou vajíčka a stejně zcepení.“

Po Campo se přiblížil k býkovi na padesát stop a prohlédl si ho.

„Já mu to zašiju,“ řekl. „Třeba to přežije. Chyťte mi ho někdo.“

„Dobře, chytni mu ho ty, Pome,“ řekl Augustus. „Je to tvoje práce. Ty jsi náš předák.“

Pom to musel dokázat, jinak by měl po zbytek cesty ostudu. Jeho kůň se však nechtěl k býkovi přiblížit a sám zkazil dva hody lasem z nervozity. Čekal, že to bude jeho konec, jestli zvíře nechytí. Ale nakonec přece dostal býkovu hlavu do smyčky a zpomalil ho tak, že na něj ostatní mohli hodit další čtyři lasa.

I tak se zapotili, než býka povalili, a Po Campovi trvalo přes dvě hodiny, než přišil ohromnou plachtu kůže na místo. Když bylo třeba býka otočit na druhou stranu, vyžádalo si to prakticky celou osádku včetně pěti koní a las, aby mu zabránili v opětovném povstání. Když se pak býk konečně obrátil, div nerozdrtil Jehlu, který ho beztak nenáviděl a nesouhlasil s celou tou doktořinou. Vzteklý a vyděšený Jehla se vrátil k vozu a odmítl s tím zuřivcem veškeré další styky. „Já jsem fandil medvědovi,“ řekl. „Tenhle býk dříve nebo později někoho nabere na rohy, a já to být nechci.“

Příští den byl býk tak zdolaný, že se sotva ploužil, a Call se bál, že celá operace byla mamá. Strakáč se tak opožďoval, že se ho rozhodli ponechat osudu. Během dne zpoždění vzrostlo na několik mil. Call se pořád ohlížel, čekal, že uvidí na obloze supy – až býk konečně padne, budou to pro ně hody.

Ale neuviděl žádné supy a týden po bitce byl býk zase ve stádě. Nikdo ho neviděl vracet se, ale jednoho rána byl zpátky. Měl sice jen jeden roh a jedno oko a Po Campova krejčovina rovněž nebyla prvotřídní, na dvou nebo třech místech se kůže odchlípila – ale býk byl popudlivý jako vždy a bučel na kovboje, když se příliš přiblížili. Obnovil svůj zvyk chodit v čele stáda. Zranění ho učinila ještě zlostnějším a honáci se mu vyhýbali obloukem.

Bitva měla za následek, že se noční hlídky staly ještě neoblíbenějšími. Kde se vyskytl jeden grizzly, mohou se vyskytnout i další. Honáci, kteří se doposud báli Indiánů, se začali bát medvědů. Ti, kdo se pustili za raněným medvědem na koni, ustavičně vykládali, jak rychle se pohyboval. Zdálo se, že jen volně kluše, a přece jim snadno utekl a ztratil se.

„Nemáme koně, kterého by medvěd nedokázal chytit, kdyby chtěl,“ uzavřel Pom.

Poznámka vystrašila Jaspera Fanta natolik, že nemohl jíst ani spát. Probděl tři noci vleže v dekách s puškou v ruce, a pokud se nemohl vyhnout noční hlídce, samou úzkostí obvykle vyvrhl vše, co snědl. Měl chuť dát výpověď, ale to by musel samotinký projet stovky mil medvědy zamořené prérie, což bylo nad jeho síly. Rozhodl se, že jestli se někdy dostanou do města se železnicí, odjede vlakem kamkoliv.

Vočka medvědi taky znepokojovali. „Jestli ještě nějakýho potkáme, uděláme nejlíp, když po něm střelíme všichni najednou,“ navrhoval mužům opětovně. „Když dostane naráz několik zásahů, určitě padne.“ Ale nikoho nepřesvědčil a nikdo se neobtěžoval mu odpovědět.

Kapitola 92

Když se Sally a Betsey Loreny vyptávaly na její minulost, přiváděly ji do rozpaků. Byla to ještě děvčátka – nemohla jim povědět pravdu. Obě ji zbožňovaly a vysoce cenily její dobrodružnou cestu prérií. Betsey kypěla zvědavostí a dokázala položit sto otázek za hodinu. Sally byla rezervovanější a často hubovala sestru za její dotěrnost.

„Nemusí se ti zpovídat,“ zlobila se. „Třeba si to ani nepamatuje. Moje nejstarší vzpomínka je z doby, když mi byly tři.“

„Co se stalo, když ti byly tři?“ zeptala se Lorena.

„Ten starý krocan mě štípnul,“ řekla Sally. „Vlk ho sežral, patří mu to.“

Klára zaslechla kus rozhovoru. „Už brzy dostanu další krůty,“ hlásila. „Když to Lorena s drůbeží tak umí, mohli bychom si jich pár vypěstovat.“

Starost o drůbež byla přidělena Loreně – hlavně krmení pětadvaceti nebo třiceti slepic a sbírání vajec. Zpočátku se zdálo, že tak malá domácnost nemůže spotřebovat tolik vajec, a přece je spořádali bez potíží. July Johnson byl velký jedlík a Klára, která si potrpěla na sladkosti, jich spotřebovala spousty do těsta na koláče, které pořád pekla. Dělala tolik koláčů, že už jich měl každý dost – až na ni.

„Musím mít alespoň něco sladkého,“ říkala Klára, když jedla kus koláče před spaním nebo když vařila snídani. „Sladkosti člověku ledacos nahradí.“

Loreně se nezdálo, že by si toho Klára potřebovala moc vynahrazovat. Většinou dělala, co se jí chtělo, a jí se chtělo většinou zabývat se koňmi. Domácí práce ji nebavily, a zvláště ne praní. To se stalo také Loreninou prací, i když jí dívky pomáhaly. Pronásledovaly ji otázkami celou dobu, co pracovaly, a Lorena jim odpovídala, co jí slina na jazyk přinesla – jen zřídka to byla pravda. Nevěděla, jestli je odpovědi ošálily, dívky byly bystré. Občas jasně cítila, že jí nevěří.

„Ty si vezmeš toho muže?“ ptala se jednoho dne Betsey. „Vždyť už má bílé vlasy.“

„To není žádný důvod, proč si ho nevzít,“ namítla Sally.

„To tedy je,“ trvala Betsey na svém. „Kdo má bílé vlasy, může každou chvíli umřít.“

Lorena zjistila, že nemyslí na Guse moc často. Byla ráda, že zůstala u Kláry. Víceméně poprvé v životě měla pořádnou postel v čistém pokoji a chutná jídla, kolem sebe lidi, kteří na ni byli hodní. Bylo příjemné mít celý pokoj jen pro sebe. Samozřejmě, v Osamělé Holubici měla taky svou místnost, ale nebylo to totéž. Chodili tam za ní muži – jinak by ten pokoj nikdy nebyla měla. Ale do svého pokoje v Klářině domě nemusela nikoho pouštět, i když tam často pouštěla Betsey, která trpěla nočními můrami. Jednu noc k ní vklopýtala Betsey celá uplakaná – Klára byla mimo dům na jedné z těch podivných vycházek, které měla v oblibě. Udivená Lorena se nabídla, že pro Kláru dojde, ale Betsey ji neslyšela. Vlezla si do postele jako malé zvířátko a schoulila se Loreně v náručí. Lorena si ji nechala v posteli přes noc a od té doby, kdykoli měla Betsey zlý sen, přišla za Lorenou a Lorena ji konejšila.

Postrádala Guse jen tu a tam, zato ho v těch řídkých chvílích postrádala velmi bolestně a skoro divoce si přála ho vidět.

V takových chvílích si připadala zbabělá, že nešla s ním, i když ji samozřejmě sám nabádal, aby zůstala. Všechno ostatní ráda oželela: kovboje, kteří ji věčně okukovali a myslili si na ni, horký stan, náhlé bouřky, všudypřítomné blechy a moskyty.

Ráda oželela taky strach – strach, že se jednoho dne, až bude Gus někde pryč, vrátí Modrý Kačer. Co zažila, bylo zlé; ale věděla, že pokud by mu někdy znovu padla do rukou, bylo by to horší. Strach z Kačera a stesk po Gusovi se spolu mísily, protože Gus byl jediná osoba, která ji mohla před ním ochránit.

Narozdíl od dívek se jí Klára zřídka na něco ptala. Lorena si začala přát, aby to udělala. Jeden čas měla nutkání omluvit se Kláře, že nebyla vždycky schopna chovat se jako dáma. Pořád jí připadalo jako zázrak, že žije v Klářině domě a patří k rodině. Čekala, že se to jednou zkazí, ale nic se nezkazilo. Ledaže Klára trávila víc a víc času s koňmi a stále méně času v domě.

„Přišla jsi v pravou chvíli,“ řekla jednoho dne, když se Lorena vrátila od krmení slepic. Byl to její oblíbený úkol – měla ráda, jak slepice kdákaly a žalovaly.

„Jak to?“ zeptala se Lorena.

„Dohnala jsem Boba, aby postavil tenhle dům, a vlastně o něj doopravdy nestojím,“ řekla Klára. „Potřebovali jsme slušné obydlí pro dívky, ale to nebylo to hlavní. Chtěla jsem Boba k tomu dohnat a podařilo se mi to. Hlavní důvod byl, že mě nechtěl nechat pracovat s koňmi, i když to dovedu líp, než to kdy uměl on. Myslel, že se to pro ženu nehodí – aspoň já si myslela, že si to myslí. Dobře, Bobe, tak mi postav dům. Ale radši bych bývala dole u koní, a teď tu není nic, co by mě drželo.“

O dva týdny později Bob v noci zemřel. Klára ho přišla ráno převléci a našla ho mrtvého. Vypadal přesně jako předtím, jen už nedýchal. Už vážil tak málo, že ho dokázala zvednout. Poněvadž už si dávno spočetla, že zemře, pověřila Chola, aby z města přivezl borovou rakev. Přivezl ji v noci a skryl před dívkami. Byla připravená.

Klára zavřela Bobovi oči a seděla se svými vzpomínkami asi hodinu. Dívky byly dole, škádlily Lorenu a jedly. Tu a tam zaslechla jejich smích.

Byly to šťastné dívky, často se smály. Kláru těšilo slyšet je. Přemýšlela, zda Bob slyšel, jak se jeho dvě čiperné dcery smějí, když tu ležel a umíral. Přemýšlela, jestli mu to pomáhalo, jestli mu to trochu vynahradilo její kabonění a hubatost a smrt tří synů. Tolik na své syny spoléhal – čekal, že budou jeho oporou. Bob toho nikdy moc nenamluvil, ale o jedné věci mluvíval často: kolik práce zvládnou, až jednou budou kluci dost velcí, aby udělali svůj díl práce. Často, když ho slyšela povídat o ohradách, které postaví, nebo stodolách nebo dobytku, který přikoupí, cítila se Klára vyvedená z míry – cítila se na hony daleko od Boba, který ve svých synech viděl především budoucí neplacené pacholky. Dívá se na ně jinak, myslela si. Pro ni stačila prostě jejich přítomnost.

Ráda se dívala, jak chlapci sedí u stolu, ráda pozorovala, jak plavou a dovádějí v řece, sedala u nich v noci a naslouchala jejich dechu. Ale zemřeli – ona i Bob ztratili, co milovali. Bob své sny o budoucí práci se svými syny, ona bezprostřední radost z toho, že má syny, na které se může dívat, hladit je, peskovat, škádlit a líbat.

Zarazilo ji, že konce nikdy nebývají, jak byste čekali. Myslela, že se jí uleví, až Bob konečně zemře. Myslela si, že už k jejich životu nepatří, a přece, teď když odešel, cítila, že k nim patřil. Byl to člen tichý, nepohodlný, ale byl stále mezi nimi, byl to stále pro ni manžel, pro děvčata otec. Změnil se, ale nezmizel.

Teď odešel za chlapci. I když znala své syny sebelíp, i když je milovala sebevíc, čas ji o ně oloupil. Občas se přistihla, že si plete detaily a události, ne podstatně, ale trochu. Ve snech vídala tváře svých synů, a když se vzbudila, nemohla se upamatovat, o kterém synovi se jí zdálo. Říkala si, zdalipak se jí bude zdát taky o Bobovi, a co si bude pamatovat, až na něj bude vzpomínat za deset let. Jejich manželství bylo skoupé na závratné okamžiky. Po dobu jeho trvání byla často šťastná, ale ne kvůli něčemu, co udělal Bob. Užila víc radostí s koňmi než s manželem, i když to byl hodný člověk, lepší manžel, než jaké měly ostatní ženy, pokud mohla posoudit.

Neplakala, jen litovala, že teď, když skonal, nemůže uniknout všem těm únavným formalitám, které s sebou smrt nese. Někdo bude muset dojít pro kněze, bude se muset konat nějaký pohřeb. Neměli blízké sousedy, ale dva nebo tři nejbližší budou přece považovat za nutné přijet, přinést jídlo, projevit soustrast.

Přikryla Boba čistým prostěradlem a sešla dolů. Lorena učila dívky hrát karty. Hrály poker o knoflíky. Klára stála ve stínu a přála si, aby nemusela rušit jejich zábavu. Proč ji rušit pro smrt, proti které není pomoci? A přece smrt byla něco, co člověk nesmí přejít bez povšimnutí. Měla svou váhu. Nahoře už neležel nemocný, nýbrž nebožtík. Zdálo se jí, že ignorovat smrt by mohlo být nebezpečné. Smrt by si mohla najít způsob, jak jí to oplatit a připravit ji o dalšího z jejích milovaných, aby jí připomněla, že si zaslouží vážnost a bázeň.

Vešla do místnosti. Betsey zrovna vyhrála. Zavýskla, protože ráda porážela svou sestru. Bylo to krásné dítě s lokýnkami, které budou jednou přivádět muže v šílenství. „Rozbila jsem bank, mami,“ hlásila radostně a pak z pochmurného výrazu v Klářině tváři pochopila, že se něco stalo.

„Gratuluju,“ řekla Klára. „Dobrý karbaník je zrovna to, co tahle rodina potřebuje. Ale musím vám říct něco smutného. Váš otec umřel.“

„Ne, to není pravda!“ hlesla Sally.

„Děvenko, zrovna zemřel,“ řekla Klára.

Sally k ní běžela, ale Betsey se obrátila k Loreně, která byla blíž. Lorenu to překvapilo, ale vzala dítě do náruče.

„Nedošla bys pro Julyho?“ požádala Klára Lorenu, když se dívky trochu utišily.

July bydlel v komůrce přistavené k sedlárně. V zimě to nepůjde, ale na léto to stačilo. Nikdy se necítil dobře v domě s Klárou a dívkami, a když přibyla Lorena, cítil se ještě nepohodlněji. Lorena na něho promluvila zřídka a Klára se bavila hlavně o koních a dalších problémech ranče, ale cítil se v jejich společnosti nesvůj. Den co den cítil, že neměl práci u Kláry přijímat. Někdy toužil být znovu šerifem ve Fort Smith, i když Roscoe už nebyl naživu, aby mu dělal zástupce.

Ale teď měl syna, dítě, které vídal každý den při snídani a při večeři. Jeho syn byl miláčkem všech. Ženy a dívky si Martina předávaly, jako by jim patřil všem společně; Lorena si ho zamilovala a převzala za něho odpovědnost, když Klára byla u koní. Dítě bylo šťastné, žádný div, když ho dvě ženy a dvě dívky rozmazlovaly. July si sotva dokázal představit, co by ženy dělaly, kdyby se pokusil vzít dítě a vychovávat je v Arkansasu. Ostatně takový plán byl neproveditelný.

Tak zůstal a dělal svou práci, ne zcela spokojený, ale také ne palčivě nespokojený. Stále se mu v noci zdálo o Elmiře. Bolelo ho u srdce, když na ni pomyslel.

Navzdory té bolesti se víc soužil pro to, že věděl, že miluje Kláru. Cit vzplanul, ještě dřív než se dověděl, že Elmira je mrtvá, a rostl, třebaže July věděl, že by měl truchlit pro Elmiru. Cítil se provinilý, trápil se pro to, ale bylo to tak. V noci o ní snil a představoval si ji v jejím pokoji, v noční košili. Při snídani nebo večeři se na ni díval, kdykoli si myslel, to Klára nepostřehne. Měl mnoho příležitostí, protože Klára jako by si ho nadobro přestala všímat. Měl pocit, že ji zklamal, ale nevěděl čím. A když už se na něj podívala, vyděsil se. Občas, když přistihl Kláru při pohledu na něj, trhlo to s ním, protože si nedovedl představit, že by před ní mohl cokoli utajit. Byla příliš bystrá – měl pocit, že si všechno dokáže domyslet. Její oči mu byly záhadou – často vypadala pobaveně, jindy zase jako by ji něčím rozzlobil. Někdy jako by ho očima provrtávala, jako by mu chtěla číst v myšlenkách jako v knize. A pak najednou vztyčila hlavu a nevnímala ho, jako by byl kniha, kterou přelétla očima a odložila jako nudnou.

A mimoto byla vdaná. Její manžel ležel nemocný nad jejich hlavami, což bylo pro jeho lásku ještě větším zdrojem beznaděje. Ale nezastavilo to jeho touhu po ní. Ve svých bdělých snech přeskupoval minulost; představoval si, že se oženil s Klárou místo s Elmirou. Dopřával si velmi odlišné manželství. Klára by nesedala na patře a neklimbala nohama celý den. Neutekla by na kořalečné lodi. Asi by jí bylo jedno, že Jake Spoon zastřelil Bennyho. Představoval si, jak spolu chovají koně a děti.

Samozřejmě, to přece právě dělali – starali se o koně a děti. Jenže skutečnost neodpovídala snění. Nebyli spolu. Nemohl vejít v noci do jejího pokoje a povídat si s ní. Věděl, že i kdyby za ní jít mohl, asi by ho nenapadlo, co jí má říct, anebo by pleskl něco hloupého. Klára by ho usadila. Stejně však po tom toužil a ležel a bděl za nocí ve své boudičce a myslel na ni.

Obíral se touto činností, když mu Lorena přišla říct, že Bob je mrtev. Když slyšel kroky, zadoufal, že to bude Klára, a maloval si v mysli její tvář, ne přísnou a neosobní, jako bývala, když řídila nějakou práci, ale měkkou a smavou, jako bývala, když si hrála s Martinem u stolu.

Otevřel dveře a k svému překvapení viděl, že to je Lorena.

„Zemřel,“ řekla Lorena.

„Kdo?“ zeptal se July nepřítomně.

„Její manžel,“ dodala Lorena.

Pak je volná, pomyslel si July. Nedokázal cítit smutek.

„No, bude to tak lepší,“ řekl. „Stejně byl na zhasnutí.“

Lorena si všimla, že mu hlas zní šťastněji, než ho kdy slyšela od svého příjezdu na ranč. Věděla přesně, co to znamená. Často ho přistihla, jak zírá na Kláru s bezmocnou láskou v očích. Nedbala osobně o Julyho Johnsona za mák, ale pitomost jeho němé lásky ji dráždila. Tímhle pohledem se na ni už dívalo plno mužů, a nikdy jí to nelichotilo. Tihle zbožňovatelé si namlouvali, že jsou jiní a že ona je jiná a že to, k čemu mezi nimi popřípadě dojde, bude něco úplně jiného než to, k čemu obvykle dochází. Namlouvali si, že jim záleží na krásných šatech a úsměvech, ale ve skutečnosti ji chtěli dostat pod sebe. To bylo jejich pravé přání za všemi těmi kudrlinkami. A když konečně byla pod nimi, shlíželi na ni dolů a namlouvali si, že se děje něco hezkého, jenže kdykoli vzhlédla ona, viděla jen pitomé funící, falešné vizáže, všechno, jen ne krásné.

„Máš přinýst rakev,“ řekla a zkoumavě na něj pohlížela. Ostatně ten mladík byl Klářina starost. Pohled na něj v ní probudil touhu po Gusovi. Uměl dát to, co nikdo jiný. Nebyl žádný janek a nepředstíral, že chce úsměv, když chtěl píchnutí.

Dali rakev do předního pokoje a July snesl lehké tělo a uložil je do rakve. Pak podle Klářiných instrukcí odjel zpravit sousedy a sehnat kněze. Klára a děvčata a Lorena seděly u nebožtíka celou noc, zatímco Cholo kopal hrob na pahorku za stodolou, kde už byli pochovaní chlapci. Betsey většinu noci prospala v Lorenině náručí – Kláře přišlo pěkné, že se holčička tak upnula na mladou ženu.

Za úsvitu Klára odnesla Cholovi trochu horké kávy. Dokončil kopání a seděl na hromadě hlíny, která brzy přikryje Boba. Jak šla k pahorku v jitřním slunci, měla na okamžik dojem, že se na ni všichni její mrtví dívají, chlapci i Bob. Vize trvala jen vteřinu, to Cholo ji sledoval. Bylo větrno a tráva vlála na hrobech jejích tří chlapců – teď už čtyř, cítila. Ve vzpomínkách jí Bob připadal taky jako chlapec. Měl chlapeckou nevinnost a uchoval si ji do konce vzdor útrapám, jimž ho to drsné místo vystavilo v práci i v rodině. Často ji ta jeho nevinnost dráždila. Vnímala ji jako lenost – na všechno myšlení byla sama, a to ji roztrpčovalo. Ale taky jí to dělalo dobře. Nikdy to nebyl světa znalý muž, jako byl Gus, a do jisté míry i Jake Spoon. Když se rozhodla vzít si Boba, horkokrevný Jake zrudl ve tváři a soptil. Nejvíc mu vadilo, že si vybrala někoho, koho považoval za troubu. Gus se choval líp, i když si to taky neuměl vyložit. Vzpomínala si, jak ji těšilo je zaskočit – donutit je k pochopení, že má jiné měřítko než oni. „Budu vždycky vědět, kde je,“ řekla Gusovi. Bylo to jediné vysvětlení, které mu nabídla.

Teď bude opravdu vědět, kde je.

Cholo ji pozoroval, aby poznal, jestli netrpí. Miloval Kláru bez výhrad a snažil se jí udělat život alespoň o trochu lehčí, i když už dávno poznal, že Klára lehkost nehledá. Často bývala ráno zasmušilá: když přišla k ohradám, stála u plotu hodinu a na nikoho nepromluvila. Jindy v ní kvasilo cosi, co děsilo koně.

Klára mu připomínala oblaka. Někdy se ze severu přivalily černé mráčky a honily se po nebi jako černá semínka laskavce. Občas se v Kláře taky něco černého honilo, takže byla netrpělivá a nabroušená. V takových dnech nic s koňmi nesvedla. Přenesla svou náladu na ně a Cholo se ji nenápadně pokoušel přesvědčit, že není dobrý den na práci. Jiné dny měla v nitru klid a mír a koně to hned taky vycítili. V tyto dny pokročili ve výcviku.

Klára přinesla dva hrnky. Byla ráda, že je z domu. Nalila kávu Cholovi a pak sobě. Sedla si na hromadu hlíny vedle něj a dívala se do otevřeného hrobu.

„Někdy se mi zdá, že pořád jen kopeme hroby,“ řekla. „Ale tak to není. Kdybychom žili ve velkém městě, vypadalo by to asi jinak. V takovém New Yorku je tolik lidí, že člověk smrt ani nezpozoruje. Lidé přicházejí rychleji, než odcházejí. Tady je větší prázdno, když někdo odejde – zvlášť když je to někdo z rodiny.“

„Pan Bob nikdy nerozuměl klisnám,“ upomněl ji Cholo, že do záhuby strhla Boba nevědomost.

„To je pravda,“ řekla Klára. „Nerozuměl klisnám.“

Chvíli seděli mlčky a pili kávu. Když se díval na Kláru, bylo Cholovi smutno. Sotva kdy byla šťastná. Její oči jako by ustavičně hledaly něco, co nemohly najít. Občas jako by se zaradovala, když sledovala třeba své dcery nebo nějakého mladého koně, ale pak se to v ní znovu začalo černě honit a potěšený výraz vystřídal pohled rmutný.

„Co si myslíš, že se stane, když člověk umře?“ zeptala se k jeho překvapení. Cholo pokrčil rameny. Viděl smrt často, ale moc o ní nepřemýšlel. Času dost na přemýšlení, až přijde.

„Moc ne,“ řekl. „Člověk je prostě mrtvý.“

„Možná to není tak velká změna, jak si myslíme,“ uvažovala Klára. „Možná zůstaneme blízko místa, kde jsme žili. Blízko své rodiny nebo místa, kde člověk byl nejšťastnější. Ale vznáší se jako duch a nemá ty potíže co živí.“

Odpoledne se July vrátil s knězem. Dostavili se taky dva nejbližší sousedi – německé rodiny. Klára znala líp muže než ženy, muži chodili kupovat koně a zdrželi se občas na oběd. Skoro litovala, že je zvala. Proč je vytrhovat z práce, jen aby se podívali, jak Boba uloží do země? Zazpívali dvě kostelní písně, Němci hlaholili v ubohé angličtině. Paní Jenschová, manželka jednoho z farmářů, vážila přes tři sta liber. Dívkám dělalo potíže na ni nezírat. Bryčka, ve které přijela, se silně nakláněla ke straně pod její váhou. Pozvali pastora, aby se zdržel přes noc; při večeři se dost napil – byl známý tím, že pije přes míru, když má možnost. Byl to reverend Spinnow a měl pod jedním uchem velké purpurové mateřské znaménko. Byl vdovec a přítomnost žen ho uváděla do pozdvižené nálady. Psal knihu o daru proroctví, a když usedli v obývacím pokoji, drnčel o ní jako kolovrátek. Brzy měly Klára i Lorena chuť ho zaškrtit.

„Nepřestěhujete se teď do města, paní Allenová?“ optal se reverend s nadějí. Stálo to za nepohodlí pohřbu daleko na venkově, když mohl chvíli posedět s dvěma pěknými ženami.

„Ne, zůstanem tady,“ řekla Klára.

July a Cholo vynesli ven matraci, na které Bob zemřel – potřebovala dobře provětrat. Betsey večer dlouho plakala a Lorena šla nahoru za ní. Bylo to lepší než poslouchat kněze rozebírat proroctví.

Chlapeček měl větry a Klára ho kolíbala, zatímco pastor pil. July vešel dovnitř a zeptal se, jestli ještě něco nepotřebuje.

„Ne,“ řekla Klára, ale July si stejně sedl. Cítil, že by se měl nabídnout, že pochová svého syna, ale věděl, že dítě by se jen hlasitěji rozplakalo, kdyby si je vzal. Kněz konečně usnul na pohovce a pak se k jejich údivu svalil na zem a začal hlasitě chrápat.

„Mám ho vynést?“ zeptal se July a doufal, že bude užitečný. „Může stejně dobře spát ve voze.“

„Nech ho ležet,“ řekla Klára a pomyslela si, že to byl divný den. „Jistě to nebude poprvé, co spí na podlaze, a mimoto tvoje starost to není.“ Věděla, že July je do ní zamilovaný, a zlobilo ji, že si počíná tak neohrabaně. Byl nevinný jako Bob, ale k Julymu necítila nejmenší trpělivost. Trpělivost si schová pro jeho syna, který jí spal na prsou a tu a tam fňukl. Vstala s dítětem a šla do svého pokoje a nechala Julyho sedět mlčky na židli, zatímco opilý pastor chrápal na podlaze.

Když byla nahoře, zavolala Sally. Sally moc neplakala. Když vešla do Klářina pokoje, vypadala strhaně. Skoro hned začala vzlykat. Klára položila dítě a objala dceru.

„Já jsem tak zlá,“ řekla Sally, když dokázala promluvit. „Chtěla jsem, aby táta umřel. Nelíbilo se mi, že tam tak nehybně leží s očima otevřenýma. Vypadal jako strašidlo. Teď je mi líto, že umřel.“

„Huš,“ okřikla ji Klára. „Nejsi zlá. Taky jsem chtěla, aby umřel.“

„A teď je ti to líto?“ zeptala se Sally.

„Je mi líto, že si nedal větší pozor při práci s koňmi, to je mi líto,“ řekla Klára.

Kapitola 93

Když stádo a Kloboucká parta pomalu vtáhly do Montany z holé pláně Wyomingu, zdálo se všem, že za sebou nechávají nejen horko a sucho, ale i ošklivost a nebezpečí. Křídové pustiny s trsy tuhé šalvěje vystřídaly zvlněné pláně pokryté vysokou trávou, ve které se třpytily žluté květiny. Vlny plání se prodloužily, tetelení horkého vzduchu, které jezdce provázelo celé léto, ustoupilo chladnému vzduchu; štiplavému ráno a studenému v noci. Celé dny jeli podél Bighorns Roháčů, jejichž vrcholy občas skrývaly mraky.

Chlad vzduchu jako by mužům vylepšil zrak – začali se dohadovat, jak daleko asi vidí. Pláně se před nimi prostíraly k severu. Viděli mnoho zvěře, zejména vysokou a antilopy. Jednou zahlédli velké stádo losů a dvakrát malé skupinky buvolů. Žádné další medvědy už neviděli, ale na mysli je měli pořád.

Kovbojové žili už po měsíce pod velikou mísou oblohy, a přece jim montanské nebe připadalo hlubší než obloha v Texasu nebo v Nebrasce. Jeho hloubka a modř brala dokonce i slunci jeho hrubou sílu – zdálo se menší v té propasti a v poledne už nebylo nebe docela bílé jako v dolních pláních. Vždycky zůstal na severu modrý pruh s bílými obláčky jako okvětními lístky na rybníce.

Od Deetsovy smrti Call zřídka promluvil, ale krása náhorních prérií a hojnost zvěře i chlad jiter nakonec pozvedly náladu i jemu. Bylo zřejmé, že Jake Spoon, ač pochybil skoro ve všem, Montanu odhadl správně. Byl to dobytkářský ráj, a oni byli jediní dobytkáři v něm. Travnaté pláně se zdály bez hranic a táhly se na sever. Bylo divné, že dosud nepotkali žádné Indiány. Často se o tom zmiňoval Augustovi.

„Custer je taky neviděl,“ podotkl Augustus. „Teprve když bylo pozdě. Teď, když jsme tady, máš v plánu se zastavit, nebo půjdeme dál na sever za ledními medvědy?“

„Chci se zastavit, ale zatím ne,“ řekl Call. „Ještě jsme nepřekročili Yellowstone. Těší mě myšlenka, že budeme mít první ranč na sever od Yellowstone.“

„Ale ty nejsi rančer,“ řekl Augustus.

„Teď už ano.“

„Ne, jsi rváč,“ řekl Augustus. „Měli jsme ty zatracený krávy nechat dole v Texasu. Použil jsi je jako záminku, proč sem přijet, i když se o ně nezajímáš a žádnou záminku jsi nepotřeboval. Myslím, že bychom je měli dát Indiánům, až se tu ukážou.“

„Dát Indiánům tři tisíce kusů dobytka?“ řekl Call v úžasu nad nápady svého přítele. „Proč bychom to dělali?“

„Aspoň bychom se jich zbavili,“ řekl Augustus. „Mohli bychom pro změnu jít za vlastním nosem místo za jejich zadky. Nenudí tě to?“

„Mám na to jiný názor,“ řekl Call. „Jsou naše. Získali jsme je. Nehodlám je nikomu dát.“

„Chybí mi Texas a chybí mi pálenka,“ řekl Augustus. „Konečně jsme v Montaně, ale kdo ví, co s námi bude.“

„Miles City je někde o kus výš,“ řekl Call. „Můžeš si tam koupit pálenky habaděj.“

„Jo, ale budu ji muset pít v baráku,“ stěžoval si Augustus. „Mají tu zimu.“

Jako na potvrzenou té poznámky přihnala se příští den z Bighornu předčasná vánice. Zvedl se ledový vítr a v noci napadl sníh. Muži na noční hlídce se zabalili do dek, aby se udrželi v teple. Ráno pokrývala pláně tenká vrstva sněhu k překvapení všech. Malý Spettle tak užasl, když se probudil a viděl všude bílo, že zpočátku odmítl vstát ze svých dek v obavě z možných následků. Ležel s očima doširoka rozevřenýma a díval se na tu bělostnost. Až když viděl, že po ni ostatní honáci klidně dupou, vstal.

Newt byl na sníh zvědavý celou cestu na sever, ale ztratil kdesi v Kansasu kazajku, a teď, když sníh doopravdy napadl, mu bylo příliš zima, aby se radoval. Vše, po čem toužil, bylo zahřát se. Sundal si boty, když šel spát, a sníh mu roztál na ponožkách a promočil je. Holínky měl těsné a bylo téměř nemožné natáhnout je přes mokré ponožky. Šel k ohni bos a doufal, že si ponožky usuší, ale okolo ohně se mačkalo tolik kovbojů, že zpočátku nemohl získat místo.

Vočko sebral hrst sněhu a ochutnal ho. Raineyovic kluci si uplácali ze sněhu koule, ale honáci byli ztuhlí a promrzlí a nerudní, tak je házeli radši jen po sobě.

„Ten sníh chutná jako kroupy, jenže je měkký,“ hlásil Vočko.

Zrovna v tu chvíli vyšlo slunce a na bílých pláních byl jeho svit tak jasný, že si kovbojové museli zaclánět oči. Newt konečně dostal místo u ohně, ale to už byl kapitán dychtivý vyrazit a Newtovi se nepodařilo ponožky usušit. Zkoušel si znovu nazout boty, ale nedařilo se mu to, dokud si jeho potíží nevšiml Po Campo a nepřišel s trochou mouky, kterou mu do holínek nasypal.

„Tohle ti pomůže,“ řekl a měl pravdu, i když stále nebylo snadné dostat se do nich.

Slunce poprašek brzy rozpustilo a celý příští týden bylo zase horko. Po Campo chodil celé dny za povozem následován prasaty, která se prodírala vysokou trávou jako krtci – pohled, který kovboje bavil, jen Augustus se bál, aby se prasata neztratila.

„Měli bychom je nechat jet ve voze,“ navrhl Callovi.

„Nevidím důvod.“

„Vepsala se do historie,“ upozornil Augustus.

„Kdy?“ zeptal se Call. „Nevšiml jsem si.“

„Jak to? Jsou to první prasata, která ušla celou cestu z Texasu do Montany,“ řekl Augustus. „Na prase je to výkon.“

„A co tím získala?“ podotkl Call. „Když si nedají pozor, sežere je medvěd, a pokud se na pozoru mít budou, skončí na rožni. Namáhala se pronic zanic.“

„Ano, a to platí i o nás,“ dodal Augustus, dopálený, že přítel prasečí zásluhy patřičně neuznává.

Co byl Deets mrtev, dělali skauta střídavě Call a Augustus. Jednoho dne pozval Augustus nečekaně Newta, aby jel s ním. Ráno viděli grizzlyho, ale medvěd byl daleko po větru a nezvětřil je. Byl krásný den, nebe bez mráčku. Augustus měl velkou pušku položenou přes sedlo – byl v nejlepší náladě. Předhonili stádo o dobrých patnáct mil, a přece, když se zastavili, pořád ještě viděli dobytek, drobné černé tečky uprostřed pláně, a jižní horizont ještě daleko za nimi.

„Nikdy jsem si nemyslel, že uvidím tak daleko,“ pochvaloval si Newt.

„To je něco!“ zacenil se Augustus. „Je to vzácná země, ta Montana. Máme štěstí. Tomuhle se nic na světě nevyrovná, ale neříkej tátovi, že jsem to řekl.“

Newt se ustanovil na tom, že fakt, že kapitán je jeho otec, bude brát jako nový žertík pane Guse.

„Těší mě živit ve Woodrowovi pocit, že způsobil boží dopuštění,“ řekl Augustus. „Nechci, aby nosil nos nahoru. Ale nechtěl bych přijít o cestu sem. Nedokážu si představit nic lepšího než jet na dobrém koni do nové země. Přesně k tomu jsem byl stvořený, a Woodrow taky.“

„Myslíte, že uvidíme Indiány?“ zeptal se Newt.

„Aby ne!“ řekl Augustus. „Co já vím, může být po nás ještě dnes odpoledne. To je divočina – přináší s sebou nebezpečí, ale to patří k její kráse. Přirozeně Indiánům tahle země patřila odjakživa. Je jim drahá, protože je stará. Pro nás je úžasná, protože je nová.“

Newt si všiml, že pan Gus má v oku dychtivý pohled. Dlouhé bílé vlasy mu spadaly skoro na ramena. Nikdo se nedovedl tak kochat jako pan Gus.

„Na světě jsou taky ženy, samozřejmě,“ řekl Augustus. „Mám pro ně slabost. Ale ještě jsem nenašel tu, která by mě zdržela od takovéhle procházky. Ženy jsou houževnatá stvoření a budou se tě snažit upíchnout na jedno místo. Ale pokud pravidelně pendluješ nebo cirkuluješ, obvykle se s nimi shledáš nedaleko místa, kdes je opustil – řekněme na devadesát procent.“

„A kdo je můj táta doopravdy, víte taky?“ zeptal se náhle Newt. Pan Gus byl tak přátelský, že cítil, že se může zeptat.

„Tvůj táta je přece Woodrow Call, synu,“ řekl Augustus, jako by se to rozumělo samosebou.

Poprvé Newt pocítil, že by to mohla být pravda, až mimořádně zarážející. „Jak to že se o tom nikdy nezmínil?“ zeptal se. Ta novina sama o sobě nic neřešila. Naopak vytvořila jen další záhady: neboť jestli byl kapitán opravdu jeho otec, proč se o tom nikdy nezmínil?

„To je subtilní problém,“ řekl Augustus.

Newt nenašel vhodnou odpověď, hlavně proto, že nevěděl, co znamená slovo subtilní. „Nevypadá na to, že by něco takového zamlčel,“ řekl tiše. Nechtěl kritizovat kapitána, zvlášť ne před panem Gusem, jediným mužem, který kapitána vskutku kritizoval.

„Nemá ve zvyku o takových věcech mluvit,“ řekl Augustus. „Woodrow se nezmíní o ničem, o čem se zmínit nemusí. Nedá se říct, že je mluvka.“

Newtovi to všechno připadalo záhadné. Jestli je kapitán vážně jeho otec, pak musel znát jeho matku, ale ani o ní se nikdy nezmínil. Pamatoval si ještě doby, kdy sníval, že kapitán je jeho otec a vezme ho s sebou na cesty.

Teď se jeho snění svým způsobem vyplnilo. Kapitán ho vzal na dlouhou cestu. Ale necítil se ani hrdý, ani šťastný, nýbrž podvedený a zmatený. Jestli to je pravda, proč se o tom za ten dlouhý čas nikdo nezmínil? Deets se o tom nikdy nezmínil. Vočko se o tom nikdy nezmínil. Ani jeho matka se o tom nikdy nezmínila, a to bylo ze všeho nejhorší. Byl malý, když umřela, ale ne tak malý, aby zapomněl na něco tak důležitého. Pořád si ještě pamatoval písničky, které mu zpívala – určitě by si pamatoval, kdo je jeho otec. Nedávalo to smysl, jel vedle pana Guse pár mil a mlčky si to srovnával v hlavě.

„Vzal jste mě s sebou, abyste mi to řekl?“ řekl konečně.

„Jo,“ připustil Augustus.

Newt věděl, že by mu měl poděkovat, ale necítil se v náladě děkovat komukoli. Ta zpráva jen jeho život ještě víc zašmodrchala. Zkazila všechno pěkné, co kdy zažil, zkazila jeho vztah k matce, i ke kapitánovi a ke Kloboucké partě vůbec.

„Já vím, že ta novinka přišla pozdě,“ řekl Augustus. „Protože Woodrow je takový nemluva, myslel jsem, že bych ti to měl říct. Nikdy nevíš, co se může stát.“

„Škoda že jsem to nevěděl dřív,“ řekl Newt – to bylo jediné, čím si byl jist.

„Máš pravdu,“ přisvědčil Augustus. „Měl jsem o tom promluvit dřív, ale bylo na Woodrowovi, aby ti to řekl, a já pořád doufal, že se k tomu odhodlá, i když jsem věděl, že ne.“

„Proto, že mě nemá rád?“ zeptal se Newt. Pocítil touhu být zpátky v Texasu. To pozdní odhalení mu znechutilo Montanu.

„Ne,“ řekl Augustus. „Musíš pochopit, že Woodrow Call je zvláštní člověk. Usmyslel si, že platí určitý pořádek. Usmyslel si, že lidé žijí pro povinnost – proč si to začal myslet, nevím. Není žádný hlupák. Ví velice dobře, že lidé nežijí pro povinnost. Ale bez donucení to nepřipustí o nikom, a zvláště ne o sobě.“

Newt viděl, že pan Gus si dává práci, aby mu to vysvětlil, ale nebylo to k ničemu. Pokud mohl říci, kapitán žil pro povinnost. Co to však mělo společného s tím, že kapitán je jeho otec?

„Woodrow nerad připouští, že je jako ostatní smrtelníci,“ pokračoval Augustus, když viděl chlapcův zmatek.

„Taky není,“ řekl Newt. To bylo zřejmé. Kapitán se nikdy nechoval jako jiní lidé.

„Není, to je fakt,“ řekl Augustus. „Ale jednou měl možnost zachovat se lidsky. Odvrátil se od ní, a teď si nedokáže připustit, že si zvolil tu špatnou eventualitu. To by se radši zabil. Musí se dál snažit být takový, jaký si myslí, že je, a předstírat, že takový byl vždycky – to je ten důvod, proč nepřiznal, že je tvůj táta.“

Brzy se obrátili a vraceli se k stádu.

„To jsou divný věci,“ řekl Augustus. „Já jsem svého otce znal. Byl to džentlmen. Nedělal nic moc, hlavně pěstoval lovecké psy a koně a pil whisky. V životě mě neudeřil ani na mě nepozvedl hlas. Každou noc se opil a mou matku zklamal, ale obě sestry se v něm viděly, jako by to byl jediný muž na světě. Jedna z nich je dneska stará panna jen proto, že taťku tak zbožňovala.“

„Ale já o taťku nikdy neměl nejmenší zájem,“ pokračoval po chvíli. „Vypálil jsem z domu, když mi bylo třináct, a ještě jsem se nezastavil. Na taťkovi mi nesešlo ani za mák. Prostě jsem zjistil, že je to otrava, když si chceš postavit život na ořích a ohařích. Kdybych byl zůstal v Tennessee, nebylo by přede mnou obstálo jedno manželství. Nebo bych padl v souboji.“

Newt chápal, že se ho pan Gus snaží potěšit, ale neposlouchal. Co se napřemýšlel, kdo asi je jeho otec a kde asi žije. Měl dojem, že by to byla úleva, kdyby to věděl. Teď to ví, ale žádnou úlevu necítil. Je syn kapitána Calla – v tom bylo něco vzrušujícího, ale víc bylo toho kormutlivého. Byl rád, když pan Gus pobídl koně do cvalu – nemusel tolik přemýšlet. Cválali travnatou plání k dobytku. Skot na tu dálku připomínal mravence.

Kapitola 94

Muži začali mluvit o řece Yellowstone, jako by to byl konec světa – nebo alespoň konec cesty. V jejich myslích získala magickou sílu hlavně proto, že o ní nikdo vlastně nic nevěděl. Jasper Fant se někde doslechl, že Yellowstone je široká jako Mississippi a stejně hluboká. Celou cestu na sever se kdekdo snažil Jaspera přesvědčit, že když kůň plave, na hloubce nezáleží, ale Jasper cítil, že ten argument je proti zdravému rozumu. Čím hlubší řeka, tím nebezpečnější – to bylo pro něj nepochybné. Slyšel o čemsi zvaném spodní proudy, které člověka strhnou dolů. Čím hlubší řeka, tím hlouběji tě může vír stáhnout, a před něčím takovým jímal Jaspera hluboký strach. Zvláště nechtěl být vcucnut na dno Yellowstonu, a udělal si proto pár primitivních plováků z bečiček od sádla pro případ, že by se ukázalo, že Yellowstone je řeka stejně hluboká jako Mississippi.

„Sakra! Nevláčím se sem z takový dálky, jen abych se v poslední řece utopil,“ prohlašoval.

„To dávno není ta poslední,“ řekl Augustus. „Montana nekončí u Yellowstonu. Někde vejš je Missouri, a to je fakt obr.“

„No, nemám v úmyslu ji překročit,“ řekl Jasper.

Strávil polovinu cesty představami, jak bude vtažen pod hladinu hluboké řeky, leč představoval si pouze jednu hlubokou řeku, a ne dvě nebo deset, a rázně odmítal podstupovat tu hrůzu víckrát.

„Asi ti nic jiného nezbude, pokud se kapitán nezastaví,“ řekl Pom. Jasperův strach z řek šel všem na nervy.

Nikdo nepřecházel řeky rád, ale probírat tři tisíce mil všemožné pohromy nebylo k ničemu.

„No, Jake mluvil o nějaký Mléčný řece a o řece jménem Marais, to je francouzsky bažina,“ řekl Augustus.

„Vypadáš, jako by ses na ně těšil,“ řekl Jasper. „Nenacestovali jsme se dost? Já bych zase rád vstoupil do saloonu ve starým dobrým Fort Worth. Rád bych se vrátil domů, pokud jsou naši ještě naživu.“

„Jenže my máme jiný program,“ řekl Augustus. „Chceme tady založit ranč. Na rodinný kruh a krb nemyslíme. Najali jsme si vás, mládenci, doživotně. Měli jste dát sbohem panímámě a pantatínkovi, než jste vyrazili.“

„Co tu budeme dělat, když už jsme tady?“ zeptal se Pyskáč.

Ta otázka vrtala v hlavě každému. Obvykle, když naháňka skončila, udělali honáci čelem vzad a jeli zpátky do Texasu, jenže většinou končili v Kansasu, který se ve srovnání s tím, kde byli teď, zdál na ráně. Mnoho z nich mělo skryté pochybnosti o tom, jestli se jim podaří úspěšně zakormidlovat zpátky do Texasu. Směr sice znali, ale museli by cestu vykonat v zimě a kdo ví, jestli je Indiáni, kteří nedělali potíže cestou na sever, nenapadnou, až pojedou na jih.

„Mám rád město,“ dodal Pyskáč. „Nemusí to být St. Louis, prostě město. Pokud to má saloon nebo dva, kam můžu zajít. Ale nejsem stvořený k životu pod širým nebem přes zimu.“

Call věděl, že muži jsou neklidní, ale ještě nebyl hotov zastavit. Jake říkal, že ta nejkrásnější země je na severu blízko Kanady. Bylo by škoda zastavit se někde natrvalo dřív, než se pečlivě rozhlédnou.

Uvažoval o tom, že je nechá být a vyrazí sám na sever od Yellowstone, ale rozhodl se jinak, hlavně kvůli Indiánům. Věci vypadaly mírumilovně, ale to neznamenalo, že to vydrží natrvalo. Snadno se mohla strhnout nějaká šeredná mela, a v tom případě nechtěl být pryč.

Nakonec se rozhodl, že vyšle Augusta. „Nesnáším pomyšlení, že se tam podíváš první, ale někdo to být musí,“ řekl. „Chceš jet?“

„No jistě,“ řekl Augustus. „Aspoň se zbavím těch únavných řečí. Možná že zavítám do oné obce zvané Miles City a podívám se, jestli mají na skladě nějaké šampaňské.“

„Nejprve vykonej obhlídku, smím-li tě žádat,“ řekl Call. „Pochybuji, že hlavní třída Miles City je vhodné místo pro ranč, a pochybuji, že se dostaneš dál, jakmile spatříš první saloon. Potřebujeme se někde usadit a vystavět tam přístřeší, než uhodí zima. Vem si s sebou někoho, pro případ nouze,“ navrhl Call.

„Z nouze si pomůžu sám,“ řekl Augustus. „Společnost nějakého poděsa, jako je Jasper Fant, by mě jen zdržovala. Nikdo z těch kravařů není zrovna zálesák. Posledního spolehlivého muže jsme pohřbili dole na Prašné, pamatuješ?“

„Pamatuju,“ řekl Call.

„Moc chyb si člověk v týhle končině nemůže dovolit,“ řekl Augustus. „Nebo skončí jak medvědí trus.“

„Vem si Vočka,“ řekl Call. „Vočko umí plnit rozkazy.“

„Ano, to umí,“ souhlasil Augustus. „Nejspíš si ho vezmu, i když si s ním moc nepopovídám.“

Vočka průzkumná výprava s Gusem nikterak nenadchla, ale protože mu to řekl kapitán, sbalil si spací deku, připevnil ji k sedlu a přichystal se. Když měl přikrývku řádně uvázanou, omezil své další přípravy na přibroušení nože. Jedna z věcí, ve které Vočko pevně věřil, byla, že vyrážet na cestu bez řádně nabroušeného nože je bláznovství. Na cestě se nevyhnutelně vyskytnou věci, které budou potřebovat rozříznout, stáhnout nebo oříznout. Když měl nůž ostrý, byl Vočko víceméně v pohotovosti. Věděl, že to bude cesta náročná, protože pojede s Gusem, a Gus celou dobu mluví. Bude muset pořád poslouchat, a to si člověk vůbec neodpočine. Mimoto Gus pořád klade otázky, které jsou těžko pochopitelné, a ještě hůř zodpověditelné.

Bylo větrné ráno, když vyrazili – na severozápadě se vytvořila temná hradba mraků a muži mluvili o sněhu.

„Říkal jsem už dávno v Osamělé Holubici, že přes tu zatracenou Yellowstone půjdeme po ledě, pokud nevyrazíme včas,“ připomněl jim Jasper. „A kdo ví, jestli nakonec nebudu mít pravdu.“

„I kdybys měl pravdu, nepomůžeš si, Jaspere,“ řekl Augustus, když si cpal jednu dvě rezervní krabičky nábojů do sedlových brašen.

„To bych rád věděl proč, Gusi,“ řekl Jasper, pohněvaný, že si ho Augustus věčně dobírá.

„Vysvětlím ti to, až se vrátím,“ řekl Augustus. „Jedem, Vočko, schválně, jestli najdeme Kanadu.“

Odcválali za přihlížení celého tábora. Mužstvo skličoval pohled na blížící se mraky. Po Campo odešel hledat kořínky.

Augustus a Vočko ho potkali skoro míli od tábora. „Ty jsi ale tulák, Po,“ řekl Augustus. „Co chceš najít na týhle pláni?“

„Divokou cibuli,“ řekl Po Campo. „Mám rád cibuli.“

„Já bych měl rád džbánek bourbonu,“ řekl Augustus. „Schválně komu z nás se přání splní.“

„Adios,“ řekl Po Campo.

O den a půl později oba průzkumníci přejeli travnatý násep a spatřili pár mil před sebou řeku Yellowstone. Padesát nebo šedesát bizonů se z ní napájelo, ale při spatření jezdců se rozprchli. Mračná hradba byla odvanuta a modré nebe čisté, kam jen dohlédli. Řeka byla rychlá, ale ne hluboká – Augustus se při brodění zastavil, sehnul se a napil ze složených dlaní. Voda byla chladná.

„Sladká voda, ale bourbon je lepší,“ podotkl.

„Jasper nebude potřebovat ty svý plováky,“ poznamenal Vočko.

„Kdoví, je v stavu spadnout z koně, jestli bude hodně nervózní,“ řekl Augustus. „Pojďme chvíli honit bizony.“

„Proč?“ zeptal se Vočko. Po Campo jim nabalil dostatek masa. Nedokázal si představit, proč se Gus chce obtěžovat s bizony. Špatně se stahovali a on a Gus žádné maso nepotřebují.

Nicméně znamenalo to jet za ním, nebo zůstat sám, Augustus už cválal za bizony, kteří odběhli jen asi míli. Během chvíle je znovu obrátil na útěk a hnal se tryskem těsně podél stáda.

Vočko to nečekal a nezúčastnil se honičky. Čekal, že uslyší Gusovu těžkou pušku, ale neslyšel nic, a když cválal takové dvě míle, objevil Guse, jak pokojně sedí na malé vyvýšenině. Bizoni ještě dusali dvě tři míle daleko.

„Zabil jsi nějakýho?“ zeptal se Vočko.

„Ne, nelovil jsem,“ řekl Augustus.

„Chtěl jsi je zahnat nebo co?“ tázal se Vočko. Jako obvykle mu bylo Gusovo chování hádankou.

„Vočko, jsi vedle jak ta jedle,“ řekl Augustus. „Chtěl jsem jenom ještě jednou honit bizony. Taková šance se mi už sotva naskytne, a ostatním taky, protože brzy bude po bizonech. Je to nádherná zábava.“

„Býci tě mohli nabrat,“ připomněl mu Vočko. „Pamatuješ na starého Barlowa? Bizoní býk mu zahákoval koně a kůň padl na Barlowa a zlomil mu kyčel.“

„Barlowovi to myslelo pomalu,“ poznamenal Augustus. „Cválal a nemyslel a odskákal to.“

„S tou pochroumanou kyčli se mu taky pomalu chodilo,“ řekl Vočko. „Rád bych věděl, co se s Barlowem stalo.“

„Myslím, že se přestěhoval do Seguinu nebo tam někam,“ řekl Augustus. „Oženil se s tlustou vdovou a má hromadu ratolestí. To jsi měl udělat taky a netrčel bys teď v Montaně.“

„Kdepak, jsem rád, že jsem zůstal starým mládencem,“ řekl Vočko.

„Protože neznáš nic lepšího, neznamená to ještě, že by se ti nic jiného nemohlo líbit,“ řekl Augustus. „Škoda že jsi nevyužil možnost, která se ti naskytla. Myslím tu pěknou vdovu z Osamělé Holubice.“

Vočka mrzelo, že se téma vdovy znovu vynořilo. Skoro zapomněl na vdovu Collovou a den, kdy jí pomáhal sundávat prádlo ze šňůry. Proč na to nezapomněl úplně, nechápal; určitě zapomněl mnohem důležitější věci. Ale tahle vzpomínka tu byla a čas od času mu vytanula na mysli. Kdyby si byl opravdu vzal nějakou vdovu, naplnily by takové prkotiny jeho mozek natolik, že by neměl čas myslet, ba ani řádně brousit svůj nůž.

„Potkal jsi někdy nějakýho horáka?“ zeptal se Augustus. „Chodívali sem na lov bobrů.“

„No, potkal jsem starýho Kita,“ řekl Vočko. „Měl by sis to pamatovat. Byl jsi při tom.“

„Ale jo, pamatuju se,“ řekl Augustus. „Nikdy jsem neměl o Kitu Carsonovi valné mínění.“

„Co se ti na něm nelíbilo?“ ptal se Vočko. „Říkalo se, že Kit Carson dokáže vystopovat cokoliv.“

„Kit byl domýšlivý,“ řekl Augustus. „Kdybych se byl pustil na sever zamlada, mohl jsem se stát taky horákem, ale místo toho jsem se dal najmout na parník. Na těch kolesových parnících tenkrát nosily děvky na sobě sotva tolik, aby sis tím podložil berlu.“

Jak jeli na sever, viděli další bizony, většinou malé houfky o třiceti čtyřiceti kusech. Tři dny na sever od Yellowstone zabili chromé bizoní tele a pochutnali si na jeho játrech. Ráno, když odcházeli, poletovala nad nimi spousta supů a taky se kolem toulali dva tři prérijní vlci: čekali, až opustí mršinu.

Bylo to krásné ráno, hodinu nebo dvě mrazivé a pak slunečné a teplé. Země se vlnila k severu stejně jako už tisíce mil, v dálce hnědá, vánek čeřil prérijní trávu.

„Panebože, kolik země má ještě kapitán zapotřebí?“ zeptal se Vočko. „Tady je země dost pro každého, nezdá se ti?“

„Ledaskomu by stačila, máš svatou pravdu,“ souhlasil Augustus. „Třeba i Callovi. Ale my bysme mohli ještě den nebo dva popojet. Ještě jsme nenarazili na Mléčnou řeku.“

„To v ní teče mlíko?“ zeptal se Vočko.

„Zamysli se na chvíli, Vočko,“ řekl Augustus. „Jak by v ní mohlo týct mlíko, když tam nahoře ještě nejsou žádný krávy?“

„Tak proč jí říkají Mlíčná, co? Mlíko je mlíko.“

„A cvok je cvok,“ řekl Augustus. „A já se brzy zcvoknu, když budu poslouchat tvoje plky. Zcvoknu.“

„No, Jasper se možná pomine, jestli se nepřestane bát řek,“ připustil Vočko. „Ale my ostatní snad při rozumu zůstaneme.“

Augustus se upřímně zasmál představě, že Kloboucká parta o svůj rozum nepřijde. „To je fakt, vešel by se nám do náprstku,“ řekl, „ale kdo s sebou nosí náprstek?“

Na západě bylo návršíčko a Augustus k němu odcválal, aby se podíval, jak vypadá země tím směrem. Vočko jel dál k severu a zvlášť tomu nevěnoval pozornost. Gus co chvíli uhýbal, aby se rozhlédl, jak říkal, a Vočko necítil povinnost ho pokaždé následovat.

Pak Vočko uslyšel koňský dusot a podíval se po Gusovi v domnění, že narazil na další houfec bizonů. To co spatřil, ho na okamžik přimrazilo. Gus se hnal z mírného svahu, na který právě vystoupil, a za ním aspoň dvacet Indiánů na koních. Indiáni stříleli z pušek i luků. Kulka pročísla trávu zrovna před Vočkem, vytrhl pušku a vypálil na Indiány a teprve pak otočil koně a prchal. Gus a on přejeli asi před hodinou dost velkou bystřinu, okolo byly stromy a v korytě rostly keře a všelijaká zeleň. Spočítal si, že Gus se musí hnát tam, protože to byl jediný úkryt na širé prérii. Když vyrazil, zpozoroval Vočko, že k němu míří pět nebo šest Indiánů. Zabočil, aby se připojil ke Gusovi, který měl v noze dva šípy. Gus poháněl koně pažbou pušky a kůň jen letěl. Naštěstí byli indiánští koně špatní – žádní soupeři pro oře kloboucké, a odstup mezi pronásledovanými a pronásledovateli brzy vzrostl. Dostali se z dostřelu šípů a snad i kulek, zadoufal Vočko, ale sotva si to pomyslel, trefila ho kulka těsně nad lopatkou. Říčka však už byla jen tři nebo čtyři míle před nimi. Až jestli se jim k ní podaří dorazit, bude čas myslet na zranění.

Gus se snažil vytrhnout si šípy z nohy při jízdě, ale neuspěl.

Zahlédli ohyb říčky dvě míle předem a zamířili k nejbližšímu bodu. Indiáni zůstali skoro čtvrt míle pozadu, ale nezastavili se. Když byli u bystřiny, hnal se Augustus podél břehu, dokud nenašel místo, kde rostliny a křoví byly nejhustší. Pak skočil s koněm do koryta, sesedl a vybrakoval sedlové brašny.

„Přines munice, co můžeš,“ křikl. „Tohle bude střelecké utkání. A schovej koně, jak nejlíp umíš, nebo nám je zastřelí.

V těchhle dálavách se pěšky chodí špatně!“

Pak odkulhal ke břehu a litoval, že nemá čas vyříznout si ty dva šípy z nohy. Ale jestli jsou otrávené, bylo už stejně pozdě, ovšem ani s tím si nemusí dělat starosti, protože pokud se neukáže jako čarostřelec, udělají s nimi Indiáni krátký konec.

Vočko slyšel těžkou henryovku řvát, zatímco táhl zpocené koně do nejhustšího mlází. Bylo husté, ale nízké, podle něho neměli koně velkou šanci. Sebral z obou koní sedlové brašny a spací přikrývky a schovával je pod břehem, když Gus na chvilku přestal střílet.

„Hoď mi sem moje sedlo,“ zavolal Gus. „Ukážu ti jeden kousek.“

Pak začal zase pálit. Zřejmě Indiány zahnal, jinak by už byli v korytě. Vočko podle rozkazu přinesl sedlo.

Když se vrátil, Gus zrovna nabíjel. Vočko mrkl přes okraj strže a viděl, že Indiáni se drží opodál. Mnozí sesedli a stáli za koňmi: používali je jako štíty.

„Koliks jich zabil?“ zeptal se.

„Asi tři,“ řekl Augustus. „Je to bystrej houf, co máme proti sobě. Hned viděli, že útok by draho zaplatili.“

Vočko chvíli pozoroval Indiány. Neječeli a nezdáli se bojechtiví.

„Nevidím, co je na nich tak bystrýho,“ divil se. „Jenom tam stojí.“

„Jo, ale mimo dostřel,“ řekl Augustus. „Chtějí, abych na ně plýtval municí.“

Augustus opřel sedlo o břeh tak, že mohl zpod něj střílet a zároveň se krýt, kdyby Indiáni střelbu opláceli. Pak vystřelil šestkrát rychle za sebou. Pět indiánských koní padlo a šestý se rozběhl s rykem po prérii a po pár sázích padl. Indiáni na oplátku taky párkrát vystřelili, jejich kulky zapadly neškodně do podrostu.

Skupina Indiánů se pak rozdělila. Pár se vydalo na sever, pár na jih a osm nebo deset zůstalo na místě.

„No a jsme krásně obklíčeni,“ řekl Augustus. „Ale do setmění od nich budeme mít snad pokoj.“

„Mně se tu do tmy čekat nechce,“ řekl Vočko.

„Víš, že jsi postřelený?“ zeptal se Augustus.

Vočko na to docela zapomněl. Ale náprsenka jeho košile byla prosáklá krví. Svlékl si košili a Augustus prozkoumal ránu: byla čistá. Kulka proletěla masem.

Obrátili pozornost k šípům v Augustově levé noze. Augustus s nimi kroutil, kdykoli měl chvíli čas. Jeden šíp dostal brzy ven, ale druhý se ani nehnul.

„Tenhle vězí hluboko,“ řekl Gus. „Střelec nebyl dál než dvacet sáhů, když ho vypustil. Myslím, že vnikl do kosti, ale otrávený není, to bych už pocítil.“

Gus zatnul zuby a držel si nohu oběma rukama, a Vočko se pokusil šíp vyviklat. Hrot se nepohnul, i když Vočko kýval hůlkou tak, že po Gusově noze crčela krev proudem.

Zatímco pracovali na šípu, zazněl od koní strašlivý jek. Augustus tam odkulhal s tasenou pistolí, a spatřil oba koně na zemi s proříznutým hrdlem, jasně červená krev se třpytila na zeleném rostlinstvu.

„Nechoď sem, Vočko!“ křikl a přikrčil se. Indián, který zabil koně, byl někde v podrostu, ale neviděl ho. „Koukej se na sever, Vočko. Těm chlapcům se zřejmě taky nechce čekat do tmy.“

Letmo si otřel pot z čela. S křovím přímo před sebou, couval velmi pomalu ke břehu a do svahu právě tak vysoko, aby viděl vršky křoví. Pak čekal. Když se konečně umírající koně přestali škubat, bylo ticho. Augustus litoval, že se nechal starostí o šípy rozptýlit tak, že přišli o koně. Octli se v choulostivé situaci. K Yellowstonu bylo víc než sto mil a stádo se nejspíš ještě nedostalo ani tam.

Očima vytrvale lpěl na vršcích podrostu. V korytě bylo naprosté bezvětří; jestli se podrost pohne, bude to proto, že jím někdo pohnul. Velkou pistoli měl odjištěnou. Nehýbal se a čas se vlekl. Minuty pomalu míjely. Augustus si pečlivě otíral pot z očí, aby se mu pohled nerozostřil. Ticho se zdálo zvonit svou dokonalostí. Mouchy nebzučely, ptáci nezpívali, nic. Vsadil by se, že Indián není ani dvacet sáhů od něho, a přece neměl tušení, kde přesně je.

„Nevrátíš se, Gusi?“ ozval se Vočko po pár minutách.

Augustus neodpověděl. Sledoval trpělivě vrcholky rostlin. Nebyl čas na spěch a ještě méně na konverzaci. Trpělivost byla ctnost indiánská. V každodenním životě se trpělivostí nevyznačoval, ale dokázal se k ní přimět, když to bylo nezbytné. Pak za sebou uslyšel šustnutí a bleskurychle se rozhlédl, aby viděl, jestli se Vočko zničehonic nevydal na procházku. Při tom zahlédl čouhat z rostlin koneček flinty mířící ne na něj, ale na Vočka. Bez váhání do porostu dvakrát vypálil, Indián se vymrštil a zazmítal jako ryba na suchu. O vteřinu později, když ozvěna výstřelů utichla, zaslechl Gus cvaknutí pár sáhů vpravo. Otočil se a vypálil tím směrem. O chvíli později se křoví rozvlnilo, jako by se jím prodíral ohromný had. Augustus vběhl do keřů a spatřil, jak se ven plazí raněný Indián. Střelil ho bez meškání do týla a nezastavil se ani, aby ho otočil. Když se vracel z porostu, šlápl na zbraň, která selhala, starou jednorannou bambitku. Zastrčil si ji za opasek a spěchal k Vočkovi: seržant byl bílý jako plátno. Tolik rozumu měl, aby věděl, že zrovna o vlásek unikl smrti. Augustus zběžně pohlédl na druhého mrtvého Indiána, asi sedmnáctiletého tlouštíka. Jeho starou Sharpsovu karabinu hodil Augustus Vočkovi.

„Musíme odtud,“ řekl. „Tenhle úkryt pracuje proti nám. Měli jsme kliku, jinak by už bylo po nás. Potřebujeme najít místo, kde je břeh strmý a kde není za co se krýt.“

Vydali se na pochod proti proudu, obtíženi sedly, sedlovými brašnami a puškami, ušli skoro míli, držíce se těsně pod břehem. Augustus těžce kulhal, ale nedal se tím zastavit. Nakonec přišli k zákrutu, kde byl břeh strmý a asi deset stop vysoký. Dno strže bylo téměř bez vegetace.

„Musíme se zakopat,“ rozhodl Augustus a hned začal nožem vydlabávat pod břehem mělkou jeskyni. Pracovali zběsile asi půl hodiny, až byli oba prosáklí potem a pokryti hlínou. Augustus použil pažbu chlapcovy karabiny jako primitivní lopatu a zkusil z vykopané hlíny udusat nízké předprsně na každé straně jeskyňky. Byli pořád ve střehu, ale žádné Indiány neviděli.

„Třeba to vzdali,“ řekl Vočko. „Užs jich zabil pět.“

„Pět důvodů, proč to nevzdají,“ řekl Augustus. „Budou se bít za své mrtvé, jelikož čekají, že se s nimi zase sejdou. To ses ještě nenaučil?“

Vočko nevěděl jistě, jestli se o Indiánech něco naučil, ledaže se naučil z nich mít strach, a to se naučil dávno před tím, než prvního potkal. Kopání byla těžká práce, ale nemohli si popřát chvilku oddychu. Indiáni se mohli ukázat kdykoli.

„Proti kterým Indiánům to bojujeme?“ zeptal se.

„Nepředstavili se mi, Vočko,“ řekl Augustus. „Možná je to napsáno na tomhle šípu. Přijdu o nohu, jestli ten hrot nedostaneme ven hodně brzy.“

Sotva to dořekl, spustil déšť šípů, všechny se vznesly z jižní strany říčky. „Vlez dovnitř,“ řekl Augustus. Vklouzli s Vočkem do jeskyňky a před sebe umístili sedlové brašny. Mnoho šípů přeletělo koryto a zapadlo do prérie na opačné straně. Pár se jich zabodlo do valu, který zbudovali, a jeden nebo dva skončily ve vodě.

„Jen doufají, že budou mít štěstí,“ řekl Augustus. „Kdyby mě ta proklatá noha tak nezlobila, proplížil bych se na druhou stranu a trochu jim zamíchal kartama.“

Sprška šípů brzy ustala, ale oba muži zůstali pro jistotu v jeskyni.

„Když se nedá vytáhnout, musím ten šíp prostrčit,“ řekl Augustus. „Možná omdlím, a jestli se to má stát, bude lepší, když se to stane teď. Až bude tma, budeme muset oba hlídkovat.“

Zmlkl a poslouchal. Dal si prst na rty, aby byl zticha i Vočko. Někdo byl na břehu nad nimi – nejmíň jeden Indián, možná i víc. Pokynul Vočkovi, aby měl pistoli v pohotovosti, kdyby se je Indiáni pokusili napadnout. Augustus si útok přál, protože věřil, že oni dva svou palbou stačí Indiány natolik zdecimovat, aby se zbylí stáhli. Pokud Indiány nezastraší a nezaženou, octnou se v úzkých. Neměli koně, stádo bylo více než sto mil daleko a on nemohl chodit. Mohli jít podél říčky až k soutoku s Yellowstone a možná by se dostali do Miles City, ale s tou pochroumanou nohou by se jim putovalo pomalu. Kdyby si mohl vybrat, dal by přednost bitce. Při té příležitosti by třeba mohli chytit nějakého koně.

Ale útok nepřicházel. Pokud nad nimi kdosi byl, zase odešel. Břeh na jejich straně byl už ve stínu. Augustus povolil kohoutek pistole a natáhl nohu. Věděl dobře, že nesmí s ošetřením rány otálet, uchopil tedy šíp a začal ho protlačovat nohou. Bolest byla pronikavá a na zádech mu vyrazil studený pot, ale hrot se nakonec hnul.

„Proboha, Gusi, jsi taky postřelený,“ zhrozil se Vočko. Jak se Augustus ohnul, aby vykroutil šíp, všiml si Vočko, že má košili na zádech, těsně nad opaskem prosáklou krví. Látka byla zaplácaná vrstvou hlíny, ale o krvi nebylo pochyb.

„Jedno po druhým,“ řekl Augustus. Potřeboval obě ruce, aby mohl sunout hrotem. Na holeni se kůže začala vybulovat.

„Řež,“ přikázal Vočkovi. „Mysli si, že mě uštkl had.“

Vočko zbledl. Nesnášel byť jen pohled na ránu. Při myšlence, že má říznout do Guse, se mu zvedl žaludek; ještě že měl ostrý nůž. Sotva se dotkl kůže, a řez byl hotov. Ukázala se krvavá špička hrotu. Gus protlačil celý hrot ven a pak omdlel. Vočko musel protáhnout hůlku. Bylo to jako tahat skobu z fošny, ale dokázal to.

Teprve pak ho zachvátila hrůza. Kdyby Indiáni přišli teď, je s nimi amen, tím si byl jist. Natáhl svou i Gusovu pistoli a držel je namířené, až ho začaly bolet ruce. Hlava mu třeštila. Položil zbraně a navlhčil Gusovi čelo vodou z měchu v naději, že se Gus probere. Kdyby Indiáni přišli, musel by střílet rychle, jenže on byl na pomalou střelbu. Rád dobře mířil. Zdálo se, že se Gus nikdy neprobere. Vočko si už myslel, že Gus umírá, třebaže slyšel jeho dech.

Nakonec Gus otevřel oči. Dech měl přerývaný, ale natáhl se pro svou pistoli, jako by se zrovna probral z posilující siesty. Pak k Vočkovu úžasu vylezl z jeskyňky, odkulhal k vodě a nožem ryl v bahně. Nabral si hrst bahna rozměru dělové koule.

„Montanské bahno,“ řekl. „Tahle rána mi nedělá radost. Snad ji to bláto ochladí.“

Pokryl si ránu blátem a nabídl také Vočkovi. „Je to gratis a franko,“ řekl. „Vezmi si taky trochu.“ Pak si sáhl na záda a snažil se posoudit ránu, na kterou ho upozornil Vočko. „To nebyla kulka,“ řekl. „Kulku bych cítil. Nejspíš to byl další šíp, jenže jsem ho v tom kalupu setřásl.“

Soumrak houstl, v korytě bylo šero, i když nebe ještě zůstávalo jasné.

„Já budu hlídat západ a ty východ,“ řekl Augustus. Jen dořekl, zasáhla jeskyni kulka těsně nad jejich hlavami a přinesla spršku špíny. Augustus se podíval dolů po říčce a viděl, jak se přes ni brodí dva jezdci, příliš daleko, aby v tom přítmí skýtali přesný terč.

„Vypadá to, že jsme v obklíčení,“ řekl. „Pár hlídá po proudu a pár proti proudu.“

„Že jsme nezůstali v Texasu, to nechápu,“ řekl Vočko. „Tam už Indiáni dostali zavyučenou.“

„To je čistě naše smůla,“ řekl Augustus. „Vyplašili jsme houfek bojovníků. Tuším, že jsou tu asi stejně vzácní jako bizoni.“

„Myslíš, že se udržíme tak dlouho, dokud nás kapitán nepřijede hledat?“ zeptal se Vočko.

„Jo, jestli se ta noha umoudří,“ řekl Augustus. „Vůbec se mi nelíbí. Jestli se nezahojí, budeš muset dojít pro pomoc.“

Ta myšlenka Vočka zle vyděsila. Jak má jít pro pomoc, když Gus zrovna řekl, že jsou obklíčeni? To znamenalo říkat si o skalpování.

„Jestli se o to pokusím, určitě mě chytí,“ strachoval se Vočko. „Snad se kapitán domyslí, že máme potíže, a přispěchá.“

„Ten nás nebude postrádat dřív jak za týden,“ řekl Augustus. „Nechce se mi trčet v týhle díře týden.“

Pár minut nato uslyšeli z východu podivný pronikavý jek. Byl to indiánský válečný pokřik. Druhý hlas se přidal ze západu a pár dalších znělo z druhého břehu říčky. Několik okamžiků byl večer opět klidný a tichý, a pak začal válečný pokřik nanovo. Vočka vždycky pohoršovalo, jak Indiáni při boji ječí – šlo mu to na nervy. Tohle kvílení nebylo výjimkou. Občas to byl ryk tak drásavý, že měl chuť zacpat si uši.

Augustus však poslouchal pozorně. Válečný pokřik trval asi hodinu. V přestávce si Augustus přiložil dlaně k ústům a vydal dlouhý pronikavý jek sám. Držel ho, dokud mu stačil dech. Vočko nikdy neslyšel Augusta takhle ječet a nevěděl, co si o tom myslet. Znělo to přesně jako komančský válečný pokřik.

Indiáni, kteří je obklíčili, zřejmě taky nevěděli, co si o tom myslet. Když Gus zmlkl, přestali rovněž.

„Jen jsem jim děkoval za koncert,“ objasnil Augustus. „Vzpomínáš si na toho starýho Komanče, co oslepl a potloukal se kolem pevnosti? Naučil mě to. Pochybuju, že tady někdy slyšeli Komanče. Snad je to trochu poleká.“

„Myslíš, že nás v noci přepadnou?“ zeptal se Vočko. Toho se celý život bál: že se k němu v noci zákeřně připlíží nějaký Indián.

„Sotva,“ mínil Augustus. „Indiánský zrak bývá přeceňován. Pobyt v zakouřených týpí mu neprospívá. Většina Indiánů nevidí v noci o nic líp než my, a často hůř. Takže je pro ně velmi riskantní plížit se k ostrostřelcům, jako jsme my.“

„No, já žádný ostrostřelec nejsem,“ řekl Vočko. „Potřebuju dobře namířit, jinak minu.“

„Ty jsi skoro stejnej škarohlíd jako Jasper Fant,“ řekl Augustus.

V noci se žádní Indiáni neukázali a Augustus to vítal. Dostal horečku a bál se, že ho chytne zimnice. Musel se přikrýt čabrakami, i když ruku s pistolí nechal volnou, a dokázal probdít většinu noci narozdíl od Vočka, který vedle něj pochrupoval, jako by spal v péřové posteli.

Ráno měl Augustus horečku ještě vyšší. I když mu největší starost dělala noha, bolel ho i bok. Usoudil, že první diagnóza byla chybná a že ho opravdu zasáhla kulka. Horečka ho vysilovala.

Zatímco čekal s odjištěnou zbraní, kdy je Indiáni přepadnou, zaslechl hrom. Do půl hodiny bily blesky všude kolem dokola a duněl hrom.

„Zatraceně,“ ulevil si Vočko. „Ke všemu do nás ještě uhodí.“

„Radši spi dál a nehořekuj mi tady pořád,“ řekl Augustus. „Cítím ve vzduchu déšť, což je požehnání. Indiáni neradi bojují v mokru. Jen běloši jsou tak pitomí, že nepřestanou bojovat, kdyby trakaře padaly.“

„Bojovali jsme už s Indiány v mokru,“ připomněl Vočko.

„Ano, ale k tomu jsme donutili my je,“ řekl Augustus. „Oni radši svádějí boje na sluníčku – a to jim chválím.“

„Každou chvilku nás můžou zabít, a ty se jich zastáváš,“ řekl Vočko. Nikdy Gusovi nerozuměl a nikdy neporozumí, i kdyby je Indiáni nakrásně nezabili.

„Obdivuji zdravý rozum, kdekoli ho najdu,“ řekl Augustus.

„Doufám, že ho máš v zásobě aspoň tolik, abys nás z téhle šlamastyky dostal,“ podotkl Vočko.

Pak se rozpršelo důkladně. Pro liják nic neviděli, ba vlastní slovo neslyšeli. Blátivý proud začal crčet po břehu jen pár palců před nimi. Déšť bubnoval tak hlasitě, že to Vočkovi připadalo jako zatloukání hřebíků. Takové průtrže mívají obvykle krátké trvání, ale o téhle to neplatilo. Zdálo se, že prší hodiny a hodiny, a pršelo dál, když přišel úsvit, i když ne tak hustě. Vočka lekalo, že se z říčky stala řeka dost hluboká, aby v ní plaval kůň. Stoupla tolik, že teď byla jen dva tři sáhy od jejich jeskyňky a brzy odnesla jejich provizorní předprsně. A stále pršelo. Taky se ochladilo, naštěstí měli nad sebou pevný převis a byli celkem v suchu. Gus prozřetelně vtáhl spací přikrývky dovnitř, ještě než se rozpršelo.

Vočko s ustrnutím konstatoval, že si Gus není podoben. Tvář měl propadlou a ruce se mu třásly. Žvýkal sušené maso, které vytáhl ze sedlové brašny, ale taktak že ho rozkousal.

„Je ti zle?“ zeptal se Vočko.

„Měl jsem ten šíp vyndat dřív,“ řekl Augustus. „Ta noha mi ještě dá co proto.“

Podal Vočkovi plátek sušeného masa a chvíli seděli v tichosti a pozorovali hnědou povodeň, která se před nimi valila.

„K čertu, žába by mohla říčku včera přebrodit,“ řekl Vočko. „Teď se na ni podívej. A pořád prší. Ještě nás čeká utopení místo skalpovaní. Štěstí že tu není Jasper,“ dodal. „Hrozně se bojí vody“

„Ta velká voda pro tebe znamená šanci,“ řekl Augustus. „Pokud přečkáme den, můžeš kolem nich v noci proplavat a dostat se pryč.“

„Jo, ale to by nebylo správný,“ řekl Vočko. „Já tě tu samotnýho sedět nenechám.“

„Kdepak sedět, budu se vznášet na vlnách, jestli to takhle půjde dál,“ řekl Augustus. „Dobré na tom je, že tohle počasí možná zchladí naše Indiány. Třeba se vrátí ke svým rodinám a vykašlou se na nás.“

„I tak bych tě tu nerad nechával,“ řekl Vočko.

„Nemůžeš mě donést ke stádu na rukou, a na nohy se nemohu spolehnout,“ řekl Augustus. „Mám takovou horečku, že můžu kdykoliv upadnout do blouznění. Budeš nejspíš muset přiklusat s pár hochy, a případně i s povozem. Aspoň se vrátím s parádou.“

Poprvé přišlo Vočkovi na mysl, že by Gus mohl zemřít. Ztratil barvu a třásl se. Vočka dosud nikdy ani ve snu nenapadlo, že by Gus mohl zemřít. Samozřejmě, věděl, že zemřít může každý.

Sám Vočko viděl umírat pěknou řádku lidí. Ale ve spojitosti s Gusem McCraeem nebo s kapitánem však nebral smrt v úvahu. Nebyli to obyčejní muži, jak on chápal obyčejnost, a nikdy nepomysel na to, že by jeden z nich mohl zemřít. Teď, když se podíval na Guse a viděl, jak je bledý a chvěje se, náhle se v něm ta myšlenka vynořila a nešla mu z hlavy: Gus možná zemře. Vočko hned věděl, že musí udělat všechno, aby tomu zabránil. Kdyby se vrátil k povozu se zprávou, že Gus je mrtvý, kdoví co by tomu kapitán říkal. Jenže stejně nevěděl, co vlastně dělat. Léky neměli, lilo jako z konve a byli v indiánském obklíčení sto mil od Kloboucké party.

„Je to ošemetná situace, připouštím,“ řekl Augustus, jako by četl Vočkovy myšlenky. „Ale ještě není fatální. Pár dní tu můžu vydržet. Call sem může docválat na jeden zátah na tý svý nezmarný kobylce. Nejlepší pro tebe bude cestovat v noci. Kdybys šel prérií ve dne, mohl by si tě některý z těch rudochů všimnout a měl bys šanci asi tak jako králík. Podle mě se můžeš k Yellowstone dostat za tři noci, a to už by tam měli být.“

Vočka ten plán děsil. Nesnášel noční jízdy, a pěšky to bude ještě horší. Začal doufat, že déšť Indiány odradil, ale naděje trvala jen hodinu. Toho dne po nich Indiáni stříleli třikrát. Výstřely přilétaly proti proudu a Gus palbu hned opětoval. Jeho puška jim naháněla takový respekt, že se jejich kulky jen neškodně zarývaly do bláta nebo trefily vodu a s hvízdnutím odskočily. Gus vypadal tak zesláblý a zimničnatý, že si Vočko nebyl jist, zda Gus svede střílet přesně, ale na tuhle otázku dostal o něco později odpověď, když se pod závojem deště jeden Indián pokusil střílet po nich z druhého břehu. Vystřelil a trefil jedno ze sedel, ale když se chtěl odplížit zpátky, Gus ho zasáhl. Indián vyskočil a Gus střelil znovu. Druhá kulka jako by Indiánovi podrazila nohy, skutálel se z břehu do vody. Nebyl mrtvý a pokusil se plavat, a tak ho Gus střelil potřetí. O minutu nebo dvě později proplul okolo nich s tváří dolů.

„Byl by se utopil tak jako tak,“ řekl Vočko, přesvědčený, že střílet na jednoho muže třikrát je mrhání střelivem.

„Dost možná, ale taky mohl žít dost dlouho, aby ti uřízl kulky,“ řekl Augustus.

Ten den už Indiáni nezaútočili, ale nebylo pochyb, že tam pořád jsou. Před západem slunce zase spustili válečný pokřik. Tentokrát Augustus neodpověděl.

Den ne a ne se probrat, ale k odchodu jako by se taky neměl.

Soumrak trval tak dlouho, že na Vočka padaly chmury. V jeskyni bylo těsno. Toužil natáhnout si nohy, a pak se o tom neprozřetelně zmínil Gusovi.

„Jen počkej do tmy,“ řekl Augustus. „Pak si je natáhneš až dost.“

„Co když zabloudím?“ řekl Vočko. „Nikdy jsem v téhle končině nebyl.“

„Jdi na jih,“ řekl Augustus. „To je všechno, co si musíš pamatovat. Pokud se spleteš a půjdeš na sever, sežerou tě lední medvědi.“

„Jo, kdežto na jihu mě sežere grizzly,“ řekl Vočko trochu trpce. „Po mně bude tak jako tak.“

Zalitoval, že Gus připomněl medvědy. Stejně mu strašili v hlavě od chvíle, kdy Texasák vybojoval svůj velký souboj. Napadlo ho, že tady na severu je život houževnatý, Gus potřeboval tři výstřely na zabití malého Indiána. Kolik výstřelů by bylo třeba na dospělého medvěda?

„No, měl bys vyrazit, Vočko,“ pobídl ho nakonec Augustus.

Byla tma už víc než hodinu a Indiáni byli zticha.

„Ta zatracená voda vypadá studeně,“ váhal Vočko. „Nikdy jsem nebyl na studený koupele.“

„Jo, bohužel tu nemáme vanu ani plotnu,“ řekl Augustus. „Jinak bychom tu vodu trochu přihřáli, takhle se nedá nic dělat. Přestalo pršet. Voda začne každou chvíli opadat, a čím více vody, tím líp pro tebe. Pusť se prostředkem a představuj si, že jsi ondatra.“

Vočko byl napůl rozhodnutý nejít. V životě neodmítl splnit rozkaz, ale teď byl ve velkém pokušení, váhal nejen kvůli chladné koupeli nebo riskantní pěší tuře. Nechtělo se mu opustit Guse. Každou chvilku mohl začít blouznit. Až bude v deliriu, bude to pro Indiány dobrá příležitost, jak ho dostat. Chvíli seděl a snažil se vymyslet argument, kterým by Guse přiměl, aby mu dovolil zůstat.

„Snad bysme mohli uplavat oba,“ řekl. „Já vím, že pajdáš, ale při chůzi by ses mohl opírat o mě.“

„Běž, Vočko,“ řekl Augustus. „Se mnou to není lepší, ale horší. Jestli mi chceš pomoct, dojdi pro kapitána Calla. Ať přijede s náhradním koněm a dopraví mě do Miles City.“

Vočko se s těžkým srdcem přichystal. Všechno jako by se hatilo, kdyby byli zůstali v Texasu, nemuselo k ničemu z toho dojít.

„Vem si jen pušku,“ řekl Augustus. „Pistole by ti proti medvědům nepomohla. Mimoto já budu potřebovat obě pistole – ať tu dojde k jakékoli srážce, bude to boj zblízka.“

„Jak mám plavat s puškou v ruce, Gusi?“ řekl Vočko.

„Prostrč si ji za opasek a skrz nohavici,“ řekl Augustus. „Proud tě ponese, nebudeš potřebovat žádný velký plavání.“

Vočko si sundal boty a košili a svázal je do rance. Pak podle Gusovy rady prostrčil pušku za opasek. Do jedné boty nastrkal plátky sušeného masa, aby měl co jíst. Už zbývalo jen odejít, ale nemohl se odhodlat.

„Tak jdi už, Vočko,“ pobízel ho Augustus. „Jdi pro kapitána a o mě se neboj. Hlavně nenech Indiány, aby tě chytili.“

Gus vztáhl ruku a Vočko pochopil, že mu ji podává. Vočko mu potřásl rukou a cítil nesmírný smutek.

„Gusi, nikdy jsem si nemyslel, že se rozloučíme,“ řekl.

„Už je to tak,“ řekl Augustus. „Buď opatrný.“

Náhle měl Vočko jistotu, že už Guse víckrát neuvidí živého. Pravda, takových střetnutí s Indiány už bylo a často si zažili svoje. Ale Gus ještě nikdy neutrpěl zranění, pokud si Vočko mohl vzpomenout, šípy a kulky, které se mu tak dlouho vyhýbaly, si nakonec k němu našly cestu.

Po podání ruky se Gus choval, jako by tam už Vočko nebyl. Nepředal žádný vzkaz, neřekl už slovo. Vočko chtěl ještě něco dodat, ale nemohl přijít na to co. S pocitem bezútěšnosti vstoupil do chladné vody. Byla mnohem studenější, než předpokládal. Nohy mu hned zkřehly. Ohlédl se a matně viděl jeskyni, ale Guse ne.

Jakmile se dostal na hlubinu, zapomněl na Guse a všechno další pro strach z utopení. Ledová voda ho hned táhla dolů. Dát se nést proudem nebylo tak jednoduché, jak se Gusovi zdálo. Puška byla velký problém. Zastrčená v nohavici jako by vážila cent. Taky neměl žádnou zkušenost s tak silným proudem. Párkrát ho strhl ke straně, div neuvázl v potopeném podrostu.

Ba co hůř, téměř ihned ztratil raneček s botami, kalhotami a košilí, se všemi zásobami a částí nábojů. Chtěl si popotáhnout pušku v nohavici o kousek výš, a voda mu z druhé ruky vytrhla ranec a odnesla. Vočkovi došlo, že se utopí, pokud se nebude činit líp než dosud. Voda ho párkrát stáhla pod hladinu. Měl velké trhání vylézt na břeh, ale nebyl si jist, že už Indiány minul. Gus řekl, aby uplaval alespoň míli, ale nemohl dobře odhadnout, jak daleko se dostal. Voda měla takovou sílu, že s ní musel ustavičně bojovat; ke svému zděšení zjistil, že mu stahuje kalhoty. Jak byl při vstupu do řeky skleslý, zapomněl si pevně přitáhnout opasek. Neměl žádné pořádné boky a voda mu klidně kalhoty stáhla. Do stehna ho tlouklo zaměřovadlo. Uchopil pažbu, a okamžitě byl pod vodou. Polosvlečené kalhoty a puška ho táhly ke dnu. Začal je ze sebe zběsile strhávat, aby vyprostil nohy. V duchu proklínal Guse za nápad s puškou v nohavici. Nikdy by ji nedostal ven včas, aby střelil po Indiánovi, pokud by se tu nějaký objevil, a teď mu takhle příšerně zkomplikovala život. Probil se nad hladinu, znovu se potopil, málem chtěl volat o pomoc, ale vzpomněl si, že ho mohou slyšet jen Indiáni. Pak ho proud smetl ke břehu, puška se zachytila o podrost a při té příležitosti mu málem utrhla nohu. Břeh byl jen pár stop daleko: zkusil se ho chytit, ale neuspěl. Při tom zápolení dostal konečně kalhoty dolů a nechtě se odrazil zpátky do proudu. V jednu chvíli viděl jižní břeh řeky a v té příští jen vodu. Dvakrát otevřel pusu a zalapal po dechu, ale lapl místo vzduchu vodu, která mu částečně vyšla nosem ven. Nohy měl studenou vodou tak ztuhlé, že je ani necítil.

Jak se dostal z vody, netušil, ale nějak se mu to podařilo, protože když přišel k vědomí, ležel v blátě s chodidly stále ještě ve vodě. Byl nahý a bláto bylo studené, a tak se pracně vysoukal na břeh. Byl jen osm nebo deset stop vysoký, ale kluzký.

Když byl nahoře, měl chuť si lehnout do trávy a spát, ale byl dost bdělý, aby se zamyslel nad svým postavením, a to ho hned vzpamatovalo. Neutonul, ale byl nahý, neozbrojený, bez jídla a takových sto mil od Klobouckého vozu. Nevyznal se v kraji a proti sobě měl pár úporných Indiánů, kteří se tu vyznali znamenitě. Gus byl nemocný a možná umírá kus dál proti proudu. Za pár hodin se rozední a nebezpečí z Indiánů vzroste.

Vočko neprodleně a spěšně vyrazil. I když přestalo pršet, bylo dál zamračeno, takže neviděl hvězdy ani měsíc, ostatně ani cokoli jiného na nebi nebo na zemi. Poděsila ho myšlenka, že jak se tak ve vodě točil a převracel, popletl si třeba sever a jih, a teď putuje na sever, v kterémžto případě nad sebou může předem udělat kříž, ale nezastavil se, aby nad tím hloubal. Musel odtud. Ranec a puška mu uplavaly, jakmile voda opadne, vyvstanou na dně všem na očích. Pokud je Indiáni najdou, poznají, že je pryč a že Gus zůstal sám, což by Gusovi pěkně zatopilo. A kdyby se pustili po stopě za ním, mohlo být řádně horko i jemu. Na koni ho mohli dohnat za pár hodin. Čím rychleji půjde, tím větší bude mít šanci.

Když si to rozvážil, byl Vočko rád, že je noc tak temná. Litoval, že nemůže být tma pořád nebo aspoň tak dlouho, pokud nebude na dohled stáda. Když pomyslel na všechna nebezpečí, kterým je vystaven, měl co dělat, aby se nedal do běhu. Živě si pamatoval, co všechno Indiáni bělochům dělají. V dobách hraničaření pomáhal pohřbít pár mužů, kteří takové operace podstoupili, a vzpomínky na ta popálená a pořezaná těla s ním pochodovaly tmou. Neopouštěla ho také neméně děsivá vzpomínka na velkého oranžového medvěda, který málem rozsápal Texasáka. Vzpomínal, jak rychle medvěd zmizel, když se za ním pustili na koních. Kdyby se za ním takový medvěd rozběhl, lehl by si a čekal na smrt, myslil si Vočko.

Ale tma nevydržela. Jediná výhoda, kterou světlo přineslo, byla, že Vočko zahlédl mezi roztrhanými mraky Severku, a věděl, že jde alespoň správným směrem. Slunce brzy vyšlo a on si vzpomněl na Gusovo varování, aby neputoval za dne. Rozhodl se ignorovat je. Hlavně proto, že byl na otevřené pláni rovné jako mlat, kde nebyl žádný úkryt. Sedět nebo hýbat se vyšlo nastejno.

Když se podíval před sebe, bylo mu úzko, protože pláň jako by byla nekonečná. Zdálo se mu, že vidí jistě na sto mil daleko – a všechno to bylo prázdná pustina, a tu bude muset přejít. Nikdy nebyl nadšenec pro chůzi a to, že celou tu naháňku ujel na koni, v něm budilo pro pochod ještě méně chuti. Nikdy se neprosil o tolik chůze, zvláště ne naboso. Sotva ušel prvních pár mil, měl nohy do krve pořezané a odřené. Prérie vypadala jako hebký trávník, ale tu a tam se vyskytlo i kamení a jeho chodidla okusila valný počet těch valounků.

Také ho uvádělo do rozpaků, že je nahý. Samozřejmě široko daleko nebyl nikdo, kdo by ho viděl, ale viděl se sám, a to ho zneklidňovalo. Co tomu řekne kapitán, až uvidí, jak si to šine nahatý? Chlapi to budou považovat za komické a budou si ho kvůli tomu týdny dobírat.

Zpočátku ho nahota trápila skoro stejně jako zkrvavené nohy, ale než ušel půl dne, bolely ho nohy tak, že mu na vlastní nahotě či životě přestalo záležet! Musel přebrodit dvě malé říčky a u jedné uvázl v trní. Brzy ho každý krok bolel, ale věděl, že se nesmí zastavit, nebo chlapy nikdy nenajde. Pokaždé když se ohlédl, čekal, že uvidí buď Indiány, nebo medvěda. K večeru už jen klopýtal. Našel si dobré místečko ve vysoké trávě a lehl si, aby se trochu prospal.

Probudil se celý zmrzlý á zjistil, že sněží. Spustila se chumelenice. Vočko zaslechl podivný zvuk a minutu mu trvalo, než si uvědomil, že mu tak cvakají vlastní zuby. Nohy měl tak zřízené, že se sotva mohl postavit, a sníh jim nijak nepomohl. Byl to mokrý sníh, který tál téměř hned, jakmile dopadl, ale proto nebyl o nic příjemnější.

Nějak kulhal celou noc na jih. Sněžení brzy přestalo, ale nohy mu pořád zábly, a kdykoli ve tmě šlápl na kámen, zabolelo to tak, že div nevykřikl. Cítil se nesmírně slabý a prázdný a věděl, že nejde zvlášť rychle. Hořce litoval, že si neuchoval kus sušeného masa nebo pušku nebo vůbec něco. Co si o něm pomyslí Gus, jestli se doví, že než vylezl z vody, hned na prvním kroku přišel o všechno.

Ve své únavě dokonce zapomněl, že Gus zůstal v jeskyňce. Párkrát Guse oslovil, jak se tak potácel krajem – hlavně se ho ptal na směr. Jednu chvíli měl dojem, že Gus jde krok dva před ním. Nebo to byl Deets? Vočko nevěděl jistě. Kdokoliv to byl, nepromluvil na něj, a přece se Vočko nepřestal vyptávat. Cítil se lépe, když si myslel, že Gus nebo Deets jsou s ním. Byli skvělí stopaři. Povedou ho.

Když přišel úsvit druhého dne, Vočko se zastavil k odpočinku. Uvědomil si, že s ním nikdo není, leda přízraky. Ale klidně to přízraky být mohly, Gus je třeba po smrti a Deets je mrtvý nepochybně. Možná některý z nich – teď když má volno – si předsevzal, že se bude před ním vznášet a povede ho k Yellowstone.

Když se podíval na nohy, zdálo se mu, že by se mohl pohybovat stejně rychle, kdyby se plazil nebo šel po rukou. Chodidla mu napuchla na dvojnásobek a popukala do krve. Jenže jiné nohy neměl, a tak po hodině klímání na slunci vstal a belhal se dál. Měl velký hlad a litoval, že líp nesledoval Po Campa, který nacházel věci k jídlu, kam se podíval. Vočko to taky zkoušel, ale viděl jen trávu a různou žoužel. Naštěstí narazil na několik potůčků a měl dost vody. Jednou se mu dokonce podařilo chytit pár mřínků. Kroutili se a klouzali a ulovit je bylo těžké, navíc vydali jen na pár soust, ale pořád lepší než nic.

Největší štěstí měl, když později toho dne trefil kamenem velkou prérijní slepici. Jen ptákovi zlomil křídlo a musel ho honit skrz trávu dost daleko, ale pták se unavil dříve než on, a tak ho nakonec chytil, stáhl z kůže a snědl za syrova. Nějakou dobu odpočíval a pak probelhal další noc.

Třetího rána se sotva dokázal hnout. Chodidla měl horší než kdy předtím a pláně před ním byly prázdné a nekonečné. Oči ho bolely, jak se díval po lince Yellowstone, ale stále ji neviděl.

Hlavně ta prázdnota mu brala odvahu. Skoro se přestal bát Indiánů a medvědů. Bál se, že zabloudil. Podle hvězd věděl, že jde stále na jih, ale kam na jih? Možná že uhnul na východ od stáda nebo na západ a nikdo ho neuvidí. Možná že už je minul, a v tom případě měl jen nepatrnou naději. Napadne sníh, a on zmrzne nebo umře hlady.

Ležel do půli odpoledne neschopen rozhodnout se, co dělat. Chvílemi si myslel, že nejlepší bude jen zůstat sedět. V Montaně údajně jsou vojáci. Pokud bude sedět dost dlouho, možná že ho nějaký oddíl najde.

Nakonec přece vstal a ploužil se dál. Vojáci by našli jen jeho kosti, pokud by vůbec něco našli. Byl parný den, tak horký, že se rozmrzel na montanské podnebí. Co to je za zemi, kde můžete jednu noc zmrznout a o dva dny později chytit úpal? Viděl pár prérijních psů a vyplýtval hodinu pokusy trefit jednoho z nich kamenem. Ale prérijní psi byli chytřejší než prérijní slepice a nikdy nepřišli dost blízko.

Potácel se dál a cítil, že slunce mu spálí poslední zbytky kůže. Párkrát za odpoledne upadl. Hlavu měl lehkou a měl pocit, že se vznáší. Pak jeho nateklé nohy odmítly službu a on místo vznášení upadl. Když se probral, zjistil, že leží na zádech a slunce ho pálí do očí. Vstal a rozhlédl se v obavě, že ho stádo minulo, zatímco spal. Usilovně se snažil jít rovnou čarou na jih, ale nohy měl tak slabé, že kličkoval sem tam.

„Zatraceně, choďte pořádně!“ řekl. Zvuk vlastního nakřáplého hlasu zaplašil jeho rozhořčení.

Pak se zastyděl. Muž, který spílá vlastním nohám jen proto, že jsou slabé, je podivín. Zmocnil se ho zase ten pocit vznášení, tak silný, že se polekal. Měl dojem, že by mohl brzy vyplout z vlastního těla. Říkal si, že třeba umírá a že takhle se při tom asi člověk cítí. Sice ještě neslyšel, že by někdo zemřel jen tak při chůzi, ale o umírání toho vůbec věděl málo. Ušel znovu pár kroků a pak cítil, jak opouští své tělo, což ho polekalo tak, že zakopl a upadl. Nebyl s to znovu vstát a začal se plazit a tu a tam zvedl hlavu v naději, že zahlédne stádo. Cítil, že další noc tak sám a hladový nepřežije. Zemře v trávě jako uštvané zvíře.

Pak se setmělo a on zklamáním div neplakal. Už šel dost dlouho – bylo načase, aby se chlapi ukázali. Jakmile se úplně setmělo, zastavil se a poslouchal. Cítil, že stádo už nemůže být daleko, a bude-li poslouchat, možná uslyší Irův zpěv. Žádný zpěv nezaslechl, ale když se postavil a pokusil se belhat dál, ucítil opět přítomnost svého průvodce. Tentokrát věděl, že to je Deets. Neviděl ho, protože noc byla černá a Deets byl taky černý, ale ztratil vznášivý pocit a šlo se mu lépe, i když se trochu bál. Nevěděl, jak se chovat k lidem, kteří jsou mrtví. Byl by rád něco řekl, ale cítil, že by to byla chyba. Kdyby něco řekl, třeba by Deets zmizel a nechal ho klopýtat tmou samotného. Možná že pro mrtvé vzdálenost nic neznamená – to Vočko nevěděl. Pro něj to byla velká překážka. Šel pomalu, aby neupadl, ale šel celou noc.

Nazítří dvě hodiny po východu slunce měl Pom Boggett, vyslaný na menší průzkumnou objížďku, dojem, že daleko na severu cosi zahlédl. Zpočátku nemohl určit, jestli je to člověk nebo antilopa. Pokud je to člověk, bude to Indián, pomyslil si a vzal to tryskem zpátky ke stádu a ke kapitánovi, který právě své klisně přitloukal podkovy – což byla vždycky ošidná práce. Zuřila, když jí někdo sáhl na kopyta, a musila být pevně uvázaná a spoutaná, než se mohlo přikročit k činu.

Naštěstí Call už skončil a jel s Pomem zpátky, aby se podíval po té záhadě. Zpočátku neviděli ani živáčka, ale Pom měl dobrý orientační smysl a věděl, kde tu postavu viděl. Call předpokládal, že to byla jen antilopa, ale chtěl se přesvědčit. Včera překročili Yellowstone – muži i všechen dobytek se přes řeku dostali bez obtíží. Jasper Fant jen zářil, teď když šťastně překonal všechny řeky.

„Támhle je,“ zvolal najednou Pom. „Ale to je přece Vočko.“ Pom ztuhl úžasem. Vočko už nešel. Jen seděl v trávě, nahý, a pokyvoval hlavou, jako by se s někým bavil. Když je uslyšel, rozhlédl se, jako by nebyl nijak zvlášť překvapen, ale když sesedli, měl slzy v očích.

„Brý den, kapitáne,“ řekl Vočko, zahanben vlastními emocemi. „Škoda – zrovna jste minul Deetse.“

Call viděl, že Vočko je raněný a mluví z cesty. Na prsou měl krev z rány na rameni, kůži měl sežehlou sluncem a chodidla opuchlá do rozměru kravského vemena a do krve rozdrásaná.

„Je Gus mrtvý?“ zeptal se Call a lekal se odpovědi. I když znal Gusovu schopnost komplikovat situaci, byl to šok vidět Vočka v takovém stavu.

Vočko myslel na Deetse, který ho tak laskavě provedl nocí.

Styděl se, že je nahý, a přišlo mu zatěžko obrátit mysl k tomu, nač se kapitán ptal.

„Řeka se rozvodnila, tak jsem přišel o šaty,“ řekl.

Call odvázal od sedla pláštěnku a přikryl s ní Vočka. Tomu se hned ulevilo. Pokusil se zapnout pláštěnku, aby jeho hanba nebyla vidět, ale prsty se mu třásly a Pom Boggett to musel nakonec udělat za něj.

„Je Gus mrtvý?“ zeptal se znovu Call.

Vočko se pomalu soustředil na tu otázku. Vzpomněl si, jak tam Gus seděl s dvěmi pistolemi v rukou a neřekl ani slovo, když Vočko vstupoval do řeky. Měl ošklivou ránu v noze.

„Byla velká voda, když jsem ho opustil,“ řekl Vočko. „Musel jsem proplavat kolem těch Indiánů a všechno jsem utopil. Gus si nechal mou pistoli.“

„Kde to bylo?“ zeptal se Call.

„Nahoře na severu, kapitáne,“ řekl Vočko. „Vykopali jsme sklípek do břehu tý řeky. To je všechno, co vím.“

„Ale nebyl mrtvý, když jsi ho opouštěl?“

„Ne, to on mě za vámi poslal,“ řekl Vočko. „Řekl, že máte přicválat a pomoct mu s těmi Indiány.“

Pom Boggett si nemohl zvyknout na fakt, že Vočko je nahý a samý šrám a strup. Žili si tak pokojně, že ztratil povědomí, že jsou v nebezpečné zemi. „Co jsi to říkal o Deetsovi?“ zeptal se.

„Pomohl mi,“ řekl prostě Vočko. „Kdy pojedeme za Gusem, kapitáne? Dalo nám velkou práci, než jsme mu jeden z těch šípů vytrhli z nohy, a nějak se mu to podebírá.“

„Ty půjdeš k vozu,“ řekl Call. „Potřebuješ se najíst. Kolik tam bylo Indiánů?“

Vočko se zkusil zamyslet. „Napadl nás houf,“ řekl. „Tak kolem dvaceti. Gus jich pár zastřelil.“

Call a Pom ho museli zvednout, jak ho všechna síla opustila, sotva se octl v bezpečí. Pom ho musel na koni přidržovat, když jeli zpátky, protože Vočko neměl ani tolik síly, aby se držel sedlové hrušky.

Mužstvo, které bylo ve výborné náladě a pilo na vlastní počest – nebyli snad první, kdo převedli texaské stádo za Yellowstone? –, hned vystřízlivělo, když vidělo, v jakém je Vočko stavu.

„A, nazdar, hoši,“ řekl Vočko, když došli k ostatním. Všichni se shromáždili, aby ho pozdravili, a Bert a Jehla mu pomohli z koně. Po Campo měl pohotově trochu kávy. Opřeli Vočka o povoz a on se natáhl po hrnku, ale ruce se mu příliš třásly, aby hrnek udržel. Po Campo ho krmil malou lžičkou a mezi jedním a druhým polknutím Vočko sklouzl na zem a omdlel. Zhroutil se tak nečekaně, že ho nikdo nezachytil.

„Je mrtvý?“ ptal se znepokojeně Newt.

„Ne, jen umořený,“ řekl Call.

Plnil své sedlové brašny municí, rád, že má klisnu čerstvě okovanou.

„Říkal, že mu pomohl Deets,“ řekl Pom Boggett. Způsob, jakým to Vočko řekl, ho mátl. Deets byl mrtvý a pohřbený daleko na Prašné řece.

Call neodpověděl. Zvažoval, má-li vzít někoho s sebou.

„Asi blouznil,“ dodal Pom. „Tím se to vysvětluje.“

Po Campo se usmál. „Mrtví nám mohou pomoci, pokud jim to dovolíme a pokud chtějí,“ řekl.

Jasper Fant, šťastný, že není mezi mrtvými, si kuchaře přísně změřil. „Mně ještě žádný nebožtík nepomohl, až na mýho tátu,“ řekl.

„A jak ti pomohl?“ zeptal se Jehla.

„Odkázal mi v poslední vůli dvacet dolarů. Za ně jsem koupil tohle sedlo a od tý doby jsem kovboj.“

„To si myslíš ty,“ popíchl ho Polívka. Měl na Jaspera svrchu, jelikož se pohádali při kartách.

„A kdo se dostal až sem!“ řekl Jasper. „Že ty jsi prohrál jednu rundu, neznamená, že já nerozumím kravám.“

„Zavři tu klapačku, Jaspere,“ řekl Pom. Jasper i Polívka mu šli na nervy a měl dojem, že tu záležitost s Vočkem a Deetsem odbyli příliš rychle. Koneckonců první Vočkova slova byla, že zrovna minuli Deetse. Pom to nechtěl připustit, ale odjakživa měl strach z přízraků a pomyšlení, že nějaký obchází kolem, mu bylo nemilé. Jen to zvýší úzkost při nočních hlídkách, i když v daném případě k němu přízrak mohl mít vztah přátelský.

Pak si někdo všiml, že kapitán Call je na odjezdu. Vzal si z povozu rezervní pušku a pláštěnku, kterou půjčil Vočkovi, a Vočka přikryl dekou.

„Postupujte pomalu na sever,“ rozkázal. „Dávejte pozor. Jedu pro Guse.“

Myšlenka na to, že odjíždí, vyvolala v táboře vlnu obav.

I když byli všichni hrdí na svou nezávislost, byla parta nesporně radši, když měla kapitána nablízku. A když ne kapitána, tak Guse. Ještě před pár hodinami se každý cítil jako rek: koneckonců byli přemožiteli Yellowstonu. Ale teď, když se dívali, jak kapitán chytá koně pro Guse na zpáteční cestu, jim schlípl hřebínek. Prázdná pláň byla krásná, ale udělala z Vočka zjizvený vrak. A Guse zahnali Indiáni někam do díry. Třeba ho zabijí a kapitána taky. Všichni lidé jsou smrtelní, a oni se momentálně cítili mimořádně křehcí. Sotva se setmí, může je přepadnout tisícovka Indiánů. Mohou je zaskočit, jako zaskočili Custera.

Call neměl čas konejšit muže podrobnými instrukcemi. Jestli je Gus těžce raněn, rychle zeslábne; šlo o každou hodinu. Přijet o deset minut pozdě bylo stejně zlé jako zdržet se o deset dní nebo o rok. Mimoto ho ten úpěnlivý pohled, který na něj honáci upírali, rozčiloval. Někdy se chovali, jako by neuměli dýchat, kdyby jim to on nebo Gus nepředvedli. Všichni byli nápadití muži – pokud to o sobě nevěděli sami, věděl to on –, a přece se v určitých chvílích chovali jako děti, které touží být vedeny. Po celý dospělý život souhlasil s úlohou vůdce, nicméně se občas, když mu podřízení připadali mimořádně debilní, divil, proč to dělá.

S Augustem otázku vůdcovství často probírali.

„Na tom nic není,“ trval Gus na svém. „Většina mužů pochybuje o svých schopnostech. Ty ne. Žádný div, že tě chtějí mít nablízku. Nemusí se věčně bát vlastního selhání.“

„Většina z nich ale neselže,“ namítl Call. „Dokáží se o sebe perfektně postarat.“

Augustus mlaskl. „Pracuješ příliš tvrdě,“ řekl. „Většinu mužů to zahanbuje. Poznají, že neudrží tempo, a od toho je jen krok k pocitu, že bez tebe nic nezmůžou.“

„Na mě to naštěstí nepůsobí,“ dodal. „Nestarám se, jak těžce pracuješ ani kam jdeš.“

„Rád bych viděl něco, co by tebe zahanbilo,“ podotkl Call.

„Můj pták to už párkrát dokázal,“ řekl Augustus.

Call si nebyl jist, co tím Gus myslí, ale nezeptal se.

Když se sbalil, ihned nasedl a zajel k Pomovi. „Máš velení,“ řekl. „Táhněte na sever. Vrátím se, jak budu moci.“

Pom zbledl při myšlence na tolik odpovědnosti. Jako by neměl dost starostí s Vočkovými řečmi o strašidlech a přízracích.

Kapitán vypadal rozzlobeně, což mužům ulehčilo loučení. Všichni se báli jeho výbuchů. Ale sotva odjel, dříve než on a klisna byli z dohledu, změnila se úleva v úzkost.

Jasper Fant, ještě před hodinou tak bujarý, poklesl na mysli nejhloub. „Panebože,“ spustil. „Takže teď jsme v Montaně s Indiány a medvědy kolem dokola, zima na spadnutí, a kapitán i Gus bůhvíkde. Budu se divit, jestli to ve zdraví přežijem.“

Pro jednou neměl Polívka co dodat.

Kapitola 95

Když Vočko odešel, bděl Augustus s pistolí odjištěnou celou noc. Pečlivě hlídal hladinu řeky, protože to, co – jak doufal – pomohlo Vočkovi, mohlo pomoci i Indiánům. Co kdyby hodili do vody kládu a připluli k němu v úkrytu za ní? Snažil se dívat a naslouchat bedlivě – vzdor tomu, že měl horečku a zimnici.

Čekal, že se Indiáni vyplazí z vody jako dlouzí hadi přímo před ním, ale žádný se neobjevil, a jak horečka stoupala, začal si Gus povídat pro sebe. Čas od času si zpola uvědomoval, že blouzní, ale s tím se nedalo nic dělat, a beztak měl blouznění radši než otravné čekání na Indiány. Teď se pokoušel sledovat černou vodu, a vzápětí byl zpátky u Kláry. Chvílemi jasně viděl její tvář.

S úsvitem přišlo slunce. I když se cítil bídně, ještě ho slunce dokázalo potěšit. Pomohlo mu pročistit hlavu a vzbudilo v něm myšlenky na únik. Měl plné zuby té studené jeskyňky pod břehem. Počítal, že tu počká na Calla, ale čím dál víc mu to připadalo jako špatný nápad. Callův příjezd byl kolik dní daleko a závisel na tom, jestli Vočko projde. Pokud Vočko neprojde – a to se docela dobře mohlo stát –, pak by ho Call sotva začal hledat dřív než za týden. Starému felčarovi jako on stačilo mrknout na nohu, aby věděl, že je v průšvihu. Byla žlutá s černými pruhy přes tu žluť. Nejspíš otrava krve. Nesežene-li lékařskou pomoc v následujících pár dnech, má na kahánku. To věděl.

I čekat na noc bylo bláhové.

Pokud se na něho Indiáni vyřítí na prérii, má na kahánku taky, ale nebylo potřeba dlouze uvažovat, aby věděl, že pokud je volba smrti na něm, dává přednost smrti v akci před trpným čekáním.

Jakmile bylo slunce dost vysoko, vylezl z jeskyňky a postavil se. V raněné noze pulzovala bolest. I jen šlápnout na špičky ukrutně bolelo. Voda rychle opadávala. O padesát sáhů dál vedla příkrým břehem vzhůru zvířecí stezka. Augustus se rozhodl použít karabinu, kterou uzmul indiánskému chlapci, jako berlu. Uřízl třmeny ze sedla a ovázal jimi oba konce pušky, pak jeden konec té hrubé berly obalil kusem sedlové kůže. Jednu pistoli si strčil za opasek, druhou dal do pouzdra, vzal si pušku a plnou kapsu sušeného masa a kulhal podél břehu ke stezce. Opatrně vylezl z rokliny, ale žádného Indiána neviděl. Širá pláň byla na míle prázdná. Indiáni byli pryč. Augustus neztrácel čas úvahami. Hned se začal belhat na jihovýchod k Miles City. Doufal, že nebude muset ujít víc než třicet nebo čtyřicet mil, než na město narazí.

Nebyl na berlu zvyklý a šlo se mu pomalu. Když občas zapomněl a dotkl se země bolavou nohou, bolestí div neomdlel. Byl slabý a musel odpočívat takřka každou hodinu. V horkém slunci se z něj pot jen lil, a přece mu byla zima a bál se zimnice. Dvě nebo tři míle od místa, odkud vyrazil, našel stopy dost početného stáda bizonů – to byla pravděpodobně příčina, proč Indiáni odjeli. S blížící se zimou byli pro válečníky důležitější bizoni než dva běloši, i když se nejspíš po lovu mínili vrátit a vetřelce dorazit.

Celý den se vytrvale vlekl dál. Zastavoval méně často, protože jak se jednou zastavil, těžko se rozhýbával. Odpočinek byl svůdný, zvláště při jeho sklonu vylepšovat si skutečnost fantazií. Třeba stádo postupovalo rychleji, než počítal. Třeba se Call ukáže už zítra a zachrání ho od toho bolestivého belhání.

Ale čekání by bylo skoro horší než ten pochod. Měl ve zvyku jít vstříc tomu, co mu bylo souzeno, a nečekat líně, až to přijde samo.

Teď se blížila smrt, to věděl. Už se s ní setkal dřív a předehnal její rozmach rozmachem vlastním. Sednout si a čekat na ni znamenalo dávat jí příliš mnoho výhod. Viděl mnoho mužů umírat na zranění a sledoval, jak se v nich aktivní touha po životě mění v lhostejnost. U těžce raněných chvilka lhostejnosti převrátila misky na vahách: život začal vyprchávat. Jen málokdo se z toho dostal; většinou pozbyli chuť vytrhnout se z netečnosti a nakonec smrt alespoň zpola vítali.

Takhle se Augustus zachovat nechtěl, a tak zápolil dál. Když odpočíval, odpočíval vstoje, opíraje se o berlu. Když člověk stál, nežádalo si vykročení tolik vůle.

Kulhal přes pláň dlouhé odpoledne a soumrak, až nakonec v noci upadl. Berla mu vyklouzla z ruky a udeřila do země.

Když se pro ni sehnul, zhroutil se v bezvědomí, než se dotkl země. Ve snu byl s Lorenou ve stanu na horké kansaské pláni. Prosil ji, aby ho ochladila, dotkla se ho svou chladnou rukou, ale i když se na něho usmívala, nepomohla mu. Svět zčervenal, jako by slunce napuchlo a pohltilo ho. Měl dojem, že leží na povrchu rudé koule, jakou vídával, když sledoval západ slunce na pláni.

Když otevřel oči, bylo slunce bílé, ne červené, a přímo nad ním. Slyšel jakoby lidské plivnutí a ruka mu sáhla po pistoli v domnění, že přišli Indiáni. Ale když otočil hlavu, uviděl bělocha: velice starého, bělovlasého mužíka v záplatovaných jelenicových kalhotách. Stařík měl tabákem potřísněné vousy a otevřený zavírák v ruce. Grošovaný kůň se pásl opodál. Stařík u něho dřepěl a díval se. Augustus nechal ruku na pistoli, ale nevyndal ji – nebyl si jist, zda má sílu ji vytáhnout.

„To byli Krváci,“ zabručel stařec. „Světe div se, že vás nedostali. Vy jste jich dostal dost.“

„Jenom pět,“ upřesnil Augustus a posadil se. Nerad konverzoval vleže.

„Slyšel jsem, že sedm,“ řekl stařík. „Já s Krváky nebo se Siksikánci, chcete-li i s Černošlapy, vycházím dobře. Koupil jsem od nich mnoho bobrů za časů, kdy tu ještě bývala bobrů hojnost.“

„Jsem Augustus McCrae,“ představil se Augustus.

„Hugh Auld,“ řekl návštěvník. „Dole v Miles City mi říkají Starý Hugh, i když mi ještě není osmdesát.“

„Chtěl jste mě tím nožem zapíchnout?“ zeptal se Augustus. „Nerad bych vás střílel zbytečně.“

Starý Hugh se zašklebil a odplivl si. „Chtěl jsem se pustit do tý vaší snětivý nohy,“ řekl. „Než přijdete k sobě. To myslím vážně. Ta noha musí pryč, ale řezat kost bez pilky, to by bylo krušné. Mimoto byste se mohl probrat a začít vyvádět.“

„To jo,“ řekl Augustus a podíval se na nohu. Už nebyla protkaná černými proužky, ale veskrze černá.

„Ta noha musí pryč,“ zopakoval Starý Hugh. „Pokud se otrava přenese do druhý nohy, moh byste přijít o obě.“

Augustus věděl, že staroch má ve všem naprostou pravdu. Měl otravu krve, ale zavírák nebyl vhodným nástrojem k amputaci.

„Jak daleko je Miles City?“ zeptal se. „Snad tam nějakýho kostohryza mají.“

„Dva, když jsem tam byl naposled,“ řekl Starý Hugh. „Oba jsou opilci.“

„Zapomněl jste mi říct, jak je to daleko,“ řekl Augustus.

„Čtyřicet mil a kousek,“ řekl Hugh. „Sotva byste to ušel.“

Augustus se vztyčil za pomoci berly. „Kdoví,“ řekl, ale jen z furiantství. Věděl dobře, že by to nikdy neušel. Jen při vstávání ho obcházely mrákoty.

„Odkud jste přišel, cizinče?“ zeptal se stařec. Taky vstal, ale nenapřímil se. Záda měl ohnutá. Augustovi připadalo, že je sotva pět stop vysoký.

„Nastražil jsem tlučku a potloukla mě,“ vysvětloval Starý Hugh vesele. „Pár Krváků mě našlo. Jim to přišlo zábavné, ale můj hřbet se už nikdy nenarovnal.“

„Neštěstí nechodí po horách,“ podotkl Augustus. „Můžu si půjčit vašeho koně?“

„Vemte si ho, ale nekopejte ho,“ řekl Starý Hugh. „Když ho kopnete, začne vyhazovat. Já půjdu za vámi tak rychle, jak svedu, pro případ, že byste spadl.“

Přivedl grošáka a pomohl Augustovi do sedla. Augustus se bál, že omdlí, ale vydržel to. Podíval se na Starého Hugha.

„Vážně jste s těmi Indiány zadobře?“ zeptal se. „Nerad bych, abyste se kvůli mě dostal do potíží.“

„Kdepak,“ ujistil ho Starý Hugh. „Jsou pryč a zásobují se bizoním masem. Zvali mě taky na hody, ale myslím, že se posunu za vámi, i když nevím, odkud jste.“

„Z městečka jako pšouk jménem Osamělá Holubice,“ řekl Augustus. „Leží v jižním Texasu na Rio Grande.“

„Hrome!“ řekl stařík s očividným úžasem. „To jste ale pěkně toulavej čubčí syn, co?“

„Má tenhle kůň jméno?“ zeptal se Augustus. „Třeba si budu potřebovat s ním promluvit.“

„Pojmenoval jsem ho Custer,“ řekl Starý Hugh. „Svýho času jsem u generála dělával stopaře.“

Augustus se na minutu odmlčel a zadíval se na starého trapera. „Musím vás požádat ještě o jednu laskavost,“ řekl. „Přivažte mě. Kdybych spadl, už bych neměl sílu dostat se do sedla.“

Stařík byl překvapen. „Vida, necestoval jste zbytečně,“ řekl. Udělal z lasa smyčku, uvázal ji Augustovi kolem pasu a připevnil k rozsoše sedla.

„Jedem, Custere,“ křikl Augustus a trhl otěžemi; upamatoval se, že grošák nesnáší kopání.

Pět hodin nato, když slunce zapadalo, pohnal vyčerpaného koně přes svah severně od Yellowstone a uviděl městečko Miles City čtyři nebo pět mil na východ.

Když se dostal do města, byla skoro tma. Zastavil se před tím, co pokládal za saloon, ale zjistil, že nemůže sesednout. Pak si vzpomněl, že je přivázaný. Laso rozvázat nedokázal, ale dokázal vytáhnout pistoli a vypálit do vzduchu. První výstřel jako by přešel bez povšimnutí, ale když vystřelil ještě dvakrát, stanulo ve dveřích saloonu pár mužů a hleděli na něj.

„To je kůň Starýho Hugha,“ řekl jeden ponuře, jako by Augusta podezíral z krádeže.

„Ano, pan Auld byl tak laskav, že mi ho půjčil,“ řekl Augustus a zpražil muže pohledem. „Mám v noze sněť a ocenil bych, kdyby mi někdo rychle ukázal cestu k lékaři.“

Muži vyšli ven a shromáždili se kolem koně. Když uviděli nohu, jeden překvapením hvízdl.

„Od čeho to je?“ zeptal se.

„Šíp,“ řekl Augustus.

„Kdo jste, pane?“ zeptal se nejstarší z mužů s větším respektem.

„Augustus McCrae, kapitán Texaských hraničářů,“ řekl Augustus. „Jeden z vás, pánové, mi bude muset pomoci s těmi uzly.“

Přispěchali na pomoc, ale než ho stačili dostat z koně, rudá voda se mu opět přelila přes oči. Grošák jménem Custer tak velkou společnost nevítal. Zkusil jednoho z mužů kousnout, pak dvakrát vyhodil a čerstvě rozvázaného Augusta složil do ulice. Dva muži se pokusili koně chytit, ale snadno jim utekl a tryskem se hnal pryč z města.

Kapitola 96

Augustus plul v červené vodě. Občas viděl tváře, slyšel hlasy, viděl další tváře. Viděl Bolivara a Pyskouna, své dvě ženy, své tři sestry. Viděl muže dávno mrtvé, s kterými hraničařil, viděl Pedra Florese a Vočka a rusovlasou děvku, se kterou měsíc žil za dob říčního parníku. Poletoval bezmocně tam a zpátky, jako by někdo tu vodu stloukal.

Když červeň opadla a on znovu otevřel oči, uslyšel z dálky hrát piano. Byl v posteli v horkém pokojíku. Otevřeným oknem viděl do širé montanské prérie. Když se rozhlédl, všiml si tlustého mužíka, který klímal opodál na židli. Měl černý frak s popraškem lupů. Láhev pálenky a stará buřinka, skoro tak ohavná jako ta Pyskounova, stály na psacím stolku s roletou. Tlusťoch pokojně chrápal.

Uvědomil si tupou bolest, a tak se podíval dolů a spatřil, že levá noha po koleno je pryč. Pahýl byl obvázaný, ale obvaz prosakoval. Krev kanula přes něj, i když byl řádně tlustý.

„Jestli jste felčar, vzbuďte se a zastavte to krvácení,“ křikl Augustus. Cítil se podrážděný a smutný a přál si, aby tu jeho pálenku měl na dosah.

Malý tlouštík sebou trhl, jako by ho bodl vidličkou, a otevřel oči. Tváře měl červeně protkané z nemírného pití, jak Augustus předpokládal. Chytil si hlavu oběma rukama, jako by žasl, že ji má ještě pořád na ramenou.

„A podejte mi tu pálenku, jestli jí můžete trochu postrádat,“ dodal Augustus. „Doufám, že jste mou nohu nevyhodil.“

Doktor sebou znovu trhl, jako by mu každé slovo působilo bolest. „Máte mimořádně zdravý hlas na nemocného člověka,“ řekl. „V tomhle pokoji je s takovým hlasem těsno.“

„Jiný hlas nevlastním,“ řekl Augustus.

Doktor si znovu přitiskl ruce na spánky „Buší mi do spánků jako desetiliberní kladivo,“ řekl. „Nezlobte se.“

„Asi moc pijete,“ řekl Augustus. „Pokud mi podáte tu láhev, zmenším vaše pokušení.“

Doktor mu vyhověl, ale napřed si sám přihnul. Augustus se několikrát zhluboka napil, zatímco se doktor štrachal kolem a zůstal stát u okna. Piano přes ulici stále hrálo.

„Ta holka hraje překrásně,“ řekl doktor. „Prý zamlada studovala ve Filadelfii na konzervatoři.“

„Jak je stará teď?“ zeptal se Augustus. „Třeba bych jí mohl poslat kytici.“

Doktor se usmál. „Jak vidno, jste nezmar,“ řekl. „To je dobře. Bojím se, že se budete muset vyrovnat ještě s pár fraktuositami.“

„S pár čím?“ zeptal se Augustus. „Radši se napřed představte, než spustíte s latinou.“

„Doktor Mobley,“ řekl muž. „Joseph C. Mobley, abych byl přesný. C. znamená Cincinnatus.“

„Další latina, hádám,“ řekl Augustus. „Vysvětlete mi, co znamená ta první ukázka mudrosloví.“

„Chci říct, že tu druhou nohu budeme muset uříznout taky,“ řekl dr. Mobley. „Měl jsem to udělat, když jste byl v bezvědomí, ale bohužel mě vyčerpala už ta levá.“

„To je dobře,“ řekl Augustus. „Kdybyste mě připravil o mou pravou nohu, už byste teď byl v pánu. Tu pravou potřebuju.“

Jeho opasek visel přes nedalekou židli, natáhl se a vyndal z pouzdra pistoli.

Doktor se rozhlédl a natáhl ruku po láhvi s pálenkou. Augustus mu ji podal a on se dlouze napil a podal mu ji zpátky.

„Chápu váš vřelý vztah k vašim končetinám,“ řekl a rozvinoval obvaz. Ucukl, když se podíval na rámu, ale pokračoval v práci. „Zas tolik vám vaši nohu uříznout netoužím, abych se při tom nechal zastřelit. Ale když si to nerozmyslíte, umřete. Tak je to.“

„Jděte mi koupit ještě nějakou pálenku,“ řekl Augustus. „V kalhotách mám peníze. Je ta dívka, co hraje na piano, kurva?“

„Ano, jmenuje se Dora,“ přisvědčil doktor. „Souchotinářka, bohužel. Už nikdy Filadelfii neuvidí.“ Začal zavinovat nohu do čistého obvazu.

Augustus náhle pocítil mrákoty. „Dejte jí z mých kalhot dvacet dolarů a řekněte, ať hraje dál,“ požádal. „A přisuňte mi postel blíž k oknu, je tu dusno.“

Doktorovi se podařilo posunout postel k oknu, ale úsilí ho tak vyčerpalo, že se svalil zpátky na židli, v níž před chvílí klímal.

Augustus se trochu vzchopil. Pozoroval chvíli doktora. „Vyleč napřed sebe, lékaři! Neříká se to tak?“ poznamenal.

Dr. Mobley se nevesele usmál. „Ba, tak se to říká,“ přitakal. Chvíli těžce oddechoval a pak vstal.

„Jdu pro tu pálenku,“ řekl. „Zatímco budu pryč, radím vám, abyste se střízlivěji podíval na své šance. Budete-li nadále tak lpět na své pravé noze, je to vaše poslední šance něco střízlivě zvážit.“

„Nezapomeňte na spropitné té dívce,“ připomněl mu Augustus. „Přichvátněte si s tou pálenkou a přineste skleničku.“

Dr. Mobley se ve dveřích obrátil. „Měli bychom operovat dnes,“ řekl. „Vlastně do hodiny, i když můžeme počkat tak dlouho, než se zcela opijete, pokud by vám to pomohlo. Je tu kolem dost chlapů, aby vás udrželi; myslím, že tu nohu zvládnu za patnáct minut.“

„Tu nohu nezvládnete,“ řekl Augustus. „Dokážu se případně obejít bez jedné nohy, ale ne bez obou.“

„Ujišťuji vás, že alternativa je chmurná,“ řekl dr. Mobley „Proč svůj případ uzavírat? Máte smysl pro hudbu, a jak se zdá, máte i prostředky. Proč nestrávit příštích pár let nasloucháním, jak děvky hrají na piano?“

„Řekl jste, že ta dívka umírá,“ řekl Augustus. „Jen jděte pro tu pálenku.“

Dr. Mobley se vrátil o chvíli později se dvěma láhvemi pálenky a jednou sklenicí. Následoval ho mladý obr, tak velký, že se musel sehnout, když vcházel.

„To je Jim,“ řekl nervózně dr. Mobley. „Nabídl se, že u vás posedí, zatímco budu na obchůzkách.“

Augustus natáhl pistoli a namířil na mladíka. „Vypadni, Jime,“ řekl. „Nepotřebuji společnost.“

Jim neprodleně odešel – tak neprodleně, že se zapomněl sehnout a praštil se do hlavy o rám dveří. Dr. Mobley vypadal ještě nervózněji. Posunul psací stůl blíž k posteli a postavil obě láhve Gusovi na dosah.

„To bylo hrubé,“ řekl.

„Poslyšte,“ řekl Augustus. „Na tu nohu zapomeňte, a jestli si myslíte, že mě přemůžete hrubou silou, rozlučte se s polovinou města. Střílím přesně, i když jsem opilý.“

„Jen vám chci zachránit život,“ řekl dr. Mobley a napil se z první láhve, než nalil Augustovi sklenici.

„To je především moje starost,“ řekl Augustus. „Předložil jste svůj případ, ale porota rozhodla proti vám. Porota jednoho muže. Zaplatil jste té kurvě?“

„Ano,“ řekl dr. Mobley. „Protože jste odmítl společnost, budete muset pít sám. Musím přivést na tento nešťastný svět jedno dítě.“

„Je to pěkný svět, i když občas bohatý na protivenství,“ namítl Augustus.

„Vy budete všech světských protivenství brzy zbaven, jestli budete dál lpět na té noze,“ podotkl dr. Mobley poněkud nevrle.

„Tvrdohlaví zákazníci se vám moc nezamlouvají, jak vidím.“

„Ne, zlobí mě,“ řekl dr. Mobley. „Mohl jste žít, ale teď zemřete. Vaše důvody mi unikají.“

„Zaplatím vám účet předem,“ řekl Augustus. „Moje důvody nejsou vaše starost.“

„Jste zámožný?“ zeptal se doktor.

„Mám účet u banky v San Antoniu,“ řekl Augustus. „A taky půlku stáda krav. Mělo by teď být severně od Yellowstone.“

„Přinesl jsem inkoust a pero,“ řekl doktor. „Být vámi, sepsal bych poslední vůli, dokud jste při smyslech.“

Augustus pil celé odpoledne a pero ani inkoust nepoužil. Jednou, když hudba přestala, podíval se z okna a uviděl hubenou, od neštovic poďobanou dívku v černých šatech, jak stojí na ulici a dívá se zvědavě vzhůru. Zamával, ale nebyl si jist, že ho viděla. Vyndal další zlatý dvacetidolar z kapsy kalhot a hodil ho oknem. Přistál na ulici k překvapení dívky. Popošla, zvedla zlatku a vzhlédla k oknu.

„Je tvůj, za tu hudbu,“ zavolal Augustus. Poďobaná dívka se usmála, strčila minci do kapsy a šla zpátky do saloonu. V minutě uslyšel Augustus hrát piano znova.

O chvíli později mu stoupla horečka. Přesto cítil hlad a tloukl o podlahu pistolí, dokud se ve dveřích neobjevil plaše vypadající číšník s mrožím knírem stejně mocným, jako měl Pom.

„Dá se v tomhle městě dostat biftek?“ zeptal se Augustus.

„Ne, ale můžete mít zvěřinu,“ řekl číšník. Stál v slově. Augustus pojedl a pak pokrm zvrátil do mosazného plivátka. Druhou nohu měl stejně černou, jako byla ta, kterou ztratil. Sáhl znovu po pálence a čas od času se mu vrátil mlhavý pocit, jaký míval tak rád – lahodný pocit, který mu připomínal rána v Tennessee. Zatoužil po ženské společnosti a myslel na to, že někoho pošle pro tu poďobanou dívku, aby s ním chvíli poseděla. Ale nebylo koho požádat a počase se popud vytratil.

V noci se probudil zbrocený potem: zaslechl povědomý krok. Do pokoje vešel W. F. Call a postavil na psací stůl lampu.

„No, pozdě, ale přece,“ řekl Augustus pocitem úlevy.

„Tak moc pozdě zase ne,“ namítl Call. „Našli jsme Vočka včera.“

Odhrnul přikrývky a podíval se na Augustovu nohu. Dr. Mobley byl v pokoji také. Call stál a chvíli se na tu černou nohu díval. Co to znamená, bylo jasné.

„Přel jsem se s ním, kapitáne,“ řekl dr. Mobley. „Říkal jsem mu, že ta noha musí pryč. Lituji, že jsem ji nevzal hned zároveň s tou druhou.“

„To jste měl,“ řekl Call hrubě. „Já bych to byl udělal bez váhání, a to nejsem doktor.“

„Neraď, Woodrowe,“ okřikl ho Augustus. „Kdybych se vzbudil bez nohou, zastřelil bych prvního, koho bych viděl, a dr. Joseph C. Mobley by byl ten první.“

„Že ti nechal zbraň, byla další chyba,“ řekl Call. „Ale nemohl tě znát tak dobře jako já.“

Podíval se na nohu podruhé a pak na doktora. „Mohli bychom to zkusit teď,“ navrhl. „Byl vždycky silný. Mohl by ještě žít.“

Augustus hned natáhl kohoutek. „Nade mnou nemáš moc, Woodrowe,“ řekl. „Jsem jediný muž, nad kterým nemáš moc. Většina žen taky neskáče, jak pískáš, ale o to teď nejde.“

„Nevěřím, že bys mě zastřelil jen proto, že ti chci zachránit život,“ řekl klidně Call. Augustus byl zbrocený potem a ruce se mu třásly, ale vzdálenost byla krátká.

„Nezabiju tě,“ řekl Augustus. „Ale slibuju ti, že tě provrtám, pokud nepřestaneš mluvit o amputaci.“

„Nikdy bych do tebe neřekl, že spácháš sebevraždu, Gusi,“ řekl Call. „Nebyl bys první chlap bez nohou. Spousta mužů přišla o nohy ve válce. Vždycky jsi ze všeho nejradši vysedával na verandě a pil pálenku. K tomu nohy nepotřebuješ.“

„Kdepak, taky jsem si rád zašel do chladírny, abych viděl, jestli mám džbánek dobře vychlazený,“ řekl Augustus. „Nebo jsem případně mohl uštědřit kopanec dotěrnýmu čuněti.“

Call viděl, že se s Gusem nikam nedostanou, leda násilím. Gus pistoli ještě nezajistil. Call se podíval na doktora, aby viděl, co o tom soudí.

„Teď bych ho už neobtěžoval,“ řekl doktor. „Je pozdě. Je to moje vina, neměl jsem se ho ptát. Přinesli mi ho v bezvědomí, jinak bych si spočítal, jaká je to obtížná povaha.“

Augustus se usmál. „Přinesl byste kapitánu Callovi skleničku a trochu té zvěřiny?“ požádal. „Dovedu si představit, jak je hladový.“

Call se ještě nechtěl vzdát, i když cítil, že neuspěje. „Máš ty dvě ženy v Nebrasce,“ upozornil. „Budou se předhánět v péči o tebe.“

„Klára jednoho invalidu už má a má ho dost,“ řekl Augustus. „Lorie by se o mě starala, ale připravil bych jí žalostný úděl.“

„Zachránil jsi ji před údělem žalostnějším,“ podotkl Call.

„Ale, Woodrowe, ty pořád nechápeš, oč jde,“ řekl Augustus. „Celé ty roky jsem si po zemi pyšně vykračoval. Nebudu se po ní plazit: to radši dám světu vale. S některými věcmi se nehodlám smiřovat. Na to jsem moc ješitný.“

„To máš pravdu,“ řekl Call hořce. „To je ten pravý důvod. Raněná ješitnost.“ Čekal, že najde Guse raněného, ale ne na smrtelné posteli. Při pohledu na něj pocítil náhlou slabost. Když doktor odešel, sedl si na židli a sundal klobouk. Dlouho se díval na Guse a snažil se vymyslet nějaký pádný argument. Jenže Gus byl Gus; věděl, že na něj žádný argument nebude platit. Jako nikdy neplatil. Mohl ho zdolat jedině hrubou silou, anebo tu sedět a dívat se, jak umírá. Podle doktora bylo už stejně pozdě, ačkoli v tomhle se doktoři někdy mohou mýlit.

Musí se vzchopit a zasáhnout. Třeba ho Gus nezastřelí nebo se nestrefí – ačkoli o obém měl své pochybnosti bylo mu tak slabo, že se nezvedl ze židle. Chvěl se a nevěděl proč.

„Woodrowe, prosím tě, dej si pohov,“ ozval se Augustus. „Mě zachránit nemůžeš, a nerad bych, abysme se rozešli ve zlým. Co kdybych tě náhodou zabil; honáci by uvázli na pláních a zmrzli.“

Call neodpověděl. Cítil se unavený a starý a smutný. Štval klisnu celý den a noc, snadno našel řeku, kde došlo k bitce, nalezl Vočkovu pušku i jeho boty a košili, objevil Gusovo sedlo a hnal se do Miles City. Riskoval, že se Čertice strhá – ale přestála to šťastně a přece přijel pozdě. Gus zemře a všechno, co mohl udělat, bylo držet u něho stráž.

Výčepní přinesl talíř zvěřiny, ale on neměl hlad. Zato si vzal sklenku pálenky a potom druhou. Neúčinkovaly na něho.

„Doufám, že se proto nedáš na pití,“ řekl Augustus.

„Neboj se,“ řekl Call. „Klidně můžeš zajistit tu pistoli. Jestli chceš umřít, tak si posluž.“

Augustus se zasmál. „Děláš, jako bych ti to udělal naschvál.“

„Taky že ano,“ řekl Call. „Máš dobrou hlavu, pokud ji používáš. Muž s dobrou hlavou může být užitečný.“

„A co bych dělal? Pletl lasa?“ zeptal se Augustus. „To není můj styl, kapitáne.“

„Tvůj proklatý styl tě přivedl do hrobu, jen žasnu, žes vydržel tak dlouho. Nějaký zvláštní pohřeb?“

„Ano, myslel jsem na to,“ řekl Augustus. „Chci tě požádat o jednu službu a zároveň ti službu prokázat.“

„Jakou službu?“

„Služba, kterou po tobě chci, bude službou, kterou ti prokážu,“ řekl Augustus. „Chtěl bych být pohřben v Klářině sadu.“

„V Nebrasce?“ zeptal se překvapený Call. „Neviděl jsem tam žádný sad.“

Augustus mlaskl. „V Nebrasce ne,“ řekl. „V Texasu. V tom dubovém hájku u Guadalupe. Pamatuješ? Zastavili jsme se tam na chvíli.“

„Bože,“ užasl Call a pomyslel si, že přítel blouzní. „Chceš, abych se s tebou táhnul do Texasu? Vždyť jsme se zrovna dostali do Montany.“

„Vím, kam ses zrovna dostal,“ řekl Augustus. „Můj pohřeb může nějakou dobu počkat. Nemám nic proti přezimování v Montaně. Prostě mě nalož do soli nebo do dřevěnýho uhlí nebo co tě napadne. Vydržím docela dobře a na cestu se můžeš dát na jaře. Do tý doby z tebe bude bohatý dobytkářský král a přijde ti vhod trocha rekreace.“

Call se bedlivě na přítele podíval. Augustus vypadal při smyslech a poměrně vážný.

„Do Texasu?“ zopakoval.

„Ano, dělám to pro tebe,“ řekl Augustus. „To je úkol jako pro tebe stvořený: věc, jakou by nikdo jiný nedokázal, ba ani se o ni nepokusil. Teď, když už je všude víceméně pokoj a klid, nevím, co si počneš, Woodrowe. Ale pokud tohle pro mě uděláš, máš zástoj na celý příští rok.“

„Ty nemáš sobě rovna, Gusi,“ vzdychl Call. „Budeš nám chybět.“

„I tobě, Woodrowe?“ zeptal se Augustus.

„Ano, mně taky,“ řekl Call. „Proč bych tě já neměl postrádat?“

„Beru to zpátky, Woodrowe,“ řekl Augustus. „Já vím, že mě budeš postrádat. Určitě se přes zimu unudíš, a já se do Klářina sadu nikdy nedostanu.“

„Proč tomu tak říkáš?“

„Jezdívali jsme tam na výlet,“ řekl Augustus. „Vymyslel jsem si to jméno. Kláře to dělalo radost. Tenkrát se mi dařívalo dost často udělat jí radost.“

„Dobře, ale proč chceš být pohřbený tak daleko?“ nechápal Call. „Určitě by ti ráda poskytla hrob i v Nebrasce.“

„Ano, ale my spolu byli šťastný v Texasu,“ řekl Augustus. „Nikdy jsem nebyl šťastnější. Jestli seš moc pohodlnej, abys mě dovez do Texasu, tak mě klidně vyhoď z okna a máš to.“ Rozčilil se. „Má v Nebrasce pohřbenou rodinu,“ dodal už klidněji. „Nebudu tam ležet s tím tupým koňákem, kterýho si vzala.“

„To je víře nepodobné,“ řekl Call. „Tak ty po mně chceš, abych se vláčel s tvým tělem tři tisíce mil jen proto, že jsi jezdil s děvčetem na výlet k řece Guadalupe?“

„Přesně tak, a krom toho jsem zvědavý, jestli to dokážeš,“ šklebil se zlomyslně Augustus.

„Jenže se to nedovíš,“ řekl Call. „Ale nejspíš to udělám, když si to přeješ.“

Neřekl víc, ale brzy si všiml, že Augustus dřímá. Přitáhl si židli blíž k oknu. Noc byla chladná, ale petrolejka dělala v pokojíku dusno. Sfoukl ji – venku svítil srpek měsíce. Zkusil si také zdřímnout, ale dlouho nemohl zaspat. Pak usnul, a když se vzbudil, viděl, že Augustus je při vědomí a hoří horečkou. Rozsvítil lampu, ale nemohl pro něho nic udělat.

„Ta řeka, kde ses zahrabal, se jmenuje Škeble (Musselshell). Potkal jsem toho starýho trapera a ten mi to řekl. Mohl by nám dělat stopaře: zná to tu dobře.“

„Kdyby tak byla nějaká lepší pálenka,“ řekl Augustus. „Tohle je laciná žitná.“

„Saloon je nejspíš zavřený,“ řekl Call.

„Sotva mají něco lepšího, i kdyby bylo otevřeno. Mám pro tebe ještě pár pokynů, pokud jsi ochoten je vyslechnout.“

„Jen spusť,“ řekl Call. „Hádám, že ses rozhodl, že bys radši byl pohřbený na jižním pólu.“

„Ne, ale přespi v Nebrasce a pověz to těm dvěma,“ řekl Augustus. „Svou půlku stáda odkazuju Lorie a námitky si nech. Postarej se, aby dostala tolik peněz, kolik jí patří. Napíšu pár řádek pro ni a pro Kláru, tak jim je dej.“

„Nestarej se.“

„Řekl jsem Newtovi, že jsi jeho otec,“ řekl Augustus.

„Tos neměl dělat,“ řekl Call.

„Škoda že jsem to musel udělat, ale ty ses k tomu pořád nebyl s to odhodlat, tak jsem to vzal na sebe,“ řekl Augustus. „S tím už nehneš, ledaže bys mě za trest zastřelil, což bych jen vítal. Je mi pekelně zle a hanba k tomu.“

„Proč hanba?“ zeptal se Call.

„Jen si to představ: dát se zabít šípem – v tomhle čase a věku!“ řekl Augustus. „Je to komické, zvláště když si pomyslím, kolikrát po mně stříleli z moderních zbraní, a vždycky jsem vyvázl bez úhony.“

„Vždycky jsi byl neopatrný,“ řekl Call. „Vočko povídal, že jsi vyjel na kopec a vrazil do nich. Varoval jsem tě před tím snad tisíckrát. Jsou lepší způsoby, jak brát kopce.“

„Máš pravdu, ale já se nerad krotím,“ řekl Augustus. „A kopce beru, jak se mi zlíbí.“

Na minutu se odmlčel. „Doufám, že nebudeš ubližovat Newtovi,“ řekl.

„Copak jsem mu někdy ukřivdil?“ zeptal se Call.

„Ovšem, a křivdíš mu pořád,“ řekl Augustus. „Jiný hřích snad ani nemáš, ale tenhle stačí. Měl bys být k tomu chlapci hodnější. Jiného syna už mít nebudeš – na to vsadím balík – i když je možné, že se na stará kolena oddáš ženám.“

„Neoddám,“ řekl Call. „Nemají mě rády. Nevzpomínám si, že bych se k tomu chlapci někdy zachoval špatně.“

„Nehlásil ses k němu, a to je křivda,“ řekl Augustus. „Dej mu své jméno, a budeš mít syna, na jakého můžeš být hrdý. A Newt bude vědět, že jsi jeho otec.“

„To nevím ani já sám,“ namítl Call.

„Já to vím, a ty to víš taky,“ řekl Augustus. „Jsi horší než já. Postavil jsem si hlavu, že nechci být bez nohou, ale co ty? Ženy mají svatou pravdu, když tě nemají rády. Nechceš připustit, žes kdy nějakou z nich potřeboval, byť jen pro chvilku rozkoše.

I když jsi jen člověk a jednou jsi jednu potřeboval – nechceš přiznat, že jsou věci, které nezávisí na tvé vůli.“

Call neodpověděl. Přišlo mu nesprávné hádat se, když Augustus umírá. A pořád o jedné a té samé věci. Po všem, co spolu prožili, je tahle záležitost pořád dělila.

Gus spal celé dopoledne, trhaně, horečnatě. Call nečekal, že se ještě probere. Pokoj však neopustil. Zrovna se pustil do studené zvěřiny, když Gus nakrátko přišel k sobě.

„Mám podniknout něco proti těm Indiánům?“ zeptal se Call.

„Jakým Indiánům?“ zeptal se Augustus; nevěděl, o čem přítel mluví. Call měl tváře propadlé, jako by kolik dní nejedl, i když mu tu otázku položil plnými ústy.

„Těm, co tě zasáhli tím šípem,“ dodal Call.

„Co tě napadá, Woodrowe,“ řekl Augustus. „Zabrali jsme domorodcům víc než náš podíl. Nezvali nás sem, víš. Nemáme proč se mstít. S tím si nezačínej, nebo ti zajde chuť.“

„Beztak nemůžu polykat.“

„Nestrčil jsem do vozu tu tabuli z Osamělé Holubice, co tak nazdvihla Deetse?“ zeptal se Augustus.

„Mě taky nazdvihla,“ řekl Call. „Byla to svérázná tabule. Je ve voze.“

„Považuji ji za svoje mistrovské dílo; tu tabuli a to, že jsem tě dokázal tak dlouho udržet nad propastí,“ řekl Augustus. „Odvez ji zpátky a zasaď mi ji na hrob.“

„Napsal jsi už ty lístky na rozloučenou?“ zeptal se Call. „Jinak nevím, co bych jim řekl.“

„Hrome, na to jsem zapomněl – a to jsou mé favoritky. Podej mi kus papíru.“

Doktor přinesl podložku a papíry, aby Augustus mohl sepsat závěť. Augustus se vytáhl do sedu a pomalu napsal dva lístky.

„Je nebezpečné psát dvěma ženám najednou,“ podotkl. „Zvlášť když se člověku točí hlava. Třeba nedokážu své city tak upřesnit, jak to ženy od ctitele očekávají.“

Ale psal dál. Pak Call viděl, jak mu ruka poklesla, a myslel si, že zemřel. Ale ne-umřel, jen byl příliš slabý, aby složil ten druhý lístek. Call ho složil za něj.

„Woodrowe,“ řekl Augustus, „ten výlet se nám vydařil.“

„Cože?“ nepochopil Call.

Augustus se díval z okna. „Podívej se na Montanu,“ řekl. „Je svěží a smavá, jenže teď jsme tady my a brzy ji chytne sněť jako mý nohy.“

Pak obrátil hlavu zpátky ke Callovi. „Málem bych zapomněl,“ řekl. „Dej moje sedlo Vočkovi. To jeho jsem rozřezal, abych si vycpal berli, a nerad bych, aby mi to zazlíval.“

„Nic ti nezazlívá, Gusi,“ ujistil ho Call.

Ale Augustus zavřel oči. Viděl mlhu, zpočátku červenou, ale pak stříbřitou jako ranní mlhy v údolích Tennessee.

Call seděl na pelesti a doufal, že Gus ještě oči otevře. Slyšel jeho dech. Slunce zapadlo a Call se přesunul zpátky do židle a naslouchal přítelovu přerývanému dechu. Snažil se zůstat vzhůru, ale byl unavený. O něco později přišel doktor s lampou. Call si všiml, že z postele kane na podlahu krev.

„Postel je plná krve a váš přítel mrtev,“ řekl doktor.

Call se styděl, že usnul. Viděl, že jeden z Gusových lístků ještě stále leží na posteli. Byl potřísněný krví, ale ne moc. Call ho pečlivě otřel o nohavici, než sešel dolů.

Kapitola 97

Když Call sdělil doktoru Mobleyovi, že si Gus přál být pohřben v Texasu, malý doktor se jen usmál.

„Lidé mají zvláštní rozmary,“ řekl. „Váš přítel byl potrhlý pacient. Kdyby zůstal naživu, určitě bychom si vjeli do vlasů.“

„Rád věřím,“ řekl Call. „Ale já mám v úmyslu jeho přání vyplnit.“

„Naložíme ho do uhlí a soli,“ řekl doktor. „Bude to chtít soudek nebo dva soli. Naštěstí je tu nedaleko dobré slanisko.“

„Možná ho tu budu musit nechat přes zimu,“ řekl Call. „Mohu ho tu někde uskladnit?“

„Má kůlna na nářadí postačí,“ ujistil ho doktor. „Je dobře větraná a v chladnu se nebožtík líp uchová. Budete chtít taky jeho druhou nohu?“

„A kdepak je?“ trhl sebou Call.

„Mám ji,“ řekl doktor. „Čekal jsem, že po mně ten paličák bude chtít, abych mu ji zase přišil zpátky. Je to prohnilá rachotina.“

Call vyšel ven a kráčel prázdnou ulicí k nájemné stáji. Doktor mu řekl, aby si odpočinul, a nabídl mu, že sám sežene pohřebníka.

Čertice vzhlédla, když vešel do maštale, kde ji ustájil. Měl chuť osedlat ji a odjet do prérie, ale zmohla ho únava, a tak hodil své spací deky na trochu slámy a ulehl. Ale nemohl usnout. Litoval, že nebyl ráznější. Měl Guse odzbrojit, hned jak přišel, a trvat na tom, aby se provedla amputace i druhé nohy. Gus ho sice mohl střelit, ale cítil, že to riziko měl podstoupit.

Zdálo se mu, že si sotva na minutu zdříml, když stáj zaplavilo slunce. Call den nevítal. Zdálo se mu, že na co pomyslí, všude narazí na chyby a smrt. Celá stará parta byla po smrti, z hraničářů zbyli už jen on a Vočko. Jake našel smrt v Kansasu, Deets ve Wyomingu a teď Gus v Montaně.

Nájemní stáj vlastnil stařík jménem Gill. Měl revma a chodil pomalu a kulhal. Ale byl to příjemný stařík s ryšavými vousy a jedním mléčným okem. Přikulhal se nedlouho poté, co se Call probudil.

„Teď asi potřebujete rakev,“ řekl stařík. „Zajděte za Veitenheimerem, Joe vám pořídí solidní truhlu.“

„Bude muset něco vydržet,“ upozornil Call.

„Já vím,“ řekl stařík. „Po městě jde jedna řeč o nebožtíku, který vyslovil přání putovat zpátky do Texasu jen proto, aby ho tam šoupli do země.“

„Cítil se tam doma,“ vysvětlil Call, a zamlčel tu záležitost s výlety.

„Můj názor je, proč ne, pokud najde někoho, kdo ho tam odtáhne,“ řekl stařík Gill. „Já bych chtěl bejt pohřbenej v Georgii, kdyby bylo po mým, ale do Georgie je daleko a nemám nikoho, kdo by mě tam dopravil. A tak mě zakopou tady v tý zimě,“ dodal. „Nemám tuhle zimu rád. Přirozeně říká se, že po smrti je člověku jedno, jestli je horko nebo zima, ale kdoví, jak je to doopravdy?“

„Já ne,“ řekl Call.

„Lidi mají svý názory, nikdo nic jistýho neví,“ brumlal stařík. „Jo, kdyby tam někdo moh jít a vrátit se, takovýmu názoru bych nastavil sluch.“

Stařík podal na vidlích Čertici trochu sena. Když stál a díval se, jak žere, klisna hodila krkem a pokusila se ho kousnout, což donutilo staříka couvnout, div nepřepadl přes vlastní vidle.

„Sakra, to je ale nevděčnice,“ řekl. „Vyjede po mně jako had, a to ode mě zrovna dostala píci. Typická ženská. Zrovna tak se chovala moje žena. Pochoval jsem ji v Missouri, kde je podstatně tepleji.“

Call našel truhláře a objednal rakev. Pak si půjčil povoz a spřežení a velikou lopatu od opilce v železářství. Překvapilo ho, že občané Miles City se zdáli konzumovat alkohol ve dne v noci. Polovina města byla za rozbřesku opilá.

„Slanisko je asi šest mil na sever,“ řekl majitel železářství. „Najdete ho podle zvířecích stezek.“

Opravdu zastihl u slaniska několik antilop a viděl stopy bizonů a losů. Kopal sůl a nakládal ji do vozu a pěkně se při tom zapotil.

Když se vrátil do města, byl pohřebník s Gusem hotov. Funebrák byl vysoký muž, který se tetelil jako v zimnici. „To je nervová choroba,“ řekl. „Dostal jsem ji zamlada a už jsem se jí nezbavil. Vpravil jsem do vašeho přítele roztok navíc, jelikož jsem se dozvěděl, že ještě nějaký čas setrvá na povrchu zemském.“

„Ano, do léta,“ přisvědčil Call.

„Nevím, jestli vydrží,“ řekl pohřebník. „Kdyby to nebyl člověk, mohl byste ho vyudit jako šunku.“

„Zkusím to se solí a uhlím,“ řekl Call.

Když byla rakev hotová, přinesl Call novou bandanu a zahalil do ní Gusovu tvář. Dr. Mobley přinesl odříznutou nohu zabalenou v pytlovině namočené ve formaldehydu, aby se překryl zápach. Výčepní a kovář pomohli zasypat nebožíka uhelným mourem. Call byl celý nesvůj, i když všichni ostatní byli uvolnění a veselí. Když Guse pěkně zasypali černým uhlím, naplnili rakev po okraj solí a přibili víko. Call dal zbylou sůl opilci v železářství, aby se s ním vyrovnal za půjčení povozu. Pak odnesli rakev do doktorovy kůlny a položili ji na dva prázdné sudy.

„To bude stačit,“ řekl dr. Mobley. „Bude tady, a pokud se s tou cestou rozmyslíte, tak ho prostě pohřbíme. Nebude mít nouzi o společnost. Máme už víc lidí na hřbitově než ve městě.“

Callovi se ta implikace nelíbila. Podíval se příkře na doktora. „Proč bych se měl rozmyslet?“

Doktor si během konzervačních opatření statečně přihýbal a byl značně podroušený. „Umírající bývají bláhoví,“ řekl. „Zapomínají, že nebudou na světě, aby mohli ocenit věci, o které pozůstalé žádají. Živí jim slíbí kdeco, ale když si pak uvědomí, že to slíbili mrtvole, obvykle se chvilku kroutí a pak na všechno zapomenou. To už je lidská povaha.“

„Já podle úsudku jiných lidskou povahu nemám,“ řekl Call. „Kolik dlužím?“

„Nic,“ řekl doktor. „Zesnulý všechno zaplatil osobně.“

„Přijdu si pro něj na jaře,“ řekl Call.

Když se vrátil do nájemné stáje, našel Gilla pít ze džbánku. Připomněl mu Guse, protože taky prostrčil prst uchem, než zaklonil hlavu a pil. Seděl na trakaři, vidle v klíně a zíral na Čertici.

„Doufám, že příště k nám přijedete na grizzlym,“ podotkl. „Bude mi milejší mít v stáji medvěda než tuhle kobylu.“

„Kousla vás nebo co?“

„Ještě ne, ale číhá na příležitost,“ řekl stařík. „Odveďte si ji, ať mám klid. Nebyl jsem takhle brzo opilý už pár let, a to všechno kvůli ní.“

„Už jedu,“ řekl Call.

„Jak můžete s takovým sveřepým stvořením vydržet?“ zeptal se stařík, když Call osedlal.

„Protože jsem rád na koni, když jsem na koni,“ řekl Call.

Stařík Gill nebyl přesvědčen. „Aha, takže jste rád mrtvý, když jste mrtvý,“ řekl. „Tahle mrcha je podle mě horší než kobra.“

„Nějak moc mluvíte,“ řekl Call a cítil víc a víc, že mu Miles City je proti srsti.

Starého trapera, Hugha Aulda, našel sedět před obchodem se smíšeným zbožím. Byl zamračený den a vál chladný vítr. Studil, ačkoli ještě včera bylo horko. Call věděl, že brzy udeří zima, a jeho honáci neměli co na sebe.

„Umíte řídit povoz?“ zeptal se starého Hugha.

„Jo, umím švihnout mulu jako každý jiný,“ řekl Hugh.

Call nakoupil zásoby – nejen kabáty a teplé boty a rukavice, ale i potřeby ke stavbě. Podařilo se mu najmout povoz, ve kterém přivezl sůl, pod slibem, že ho vrátí, jak jen bude moci.

„Nemáte stání,“ řekl Starý Hugh. „Jeďte napřed. Já se potáhnu s tímhle povozem a chytím vás severně od Škeble.“

Call jel zpátky ke stádu, ale poměrně pomalu. Odpoledne se zastavil a seděl několik hodin u malé říčky. Obvykle by si vyčítal, že nespěchá rovnou cestou k partě, ale Gusova smrt všechno změnila. Nikdy nečekal, že Guse přežije; a teď, když se to stalo, mnohé se změnilo. Gus měl vždycky ve všem štěstí – každý to říkal a říkal to i on sám. Jenže Guse štěstí opustilo. Jaka opustilo taky a Deetse jakbysmet; ty dvě první smrti byly neočekávané, obě byly smutné, krutě smutné, ale Call jim věřil. Viděl je obě na vlastní oči. A jelikož těm smrtím věřil, mohl je nechat za sebou.

Guse také viděl umřít – nebo alespoň umírat –, ale pořád tomu nemohl uvěřit. Gus odešel, a to bylo konečné, ale Call byl příliš zmatený, aby cítil smutek. Gus byl natolik sebou až do konce, že ho ani smrt nezměnila – Callovi připadalo, jako by to byla jen další z jejich mnoha hádek, na které normálně za pár dní zapomněli.

Tentokrát se udobřit nemohli a Call zjistil, že není s to na tu změnu přistoupit. Cítil se tak sám, že si vůbec nepřál vrátit se k partě. Stádo a honáci jako by už s ním neměli nic společného. Na ničem už mu nesešlo, vyjma klisny. Pokud jde o něho, jezdil by nejradši křížem krážem Montanou, dokud by také jeho nevyřídili Indiáni. Zatím ani Guse nepostrádal. Ještě včera spolu mluvili, stejně jako spolu mluvili už třicet let.

Call cítil lehké podráždění jako vždy, když myslel na svého přítele. Gus zemřel a opustil svět a nevzal ho s sebou, a tak zase všechna práce zbyde na něho. Vždycky dovedl práci do konce, jenže najednou už na práci nevěřil. Gus mu vyfoukl jeho víru tak snadno jako eso v kartách. Tolik dřiny, a nikoho tím nezachránil a nezadržel jejich odchod ani o minutu.

Nakonec, když padla noc, Call nasedl a jel dál, ne že by se mu chtělo, ale že ho mrzelo dál sedět. Cválal, v mysli pusto, až příštího odpoledne zahlédl stádo.

Dobytek byl rozptýlen tři míle po širé pláni a mírumilovně se pásl. Jakmile ho skotáci zahlédli, Pom a Jehla to k němu vzali tryskem. Vypadali ustrašeně.

„Kapitáne, viděli jsme Indiány,“ hlásil Pom. „Byl jich houf, ale nenapadli nás.“

„Co dělali?“ zeptal se Call.

„Jen stáli na kopci a sledovali nás,“ řekl Jehla. „Chystali jsme se jim dát dvě nebo tři pomalé hověziny, kdyby si řekli, ale neřekli si.“

„Kolik jich bylo v tom houfu?“

„Nepočítali jsme je,“ řekl Pom. „Ale byl to houf.“

„Ženy a děti s nimi?“ zeptal se Call.

„Ano, hejno,“ přikývl Jehla.

„Jen zřídka berou své ženy do bitvy,“ řekl Call. „Nejspíš to byly Vrány. Slyšel jsem, že Vrány jsou mírumilovní.“

„Našel jste Guse?“ zeptal se Pom. „Vočko nedokáže mluvit o ničem jiném.“

„Našel jsem ho. Je mrtvý,“ řekl Call.

Muži zrovna otáčeli koně, aby se vrátili ke stádu. Ztuhli jako přimrzlí.

„Gus je mrtvý?“ zeptal se Jehla.

Call přikývl. Věděl, že bude muset povědět ten příběh, ale nechtěl ho vyprávět tucetkrát. Klusal k vozu, který řídil Pyskáč. Vočko seděl na zadním konci a odpočíval. Byl stále ještě bos, ale Call hned viděl, že se mu nohy hojí. Když uviděl, že Call přijíždí sám, vypadal úzkostně.

„Odvlekli ho pryč, kapitáne?“ zeptal se.

„Ne, dokázal se dostat do Miles City,“ řekl Call. „Ale od těch šípů dostal otravu krve do obou nohou.“

„Kristepane,“ řekl Vočko. „Tak jsem si přál, aby to přežil. Já jsem vyvázl a Gus zemřel,“ dodal smutně. „Nepředstavovali byste si, že to spíš dopadne naopak?“

„Já ano, já bych byl vždycky sázel na Guse,“ řekl Jasper Fant. Byl blízko a přicválal včas, aby to zaslechl.

Newt se tu novinu dozvěděl od Poma, který objížděl stádo a všem to hlásil. Mnoho jich cválalo k povozu, aby se dověděli podrobnosti, ale Newt ne. Měl chuť nic nevědět, jako to ráno, kdy spatřil mrtvého Deetse. Když nepůjde k vozu, nebude to muset poslouchat. Plakal celé odpoledne, jel tak vzadu, jak to šlo. Pro jednou byl vděčný za prach, který stádo zvedalo.

Skoro litoval, že je Indiáni nepřepadli a nepobili všechny najednou – když lidi odpadali takhle po jednom, nedalo se to vydržet, a ke všemu to stihlo pokaždé ty nejlepší. Chlapi, kteří ho škádlili a dělali si z něj legraci, jako Bert a Polívka, jen kvetli. I Vočko málem zemřel a Vočko byl – kromě kapitána a jeho –, poslední, kdo zbyl z původní Kloboucké party.

Všichni skotáci se na kapitána Calla mrzeli, protože jim Gusovo umírání vylíčil stručně, vzal si trochu jídla a odjel, aby byl sám, jako to dělával večer co večer. Jeho podání bylo plné záhad a muži strávili noc tím, že je probírali. Proč Gus odmítl nechat si amputovat i tu druhou nohu navzdory všemu varování?

„Znal sem jednoho mrštnýho chlápka z Virginie, co uměl chodit na berlích skoro stejně rychle jako já na nohou,“ řekl Pyskáč. „Měl dvě berly, a jak se dostal do rytmu, vesele pochodoval.“

„Gus si mohl dát udělat vozíček a nechat se tahat kozlem,“ mínil Bert Borum.

„Nebo oslem,“ doplnil Jehla.

„Nebo svými drahými čuníky, když jsou tak chytrý,“ řekl Polívka. Obě prasata ležela pod vozem. Vočko, který teď spal ve voze, musel jejich chrochtání a chrápání poslouchat celou noc.

Jenom Ir sympatizoval s Gusovým náhledem. „Vždyť by z něj zbyla jen půlka,“ řekl. „Kdo by chtěl být jen půlkou sebe?“

„Ne, půlka by byla až do slabin,“ opravil ho Jasper. „Půlka by byly i koule a všechno. Nohy po kolena nejsou půlka.“

Pom se hovoru nezúčastnil. Trápil se kvůli Gusovi. Vzpomněl si, jak mu Gus půjčil peníze, aby mohl jít za Lorenou, a tahle vzpomínka jeho smutek převedla do jiné tóniny. Předpokládal, že se Gus k Loreně vrátí, ale to teď nepřicházelo v úvahu. Lorena dole v Nebrasce bude na Guse mamě čekat.

Do jeho smutku vnikla naděje, že až naháňka skončí, vybere si mzdu a odjede zpátky a Lorenu nakonec přece jen získá. Pořád viděl její tvář, když seděla před malým stanem na kansaské pláni. Jak tenkrát Gusovi záviděl Loreniny úsměvy; na něho se Lorena neusmála nikdy. Teď byl Gus mrtev a Pom se rozhodl sdělit kapitánovi, že si vybere mzdu a odjede, jen co naháňka skončí.

Pyskáč nevydržel a při myšlence na Guse dvakrát nebo třikrát propukl v pláč. Pro něj bylo hlavně záhadou, proč Gus chtěl být odvezen do Texasu.

„Do Texasu, takový lán cesty,“ pořád opakoval. „Musely být opilý.“

„Nikdy jsem neviděl Guse tak opilýho, aby nevěděl, co říká,“ namítl Vočko. Byl taky celý sklíčený. Říkal si, že by snad bývalo líp, kdyby byl Guse přesvědčil, aby šli spolu.

„Do Texasu, takový lán cesty,“ pořád opakoval Pyskáč. „Vsadím se, že to kapitán neudělá.“

„Přijímám tu sázku,“ řekl Pom. „On a Gus spolu hraničařili.“

„A já taky,“ řekl smutně Vočko. „Hraničařil jsem s nimi.“

„Z Guse zbude sotva kostra, jestli to kapitán udělá,“ řekl Jasper. „Já bych to nedělal. Musel bych myslet na přízraky a spadl bych do první díry.“

Při zmínce o strašidlech Pom vstal a odešel od ohně. Další strašidla byla na něho moc. Jestli se Gus a Deets toulají kolem, co kdyby se mu některý zjevil? Ta vyhlídka ho netěšila. Zbledl při pouhém pomyšlení na přízraky a rozložil si lůžkoviny tak blízko povozu, jak to šlo.

Ostatní pokračovali v hovoru o Augustovu podivném přání.

„Proč do Texasu, to nechápu,“ řekl Polívka. „Pokud vím, byl z Tennessee.“

„To bych rád věděl, co by tomu řekl, že je mrtvej?“ napadlo Jehlu. „Gus měl vždycky ke všemu co říct.“

Po Campo začal lehce potřásat svou tamburínou a Ir smutně pískal.

„Ty peníze, co na nás vyhrál v kartách, neměl čas vybrat,“ vzpomněl si Bert. „To je světlá stránka záležitosti.“

„Zatraceně,“ řekl Vočko, bylo mu tak krušno, že litoval, že taky není po smrti.

Nikdo se nezeptal, co proklíná.

Kapitola 98

Starý Hugh Auld se brzy stal místo Augusta hlavním mluvčím Kloboucké party. Dohonil stádo s povozem naloženým kabáty a zásobami nedaleko Missouri, kterou přecházeli kousek od Fort Benton. Vojáci v malé předsunuté pevnosti byli pohledem na kovboje tak překvapeni, jako by to byly bytosti z jiné planety. Velitel, vychrtlý major jménem Court, sotva věřil svým očím, když vzhlédl a uviděl, jak se po pláni vine stádo krav. Když se dozvěděl, že většina dobytka pochází od mexických hranic, žasl, ale ne tolik, aby neodkoupil dvě stě kusů. Bizoni byli vzácní a pevnost nevalně zásobená.

Call jednal s majorem Courtem stroze. Od Gusovy smrti jednal stroze se všemi. Každý si říkal, kdy se konečně zastaví, ale nikdo si netroufl se zeptat. Párkrát už napadl sníh, a když přecházeli Missouri, byla voda tak studená, že si muži na severním břehu zapálili velikánskou vatru, aby se zahřáli. Jasperův věčný strach z utopení se málem splnil, neboť jeho kůň se lekl bobra a dopřál mu ledovou lázeň. Naštěstí ho Ben Rainey chytil a vytáhl na břeh. Jasper byl modrý zimou, i když ho přikryli dekami a přitáhli k ohni: chvíli trvalo, než ho přesvědčili, že žije.

„Ale proč jsi nevylezl sám?“ řekl Starý Hugh užaslý tím, že se dospělý chlap bojí takové maličkosti, jako je voda. „Jestli ti tahle voda připadá studená, tak počkej, až v únoru budeme klást pasti na bobry,“ dodal v domnění, že mladíkovi ozřejmí nicotnost jeho nehody.

Jasper asi hodinu nedokázal promluvit. Většina mužů už dávno měla jeho strachů z utopení plné zuby, a tak ho opustili, aby si u ohně vysušil šaty, jak nejlíp dokáže. V noci, když se dostatečně zahřál, aby mohl být dopálený, Jasper prohlásil, že radši stráví zbytek života na sever od Missouri, než aby její tok přecházel znova. Také pojal nepřekonatelný odpor k bobrům a zlobil Starého Hugha tím, že na ně bezhlavě střílel, sotva je v nějaké tůňce zahlédl.

„To jsou bobři,“ tvrdil donekonečna Starý Hugh. „Bobři se chytají do pastí, bobři se nestřílejí. Kulka zničí kožešinu a kožešina je zisk.“

„Jenže já ty zubatý potvory nesnáším,“ řekl Jasper. „Na kožešinu kašlu.“

Call jel stále na severozápad, až to začalo dělat starosti i Hughovi. Na západě se jasně rýsovaly mohutné obrysy Skalistých hor. Ačkoli stopařem byl Starý Hugh, vpředu jel Call. Čas od času Starý Hugh poukázal na nějaký význačný bod, ale radit si netroufal. Call mu dal jasně najevo, že o žádné rady nestojí.

I když byli zvyklí na jeho nemluvnost, nikdo z mužů si nepamatoval, že by byl tak skoupý na řeč. Celý den neutrousil slovo – jen přišel, vzal si jídlo a zase odešel. Honáci začali pomalu věřit, že nikdy nezastaví – že je zavede na sever do sněhů, kde všichni zmrznou.

Den poté, co překročili Marais, zmizel Hafan. Z vůdčího místa se postupně dostal mezi couráky a obvykle postupoval míli nebo dvě za stádem. Ráno byl vždycky u stáda, ale tentokrát chyběl. Newt a Raineyovci, kteří měli ještě pořád na starosti couráky, se jeli po něm poohlédnout a uviděli, jak starého bulíka trhají dva medvědi. Při pohledu na grizzlyho se koně vzepjali a hnali se tryskem ke stádu. Jejich strach ihned nakazil ostatní zvířata, a remuna i stádo se daly na úprk. Několik kovbojů, včetně Newta, skončilo na zemi, ale nikdo nebyl zraněn, i když sháněním rozptýleného dobytka strávili celé odpoledne.

O pár dní později konečně dorazili k Mléčné řece. Byl štiplavý podzimní den a většina mužů měla na sobě nové kabáty. Na svazích hor na západě už ležel sníh.

„To je ta poslední v řadě,“ řekl Starý Hugh. „Ještě kousek na sever, a jste v Kanadě.“

Call nechal stádo pást se a celý jeden den cválal sám na východ. Kraj byl krásný s množstvím trávy a v říčním úvalu rostlo dost dříví, aby postavili dům a ohrady. Tu a tam viděl bizony, dokonce jedno větší stádo. Viděl mnoho stop po Indiánech, ale žádné Indiány. Bylo chladno, ale třpytivě slunečno. Cítil, že celá horní část montanského teritoria je pustá, až na bizony, Indiány a Klobouckou partu. Usoudil, že je načase zastavit se a postavit alespoň nějaký přístřešek, než přijde první vánice. Věděl, že ji mohou čekat kdykoli. Sám o počasí nedbal a nesešlo mu na tom, ale musel myslet na honáky. Pro většinu z nich bylo příliš pozdě, aby se vrátili do Texasu ještě tento podzim. Rádi nebo neradi budou muset přezimovat v Montaně.

Tu noc, když tábořil o samotě, se mu zdálo o Gusovi. Často ho probudil Gusův hlas, tak skutečný, že se rozhlížel a čekal, že ho uvidí. Občas, sotva usnul, hned se mu zdálo o Gusovi a dokonce se mu to stávalo i ve dne, pokud jel a nevšímal si okolí. Mrtvý Gus vtrhával do jeho myšlenek stejně zhurta jako zaživa. Obvykle ho zlobil a škádlil, zrovna jako dřív. „Co by ses zastavoval, jen proto, že ses dostal na hranice,“ popichoval v jednom snu. „Obrať se na východ a jeď dál, dokud nedojedeš do Chicaga.“ To Call udělat nechtěl, ale taky se mu nechtělo zastavit. Gusova smrt a ty před ní ho připravily o pocit smysluplnosti vlastního počínání do té míry, že sotva vnímal, co dělá. Ze zvyku pokračoval v cestě na sever. Ale teď dorazili k Mléčné řece a přicházela zima, a tak musel od toho návyku upustit, nebo zahubí většinu mužů a nejspíš i dobytka.

Nalezl říčku s hustým lesnatým porostem a rozhodl se, že se tady usadí, ale úkol, který ležel před nim, v něm nebudil žádnou dychtivost. Práce, jediná věc, která byla vždycky jeho, jako by už neměla význam. Dělal ji, protože nevěděl co počít, ne proto, že by ji považoval za potřebnou. Některé dny pociťoval tak málo zájmu o stádo a honáky, že by byl schopen odjet a nechat je, aby si dělali, co umějí. Někdejší pocit odpovědnosti za jejich pohodu ho natolik opustil, že se až divil, jak ho mohl někdy pociťovat tak silně. Způsob, jak na něj každé ráno hleděli, jak čekali na rozkazy, ho víc a víc zlobil. Proč by dospělí muži měli čekat každý den na rozkazy, když dokázali zdolat tři tisíce mil?

Často nedával pokyny žádné – prostě snědl snídani, odjel a zanechal je se zmateným výrazem na tváři. Když se o hodinu později ohlédl, viděl, že ho následují, a to ho také dráždilo. Občas měl dojem, že by byl radši, kdyby se ohlédl a pláň byla prázdná a skotáci i skot pryč.

Ale nic takového se nestalo, a když se rozhodl, kde se usadí, řekl mužům, aby hnali stádo den na východ a pak dobytek nechali pást se po libosti. Naháňka skončila. Ranč se bude rozkládat mezi Missouri a Mléčnou, půdu si dá zaknihovat na jaře.

„A co my, co se chceme vrátit do Texasu?“ zeptal se Pom.

Call byl překvapen. Doposud se o návratu do Texasu nikdo nezmínil. „Je pozdní roční doba,“ řekl. „Radil bych vám radši počkat a jet až na jaře.“

Pom stál na svém. „Nezavázal jsem se na přezimování v Montaně,“ řekl zarputile. „Myslím, že to risknu, hned jak dostanu vyplaceno.“

„Potřebujeme tě ještě ke stavbě,“ řekl Call, kterému se nechtělo s ním loučit. Pom vypadal, jako by se užuž chystal vyrazit zpátky. „Až s tím budeme hotovi, může si jít každý, kam se mu zamane,“ dodal Call.

Poma to popudilo. Nezavázal se k tomu, že bude dělat tesaře. První práce, kterou mu kapitán uložil, bylo kopání studně, a poslední bude ohánět se sekerou. Ani jedno, ani druhé nebylo dílo hodné kovboje a už měl na jazyku slova, že jako svobodný občan má právo žádat svou mzdu a jít, ale kapitánův pohled mu vzal odvahu, a tak nazítří, když vyrazili se stádem na východ podél Mléčné, naposledy zaujal své místo na křídle. Když teď byl Hafan mrtvý, vedl stádo často Texasák. Vypadal šeredně, protože měl kůži přišitou křivolace, a od té doby, co byl jednooký a jednorohý, stal se z něho teprve divoch. Často se otočil a zaútočil na kohokoli, kdo se k němu přiblížil ze slepé strany. Nejeden honák o vlásek unikl katastrofě a jen kapitánova přízeň býka uchránila před zastřelením.

Pom se rozhodl, že jen co postaví, co je třeba, vyrazí jako blesk do Nebrasky. Myšlenka, že by se mohl vyskytnout nějaký cizinec a získat Lorie, než se k ní dostane on, ho trýznila – ale udělala z něj jednoho z nejpilnějších drvoštěpů, když stavba započala. Ostatní, zvláště pak Jasper a Jehla, se činili daleko méně a dráždili Poma hojnými přestávkami, kdy si dopřávali oddechu a jeho nechali kácet samotného. Vysedávali na kládách, kouřili a bedlivě se rozhlíželi po medvědech, zatímco Pom mocně bušil a zvuk zasekávané sekery zněl široko daleko údolím Mléčné řeky.

Ještě se netužili ani týden, když došlo k události, která postoj honáků dramaticky změnila. Ta událost byl blizzard, který se přihnal od severu a trval tři dny. Přežili jen díky tomu, že Call včas dohlédl na to, aby měli pohotově hojnost paliva. Takovou zimu ještě nepoznali, ba ani si ji nedovedli představit. Zapálili dva velké ohně a nahrnuli se mezi ně; topili v nich poleny, a přece na straně, která nebyla těsně u ohně, mrzli. První den nebylo vůbec vidět – muži nemohli ani jít ke koním bez rizika, že se ztratí ve vířícím sněhu.

„To je horší než písečná bouře,“ řekl Jehla.

„Jo, a taky studenější,“ dodal Jasper. „Strčil jsem nohy skoro do ohně, a prsty mě pořád zebou.“

Pom k svému pohoršení zjistil, že mu vlastní dech mrzne na kníru, něco, co dosud považoval za nemožné. Muži si navlékli všechno, co měli, a pořád jim byla děsná zima. A když se později vánice utišila a vyšlo slunce, zima je už neopustila. Naopak ještě přituhlo, takže se na sněhu vytvořila ledová kůrka a muži klouzali a padali, když udělali pouze pár kroků k povozu.

Jen Po Campo jako by si v tom počasí liboval. Spoléhal na své serape a starý šátek, který odněkud vytáhl, a zlobil muže ponoukáním, aby šli zastřelit medvěda. Tvrdil, že po medvědím mase budou vůči zimě odolnější. A i kdyby jim to nepomohlo, medvědí kůže se hodí vždycky.

„Jo, a medvědům se zase vždycky hodí porce lidského masa,“ poznamenal Polívka.

Vočko, největší dlouhán ze skupiny, si vypěstoval novou obavu, totiž že zapadne do závěje. Vždycky se bál pohyblivých písků, a teď byl na místě, kde viděl na míle daleko element stejně sypký, byť studenější.

„Kdyby do toho člověk zapadl, určitě by zmrzl,“ opakoval do omrzení. Většinu mužů už nebavilo poslouchat, ať mluvil kdokoli o čemkoli. Každý vedl svou, ale skupina jako celek měla těch plků plné zuby.

Newt zjistil, že se mu nechce ani mluvit, ani poslouchat, chtělo se mu jen být v teple a strávil u ohně tolik času, kolik bez ostudy mohl. Jediné části jeho těla, o kterých ještě věděl, byly ruce, chodidla a uši, které ho vesměs příšerně zábly. Když vánice polevila a vyjeli zkontrolovat dobytek, uvázal si přes uši starou flanelovou košili, ale zábly ho pořád.

Dobytek přežil vánici víceméně bez úhony, i když se pár kusů zatoulalo daleko na jih a museli je hnát zpátky k Mléčné.

I tak měli do deseti dnů po vánici postavené rozměrné roubené stavení včetně krbu a komína, což obojí byla práce Campova. Několika dní oblevy využil k výrobě velkého množství hliněných cihel, které příští mráz na kámen zmrazil. Sotva dodělali střechu, přišel další blizzard. Tentokrát byli poměrně v teple.

K jejich úžasu odmítl kapitán Call žít v domě. Postavil si malý Wilbargerův stan v závětří u řeky a trávil noci v něm, někdy si před ním rozdělal ohníček.

Každý večer muži čekali, že ho ráno najdou zmrzlého; místo toho je chodil ráno budit a pokaždé je našel ještě v pelechu, neboť se jim nechtělo vstávat do zimy.

Ale stále ještě zbývalo postavit ohrady a udírnu a zlepšit vybavení chaty. Call držel chlapy u práce a sám zastal téměř veškerý dozor nad dobytkem, občas brával na objížďku Newta. Zabil několik bizonů a naučil Newta, jak se bourají.

Starý Hugh Auld přicházel a odcházel na svém grošákovi. Když byl s mužstvem, sice mluvil a mluvil, ale často dostával, jak říkal, záchvaty samotařiny a na takových deset dní zmizel. Jednou za delšího teplého údobí vzrušeně přicválal a hlásil Callovi, že pouhých dvacet mil na jih se pase stádo divokých koní.

Jelikož Klouboucká remuda nebyla v nejlepším stavu, rozhodl se Call, že se na ty koně podívá. Měli velké štěstí a zastali je v kaňonu jako pastička jen patnáct mil od srubu. Koně byli nevysocí, ale ještě pořád z léta vypasení. Bert Borum, nejlepší lasař z party, jich chytil osmnáct, podvázali jim nohu a přivedli k remudě.

Pom se nedal zviklat: požádal o svou mzdu a odjel den poté, co chytili divoké koně. Call počítal, že blizzardy mladíka poučily, jakým bláznovstvím je jeho nápad s odjezdem, a když se Pom přihlásil o výplatu, neměl radost.

„Tohle není čas na cestování krajinou, kterou neznáš,“ řekl.

„Řídil jsem stádo celou cestu sem nahoru,“ stál Pom na svém. „Snad dokážu taky najít cestu zpátky. Mimoto mám kabát.“

Call měl u sebe málo peněz, ale zařídil si úvěr u malé banky v Miles City a napsal Pomovi šek a jako podložka mu při vypisování posloužilo dno pánve. Bylo právě po snídani a hodně skotáků přihlíželo. Minulou noc trochu sněžilo a pláně byly na míle bílé.

„Radši bysme mu měli rovnou vystrojit funus,“ řekl Polívka. „Nedostane se ani k Yellowstone, natož do Nebrasky.“

„To je kvůli tý kurvě,“ řekl Jasper. „Má naspěch, aby ho nikdo nepředběh.“

Pom zčervenal a sápal se po Jasperovi. „Není kurva,“ řekl. „Odvolej to, nebo ti jednu vrazím, až se ti hlava zatočí.“

Jasper se polekal. Nohy ho zábly a věděl, že nemůže moc uhrát ve rvačce s Pomem. Ruce ho zábly taky – zábly ho pořád – a myšlenka, že by měl tou zkřehlou rukou tlouct do nějakého paličáka, nebyla příjemná.

„Dobrá, chtěl jsem říct, že zamlada kurva byla,“ omluvil se Jasper. „Jak žije teď, nevím.“

Pom odkráčel pryč, sžírán chladným vztekem. Celou cestu měl mužům za zlé jejich prostořeké poznámky o Lorie a nevěděl, proč by se s nimi měl nějak zvlášť loučit. Po Campo ho ověsil tolika zásobami, že sotva svedl nasednout.

Pom tu péči považoval za zbytečnou. „Mám pušku,“ připomněl Poovi. „Zvěře je tu plno.“

„Třeba se ti za vánice nebude chtít lovit,“ řekl Po Campo.

Než Pom odjel, řekl mu Call, aby si vzal náhradního koně. Pom absolvoval celou cestu na sever hlavně na Cukroušce a chtěl na ní jet taky celou cestu zpátky, ale Call trval na tom, aby si vzal pro jistotu ještě malého plaváčka.

„Kůň se vždycky může zchromit,“ řekl.

Všichni postávali kolem – vyvedeni z míry Pomovým odjezdem. Newtovi se chtělo plakat. Loučení a umírání skličovalo člověka dost podobně.

V poslední chvíli se taky Pomovi svíralo srdce lítostí, že jim dává sbohem. I když většina chlapů byli nestydové, neotesanci a nemehla, byli to pořád jeho compaňeros. Měl rád mladého Newta a rád škádlil Jaspera. Dokonce cítil nepřiznanou náklonnost k Pyskáčovi, který si přiřkl úlohu kuchařova pomocníka a zřídka se vzdaloval od velkého ohniště.

Ale už zašel příliš daleko, aby se zastavil. Vůbec se nebál nebezpečí. Chtěl vidět Lorenu, a dost. Nasedl a uchopil otěže plaváka.

Vočko, který byl u ohrad a snažil se vyprázdnit střeva – Montana u něj vyvolala především zácpu –, propásl přípravy k Pomovu odchodu. Byl zkormoucený od chvíle, kdy přišlá zpráva o Gusovi, a pohled na Poma připraveného vyrazit byl pro něho rána.

„Teda to bych byl do tebe neřekl, Pome,“ řekl. Slzy mu vhrkly do očí a na víc se nezmohl. Ten pohled mnozí muži nevítali, jelikož se báli, aby se jim nestalo něco podobného. Pom si rychle se všemi potřásl rukou.

„Nashle, hoši,“ řekl. „Hledejte mě jižně za Brazos, pokud se dostanete domů.“ Pak se dotkl Cukrouše ostruhami a brzy byl jen černá tečka na sněhu.

Call zvažoval, nemá-li mu dát dopisy, které Gus napsal ženám, ale pak si to rozmyslel. Jestli Pom zahyne, jako že pravděpodobně zahyne, zmizely by dopisy s ním, a byla to Gusova poslední slova. Lepší bude si je nechat a doručit je sám – i když ho to pomyšlení nerozveselovalo.

Vysedával ve stanu a přemítal o své proměně. Dovolil tomu mladíčkovi, aby neposlechl jeho varování a odjel. Mohl mu poručit, aby zůstal, s větším důrazem, jako to dělával dřív, když se muži chovali vzpurně. Pom byl odhodlaný, ale ne tak pevně, aby se vzepřel ostrému rozkazu. Kapitán takové rozkazy udílel často a nestalo se ještě, že by někdo neuposlechl.

Tentokrát mu chyběl zájem. Když přišla chvíle nasadit vůli, nenamáhal se. Přitom Poma obdivoval, neboť Boggett opravdu výborně vedl stádo celých tři tisíce mil, a taky když šlo o to zastavit estampido, nebylo nad něho. Přesto ho Call nechal jít, a ani mu to zvlášť nevadilo. Věděl, že by mu dokonce nevadilo, kdyby se sebrali a šli všichni vyjma Vočka a chlapce. Neměl už potřebu nikomu velet.

Protože bylo dál pěkné počasí, rozhodl se příštího dne, že zajede do Fort Benton. Major Court mu naznačil, že by armáda potřebovala pravidelné dodávky hovězího, kdyby byla zlá zima a kmeny živořily. Ostatně přijel přece do Montany prodávat dobytek. Jak se jednou v Texasu rozšíří zpráva, že dohnal stádo do Montany, vydají se brzy na cestu další a dospějí sem snad už napřesrok, proto bylo důležité navázat dobré vztahy s armádou, která v teritoriu jediná připadala v úvahu jakožto kupec hovězího.

Za kapitánovy nepřítomnosti v sobě Newt objevil talent na krocení koní. Ben Rainey, výborný jezdec, dostal za úkol zajíždět mustangy, ale hned první den ho silný černý kůň shodil na strom a zlomil mu ruku. Po Campo kost srovnal, ale Ben prohlásil, že se mu vyhazující hřebci příčí. Hodlal kapitána požádat o jinou práci, až se vrátí. Newt měl na starosti palivové dříví, tahal mrtvé stromy z údolí a pomáhal Vočkovi a Petu Spettlovi při štípání. Řekl Benovi, že to s tím vraníkem zkusí, a k překvapení všech včetně sebe ho zkrotil.

Věděl přirozeně, že zajezdit koně tak, aby nevyhazoval, představuje jen malý díl koňské výchovy. Museli se oblomit natolik, aby se nechali osedlat dobrovolně, bez předchozího uvázání. Museli se naučit reagovat na uzdu, a pokud možno i na dobytek.

Když se kapitán za týden vrátil s objednávkou tří set kusů dobytka pro Fort Benton o Vánocích, byl Newt v ohrádce, kterou postavili, a pracoval na ryzákovi s hranatou hlavou. Nervózně se podíval po kapitánovi a čekal, že bude pokárán, že si prohodil práci, ale Call jen seděl na Čertici a díval se. Newt se snažil nedbat na to, že tam je, nechtěl znervóznět a znepokojit ryzáka. Zjistil, že když na koně hodně a konejšivě mluví, působí to na zvíře blahodárně. Broukal na ryzáka, zatímco se kapitán díval.

Nakonec Call sesedl a odsedlal. Potěšil ho tichý způsob, jak chlapec pracoval. Nikdy nevedl rád při práci řeči – v tom bodě se zásadně lišil od Guse; Gus bez řečí neuměl ani prstem hnout. Byl rád, že chlapec tíhne k jeho způsobu. Když hnali dobytek do Fort Benton, vzal s sebou Newta a dva další muže.

Za zimu podnikli několik takových cest. Nejen do Fort Benton, ale i do Fort Bufford. Jednou, když přijeli do Fort Benton, armáda zrovna přihnala houf divokých, polozkrocených koní z jihu. Kdykoli přihnali dobytek, byla pevnost plná Indiánů a vedla se dlouhá jednání o tom, v jakém poměru rozdělit dobytek mezi majora a starého náčelníka Černošlapů, kterému vojáci pro ostře řezané rysy říkali Pila. Při té příležitosti tam bylo taky pár Krváků a Calla se zmocnil hněv – věděl, že někteří z nich zabili Guse. Když Indiáni odjeli, měl chuť pustit se za nimi a pomstít přítele – i když nevěděl, kdo z nich to byl. Přemohl se, ale byl celý nesvůj z toho, že nesplatil ránu ranou.

Major zjistil, že to Newt umí s koňmi, a požádal Calla, zda by mu chlapce nenechal pár týdnů v pevnosti, aby zkrotil ty nové koně. Callovi se nechtělo, ale major neškudlil a dobře se s ním jednalo, a tak si myslil, že žádost nemůže odmítnout, už proto, že na ranči nebylo co dělat. Trávili čas tím, že vylepšovali vnitřek srubu, započali se stavbou stodoly a kontrolovali dobytek po častých vánicích. Většina mužů ve volném čase lovila a už měli víc bizoního a losího masa, než mohlo být za zimu snědeno.

Tak Call souhlasil a Newt zůstal měsíc v pevnosti a krotil koně. Počasí se zlepšilo. Bylo chladno, ale dny často bývaly pěkné a slunné. Newt se jen jednou vylekal, a to když vyjel z pevnosti na první projížďku s těžkým valachem a ryzák se splašil a vběhl na zamrzlou Missouri. Na ledě uklouzl a probořil se, naštěstí byli na mělčině a Newtovi se podařilo seskočit do vody a vyvést nakonec i koně. Pár vojáků, kteří jeli kolem s nákladem dřeva, mu pomohlo usušit se. Newt věděl, že to mohlo dopadnout hůř, kdyby se byl kůň neprobořil na kraji, ale uprostřed řeky.

Od té doby, při vyjížďkách se svými polozkrocenými chovanci, mířil na opačnou stranu, než tekla řeka.

Kapitola 99

July Johnson požádal Kláru o ruku první týden nového roku. Celé měsíce se snažil zabránit si v tomto činu, a pak jí jednoho dne nesl do kuchyně pytel brambor a udělal to. Bylo velmi chladno, brambory byly zmrzlé a Klára je chtěla mít v teplé kuchyni, aby roztály. Jeho syn Martin lezl po kuchyňské podlaze, když vešel, a Klára zadělávala na jeden z koláčů, bez kterých nemohla žít. Udělal to, sotva položil zmrzlé brambory na stůl. „Vezmeš si mě někdy?“ byl způsob, jak svou nabídku sňatku formuloval, a hned si připadal jako idiot, že ta slova vyřkl. Za dlouhé měsíce, co pro ni pracoval, se jejich vztahy nezměnily, a čekal, že si Klára pomyslí, že se opil nebo zbláznil, když vede takové řeči.

Ale Klára udělala něco, nad čím ustrnul – nabrala sladké těsto na prst a vztáhla k němu ruku, jako by čekala, že to syrové těsto slízne.

„Ochutnej, July,“ řekla. „Myslím, že jsem to se skořicí přehnala.“

July si pomyslel, že patrně neslyšela jeho otázku. Přemýšlel, zda to od ní není projev zdvořilosti. I když věděl, že by měl být rád, že nic neslyšela, cítil nutkání otázku zopakovat, a zrovna se k tomu chystal, když ho Klára pohledem zadržela.

„Nemusíš se opakovat,“ řekla. „Slyšela jsem tě. Tak co, sdělíš mi, co soudíš o té skořici, nebo ne?“

July se cítil neohrabaný a rozpačitý. Neměl v úmyslu položit takovou otázku zrovna teď, nicméně otázka byla jednou vyslovena. Nevěděl, co počít s tím těstem, ale zdálo se mu nevhodné jen tak se předklonit a slíznout jí je z prstu. Natáhl se a nabral si na prst, kolik se mu tam vešlo, a pak teprve ochutnal.

„Je to dobré,“ řekl, ale Klára vypadala rozmrzele nebo pohrdlivě, nebo zklamaně. Nikdy nedokázal rozpoznat, co Klářiny pohledy znamenají – uvědomoval si pouze, jak je mu z nich nevolno.

„Na sladkosti zrovna mistr nejsi,“ řekla hlasem palčivým a se studícíma očima.

Snědla zbytek těsta z vlastního prstu a vrátila se k míchání koláče. O minutu později vešla do místnosti Lorena a zvedla dítě. July doufal, že s dítětem odejde, jenže ona si sedla ke stolu a začala mu zpívat. Na dovršení všeho vtrhla dovnitř taky děvčata a začala taky na dítě dorážet. Martin se smál a snažil se sebrat jedné z dívek lžičku. Klára se podívala na Julyho znovu a ten si po tom pohledu připadal jako blbec. Na otázku neobdržel odpověď a brzy musel odejít za svými povinnostmi.

Tu noc přemýšlel, jestli by neměl radši odjet. Pořád si dělal naděje, a přece mu Klára nedala nijak najevo, že o něj stojí. Občas míval dojem, že dala, ale když to promyslel, vždycky dospěl k závěru, že se mu jen něco zdálo. Její poznámky vůči němu byly většinou pichlavé, ale on si osten často uvědomil, teprve až byla pryč. Při společné práci v ohradách, v které pokračovali, kdykoli to počasí dovolilo, mu často vytýkala jeho přístup ke koním. Zdálo se jí, že jim nevěnuje plnou pozornost, a July zase nechápal, jak má věnovat plnou pozornost nějakému koni, když je ona nablízku. Čím víc se jeho oči točily za ní, tím hůř si vedl s koňmi a tím víc se ona zlobila. Jeho oči se za ní přesto stále otáčely. Začala nosit manželův starý kabát a přezůvky, obojí pro ni příliš velké. Rukavice nenosila – tvrdila, že je koně nemají rádi – a velké kostnaté ruce jí často tak zkřehly, že je musela strčit pod kabát, aby se jí na pár minut ohřály. Měla spoustu čepců, které si odněkud objednávala – zřejmě si na čepce potrpěla jako na koláče. Žádný z nich se právě nehodil do nebraské zimy. Její nejoblíbenější pokrývkou hlavy byla stará brigadýrka, kterou Cholo našel někde na pláních. Občas si Klára přes ni vázala vlněnou šálu, aby měla uši v teple, ale při práci s koňmi se obvykle šála rozvázala, a tak když se vraceli k jídlu, obvykle ji vlasy padaly přes límec velikého kabátu. A přece se July nemohl nasytit pohledu na ni. Myslel si, že je úžasně krásná, tak krásná, že jen jít s ní od ohrad k domu, když byla v dobré náladě, stačilo, aby se na další měsíc vzdal myšlenek na odchod. Říkal si, že je pro něho dost, když s ní může společně pracovat. Ale to dost nebylo, proto z něho nakonec ta otázka přece vyhrkla.

Cítil se celou noc bídně, protože mu neodpověděla. Ale řekl ta slova a odhalil, co chce. Teď se před ní nadobro znemožnil. Trvalo tři dny, než se spolu opět octli o samotě. Přijeli nějací vojáci koupit koně a Klára je pozvala na noc. Pak dostal Martin vysokou horečku a kašel. Cholo byl vyslán pro doktora. Klára strávila většinu dne u dítěte, které nepřetržitě kašlalo. Bezúspěšně zkoušela všechny léky, které znala, kašel Martinovi nedal spát. July čas od času přišel do pokoje a cítil se neohrabaně a bezmocně. Chlapec byl jeho dítě, a on nevěděl, co dělat. Měl pocit, že překáží. Klára seděla na tvrdé židli a chovala dítě. Ptal, se jí ráno, jestli má pro něho nějaké příkazy, ale jen potřásla hlavou. Nemoc dítěte odsunula všechno ostatní. Když se July večer vrátil, Klára ještě pořád seděla na židli. Martin zatím tak zeslábl, že už nekašlal zhluboka, ale jen sípal a horečka byla pořád vysoká. Klára se zdála apatická, kolébala dítě v kolébce, ale nedívala se na ně.

„Doktor už každou chvíli přijede,“ oznámil July nejistě.

„Třeba odjel někam na druhý konec,“ řekla Klára. „Než se sem dostane, bude po všem. Zbytečně se projede.“

„Chceš říct, že Martin umírá?“ vylekal se July.

„Chci říct, že umře, nebo se uzdraví, než doktor přijde,“ řekla Klára a vstala. „Udělala jsem, co jsem mohla. Zbytek je na Martinovi.“

Klára se na něj podívala a pak mu k jeho ustrnutí položila hlavu na hruď. Objala ho oběma rukama a tiskla se k němu. July samým překvapením skoro ztratil rovnováhu. Chytil se jí oběma rukama, aby neupadl. Dlouhé minuty mu Klára spočívala hlavou na prsou. Cítil, jak se její tělo chvěje, a cítil vůni jejích vlasů.

Pák se od něj odtrhla stejně náhle, jako se k němu přimkla, ale vzala ho za ruku a chvíli ji držela. Tváře měla vlhké slzami.

„Dětské nemoci, to je pro mě mor,“ řekla. „Nemůžu to vydržet. Mám strašný strach. Je to, jako…“ Na minutu se odmlčela, aby si otřela slzy z tváří. „Je to, jako by něco nechtělo, abych vychovala chlapce,“ dořekla puklým hlasem.

July celou noc nespal a vzpomínal, jaké to bylo, když ho vzala za ruku. Její prsty se na chvíli propletly s jeho, než ho pustila. Zdálo se, že ho potřebuje, jinak by mu ruku tak netiskla. Samým vzrušením nemohl usnout, ale když ráno přišel do Klářina pokoje, byla Klára studená, i když byl krásný slunný den a dítěti opadla horečka. Dech mu stále chrastil, ale spal.

„Nechceš, abych ti donesl trochu kávy?“ nabídl se July

„Ne, díky, trefím do kuchyně sama,“ řekla a vstala. Tentokrát ho ani neobjala, ani ho nevzala za ruku, prošla kolem něj bez pohledu. Mohl ji jen následovat. Lorena a dívky už udělaly snídani a Cholo se přišel najíst. July necítil hlad. Klára se hněvala, a to mu vzalo všechnu chuť k jídlu. Snažil se přijít na to, co ji mohlo rozhněvat, ale na žádný důvod nepřišel. Při snídani seděl jako politý a vyšel ven s pocitem, že se bude těžko soustřeďovat na práci. Potřeboval opravit prasklou loukoť u velkého vozu.

Než stačil byť jen sundat kolo, viděl, že Klára jde za ním do kůlny. Bylo sice slunečno, ale mrzlo a její dech tvořil malé obláčky. July se lekl, že se dítěti přitížilo, ale mýlil se.

Klára zuřila.

„Radši na mě mluv, když mám vztek,“ řekla bez úvodu. Na tváři jí vyskákaly červené skvrny.

„Nejsem na mluvení,“ řekl July.

„Ty nejseš na nic moc, ale mohl bys být,“ řekla. „Vím, že jsi inteligentní, protože Martin je inteligentní, a to nepodědil všechno jen od tvé nebožky ženy. Ale i kůl v plotě je užitečnější než ty.“

July to vzal jako kritiku své práce, a dotklo se ho to, neboť plnil své úkoly svědomitě.

„To kolo jsem už skoro spravil,“ řekl.

„July, já nemluvím o práci,“ řekla. „Mluvím o sobě. Celou noc jsem proseděla u tvého dítěte. A kdes byl ty?“

July si myslel, že jí asi měl nabídnout, že posedí s ní. Samozřejmě, teď bylo příliš pozdě. Byl by jí rád vysvětlil, že se prostě ostýchá jít za ní do pokoje, zvlášť do ložnice, pokud mu neřekne. Ostýchal se vejít i do kuchyně, když tam byla sama. Ale nevěděl, jak vysvětlit bázeň, kterou v něm budí.

„Škoda že jsem nepřišel,“ řekl.

Kláře se blýsklo v očích. „Pověděla jsem ti, jak mě nemoc děsí,“ řekla. „Když musím sedět a koukat se na dětské utrpení, vždycky bych radši umřela.“

Mnula si ruce. Celá se třásla. Když to viděl, sundal si July kabát a nabídl jí ho, ale Klára si nabídky nevšímala.

„Seděla jsem tam sama,“ pokračovala. „Nechtěla jsem, aby při tom byly dívky, protože nechci, aby je smrt moc strašila. Seděla jsem tam a myslela si: jsem sama a nemohu tomu dítěti pomoct. Jestli chce umřít, nemůžu je zadržet. Mohu je milovat do poslední kapky krve, a nezadržím je. Doufám, že nezemře. Doufám, že mu bude dáno vyrůst a užít si svůj čas. Vím, jak mi bude, jestli umře, jak dlouho mi potrvá, než v sobě najdu sílu byť jen dýchat, nemluvě o vaření nebo péči o děvčata a vůbec všech těch věcech, které člověk musí dělat, když je naživu.“

Klára se odmlčela. V ohradách zaržál hnědý hřebec. Byl to její oblíbenec, ale tentokrát jako by ho neslyšela.

„Jestli přijdu ještě o jedno dítě, už na ničem nebude záležet, to vím,“ řekla. „Už mi bude všechno jedno. Jestli mi umře ještě jedno dítě, přestanu se namáhat. Bude to moje zkáza a děvčata do ní strhnu taky. Nikdy nekoupím dalšího koně, neuvařím oběd, nepoznám muže. Umřu hlady nebo se zblázním, a ještě budu ráda. Nebo zabiju doktora, že nepřijel včas, nebo tebe, že jsi se mnou neposeděl, nebo udělám něco jiného. Jestli si mě chceš vzít, proč jsi za mnou nepřišel a neseděl vedle mě?“

July si uvědomil, že udělal hroznou věc, i když vše, co udělal, bylo, že odešel jako obvykle do svého pokoje. Překvapilo ho, když slyšel Kláru, že by ho byla s to zabít pro takovou maličkost, ale její pohled mu říkal, že to nejsou jen slova.

„Vezmeš si mě někdy?“ zeptal se. „Předtím jsi neodpověděla.“

„To ne, a neodpovím ti ani teď,“ řekla Klára. „Zeptej se mě za rok.“

„Proč za rok?“

„Protože si zasloužíš alespoň rok trpět,“ řekla Klára. „Vytrpěla jsem tolik, že to vydá za rok, zatímco ty sis ležel a snil o svatební noci.“

July neodpověděl. Nikdy nepoznal ženu, která mluvila tak troufale. Podíval se na ni skrz mlhu jejího dechu a přál si, aby alespoň přijala ten kabát. Z chladu jí na zápěstí vyrazila husí kůže.

„Byl jsi svýho času šerif, nebo se mi to zdálo?“ řekla Klára. Hřebec znovu zaržál a ona na koně zamávala, třebaže nespouštěla z Julyho zrak. Měl oči líbezného, ale vyjukaného chlapečka v těle statného muže. Toužila mít tu statnost u sebe, ale ta vyjukanost ji dráždila.

„Opravdu jsem byl šerif,“ přisvědčil.

„To jsi jaktěživ nikomu nic neporučil?“

„No, třeba Roscoeovi jsem říkal, kdy má uklidit vězení,“ řekl July.

„Není to mnoho, ale pořád víc, než jsi dokázal tady,“ řekla Klára. „Zkus to: dej mi někdy nějaký příkaz. Abych uklidila to a to, čistě pro cvik, jednou za čas. Alespoň budu mít to potěšení uslyšet artikulované zvuky z tvého hrdla.“

Opět odmítla kabát, i když mu bylo jasné, že se jí nálada trochu zlepšila. Odešla k plotu a drbala hřebce asi deset minut po krku, než se vrátila do domu.

Pak ke všemu přijel Pom Boggett se zprávou, že Augustus McCrae zemřel. Prodral se podle Platte za lednové vánice. Oba jeho koně byli vyčerpaní, ale Pom sám čerstvý jako rybička. Blizzard byla podle něho normální přeháňka.

Julymu se zdálo, že Pom Kláře okamžitě padl do oka, a trpce to nesl, i když se brzy přesvědčil, že Pom přijel za Lorenou, a ne za Klárou. Od chvíle, co se Lorena dozvěděla, že Gus je mrtev, sotva promluvila. Klára Pomovi hned nabídla práci – byla tvrdá zima a byli ve všem pozadu. Brzy se začnou rodit hříbata a budou pozadu ještě víc, a tak najmout dalšího muže bylo jen rozumné, ale July se s tím nemohl vyrovnat. Zvykl si pracovat s Klárou a Cholem a bylo mu zatěžko smířit se s Pomem. Hrála v tom roli taky skutečnost, že Pom to uměl s koňmi nejmíň dvakrát líp než on a že každému byla hned zjevná Pomova cena. Klára brzy Poma požádala, aby dělal s koňmi to, co dříve příslušelo Julymu. Na Julyho čím dál víc zbývala práce, kterou by zvládl malý kluk.

K dovršení všeho se k němu Pom choval odměřeně a nepokusil se s ním spřátelit. Pom znal plno karetních her a uměl hrát i šarády, což dívky vysoce cenily. Mnoho večerů po dlouhou zimu proseděl July opřený o zeď a cítil se vyhoštěný, zatímco Klára, Pom a dívky hráli u velkého kuchyňského stolu všelijaké hry.

Pom se všemožně snažil vtáhnout Lorenu do nějaké z her, ale nanejvýš dosáhl toho, že Lorena zůstala sedět v kuchyni. Seděla mlčky a nezajímala se o jejich zábavu, a July seděl stejně mlčky. Nemohl si pomoci, ale litoval, že se Pom Boggett neztratil někde ve Wyomingu nebo naopak neodjel do Texasu. Neminul den, aby nezaregistroval známky toho, co považoval za Klářinu slabost pro toho kovboje. Dříve nebo později, až se Pom vzdá Loreny, ještě rád vezme zavděk paní domu. July se cítil bezmocný – s tím se nedalo nic dělat. Někdy seděl vedle Loreny a cítil, že je mu bližší než kdokoli jiný na ranči. Milovala mrtvého muže a on zase ženu, která si ho sotva všimla. Ale byt si byli sebespřízněnější, pro Lorenu neexistoval. Byla krásnější než jindy, ale od chvíle, kdy přišla zpráva o Gusově smrti, byla to truchlivá krása. Jen malá Betsey, která Lorenu čiře zbožňovala, dokázala občas přinést do jejích očí jiskru života. Když byla Betsey nemocná, Lorena ji neúnavně ošetřovala, brala ji do vlastní postele a zpívala jí. Spolu si četly pohádky: předčítala Betsey. Lorena dokázala přeslabikovat jen pár slov – sestry plánovaly, že ji naučí číst, ale věděly, že s tím musí počkat, dokud Lorie nebude líp.

Dokonce i Sally, jinak žárlivá na každou pozornost navíc, které se sestře dostalo, uznávala, že Betsey a Lorena patří k sobě. Přestala Betsey škádlit, když se na ni Lorena podívala určitým způsobem.

Po zprávě o Gusově smrti nepocítila Klára žádný divý příval žalu. Strávili příliš dlouhé roky daleko od sebe. Měla úžasnou radost, že ho vidí, když ji navštívil a ona poznala, že ji stále miluje a jí že pořád blaží jeho společnost. Měla ráda jeho chápavost i vtip a cítila pobavenou hrdost, že vzdor všem rokům, které uplynuly od jeho prvních námluv, ji stále klade nad ostatní ženy.

Často za noci sedávala na horní verandě, zabalená do Bobova velikého kabátu. Měla ráda ostrý mráz, mráz, který jako by kalil hvězdy. Nakonec přišla na to, že v tom, co k sobě ona a Gus cítili, bylo něco, co potřebovalo oddělení. Cítila, že by s ním tvrdě zápolila, kdyby žili pospolu. I za jeho krátké návštěvy poznala, že se s ním užuž může dostat do křížku, a při takovém utkání by mohly jemnější duše, jako byli July a Lorena, utrpět nenapravitelné škody. Za tmavých nocí na rampouchy ověšené verandě občas ucítila na tváři studenou slzu. V Gusovi ztratila posledního spojence a připadala si daleko osamělejší, ale necítila tu unavenou beznaděj, jako když zemřely děti.

Pak tu byl July Johnson, muž, jehož láska byla skoro němá. Byl nejen nekňuba v oblasti citu, nýbrž i nemehlo, co se koní týče. Při své lásce ke koním Klára nechápala, jak může vůbec i jen uvažovat, o sňatku s mužem, který s koňmi neumí zacházet o nic lépe než Bob. Ostatně ještě si ho pořád nebere; Klára se svatbou nepospíchala. Při důvěrnějším poměru nejspíš její netrpělivost s ním jen vzroste.

Bavilo ji, že July tak žárlí na Poma, který byť přátelský, společenský a výborný v práci, se o ni vůbec nezajímal. Láska k Loreně tryskala z každého pohledu, který vrhl v jejím směru, i když žádný nepronikl skrz Lorenin ocelový žal. Klára se nepokusila to hoře změnit nebo sdílet – bylo jako Martinova horečka: buď ji zabije, nebo zmizí. Výstřel z Lorenina pokoje by Kláru nepřekvapil. Věděla, že dívka cítí totéž co ona, když zemřeli její chlapci: nepolevitelný žal. V těch časech dobře míněné snahy Boba nebo sousedů rozveselit ji jenom urážely. Nechtěla žít, zvlášť ne vesele. Dobrosrdeční lidé jí říkali, že živí patří k živým. Já ne, já patřím ke svým chlapcům, chtěla jim odpovědět. Ale dobrosrdeční lidé měli pravdu; pomalu se jí vrátila zpátky chuť žít a jednoho dne zjistila, že zase zadělává na koláče a s požitkem je jí.

Když sledovala Lorenu, jak, žalem pustá, jalově sedí, dokud jí Betsey nepřiměje se hnout, cítila se Klára bezmocná. Lorena buď přežije, nebo zemře, a Kláře se zdálo, že to bude spíš to druhé. Lorenina jediná vazba k životu byla Betsey. Sladkosti, muži ani koně jí nic neříkali; její jediná zkušenost se štěstím byl Gus. Pohledný mladý kovboj a jeho nespočetné láskyplné pohledy pro ni nic neznamenaly. Slastí poznala Lorena málo – svody života na ni tudíž nepůsobily a Klára si nemyslela, že by ji lákaly milostné radovánky. Pomovi je souzeno soupeřit s Gusem po smrti stejně neúspěšně jako s Gusem živým. Spíš mohla Lorenu zachránit Betsey. Betsey si kvůli ní pořád dělala starost a snažila se přimět matku k nějakému činu.

„Pana McCrae nemohu vzkřísit a nic jiného Lorena nechce,“ řekla Klára. „Co myslíš, že můžu udělat?“

„Udělej, aby nebyla tak smutná,“ prosila Betsey.

„To nemůže udělat nikdo,“ řekla Klára. „Nemohu ani tebe udělat veselejší, když jsi smutná.“

Ale jednoho dne to přece zkusila. Našla Lorenu stát v předsíni s neučesanými vlasy. Měla pohled zbitého psa. Klára se zastavila a objala ji, stejně náhle jako objala Julyho Johnsona.

V něm její objetí vyvolalo horečku naděje; v Loreně nevyvolalo nic.

„Já vím, že lituješ, žes nejela s ním,“ řekla Klára. „Byli byste spolu mohli strávit pár dní navíc.“

Lorena vypadala překvapeně – od chvíle, co ta zpráva přišla, nemyslela na nic jiného.

„Měla jsem to udělat,“ řekla.

„Ale byla by to velká chyba,“ namítla Klára. „Strávili byste spolu pár dní navíc, to nepopírám, ale teď bys trčela ve srubu někde v Montaně s partou mužů, kteří by nemysleli na tvou lásku ke Gusovi. Chtěli by, aby ses milovala s nimi. Pom tě chce tolik, že nedbal na blizzardy a přijel za tebou.“

Při pouhém pomyšlení na Poma Lorenu zastudilo. „Promarnil čas,“ řekla.

„Já vím, ale nečekej, že si to uvědomí on,“ řekla Klára.

„Jednou si mě koupil, když jsem dělala kurvu,“ řekla Lorena překvapená slovem, které se jí ocitlo na jazyku. Nikdy dřív ten vyraz nepoužila.

„A Gus snad ne?“ zeptala se Klára.

Lorena mlčela. Samozřejmě že Gus taky. Lekla se, že ji Klára pošle pryč, když teď ví, čím byla.

„Pom tě miloval a použil jediný způsob, který měl, aby upoutal tvou pozornost,“ řekla Klára.

„Nezískal mou pozornost,“ řekla Lorena. „Nezískal nic.“

„A Gus udělal to samé a získal všechno,“ řekla Klára. „Gus měl štěstí a Pom ne.“

„Já taky ne.“

Klára nenabídla žádnou radu. O pár dní později, když šila, Lorena přišla a postavila se před ni. Nevypadala o nic líp. „Proč jste požádala mě, abych zůstala, když Gus miloval vás?“ zeptala se. „Proč jste neřekla jemu, aby zůstal? Kdybyste to byla udělala, žil by.“

Klára zavrtěla hlavou. „Miloval nás obě,“ řekla, „ale Gus by nikdy nepropásl žádné dobrodružství, ani kvůli tobě ne, ani kvůli mně nebo nějaké jiné ženě. Nikdo by ho neudržel doma. Byl to proutník a poutník, i když ty by sis ho asi udržela déle, než bych to dokázala já.“

Lorena tomu nevěřila. Pamatovala si, jak často Gus o Kláře mluvil. Samozřejmě teď už na tom nezáleželo – na ničem podobném už nezáleželo, a přece si nemohla zabránit, aby se k tomu v mysli nevracela.

„To není pravda,“ řekla. Používala hlas tak málo, že zněl dutě.

„Je to tak,“ řekla Klára. „Jsi krásnější, a ne tak panovačná. Když jsem tehdy před lety řekla Gusovi, že si vezmu Boba, ulevilo se mu, poznala jsem to. Snažil se vypadat dotčeně, ale ulevilo se mu. Nikdy jsem na to nezapomněla. A to mě žádal o ruku aspoň třicetkrát. Ale věděl, že by to byl boj, kdyby mě získal, a to on nechtěl.“

Klára chvíli mlčela a dívala se druhé ženě do očí.

„Bob byl moc tupý, aby si uvědomil, že k nějakému boji dojde,“ pokračovala Klára. „Polovinu času si to neuvědomoval, ani když už boj propukl. A tak jsem většinou musela zápolit sama se sebou.“

„Stýskalo se mi,“ dodala.

Považovala hovor za dobrou známku. Možná že se Lorie vzpamatuje. Ale byl to na dlouhé měsíce jejich poslední rozhovor.

Lorena celou zimu zachovávala mlčení a mluvila jen s Betsey, která jí zůstala věrná jako vždy.

Pom zůstal taky věrný, i když ho Lorena nikterak nepovzbuzovala. Trávil víc a víc času u karet se Sally, jejíž holčičí štěbetání si oblíbil. Stále se snažil Lorenu oblomit, ale začínal mít dojem, že je to marné. Ani na něj nepromluvila, ať se tázal sebesladčeji. Na všechno, co jí řekl, odpovídala mlčením, stejným mlčením jako v Osamělé Holubici, jenže hlubším. Řekl si, že pokud se situace nezlepší do jara, odjede do Texasu a pokusí se na ni zapomenout.

Ale když přišlo jaro, sdělil Pom Kláře, že by rád zůstal a pomohl jí s hříbaty.

Kapitola 100

Calla začalo hníst, že Gus odkázal svou půlku stáda té ženské. Žila si v Nebrasce, nebyla s nimi a nepomáhala jim. Samozřejmě kdyby byla mezi nimi a přiložila ruku k dílu, vznikly by nemilé komplikace, ale to nezmenšilo jeho nespokojenost s tím, co Gus udělal. Měl jí odkázat peníze, neboť je měl. Ale poněvadž to byla jeho vůle, pokaždé, když Call prodal armádě houf dobytka, musel dát stranou půlku peněz pro nějakou důru, ke které měl vždycky výhrady a která třeba – kdoví – už na Guse dávno zapomněla a vzala si někoho jiného, nebo se dokonce vrátila k řemeslu.

Přesto Call nepřestal peníze dělit. Třebas to bylo k vzteku, Gus to tak chtěl, a on splní jeho přání, i když měl v plánu – až poveze mrtvolu – zkusit, jestli by tu osobu nemohl alespoň vyplatit. Nelíbila se mu myšlenka, že jeho partnerem je žena a navíc kurva – i když se možná napravila.

Žil ve stanu celou zimu, přidržoval muže k práci, ale nedbal příliš o výsledek. Občas si vyjel s Čerticí na lov do plání. Vždycky se vracel s úlovkem, ale lov ho zvlášť nezajímal. Jezdil, protože se už mezi muži necítil dobře. Indiáni je neobtěžovali a muži si počínali dobře bez říkání. Polívka se stal po Pomovi předákem a celý rozkvetl. Ostatní muži si taky vedli dobře, i když tu a tam někdo zareptal a občas se poškorpili. Hugh Auld a Po Campo se spřátelili a často si spolu vyrazili na den nebo dva, aby Hugh mohl ukázat Po Campovi nějakou tůňku, kde stále ještě žili bobři, nebo jiné zajímavé místo, o kterém věděl. Pyskáč, hladový po muzice, hrál na akordeon a strávil skoro celou zimu pokusem vyrobit housle z krabice od bot. Nástroj vydával silný skřípavý zvuk, a žádný z kovbojů nebyl ochoten připustit, že ten zvuk je hudba.

O Vánocích, hladovi po vepřovém, zabili Gusova prasata. Překvapivou novinkou bylo, že se Jasper Fant naučil vařit. Pustil se do toho zpočátku hlavně z nudy, ale pod Po Campovým vedením udělal takové pokroky, že když se Po Campo s Hughem někde toulali, kuchyně netrpěla.

V podjaří, když bylo počasí ještě vrtkavé, zmizelo jednu noc patnáct koní. Krádež byla odhalena jen šťastnou náhodou, protože vzhledem k místu a roční době zloděje koní věru nečekali. Call pro jistotu navštívil v doprovodu Starého Hugha dva nebo tři nejbližší indiánské tábory, aby se setkal s náčelníky a učinil obvyklá diplomatická opatření k zamezení náhodných srážek, jako byla ta, která se stala Gusovi osudnou. Ty návštěvy ho ještě víc roztrpčily, protože Indiáni nebyli bojovní a bylo zřejmé, že Gus prostě narazil na špatný houf ve špatnou chvíli špatným způsobem. Byl to zákon schválnosti, protože Gus vždycky hlásal, že se na rudochy musí po dobrém, a za ta léta vedl nejeden potlach, který Call považoval za mrhání časem. Gus trpělivě jednal s válečníky, které by byl Call prostě zastřelil, a nakonec našel smrt v končině, kde většina Indiánů vítala každý potlach, zvláště pak s mužem, který vlastnil nekonečnou zásobu hovězího.

Při těch návštěvách si Call všiml, že Indiáni mají lepší koně než on, a dokonce udělal s Černošlapy obchod: padesát krav za deset koní. Dohoda žádala od Starého Hugha dva dny mluvení a byl potom úplně ochraptělý.

A tak když malý Spettle přinesl zprávu, že koně jsou pryč, byl Call překvapen. Odkud se ti zloději vzali a kam šli? Nicméně fakt byl fakt: koně byli pryč.

Call vzal Vočka, Newta, Jehlu a Starého Hugha a zahájil pátrání. Brzy vyloučil Indiány, protože zloději se pohybovali příliš pomalu, a dokonce se utábořili ani ne třicet mil od jejich srubu, na což by žádní Indiáni nebyli dost velcí blázni. Brzy bylo jasné, že honí jen dva muže. Druhý den přejeli do Kanady a dopadli zloděje třetího dne u snídaně. Byl to roztřesený staroch se střapatým šedým plnovousem a mladý kolohnát asi Newtova věku. Stařík měl jednorannou kulovnici a chlapec starou pistoli. Chlapec opékal zvěřinu a starý muž se opíral o sedlo a polohlasem četl v bibli, když k nim přistoupil Call s tasenou pistolí. Ač valibuk, nebyl chlapec žádný nebojsa a roztřásl se, když spatřil pět mužů s puškami.

„Já ti to povídal, tati,“ řekl. „Teď nás chytli.“

Stařík, který měl u sedla džbánek, byl očividně opilý a zdálo se, že si události ani pořádně neuvědomuje.

„Jáť jsem služebník Páně,“ řekl. „Zatraceně, dejte pryč pušky, zrovna snídáme. To je můj syn Tom.“

Call ty dva odzbrojil během vteřiny. Patnáct koní se páslo na dohled necelých sto sáhů od ležení.

„Nevěděli jsme, že jsou vaši,“ řekl chlapec a tetelil se hrůzou. „Mysleli jsme, že patří Indiánům.“

„Všichni jsou značkovaní,“ řekl Call. „To jste mohli vidět, pokud nejste slepí.“

„Ani slepí, ani hříšníci,“ řekl stařík a povstal. Byl tak opilý, že nedokázal jít rovně.

„Kradete koně, a stojí psáno: nepokradeš!“ řekl Call. „Jak jste se sem dostali, lidičky?“

„Řízením božím, muži,“ řekl ten stařík.

„Myslím, odkud jste přijeli,“ řekl Call s pocitem únavy. Nechápal, jak mohlo napadnout pastorovi se synem, aby se zmocnil cizích, zřetelně označkovaných koní. Připadalo mu, že je to zločin nejapný a nesmyslný, protože ty koně hnali na sever, kde nejsou ani města, ani ranče. Bylo jasné, že jsou to chudáci, a ten dědek ke všemu pominutý. Call vycítil, že chlapům se dělá nanic při pomyšlení, že mají věšet takovou dvojici, a sám se na to nikterak netěšil, ale byli to jednou zloději koní a cítil, že nemá na výběr. Jeho vlastní nechuť k tomu úkolu způsobila, že udělal chybu – nesvázal toho dědka hned, protože mu připadalo, že sotva na nohou stojí. Nebyl však tak slabý, aby neuchopil sekerku a nerozmáchl se s ní po Jehlovi, a byl by ho zabil, kdyby Jehla neuskočil – takhle se mu sekyrka jen ošklivě zasekla do nadloktí. Call dědka zastřelil, než se stačil rozmáchnout podruhé. Kluk se rozběhl do prérie. Samozřejmě ho snadno chytili, než ho svázali a přivedli zpátky, byl dědek mrtvý. Chlapec si sedl na tenkou vrstvu sněhu a plakal.

„Než máma a sestra zemřely, byl v pořádku,“ řekl. „Jeli jsme s kolonou vozů. Pak se zcvokl a řekl, že se uděláme pro sebe. Já jsem nechtěl.“

„Škoda že sebral naše koně,“ řekl Call.

Chlapec se třásl a plakal. „Nevěšte mě, pane,“ prosil. „V životě jsem nekradl. Říkal jsem mu, aby ty koně nechal, ale říkal, že jsou ukradený od Indiánů.“

„Budu pro vás pracovat,“ dodal chlapec. „Vyznám se v kovařině. Dva roky jsem dělal v kovárně v Missouri, než jsme odjeli.“

Call věděl, že široko daleko neroste vhodný strom. Jen by si přidělávali práci, kdyby měli s chlapcem ujet celý den, aby ho pak pověsili. Mimoto potřebovali kováře. Co se týká chlapcova vyprávění, mohla to být pravda, ale taky ne. Dědek vypadal jako šílený, ale Call už viděl mnoho zlodějů předstírat nepříčetnost v naději, že je to spasí.

„Táta říkal, že mě zastřelí, když mu nepomůžu,“ řekl chlapec.

Call mu nevěřil. Byl v pokušení rozetnout chlapci pouta, ale neudělal to. Posadil ho na jednoho z ukradených koní a vyrazili zpátky.

Newtovi bylo nevolno z myšlenky na to, co přijde. Nechtěl vidět dalšího oběšence.

„Řekni mu to,“ požádal Vočka.

„Co mu mám říct?“ zeptal se Vočko.

„Aby ho nevěšel,“ řekl Newt.

„Pověsí ho,“ soudil Vočko. „Copak nepověsil i Jaka?“

„Táta ho k tomu přiměl,“ řekl Newt.

„Možná,“ připustil Vočko. „Ale co když je to jen prachsprostej zloděj?“

Ale když dojeli k příhodnému stromu, Call cválal dál bez zastávky k jejich srubu. Tam přeřízl chlapci pouta.

„Můžeš pracovat,“ řekl.

Deset dní se ten hromotluk rozplýval ochotou. Okoval všechny koně, nasekal dřevo, udělal vše, co mu uložili, a občas i něco navíc. Neustále mlel pantem a ke každému se měl, a přece si ho nikdo neoblíbil. Ani Newtovi nebyl sympatický. Při řeči se k němu Tom stavěl příliš blízko, a on řečnil nepřetržitě. Širokou tvář měl pořád zpocenou i v nejchladnějších dnech. Ani Po Campo ho neměl rád a vrčel, když mu dával jídlo.

A pak jednoho dne před úsvitem načapal Call Velkého Toma, jak mu říkali, když sedlal koně a chystal se ujet. Měl u sebe peněženky čtyř honáků, které jim vyfoukl tak šikovně, že je nikdo z mužů ještě ani nepohřešil. Taky si vzal nejlepší sedlo v partě, majetek Berta Boruma.

Call to už dva tři dny čekal a přizval si k hlídání na pomoc Vočka, Velký Tom vyrazil tryskem, ale Call ho sestřelil z koně. Na ten výstřel vyběhli kovbojové v podvlíkačkách. Ač zraněn, rval se chlapec jako zběsilý, Call ho musel praštit pažbou své henryovky, než ho mohl svázat. Tentokrát ho oběsili bez meškání, i když zase plakal a úpěl o milost.

„Pro zloděje koní je jí škoda,“ řekl Call, než kopl chlapcova koně a hnědka vyrazila zpod něj. Nikdo z mužů neřekl ani slovo.

„Patřil pověsit hned napoprvé, ale aspoň nám okoval koně,“ poznamenal Vočko později.

Call začal myslet na Guse a slib, který mu dal. Blíží se jaro a bude muset jet, pokud chce ten slib vyplnit, což samozřejmě musí. Ale ranč sotva založili a bylo těžké rozhodnout, komu svěřit velení. Tu otázku nosil v hlavě celou zimu. Nezdálo se hrozit žádné vážné nebezpečí od Indiánů nebo odjinud. Kdo by se osvědčil nejlíp? Polívka byl výborný, když dostal úkol, ale chyběla mu iniciativa a nebyl zvyklý plánovat. Ostatní skotáci nedůtklivě střežili svou nezávislost a každou chvilku div nevypukla rvačka, protože se někdo domníval, že se na něj někdo jiný pokouší vytahovat. Vočko byl samozřejmě stařešina, ale Vočko třicet let ochotně přijímal rozkazy; čekat, že je náhle začne vydávat, znamenalo čekat na nemožné.

Call často myslel na Newta. Celou zimu ho pozoroval se vzrůstající hrdostí. Chlapec byl jediný z mužstva, se kterým ho ještě těšilo být pohromadě. Chlapcova zručnost a trpělivost s koňmi ho těšila. Věděl, že bude riskantní svěřit sedmnáctiletému chlapci velení nad skupinou dospělých mužů – ale on sám vedl muže v tom věku a byly to těžší časy. Líbilo se mu, jak chlapec přijímal práci bez stížností. Fyzicky za ten rok vyspěl a dokázal energicky pracovat po celý den a stačil víc než většina mužů.

Jednou, když spolu s Vočkem sledovali chlapce, jak přechází ohradu, po ukončení práce s jedním z mustangů, řekl Vočko nevinně: „Podívejte se, kapitáne, ten hoch chodí přesně jako vy.“

Call sebou trhl, ale Vočko si toho nevšiml – Vočko nebyl všímavý, jak Augustus často říkával.

Tu noc, když seděl ve Wilbargerově stanu, vzpomněl si Call na tu poznámku. Vzpomněl si taky, jak často na něho Gus kvůli chlapci dorážel. Když ho Gus nutil, pochopitelně se vzpíral, ale teď, když byl Gus pryč, nebylo mu nepříjemné hledět na chlapce jako na svého syna. Chodíval za jeho matkou, to se nedalo popřít, i když to byla ohavná vzpomínka; Maggie ohavná nebyla, přirozeně – bouřil se jen proti té podivné potřebě, kterou v něm budila.

Začal chlapce brát na každou cestu, kterou podnikl do pevností, nejen aby líp poznal krajinu, ale i aby se podílel na prodeji a jednání. Jednou, na zkoušku, poslal Vočka, chlapce a Raineyovce do Fort Benton s dost velkým houfem dobytka a určil, že chlapec má dojednat podrobnosti prodeje a přivézt peníze. Newt dobře obstál a vyjednal obchod tak, jak by to byl udělal sám. Řádně přihnal dobytek, výhodně ho prodal a přivezl peníze domů.

Polívka nelibě nesl, že Newt obdržel takovou výsadu. Měl za to, že jakožto předák by měl dobytek dopravovat on, a případně za to obdržet jistou provizi. Polívka byl na Newta čas od času hrubý, a Newt se to snažil přejít mlčky. Call neudělal nic, ale o dva týdny později oznámil, že se chystá poslat chlapce do pevnosti znovu – načež Polívka vzkypěl. Považoval to za znevážení a pohrozil, že si vybere plat a půjde, jestli se tu bude takto jednat.

Call mu bez meškání mzdu vyplatil, což Polívka nečekal. Takový výsledek si nepředstavoval. „Ale, kapitáne, já odtud nechci pryč,“ řekl žalostně. „Nikdo mě dole na jihu nečeká.“

„Tak vrať peníze a chovej se, jak se patří,“ řekl Call. „O tom, kdo tu co bude dělat, rozhoduju já.“

„Já vím, kapitáne,“ řekl Polívka. Uvědomil si, že si pro svůj výstup vybral špatnou chvíli – hned po snídani, když kolem postávalo plno skotáků.

„Jestli máš další stížnosti, tak poslouchám,“ řekl Call. „Zdá se, že máš spadeno na Newta.“

Při těch slovech Newtovi na zátylku povstaly chlupy. Poprvé, co pamatoval, vyslovil kapitán jeho jméno.

„Nic proti němu nemám,“ řekl Polívka. „Je to dobrej pracant, ale nezdá se mi správný, když se obyčejnej honák povyšuje nad předáka, pokud k tomu není důvod.“

„Je mladý a potřebuje cvik – a ty ne. To je důvod,“ řekl Call. „Pokud ti řeknu, že ho máš poslouchat, tak se podřídíš, nebo můžeš jít. Ber to jako moje vlastní rozkazy z druhé ruky.“

Polívka zrudl odporem při pomyšlení, že by měl někdy poslouchat příkazy nějakého cucáka. Strčil si plat znovu do kapsy s úmyslem, že odjede, ale po hodinovém přemítání změkl a mzdu Callovi vrátil. Ten večer však Newtovi nastražil nohu, když Šel okolo s plným talířem. Newt se natáhl, ale hned vstal a ve vteřině se na Polívku vrhl, tak vzteklý tou urážkou, že mu dokonce uštědřil pár ran, než mohl Polívka vnést do hry svou váhu a zkušenost – poté dostal Newt nakládačku tak důkladnou, že si ani neuvědomil, kdy rvačka skončila. Seděl na zemi a plival krev a Polívka šel pryč. Call rvačku očekával a klidně ji sledoval, potěšený, že se chlapec bil tak tvrdě. Výhra přesahovala jeho možnosti.

Bitka nezískala Polívkovi žádné sympatie: od Pomova odchodu se choval tak nadutě, že měl přátel stejně málo, zatímco Newt byl oblíbený. Reakce byla tak nepříznivá, že o pár dní později si Polívka znovu vybral mzdu, odjel a vzal s sebou Berta. Došli k názoru, že ve dvou se to lépe táhne a že se spolu do Texasu dostanou.

Pár týdnů měl Call obavy, že bude mít nedostatek pracovních sil, ale pak se tři mladíci, které znal z pevnosti, rozhodli, že nechají vojákování a zkusí štěstí na ranči. Všichni tři byli z Kentucky. Zpočátku nevěděli, jak na to, ale byli přičinliví. Pak se ukázali dva skuteční kovbojové, přivábila je až z Miles City zpráva, že na Mléčné je ranč. Vyměnili honáctví za mezkařinu asi před rokem a zjistili, že to byla chyba. Pak se dostavil vysoký mládenec jménem Jim. Podnikal cestu do Oregonu s kolonou osadníků, ale už se mu nechtělo dál.

Brzy Call zjistil, že místo nedostatku má sil takřka přebytek. Rozhodl se začít brzo se značkováním. Od té doby, co se vydali na cestu, narodilo se několik set telat; mezi nimi už bylo hodně rocků, a ty ocejchovat bude fuška. Vzhledem k tomu, že jiný dobytek v zemi nebyl, pochybovali někteří skotáci o nezbytnosti díla, ale Call věděl, že se to brzy změní. Přijdou další stáda.

Zátah jim zabral deset dní. Při zimní pastvě se skot široce rozptýlil po návrší mezi Mléčnou a Missouri. Značkování zabralo týden. Zpočátku se práce mužům líbila a závodili, kdo svalí větší zvíře v kratším čase. Také bylo mnoho sporů o to, kdo bude u lasa a kdo pracovat pěšky. Newt se tak zlepšil v lasování, že se o tuto práci brzy dělil s Jehlou, který byl ze staré party jediný, kdo uměl s lariatem zacházet jak náleží.

Když značkování skončilo a jarní tráva se prodírala tenkým květnovým sněhem, věděl Call, že přišel čas, aby splnil slib daný starému příteli. Bylo to komické, vlastně zhola absurdní – že se má vláčet s mrtvolou půl roku starou do Texasu, ale nedalo se nic dělat.

Leč květen končil a blížil se červen, a on pořád neodjel. Sníh na pláních už asi všude roztál, ale něco ho zadržovalo. Nebyla to práce. Na práci měli mužů dost – dokonce museli odmítnout tři nebo čtyři zájemce. Mnoho odpolední strávil Call pozorováním Newta při výcviku koní, které koupili při poslední cestě do pevnosti. Byla to práce, ve které sám nikdy nevynikal – chyběla mu trpělivost. Ta podívaná mu působila hluboký požitek. Pokud za ním přišel nějaký kovboj a mluvil k němu, když se díval, většinou muže prostě ignoroval, takže nakonec odešel. Nechtěl, aby ho někdo rušil, když se dívá na chlapce. Věděl, že má jen pár dní. Do Texasu a zpátky je dlouhá cesta. Občas si říkal, jestli se vůbec vrátí zpátky. Ranč byl založen a nebezpečí menší, než si myslil. Občas se mu zdálo, že tu už nemá co na práci. Cítil se starší než kdokoli, koho znal. Gus se zdál mladý, i když umíral, ale Call se cítil starý. Radost z práce se mu už nevrátila. Jen když sledoval chlapce s koňmi, cítil se zas jako kdysi.

V těch hodinách se ztrácel ve vzpomínkách na jiné časy, na jiné muže, kteří žili s koňmi, krotili je, jezdili na nich, zemřeli na nich. Byl na chlapce hrdý, a přitom se trápil, že přišel na svět tak, jak přišel. Ale na tom se nedalo nic změnit. Uvažoval, že si s ním o tom jednou promluví, jak si Gus přál, ale neudělal to. Nemohl. Když se náhodou octl s chlapcem o samotě, slova mu zmizela. Při pouhé myšlence na takové doznání, se mu sevřelo hrdlo jako zmáčknuté cizí rukou. Mimoto – co by změnilo pár slov? Nemohla změnit prošlé roky.

Newt byl zpočátku tím pozorováním zmatený. Zpočátku byl nervózní – domníval se, že kapitán přihlíží proto, že chce opravit nějakou jeho chybu. Ale odpoledne míjela a kapitán se jen díval, někdy tam seděl celé hodiny i když bylo vlhko nebo větrno. Newt už na něho čekal. Vycítil, že se kapitán dívá rád. Z toho, jak se kapitán choval, jak mu svěřoval větší a větší odpovědnost, soudil Newt, že pan Gus zřejmě měl pravdu a že kapitán nejspíš bude jeho otec. Některá odpoledne, zatímco kapitán stál u ohrad a sledoval ho, se z domněnky užuž stávala jistota a doufal, že mu to kapitán poví co nejdřív. Začal naslouchat – čekal, že mu to sdělí, naděje vzrůstala každým okamžikem, i když kapitán nepromluvil, byl Newt hrdý, že chodí alespoň sledovat jeho práci.

Dva týdny byl za jarních večerů Newt velice šťasten. Nikdy nečekal, že by s ním kapitán trávil tolik času, a doufal, že si s ním kapitán brzy promluví a vysvětlí, co mu tak dlouho bylo záhadou.

Jedné noci ke konci května Call nemohl spát. Seděl před stanem až do rána a myslel na chlapce a na Guse a na cestu, kterou má před sebou. Ráno po snídani si zavolal Newta stranou. Chvíli nemohl mluvit – ta ruka mu zase sevřela hrdlo. Chlapec stál a trpělivě čekal. Calla ten zvláštní úkaz rozzlobil, až přece jen hlas nalezl.

„Budu muset Guse odvézt,“ řekl. „Budu pryč asi tak rok. Zatím povedeš ranč ty. Vočko ti pomůže a zbytek party je většinou spolehlivý, až na toho Ira, tomu se stýská a možná se bude chtít vrátit domů.“

Newt nevěděl, co říct. Díval se na kapitána.

„Když něco prodáš, dej stranou půlku peněz pro tu osobu, Gus si to přál,“ pokračoval Call. „Můžeš jí ty peníze ukládat v Miles City. Řeknu jí to, až ji uvidím.“

Newt mohl sotva uvěřit, že se stane hlavou ranče. Očekával další pokyny, ale kapitán se odvrátil.

Později toho rána jeli on, Vočko a Jehla podél břehů Mléčné; obhlíželi, jestli nějaký kus dobytka neuvízl v bahně. Často se to stávalo. Vytahovat krávy ven byla těžká a blátivá práce, ale musela být udělána; kdyby zapršelo a v noci přišla velká voda, zvířata by utonula.

Den byl chladný a větrný. Newt musel třikrát vlézt do bahna, aby zvedl zadky uvázlých ročků, zatímco Jehla chytal zvířata do lasa a tahal je za hlavu ven. Newt si seškrábal bláto z nohou, jak to šlo, oblékl si zase kalhoty a chystal se obrátit zpátky ke srubu, když uviděl, jak k nim jede kapitán. Jel na Čertici a vedl Šeredu, velkou mulu, která s nimi prošla celou cestu z Texasu, a vytrvalého šedáka jménem Jerry, koně, kterého měl v oblibě hned po Čertici. Augustův vývěsní štít byl přivázaný na nákladní mule.

„Takže kapitán odjíždí,“ řekl Vočko. „Bere si Šeredu a náhradního koně.“

Newt cítil, jak klesá na duchu. Věděl, že kapitán musí odjet, a přece doufal, že neodjede – aspoň ještě pár dní.

Call přijel ke třem mužům, sesedl a k překvapení všech odsedlal Čertici a dal sedlo na Jerryho. Pak odvedl Čertici k Newtovi.

„Zkus, jak jí padne tvoje sedlo,“ řekl.

Newt byl tak překvapený, že dokázal jen mlčky na kapitána zírat. Myslel si, že asi špatně rozuměl. Od chvíle, co se kobyla dostala do majetku Kloboucké party, jezdil na ni výhradně kapitán.

„Co že mám udělat?“ zeptal se nejistě.

„Dej na ni své sedlo,“ řekl Call. Cítil se unaven a bylo mu zatěžko mluvit. Jako by se měl každou chvíli zadusit.

„Sotva se jí to bude líbit,“ řekl Newt a díval se na klisnu, která natahovala uši k němu, jako by věděla, co bylo řečeno. Ale kapitán povel nevzal zpátky, a tak odsedlal ryzáčka, na kterém jel, Klářin dar, a přenesl své sedlo na klisnu. Call držel uzdu, zatímco Newt sedlal. Pak podal otěže Newtovi, šel zpátky a vyndal z pouzdra svou velkou henryovku. Vytáhl vinčestrovku z chlapcova sedla a nahradil ji henryovkou. Vešla se taktak, ale dostal ji tam.

„Bude ti dobrá na medvědy,“ řekl.

Když se obrátil zpátky k chlapci, dusivý pocit ho téměř přemohl. Byl rozhodnutý chlapci říct, že je jeho otec, jak to po něm Gus chtěl. Plánoval, že poodjedou stranou, aby si promluvili mezi čtyřma očima.

Ale když uviděl proti sobě stát Newta, v chladném větru s Kanadou za zády, zjistil Call, že není schopen řeči. Bylo to, jako by se mu celý dosavadní život vzpříčil v hrdle, škrablavé sousto, které nemohl ani vyplivnout, ani spolknout. Jednou byl u toho, když se jeden hraničář udusil tuhým soustem bizoního masa, a měl pocit, že se dusí zrovna tak – dusí se sám sebou. Cítil, že zklamal ve všem, oč se snažil: ten hodný hoch, který před ním stál, byl toho důkazem. Hanba, která na něj padla, byla tak silná, že mu zarazila slova v hrdle. Noc co noc vysedával ve Wilbargerově stanu a bojoval s myšlenkami tak hořkými, že necítil ani montanský mráz. Celý život kázal svým mužům o čestnosti a poctivosti, a bez okolků propouštěl ty, kdo jí nebyli schopni, i když většinou šlo jen o zanedbanou povinnost nebo nedbale vykonaný rozkaz. Sám byl daleko horší, protože se nehlásil k vlastnímu synovi, který stál ani ne deset stop před ním a držel otěže Čertice.

Call si myslel, že to ještě dokáže říci, třeba před cizíma ušima. Chvěl se úsilím a to chvění a výraz v jeho tváři způsobily ve Vočkovi velký zmatek, protože ještě nikdy nezažil, aby kapitán nemohl najít slova. Kapitán prostě přijel a dal rozkaz, a hotovo – ale teď jen stál a díval se na Newta s hrdlem zadrhlým.

Při pohledu na kapitána bylo Newtovi náhle smutněji než kdy v životě. Jen si běž, chtělo se mu říct: běž si, když je ti to tak zatěžko. Samozřejmě si nepřál, aby kapitán opravdu šel. Cítil se příliš mladý; nechtěl, aby ho tu nechal samotného s tím vším. Cítil, že je toho na něho moc, že to nevydrží tak najednou. Před pěti minutami tahal ročka z bláta, a teď mu kapitán dal svého koně a svoji pušku a stál před ním se zmučeným výrazem v tváři. Takové utrpení nejevil ani Sean O’Brien, umírající na tucet hadích uštknutí. Jen si běž, tak jdi, myslel si Newt. Nech to být. Vždycky to bylo takhle. Nechte to být, kapitáne.

Call popošel pár kroků k chlapci a stiskl mu paži tak silně, že si Newt myslel, že mu kapitánovy prsty proniknou do kostí. Pak se otočil a pokusil se nasednout na šedáka. Třikrát se nestrefil do třmene, než dokázal nasednout. Litoval, že nezemřel na Škebli s Gusem. Bylo by to snazší, než vědět, že se nedokáže zachovat čestně. Měl před sebou vlastního syna – věděl, že je to jeho dítě, roky o tom pochyboval, ale teď mu jeho vlastní mysl opakovala pořád dokola, že je to tak – a přece ho nedokázal nazvat synem. Přišel o svou čest, už dávno o ni přišel a teď chtěl pouze pryč.

Když nasedl, ten pocit trochu povolil a moci se ujal opět zvyk, který chtěl odložit – zvyk poroučet.

„Ještě dvě jalovice zůstaly v bahně,“ řekl. „Tak půl míle po proudu. Měli byste je vytáhnout.“

Pak popojel a potřásl Vočkovi rukou. Vočko byl tak užaslý, že nedokázal zavřít pusu. Gus mu podal ruku až v poslední chvíli a teď mu ji podává taky kapitán.

„Pomoz Newtovi,“ řekl Call. „Bude potřebovat pevného muže, a to jsi ty, pokud vůbec někdo.“

Pak zvedl ruku na pozdrav Jehlovi a obrátil koně.

„Tak sbohem, hoši,“ řekl.

Ale podíval se znovu na Newta. Chlapec vypadal tak osaměle, že mu připomněl vlastního otce, kterému nikdy nebylo dobře mezi lidmi. Jeho otec spadl v opilosti ze seníku stodoly v Mississippi a srazil si vaz. Call si vzpomněl na hodinky, které po něm podědil. Staré kapesní hodinky s tenkým zlatým pouzdrem. Nosil je od jinošských let. Zvedl se ve třmenech, vyndal je z kapsy a podal Newtovi.

„Patřily mému otci,“ řekl, otočil se a odjel.

„Proklatě, Newte,“ zvolal Vočko, užaslejší než kdykoliv jindy v životě. „Dal ti svého koně, svou pušku a ty hodinky. Chová se, jako byste byli jedny krve.“

„Kdepak, já nejsem jedný krve s nikým na tomhle světě,“ řekl Newt hořce. „Nechci být. Nebudu.“

Se zoufalstvím v srdci nasedl na Čertici, jako by na ní léta jezdil, a obrátil se po proudu. Cítil, že už nikdy nechce v nic doufat, a přece jen o minutu později v něm povstala divná naděje, že se kapitán třeba vrátí zpátky. Mohl na něco zapomenout – třeba nějaký pokyn, který jim chtěl dát. I to by uvítal. Všude bylo tak pusto, teď když byl kapitán pryč. Ale když se ohlédl, byl kapitán jen tečkou na širé pláni. Byl pryč a věci už nikdy nebudou takové, jak Newt doufal – nikdy. Kdovíproč to bylo pro kapitána příliš těžké, a tak odjel.

Vočko a Jehla mlčky jeli za Newtem. Vočko se cítil starý a zděšený. V několika minutách ztratil pevnou půdu pod nohama a zmocnily se ho chmurné předtuchy. Třicet let měl po boku kapitána, který udílel rozkazy, a ty rozkazy jim často zachránily život. Vždycky byl s kapitánem, a najednou nebyl. Nedokázal pochopit, proč kapitán dal Newtovi toho koně, tu pušku a ty hodinky. Záležitost se sekerou, a co přeslechl tenkrát v hospodě, když ji hledal, už zapomněl – tak dlouho nad ní bádal, až mu vyklouzla z hlavy.

„Tak tady jsme,“ řekl unaveně. „Nezbyde nám asi, než se dát do díla.“

Texasák stál asi sto yardů daleko s malou skupinkou krav. Když jezdci přijeli blíž, začal bučet a hrabat kopytem. Zlobilo ho, když viděl několik jezdců pohromadě, i když v poslední době nikoho nenapadl.

„Víte, co vám povím, ten bulík to má u mě pořád schovaný,“ řekl Jehla. „Mám toho parchanta plný zuby. Kapitánovi je možná sympatickej, ale mně ne!“

Newt tu řeč slyšel, ale mlčel. Věděl, že toho na něho kapitán naložil příliš, ale neřekl to. Vynasnaží se a udělá, co bude třeba, i když mu na tom už nezáleželo.

S pocitem marnosti, ale silou zvyku vytáhli obě uvázlé jalovice z bláta Mléčné řeky.

Kapitola 101

V Miles City Call zjistil, že uložení Gusových ostatků doznalo úhony. Cosi vniklo do kůlny a shodilo rakev ze sudů. Podle doktora to byl nejspíš rosomák nebo možná kuguár. Rakev se rozštípla a šelma odnesla amputovanou nohu. Přišli na to, teprve když se utišil blizzard, čili noha byla tatam.

Call tu zprávu přijal s výrazem tak sveřepým, že to doktora silně znervóznilo.

„Valná část zůstala uchována,“ řekl a vyhýbal se Callovým očím. „Dal jsem ho znovu zakonzervovat. O tu nohu přišel stejně dřív, než umřel.“

„Byla v rakvi, když jsem odtud odjížděl,“ řekl Call. Nehodlal se o záležitosti s tím člověkem přít. Radši sehnal tesaře, který tu rakev sbil, aby ji vyztužil silnými plaňkami. Výsledkem byla těžká bedna.

Šťastnou náhodou uviděl Call ještě týž den bryčku na prodej. Byla stará, ale vypadala bytelně, a tak ji koupil. Příští den dal rakev povléct plachtou a pevně přivázat na sedadlo. Střecha bryčky byla v cárech, a tak ji strhl. Šereda byla zvyklá táhnout vůz, bryčka pro ni byla jako peříčko. Opustili Miles City za jitra, kdy bylo neobvykle chladno – tak chladno, že slunce vrhalo skrz ledová mračna jen bledé světlo. Call věděl, že je riskantní vydávat se na cestu jen se dvěma zvířaty, ale měl chuť riskovat.

Příštího dne se počasí zlepšilo a chvíli jel vedle dobře stovky Vraních Indiánů, kteří mířili na jih. Vraníci byli přátelští a jejich starý náčelník, vysušený mužík, který rád kouřil a vykládal, pozval Calla, aby tábořil s nimi. Všechny zajímal fakt, že cestuje s rakví, a kladli mu mnoho otázek na muže v ní.

„Kočovali jsme spolu,“ řekl Call. Nechtěl mluvit o Gusovi s tím staříkem ani s nikým jiným. Chtěl jet dál, ale byl srdečný a jel s Vraníky, protože se bál, že kdyby se zachoval nepatřičně, mohli by si ho podat někteří junáci, až bude víc na jihu, kam ochrana starého náčelníka nesahá.

Když dorazil do Wyomingu, měl za sebou jedenáct dní jízdy a nepotkal živou duši. Bryčka se držela dobře, ale Šereda vyhubla vinou tempa, k němuž ji Call nutil. Ve stržích před Prašnou řekou utrpěla rakev pár těžkých trhlin, ale plaňky ji držely pohromadě.

První lidé, které spatřil, když se blížil k Nebrasce, byla pětice mladých Indiánů, kteří se někde dostali k alkoholu. Když viděli, že veze nebožtíka, nechali ho na pokoji. Byli příliš opilí, aby mohli úspěšně lovit, a prosili o jídlo. Nikdo z nich nevypadal na osmnáct a koně měli žalostné. Call chtěl odmítnout, ale pak si uvědomil, že to jsou ještě děti. Nabídl jim jídlo, když zahodí pití, ale na to nechtěli přistoupit. Jeden vytáhl starou pistoli a dělal, že se na něj chystá vystřelit, ale Call si hrozby nevšímal a brzy je nechal za sebou.

Litoval, že musí s Gusem k těm osobám, ale cítil se povinen doručit listy, které Gus napsal, když umíral. Platte byla tak plná kachen a hus, že slyšel celý den jejich kejhání, i když jel dobrou míli od řeky.

Často myslel na muže, které zanechal na Mléčné, a na chlapce. Nečekal, že loučení dopadne tak, jak dopadlo, a nemohl myslet na nic jiného. Zatímco projížděl Montanou a Wyomingem, loučil se s nimi v duchu znovu a znovu den co den. Mnohokrát si představoval, že řekl věci, které neřekl, a jak to pořád přemílal cestou po pláních, začalo se mu všechno v hlavě plést. Postrádal vysedávání na ohradě a pohled na Newta při práci s koňmi. Přemýšlel, jestli chlapec dobře nakládá s Čerticí a jestli z ranče neodešel ještě někdo další.

U Klářina domu spatřil Poma jak spolu s tím mladým arkansaským šerifem krotí koně, ale dřív než stačil sesednout začala se s ním ta žena hádat Někde si opatřila pár keříčků a zrovna je sázela – prostovlasá a ve vysokých galoších, když přijel.

„Takže vy to přece jen provedete, pane Calle?“ obořila se na něho Klára. Měla v očích pohrdání, které ho překvapilo, protože přece pouze plnil poslední přání muže, který ji tak dlouho miloval. Musela od Poma vědět, že si Gus přál, aby jeho tělo bylo převezeno do Texasu.

„Požádal mě o to a já jsem mu to slíbil,“ řekl a divil se, co proti němu Klára má. Vždyť zrovna sesedl.

„Gus byl blázen a vy jste bloud, že se táhnete s mrtvolou tak daleko,“ řekla Klára neomaleně. „Pohřběte ho tady a vraťte se zpátky k synovi a k chase. Potřebují vás. Gus může odpočívat s mými chlapci.“

Call sebou trhl, když řekla „syn“, jako by nikdy neměla sebemenší pochybnost, že Newt je jeho krev. Svého času býval taky muž vyhraněných názorů, ale teď jako by si už nebyl jist skoro ničím, zatímco slova, která na něj Klára vrhala, byla tvrdá jako skála.

„Taky jsem mu to navrhl,“ řekl Call. „Povídal jsem mu, že byste ho radši měla tady.“

„Vždycky jsem měla Guse, kde jsem ho chtěla mít, pane Calle,“ řekla Klára. „Měla jsem ho v srdci šestnáct let. Teď jde jen o pohřbení jeho těla. Odvezte ho tam na pahorek a já nechám Julyho a Poma vykopat hrob.“

„Jenže o to mě nežádal,“ řekl Call a vyhýbal se jejím očím. „Zdá se, že si přál ležet na vašem výletním místě v Texasu.“

„Gus byl pořádný blázen,“ řekla Klára. „Bláznil za mnou a bláznil za každou sukní, která ho pro tu chvíli chtěla. Že při svém umírání myslel zrovna na mě, není ještě důvod, abyste se vláčel s jeho kostmi až do Texasu.“

„Chtěl to kvůli piknikům, které jste tam mívali,“ dodal Call, popletený jejím vztekem. Byl by čekal, že každá žena bude brát podobné přání jako poklonu, ale Klára to zřejmě brala jinak.

„Ano, vzpomínám si na naše pikniky,“ řekla. „Většinou jsme se hádali. Chtěl, co jsem mu nechtěla dát. Chtěla jsem, co neměl. To bylo dávno, dřív než zemřeli moji chlapci.“

Slzy jí stouply do očí, když to vyslovila, jako vždycky, když pomyslela na chlapce. Byla si vědoma toho, že se chová krajně nepohostinně a že ten muž nerozumí tomu, co řekla. Sotva sama věděla, co mínila – věděla jen, že pohled na Woodrowa Calla v ní budí bezdůvodnou nenávist a odpor.

„Napsal vám,“ řekl Call, když si vzpomněl, proč přišel. „Mám dopis pro vás a druhý pro ni. Odkázal jí polovinu našeho dobytka.“ Rozvázal sedlovou brašnu a vyndal oba listy a podal je Kláře.

„Byl bych je poslal po Pomovi, ale odjížděl v zimě a nedalo se říct, jestli projde,“ dodal Call.

„Ale vy projdete vždycky, kapitáne,“ řekla Klára s tak tvrdým pohledem, že se Call odvrátil a zůstal unaveně stát u koní. Byl hotov s ní souhlasit, že žádat od něho něco takového nebylo od Guse rozumné.

Pak se otočil a viděl, že Klára popošla k Šeredě. Poplácala mulu po krku a něco jí tiše povídala, než propukla v pláč. Schovala si tvář do její srsti a soumar stál jako přibitý, i když to jinak bylo dost jankovité zvíře. Ale ani se nehnul, dokud mu Klára vzlykala do plece. Pak si vzala dopisy a bez pohledu na Calla zmizela v domě.

Od ohrad se dívali Pom a July. Pom se cítil trochu nesvůj, když viděl Gusovu rakev. Nezbavil se své nervozity z nebožtíků. Zdálo se mu, že rychlý pohřeb je nejlepší způsob, jak ukotvit i jejich duchy.

July samozřejmě slyšel o smrti Guse McCrae a jeho podivném přání, ale docela tomu nevěřil. Pamatoval si, jak Gus zaútočil na ten kiowský tábor a zabil všechny muže do jednoho, než se on zmohl i jen natáhnout kohoutek. A teď je najednou zpátky v Nebrasce, ačkoli byl už celou zimu umrlec. To byla věc zhola mimořádná, tolik věděl určitě.

„Věděl jsem, že to kapitán udělá,“ řekl Pom. „Vsadím se, že hoši nahoře na Mléčné mají nahnáno, teď když jsou sami bez něho.“

„Slyšel jsem, že jsou tam tvrdý zimy,“ řekl July – ne že by zimy v Nebrasce nestály za řeč.

Kapitán, jako by nevěděl, co počít, popošel k ohradám a pak se zastavil. S Julym v závěsu šel Pom k němu, aby ho pozdravil, a až se lekl jeho proměny. Kapitán jako by zestárl – tváře měl propadlé a bradku a knír bíle prokvetlé.

„Kapitáne, rád vás vidím,“ řekl Pom. „Jak se vede hochům nahoře na severu?“

Call potřásl rukou Pomovi a pak Julymu. „Neztratili jsme přes zimu žádného muže a jen pár kusů dobytka,“ odpověděl unaveně.

Pak viděl, že se Pom dívá za něj. Obrátil se a spatřil, že ta plavovláska vyšla z domu. Popošla k bryčce a zastavila se u rakve, Klářiny dvě dcery s batoletem ji následovaly na zadní verandu. Dívky Lorenu k bryčce nedoprovodily. Chvíli se dívaly a pak odvedly dítě zpátky do domu.

Pom by dal cokoli, aby směl jít k Loreně, ale věděl, že nemůže. Místo toho vedl kapitána dolů k ohradám a pokusil se vzbudit v něm zájem o koně. Ale kapitánova mysl byla jinde.

Když pláně potemněly a šli na večeři, Lorena ještě stála u bryčky. Jídlo bylo snědeno v tichosti, jen Martin zlobil. Byl zvyklý být středem pozornosti, a nemohl pochopit, proč se nikdo nesměje, když zahodí lžičku, nebo proč mu nikdo nezpívá ani mu nenabídne něco sladkého.

„Neměl by někdo dojít pro Lorie?“ zeptal se najednou Pom, kterého trápila představa, že zůstala stát tak sama venku ve tmě.

Klára neodpověděla. Dívky uvařily jídlo a ona řídila obsluhu jen příležitostným pohledem. Když viděla, jak nemotorně zápolí Woodrow Call s vidličkou, trochu zalitovala, že na něho byla tak příkrá, sotva přijel, ale neomluvila se. Nepředpokládala, že se July zapojí do hovoru, ale jeho mlčení ji stejně dráždilo. Jednou Martin z rozpustilosti vyplivl chutné sousto; Klára se na něj přísně podívala a řekla: „Přestaň!“ tónem, který jeho zlobení učinil okamžitě přítrž. Martin otevřel pusu a užuž se chtěl rozbrečet, ale pak si to rozmyslel a schlíple žižlal lžičku, dokud nebylo po jídle.

Po večeři si muži vyšli před dům zakouřit, šťastni, že mohou uniknout společnosti té mlčící ženy. I na Betsey a Sally, zvyklé u večeře švitořit a soutěžit o pozornost mužů, zapůsobila matčina nemluvnost a omezily se jen na obsluhu.

Po večeři odešla Klára do svého pokoje. Gusův dopis ležel na psacím stole – nepřečtený. Rozsvítila lampu, zvedla jej a seškrábala zaschlou krev, která potřísnila jeden roh složeného listu. „Neměla bych to číst,“ řekla nahlas. „Nemám ráda, když mi mrtví připomínají, že mluvili.“

„Cože, mami?“ zeptala se Betsey. Přišla nahoru s Martinem a zaslechla ta slova.

„Nic, Betsey,“ řekla Klára. „Jen si bláznivá ženská povídá sama se sebou.“

„Martinovi nějak není dobře,“ stěžovala si Betsey. „Neměla jsi na něho tak vyjet, mami.“

Klára se na chvíli obrátila. „Nenechám ho vyplivovat jídlo,“ řekla. „Muži jsou hnusní jen proto, že je nějaká žena rozmazlila. Když nic, tak se Martin aspoň naučí způsobům.“

„Já si nemyslím, že muži jsou hnusní,“ řekla Betsey. „Pom není.“

„Nech mě být, Betsey,“ řekla Klára. „Dej Martina spát.“ Otevřela ten dopis – jen pár načmáraných slov:

DRAHÁ KLÁRO

Byl bych ti vděčný, kdyby ses postarala o Lorie.

Bojím se, že to ponese těžce.

Zbývá mi už jen jedna noha a život ze mě rychle uniká, a tak nemohu říci víc. Hodně štěstí tobě a tvým děvčatům, doufám, že se ti budou koně dařit.

GUS

Klára vyšla na verandu a hodinu si zalamovala ruce. Viděla, že muži stojí pod ní, pořád kouřili, ale byli zticha. Těch smrtí je na mě moc, myslela si. Proč se to musí hrnout zrovna na mě?

Černé nebe jí nedalo odpověď, po chvíli vstala a šla dolů a k Loreně, která od chvíle, co Call přijel, pořád tiše stála u bryčky.

„Chceš, abych ti přečtla ten dopis?“ řekla: věděla, že dívka neumí číst. „Spatně se to písmo čte.“

Lorena držela dopis pevně v dlani. „Ne, nechám si ho,“ řekla. „Napsal na něj moje jméno. To přečíst dokážu. Nechám si ho“

Nechtěla, aby Klára četla ten dopis. Byl její, od Guse. Na slovech nezáleželo.

Klára s ní chvíli postála a pak se vrátila dovnitř.

Měsíc vyšel pozdě, a sotva se ukázal, odešli muži do chatky u ohrad, kde spávali. Starý Mexičan kašlal. Později viděla Lorena kapitána, jak se svými spacími dekami odchází pryč. Byla ráda, když světla v domě zhasla a muži odešli. Líp se jí věřilo, že Gus ví, že u něho stojí.

Všichni na tebe zapomenou – mají svou práci, myslela si. Ale já ne, Gusi, já ne. Kdykoli přijde ráno nebo noc, budu na tebe myslet. Přijel jsi a dostal jsi mě z toho. Ona třeba zapomene, oni třeba zapomenou, ale já nikdy, Gusi.

Za jitra Lorena pořád ještě stála u bryčky. Muži nevěděli, co si o tom myslet. Call byl celý rozháraný. Klára nachystala snídani stejně mlčky, jako seděla u večeře. Všichni mohli oknem vidět plavovlásku stát u bryčky jako socha, Augustův dopis stále svírala v ruce.

„Už jen kvůli té dívce si přeji, abyste zapomněl na svůj slib, pane Calle,“ řekla Klára nakonec.

„Nemohu zapomenout na slib daný příteli,“ namítl Call. „I když souhlasím, že je to bláznivé, a sám jsem mu to řekl.“

„Za takových okolností nebývaji lidi při rozumu,“ řekla Klára. „Gus byl pro to děvče vším. Kdo mi pomůže, když přijde o rozum ona?“

Pom chtěl říci, že on, ale nemohl ze sebe ta slova dostat. Pohled na Lorie, jak stojí v žalu u bryčky, ho tak skličoval, že si přál, aby byl nikdy nevkročil do města Osamělá Holubice. Ale i když k ní nemohl přistoupit, miloval ji.

Klára viděla, že je beznadějné bušit do Calla. Půjde, pokud ho nezastřelí. Ve tváři se mu zračilo odhodlání, a byl by už odjel, kdyby Lorena nestála u bryčky. Měla vztek na Guse, že mohl být tak zvrácený a vymáhat od přítele takový slib. Copak to stálo za to – dát se táhnout tři tisíce mil jen proto, aby ho zakopali na místě, kam jezdil na výlety? Nejspíš už blouznil a v první světlé chvíli by ten požadavek byl hned stáhl. Co ji zlobilo nejvíc, byla Gusova sobeckost vůči Callovu synu. Byl to utěšený chlapec s osamělostí v očích a s dobrými způsoby. Přesně takový hoch, jakého si přála vychovat, a byla by za to dala všechno na světě, a kvůli Gusovu romantickému rozmaru jsou teď otec a syn odděleni.

Brala to jako křivdu a budilo to v ní takovou zlost, že byla na chvíli v pokušení Calla zastřelit, jen aby zkřížila Gusovy plány. Ne zabít, ale postřelit ho dost na to, aby byl neškodný, než by stačili Guse pohřbít a s tím bláznovstvím skoncovat.

Pak z ničeho nic se Lorena zhroutila na zem. Klára věděla, že to jsou jen mdloby, ale muži museli bezvědomou vynést do patra. Klára je vyhnala ven, jak nejrychleji mohla, a nechala u ní Betsey, zatímco už kapitán Call zapřáhl hnědou mulu do bryčky a osedlal koně. Byl připraven k odjezdu.

Klára vyšla, aby se ještě jednou pokusila ho zadržet. Pom a July si s Callem potřásali rukama, ale sotva ji uviděli přicházet, vycouvali.

„Řeknu vám to ještě jednou po lopatě, pane Calle,“ řekla Klára. „Živý syn je důležitější než mrtvý přítel. Dokážete to pochopit?“

„Slib je slib,“ pravil Call.

„Slib jsou slova – syn je život,“ řekla Klára. „Život, pane Calle. Hodím se líp k výchově chlapců než vy, a přece jsem tři ztratila. Jak jste mohl toho chlapce nechat samotného tam nahoře? Řeknu vám, proti tomu žádný slib neobstojí. Ví vůbec, že je váš syn?“

„Myslím, že ví – dal jsem mu svého koně,“ řekl Call s pocitem, že je to pekelná trýzeň mluvit o téhle záležitosti zrovna s touhle ženou.

„Svého koně jste mu dal, ale své jméno ne?“ řekla Klára. „Ani jste mu nedal své jméno?“

„Více si cením koně,“ řekl Call a otočil šedáka. Kůň vykročil, ale Klára, strašná ve svém hněvu, kráčela vedle něj.

„Napíšu mu,“ řekla. „Postarám se, aby dostal vaše jméno, kdybych měla ten dopis do Montany donést osobně. A řeknu vám ještě jedno: lituju, že jste se vy a Gus McCrae kdy setkali. Všechno, co jste vy dva dokázali, bylo, že jste se navzájem zničili, a to nemluvím o těch ve vašem okolí. Další důvod, proč jsem si ho nevzala, byl, že jsem se s vámi nechtěla kvůli němu celý život den za dnem prát. Vy muži s vašimi sliby! Jsou to jen výmluvy, abyste udělali, co máte beztak v plánu, a to je odejít. Myslíte, že jste vždycky jednal správně – na to jste tak hnusně hrdý, že, pane Calle? Ale správně jste nikdy nejednal a zle by pochodila každá žena, která by od vás něco žádala. Jste nafoukaný zbabělec, přes všechny rekovné boje. Tenkrát jsem vámi pohrdala pro to, čím jste byl, a teď vámi pohrdám pro to, co děláte.“

Klára už nedokázala zadržet příval hořkosti – věděla, že si ten člověk myslí i teď, že jedná správně. Vykračovala dlouhými kroky podél koně a vylévala si své opovržení, než Call pobídl mulu a šedáka do klusu a bryčka s rakví se s vrzáním rozkodrcala po drsné pláni.

Kapitola 102

Spráskaný důtkami Klářina opovržení a sežehlý plamenem vlastní lítosti zamířil kapitán Call dolů k řekám. Po celý týden, zatímco putoval na jih od Platte a přes Republikánku, nedokázal zapomenout, co říkala: že nikdy nejednal správně, že se on a Gus zničili navzájem, že je zbabělec a že sama chlapci napíše. V životě mu byl oporou pocit, že vždycky věděl, co se má udělat, a teď mu nějaká žena vmete do tváře, že tomu tak nebylo. Zjistil, že z toho, co Klára řekla, není snadné zapomenout jediné slovíčko. Dokázal jen řídit bryčku dolů osamělými pláněmi a její slova ho bodala v srdci i v hlavě.

Než se dostal do Kansasu, předběhla ho pověst, že jakýsi muž veze mrtvolu domů do Texasu. Pláň se hemžila stády, protože začalo léto. Novinu šířili kovbojové, šířili ji vojáci. Párkrát potkal trapery, kteří se vraceli na východ ze Skalistých hor, nebo lovce bizonů, kteří mamě hledali bizony. Dozvěděli se to i Indiáni – Pawneyové a Arapahové a Ogallalští Siouxové. Někdy jel špalírem bojovníků s koňmi vypasenými jarní trávou, kteří se přijeli podívat na jeho putování. Některým zvědavost nedala: přiblížili se těsně k němu, ba kladli i otázky. Proč nepohřbil svého compaňera? Byl to svatý muž, jehož duch potřebuje k odpočinku zvláštní místo?

Ne, odpovídal Call. Nebyl to svatý muž. Nad to nebyl schopen nic vysvětlit. Dospěl k názoru, že Augustus byl nejspíš v poslední chvíli nepříčetný, ač na to nevypadal, a že on musel být nepříčetný, že mu ten slib dal.

Za jeden týden v Kansasu potkal osm stád – sotva minul jedno, už se střetl s druhým. Vytěžil z toho jedinou výhodu: kápové nešetřili drátem a kleštěmi. Bryčka z Miles City byla brzy tolikrát vyspravovaná, že už byla samý drát: Call měl dojem, že se s touhle hrkačkou nikdy do Texasu nedostane, ale byl rozhodnut udržet ji v chodu tak dlouho, jak to jen bude možné – co bude dělat, až se vůz rozpadne, nevěděl.

Byl dotazován na Augusta a na účel své cesty tolikrát, že to už nemohl vydržet. Obrátil se na západ do Colorada, aby se vyhnul hlavním dobytkářským trasám. Unavovalo ho potkávat lidi. Jediné chvíle klidu zažíval vpodvečer, kdy byl příliš unavený, aby myslel, a jen se kodrcal s Gusem. Vzal to přes Denver, protože si vzpomněl, že nikdy neposlal Wilbargerovu bratrovi slíbený telegram se zprávou o Wilbargerově smrti. Uplynul už rok a on cítil, že tu pozornost Wilbargerovi dluží, i když brzy litoval, že vstoupil do města, kde halasila spousta horníků a dobytkářů. Pohled na bryčku s rakví budil pozdvižení, takže než vyšel z telegrafního úřadu, shlukl se kolem celý dav. Call sotva překročil práh, když se k němu přihrnul majitel pohřebního ústavu s černým kloboukem a modrým motýlkem.

„Pane, hřbitov je daleko odtud,“ řekl ten muž. Měl dokonce i navoskovaný knír, a byl vůbec příliš lesklý na Callův vkus.

„Nehledám ho,“ odsekl Call a nasedl. Lidé se dotýkali rakve, jako by na to měli právo.

„Za deset dolarů můžete mít pohřeb,“ nabízel se funebrák. „Mohl byste nebožtíka nechat u mě a přijít si vybrat náhrobní kámen, až budete mít čas. Samozřejmě, náhrobní kámen je navíc.“

„Nemám zájem,“ řekl Call.

„Kdo to je, pane?“ zeptal se nějaký kluk.

„Jmenoval se McCrae,“ řekl Call.

Byl rád, když nechal město za sebou, a pak začal jezdit v noci, aby se vyhnul lidem, třebaže to byl větší nápor pro bryčku, protože se ne vždy stačil vyhnout výmolům.

Jednu noc mu připadala půda příliš nerovná pro noční jízdu, a tak se utábořil u řeky Očistec neboli Purgatoire, neboli Ostnáč čili Vostnatý drát, jak jí říkali kovbojové. Uslyšel dusot kopyt a znaveně pozvedl pušku. Byl to jen jeden kůň. Soumrak ještě zcela nepřešel v noc, takže viděl, že přijíždějící je mohutný muž. Ukázalo se, že kůň je zrzavý mezek a obr Charles Goodnight čili Karlíček Dobrounoc. Call znal slavného dobytkáře od padesátých let, kdy spolu absolvovali pár výjezdů v Pomezním pluku, než jeho a Guse poslali na hranici. Call k němu nikdy nepřilnul – Goodnight nedbal na subordinaci, nebo alespoň nebyl schopen uznat jinou autoritu než svou vlastní –, ale nedalo se popřít, že to byl výjimečný člověk. Goodnight dojel k ohni, ale nesesedl.

„Mám rád přehled, kdo se pohybuje zdejší končinou,“ řekl. „Vás jsem nečekal, to musím uznat.“

„Jste vítán na kafe,“ řekl Call. „V noci nejím,“ dodal.

„K čertu, to já musím v noci něco sníst, jinak bych zašel hlady,“ řekl Goodnight. „Obvykle mám ráno tak napilno, že nemám čas k snídani.“

„Tak tedy přisedněte a poslužte si,“ pozval ho Call.

„Ne, na to mám taky příliš napilno,“ odmítl Goodnight. „Musím něco vyřídit v Pueblu. Mimoto jsem nikdy nebyl na velký řeči.“

„Tohle je zřejmě McCrae,“ řekl při pohledu na rakev na bryčce.

„Tak jest,“ přisvědčil Call a děsil se otázek, které se zdály nevyhnutelné.

„Jsem jeho dlužníkem,“ řekl Goodnight, „za to, že spořádal ty mrchy prašivý u Kanaďanky. Nebýt jeho, byl bych se na ně musel vypravit sám.“

„Ten už po nikom žádný splátky žádat nebude,“ řekl Call. „A stejně mu ten hnusnej zabiják utek.“

„To není pro pana McCrae žádná hanba,“ řekl Goodnight. „Mně ten parchant taky pláchl, a ne jednou, ale padl do rukou šťastnějšímu muži. Oddělal na Bosque Redondo dvě rodiny, a když bral roha, měl zástupce šerifa dobrou mušku a trefil jeho koně. Dohonili ho a chystají se ho příští týden pověsit v Santa Rosa. Když si pospíšíte, ještě to můžete stihnout.“

„Hrome, vy tam jedete?“

„Ne,“ řekl Goodnight, „neúčastním se poprav, i když jsem svýho času nějaký ten domácký tribunál taky řídil. Už dobrejch deset let jsem toho tolik nenamluvil. Sbohem.“

Call to vzal Ratonským průsmykem dolů do Nového Mexika.

Ačkoli už celý rok neviděl nic než pláně, ta nesmírná rozloha před ním v něm vzbudila úžas. Na vrcholcích Sangre Cristo na severu byl ještě pořád sníh. Hnal se do Santa Rosa bez ohledu na vetchou bryčku, jen aby se na místě dozvěděl, že poprava byla o týden odložena.

Jako by kdekdo v Teritoriu chtěl vidět na vlastní oči, jak Modrý Kačer visí. Městečko bylo plné honáků s ženami a dětmi, které spaly ve vozech. Každou chvilku propukla výtržnost, obyčejně proto, že se hosté dožadovali okamžité exekuce ze strachu, aby delikvent na poslední chvíli neutekl. Vznikaly skupiny, které předkládaly šerifovi petice nebo vyhrožovaly, že vezmou vězení útokem, ale lynčovníci neměli to správné nadšení. Modrý Kačer se po Llanu beztrestně potloukal tak dlouho, vraždil a loupil a prznil tak často, že kolem něho vznikl mýtus. Zejména ženy měly dojem, že na něho smrt neplatí a že jejich životy před ním nebudou nikdy v bezpečí.

Call využil příležitosti a nechal u kováře bryčku zgruntu opravit. Kovář měl na práci plno povozů a dostal se k bryčce až třetí den; ale dovolil Callovi uložit rakev do komory, protože jinde přitahovala pozornost.

Jediná věc, která se dala ve městě dělat vyjma pití, bylo obdivovat novou soudní budovu. Měla vysoká skleněná okna a voskované podlahy, dvě poschodí a na střeše vysokou šibenici, na které měl viset Modrý Kačer.

Dva dny před popravou se Call rozhodl navštívit vězně. Už se seznámil se zástupcem šerifa, který trefil koně Modrého Kačera. Muž jménem Decker byl tlustý a namol, což posilnilo Callovo podezření, že Goodnight měl pravdu – ta strefa byla čirá náhoda. Ovšem od té chvíle chtěl každý muž v Teritoriu náměstka uctít skleničkou; kdoví, třeba uměl zachovávat míru, než se stal hrdinou. Byl pohnut k slzám, kdykoli si vzpomněl na svůj rekovný čin, který líčil už tolikrát, že ochraptěl.

Šerif, olysalý muž jménem Owensby, o Callovi už samozřejmě slyšel a dychtil ukázat mu vězně. Vezení mělo jen tři cely a Modrý Kačer byl v té prostřední, kde nebylo žádné okno. Ostatní kobky zely prázdnotou, jelikož menší přestupníky zákona radši propustili, aby se zmenšily šance, že se Modrý Kačer vzchopí k útěku.

Sotva Call muže spatřil, pochopil, že to je málo pravděpodobné. Modrý Kačer měl střelnou ránu v rameni a v lýtku a na čele mu špinavý hadr zakrýval ránu další. Call ještě neviděl nikoho tak ověšeného řetězy. Na rukou měl pouta. Každou nohu obepínal těžký řetěz a řetězy obtočené kolem hrudníku končily na kruhu přibitém do zdi. Před mříží drželi dnem i nocí hlídku dva náměstci ozbrojení vinčestrovkami. Nehledě na řetězy a mříže, v nich však očividně byla malá dušička.

Modrý Kačer sám se zdál lhostejný k obecnému pohnutí venku. Opíral se o zeď a oči měl napolo zavřené, když Call vešel.

„Co dělá?“ zeptal se šerif Owensby. Vzdor všem opatřením od chvíle, co mu přivedli vězně, nebyl schopen samou nervozitou pozřít sousto.

„Nic moc,“ řekl jeden zástupce. „Co čekáte?“

„Říká se, že dokáže uniknout z každého vězení,“ připomněl jim šerif. „Nesmíme ho pustit z očí.“

„Jediný způsob, jak dozor ještě zostřit, je zamknout se s ním v cele, a to radši dám výpověď,“ řekl druhý zástupce.

Modrý Kačer pootevřel zamhouřené oči a podíval se na Calla.

„Tak ty prej jsi svýho shnilýho kámoše přivez na moje oběšení,“ řekl Modrý Kačer hlubokým basem, až s sebou zástupci trhli – a šerif s nimi.

„Shoda okolností,“ řekl Call.

„Škoda že jsem ho nechytil a neupek, pokud to šlo,“ řekl Modrý Kačer.

„Zabil by tě,“ řekl Call, pobouřen tím neomaleným tónem. „Nebo bych to udělal já, kdyby bylo potřeba.“

Modrý Kačer se ušklíbl. „Znásilňoval jsem ženy, kradl děti a pálil domy a střílel muže a odháněl koně a zabíjel dobytek a olupoval, koho jsem chtěl po celým Teritoriu celý ten čas, co vy dva jste zastupovali zákon,“ řekl. „A do dneška jsi mě vlastně ani neviděl. Pochybuju, že bys mě dokázal zabít.“

Šerif Owensby zrudl, zahanben, že se odsouzenec opovážil urážet slavného hraničáře, ale těžko tomu mohl zabránit. Call věděl, že v tom, co Modrý Kačer řekl, je kus pravdy, a tak jen stál a díval se. Byl větší, než čekal. Hlavu měl ohromnou a oči chladné jako had.

„Opovrhuju váma, ulízaný parchanti,“ řekl Modrý Kačer. „Však já vás ještě kopu voddělám, vy hraničáři pitomý.“

„To sotva,“ řekl Call. „Pokud neumíš lítat.“

Modrý Kačer se chladně usmál. „Umím lítat,“ řekl. „Jedna bába mě to naučila. A pokud si počkáš, uvidíš.“

„Počkám,“ řekl Call.

V den popravy bylo náměstí před soudním dvorem nacpané diváky. Call musel přivázat svá zvířata více než sto sáhů daleko – chtěl vyrazit hned po popravě. Propracoval se do čela davu a sledoval, jak vezou Modrého Kačera z vězení k soudu na vozíku pod silnou eskortou. Call si říkal, že by se nedivil, kdyby to někdo zaplatil životem, protože všichni zástupci šerifa byli tak vyděšení, že měli spuštěný kohoutek. Modrý Kačer byl stále v řetězech a pořád měl ten mastný hadr ovázaný kolem rány na hlavě. Vedli ho do soudní budovy a po schodech nahoru. Kat dělal poslední úpravy na smyčce a Call se na vteřinu ohlédl v domnění, že v davu zahlédl muže, který pod ním kdysi sloužil, když uslyšel zaječení a náhlý třeskot skla. Vzhlédl a zježily se mu chlupy na zátylku, protože Modrý Kačer letěl ve svých poutech vzduchem. Callovi se zdálo, že muž se při tom pádu na něho chladně usmívá: podařilo se mu proskočit jedním z velkých skleněných oken v druhém patře, a neletěl sám. Čapl do spoutaných rukou zástupce Deckera a strhl ho s sebou. Oba padli na kamenitou zem přímo před budovu. Modrý Kačer se udeřil do hlavy, zatímco zástupce dopadl naznak jako muž sražený ze seníku. Modrý Kačer se po dopadu nepohnul, zato zástupce sebou mrskal a řval. Okolo obou mužů se sypalo cinkající sklo.

Ohromený zástup stál jako zakletý, vysoko nad nimi se vykláněl z okna šerif Owensby a bylo mu stydno, že stovky lidí přišly o řádnou popravu.

Call jako jediný vykročil a poklekl u těch dvou mužů. Po chvíli se k němu připojilo pár dalších. Modrý Kačer byl dočista mrtvý, oči široce otevřené a na rtech krutý úsměv. Decker byl celý zpřerážený a už plival krev – dlouho nevydrží.

„Ta bába tě to zřejmě nenaučila správně,“ řekl Call banditovi.

Owensby seběhl ze schodů a trval na tom, aby vynesli Modrého Kačera nahoru a pověsili na šibenici. „U Boha, řekl jsem, že bude viset, tak bude viset!“ rozkázal. Mnoho diváků se bandity tak bálo, že by se ho za nic nedotkli ani po smrti. Šest mužů příliš opilých, než aby se jich něco dotklo, posléze Kačera vyneslo vzhůru, takže se nakonec přece jen houpal na šibenici.

Call to považoval za zbytečné mrhání silami, ovšem šerif si patrně musí dělat oko s ohledem na volby.

V duchu pořád viděl, jak se na něho Modrý Kačer při pádu usmívá. Když procházel davem, zaslechl nějakou ženu tvrdit, že viděla, že Modrý Kačer mrkl, když už ležel na zemi. Ačkoli se jim ten muž nad hlavami houpal na šibenici, už v lidech začínala pučet víra, že nezemřel. V příštích deseti letech bude zřejmě polovina zločinů na Llanu přičtena Modrému Kačerovi.

Když už byl Call u spravené bryčky, přiběhl k němu novinář; ryšavý, sotva dvacetiletý mládenec, bílý vzrušením z toho, čeho byl právě svědkem.

„Kapitán Call?“ zeptal se. „Píšu pro Denverské noviny. Pověděli mi o vás. Mohu s vámi na minutu mluvit?“

Call nasedl na šedáka a chytil oprať muly. „Musím jet,“ řekl. „Do Texasu je pořád daleko.“

Pobídl koně, ale chlapec se nevzdával. Kráčel vedle šedáka dlouhými kroky stejně jako Klára a taky nepřestával mluvit s tím rozdílem, že neplanul hněvem, ale nadšením. Callovi připadalo zvláštní, že ho dva lidé za jedné cesty takto vyprovázejí.

„Ale kapitáne,“ naléhal chlapec. „Prý jste nejslavnější z hraničářů. Prý vezete kapitána McCrae tři tisíce mil, jen abyste ho pohřbil. Prý jste založil první ranč v Montaně. Šéf mě vyhodí, když s vámi nepromluvím. Prý jste vizionář.“

„Do prdele!“ řekl Call. Byl nucen nasadit šedákovi ostruhy, aby se dostal od chlapce, který se zastavil a škrábal si do bločku.

Byl suchý rok. Tráva na Llanu hnědá, dlouhé pláně se chvěly přeludy. Call jel podél Pecosu dolů přes Bosque Redondo a na jih Novým Mexikem. Věděl, že je to za takového počasí nebezpečné. Indiáni se mohli při řece držet taky. Ale sucha se bál víc.

V noci nad pláněmi jiskřily blesky, hrom rachotil, ale déšť nepřišel. Dny byly dusné a horké a neviděl nikoho, leda občas antilopu. Zvířata zmáhala únava a jeho taky. Zkusil jet v noci, ale nechal toho – příliš často klímal a jednou o chlup že neroztříštil kolo bryčky. Rakev po tolika nárazech popraskala a začala trousit jemnou slanou stopu.

Den nad křižovatkou u Koňské hlavy, když se v polospánku ploužil vpřed, ucítil, že ho něco udeřilo, a hned si sáhl na bok. Ruku měl krvavou, i když neviděl žádného Indiána, ba ani neslyšel výstřel. Jak se obrátil, aby se pustil tryskem k řece, zahlédl hnědého mužíka za yukovým trsem. Call nevěděl, jak vážně je raněn ani kolik Indiánů má proti sobě. Vzal to z břehu příliš rychle a bryčka vrazila do balvanu na kraji vody. Roztříštila se a převrátila, rakev zůstala pod ní. Call se ohlédl a uviděl jen čtyři Indiány. Sesedl, plazil se podél řeky na sever asi sto sáhů a podařilo se mu zastřelit jednoho z těch čtyř. Přebrodil řeku a čekal den a noc, ale žádný z těch zbylých tří se už neukázal. Jeho rána nevypadala vážně, i když kulka zůstala vězet někde uvnitř a bude tam muset zůstat, dokud nedorazí do Austinu.

Úzké koryto Pecosu mělo silný proud a rakev byla pod vodou. Call nakonec přeřízl provazy a s pomocí Šeredy truhlu vytáhl z bláta. Věděl, že je v bryndě, protože byl pořád ještě pět set mil od jižní Guadalupe, a bryčka byla na kusy. Krom toho se kdykoli mohli zjevit další Indiáni, což znamenalo, že bude muset být při práci pořád ve střehu. Podařilo se mu vytáhnout rakev, ale když s tím byl hotov, zbyla z truhly žalostná zablácená troska. Vody Pecosu mu rozbouřily vnitřnosti a vzaly sílu.

Call věděl, že rakev nikdy nedovleče až do Austinu – sám bude rád, jestli se dostane přes vyprahlé bezvodé pláně ke Coloradu nebo San Saba. Na druhé straně neměl nikterak v úmyslu opustit Guse, když už ho dotáhl tak daleko. Otevřel rakev a svázal přítelovy ostatky do celtoviny, kterou se přikrýval za vlhkých nocí, ale ty mu teď nehrozily. Ranec připevnil na Gusovu tabuli, taky silně omšelou a s písmem z valné části setřeným. Uřízl mladý cedr a osekal ho na primitivní nápravu a tabuli upevnil mezi dvě kola z bryčky. Byl to spíš smyk než bryčka, ale hýbalo se to. Rána se ozývala den po dni méně; štěstí že to byla jen malorážní kulka. Být to větší kalibr, byl by s ním amen.

Nejednou si myslel, že zahlédl Indiány, jak se schovávají za útes nebo vzdálenou yuku, ale nikdy si tím nebyl jist. Brzy dostal horečku a začal nedůvěřovat vlastním očím. V zářivých přeludech před sebou viděl jezdce, kteří se nikdy neobjevili. Jednou si myslel, že vidí Deetse a jindy Modrého Kačera. Došel k názoru, že se mu kalí rozum, a začal všechno svalovat na Guse. Gus strávil celý život tím, že se ho snažil dostat do situací, kdy nevěděl kudy kam, a nakonec uspěl.

„Tím jsi vinen ty,“ řekl několikrát nahlas. „Jake mě vyhecoval, ale ty jsi mě sem dostal zpátky.“

Voda mu došla třetí den. Mula a Sedák žvýkali trsy mesquita nebo šalvěj, ale oba slábli. Call toužil po kiowské klisně. Litoval, že nedal chlapci jméno a nenechal si kobylu.

Pak se Šereda zastavila – rozhodla se, že zemře. Call nechal šedáka táhnout smyk. Šereda se neobtěžovala je následovat.

Call předpokládal, že šedák taky padne, ale kůň došel až ke Coloradu. Potom už měli vyhráno, i když rána trochu hnisala a mokvala. Připomnělo mu to Pyskouna; často se mu oči naplnily slzami při vzpomínce na chasníky, které nechal na severu.

Když konečně dojel do doubí na vršku nad Guadalupe, zbývaly z tabule trosky. Latinské motto, na které byl Augustus tolik hrdý, bylo na dolním konci, a tudíž se ulomilo už dávno. Pryč bylo oznámení o prasatech a taky oznámení, co pronajímají a prodávají, a taky Deetsovo jméno. Vočkovo jméno větším dílem oprýskalo a jeho taky. Call doufal, že zachrání alespoň ten kus prkna, kam Augustus napsal svoje jméno, ale lano, kterým tělo svázal, sedřelo většinu písmen. Ve skutečnosti zbývala ze štítu jen hromada třísek, z nichž dvě se Callovi zabodly do ruky, když Guse rozvazoval. Jen na vrcholku tabule byl ještě čitelný nápis. „Kloboucká dobytkářská společnost a emporium a půjčovna koní.“

Call vykopal hrob malou ruční lopatkou. V jeho stavu to zabralo většinu dne; v jedné chvíli na něj přišla taková slabost, že si sedl k odpočinku dolů do hrobu, pot se z něj lil – kdyby byl přítomen někdo další, byl by se tam docela rád dal pohřbít sám. Ale nakonec spustil Augusta dolů, aby ho zahrabal, a dokončil práci.

„Tak,“ řekl. „Příště si dám lepší pozor, než něco slíbím.“

Z prkna s nápisem „Kloboucká dobytkářská společnost a emporium a půjčovna koní“ udělal břevno kříže tak, že je uvázal k dlouhému mesquitovému klacku, který zatloukl do země velkým kamenem. Když připevňoval břevno dvěma sedlovými řemínky, přidrkotal podél návrší povoz s osadníky. Byl to mladý pár s dvěma nebo třemi dětmi s úzkými tvářičkami mladé vačice, které za rodiči plaše vykukovaly. Mladý muž byl blondýn a slunce ho usmažilo do ruda; jeho žena měla čepeček stažený do tváře. Pomníček jim byl očividně záhadou. Mladý muž zastavil vůz a četl nápis. Protože neviděli Augusta ukládat, nebyli si jisti, zda vidí hrob, nebo poutač.

„Kde je ta Kloboucká firma, pane?“ zeptal se mladík.

„Zakopána, pokud není v Montaně,“ řekl Call. Věděl, že z toho nebudou moudří, ale neměl náladu na hovor.

„Hrome, už jsem měl radost, že najdu nějakýho kováře,“ posteskl si mladík. Pak si všiml, jak ztuha Call jde, a poznal, že je raněn.

„Můžeme vám pomoci, pane?“ nabídl se.

„Ne, díky,“ řekl Call. „Už mě čeká jen krátká cesta.“

Mladí osadníci jeli po návrší k San Antoniu. Call sešel k tůňce a chtěl si trochu odpočinout. Upadl do hlubokého spánku a spal až do rozbřesku. Ta záležitost s tabulí mu dělala starosti; byl to jen další důkaz Gusovy schopnosti dělat zmatek i po smrti. Pokud ji jeden mladík považoval za ukazatele k nájemní stáji, mohla uvést v omyl i další lidi. Může je zdržet na celé dny, až budou bloudit ve vápencových kopcích a marně hledat společnost, povětšině v přízraky obrácenou. Mimoto nebylo na tabuli Augustovo jméno, přestože to byl jeho hrob. Nikdo si ani neuvědomí, že to je hrob. Call se vrátil na kopec a vyndal nůž s myšlenkou, že vyryje na druhou stranu prkna alespoň Augustovo jméno, ale fošna byla tak rozeschlá a plná třísek, že dostal strach, aby ji nezničil docela, když do ní zajede nožem. Nakonec jen vyškrábal A. M. na druhou stranu prkna. Nebylo to moc a nevydrží to, to věděl. Někdo se rozzlobí, že nenašel nájemnou stáj, a kopne do cedule. Ostatně Gus byl tam, kde se rozhodl, že chce být, a oba znali mnoho skvělých chlapíků, kteří leželi v bezejmenných hrobech.

Call si vzpomněl, že řekl mladému páru, že má před sebou jen krátkou cestu. Další důkaz pozvolné ztráty rozumu; protože vlastně neměl žádné místo, kam by cestovat chtěl. Na pokraji vyčerpání s hnisající ránou nebyl v stavu vrátit se zpátky do Montany a šedák Jerry by tu cestu nikdy nevydržel, i kdyby on ano. Ani si nebyl jist, zda se mu chce jet zpátky. Nikdy se nikde necítil doma. Pamatoval si, jak se dostal do Texasu v povoze; to byl ještě chlapec – a oba rodiče už byli mrtví. Od té chvíle se hlavně toulal, až na léta v Osamělé Holubici.

Call se obrátil na jih k San Antoniu: napadlo ho, že by měl zajít k doktorovi. Ale když přijel k městu, polekal se při myšlence na všechny ty lidi. Nechtělo se mu mezi spoustu cizích lidí s myslí tak otřesenou. Pustil se na unaveném šedákovi na jih s pocitem, že už může klidně dojet až do Osamělé Holubice.

Když se brodil zelenou Nueces, vzpomněl si na hady a irského chlapce. Věděl, že by měl zajít za vdovou Spettlovou a říci jí, že má o jednoho syna méně, ale pomyslil si, že špatné zprávy mohou počkat. Už počkaly rok, pokud se to už nedověděla od některého z navrátilců.

Vjel na šedákovi do Osamělé Holubice navečer jednoho srpnového dne, a hned ho zaskočilo břeskné řinčení jídelního zvonce, na který Bolivar tak rád bušil zlomeným sochorem. Při tom zvuku měl dojem, že vjel do země duchů. V hlavě se mu to mátlo; říkal si, jestli najde všechny doma u večeře.

Ale když projel křovisky ke kloboucké stodole, viděl, že do známého zvonu známým kusem sochoru buší živý Bolivar. Měl bílé vlasy a serape ušmudlanější než kdy jindy.

Když Bolivar vzhlédl a uviděl v zapadajícím slunci kapitána na koni, upustil si sochor málem na nohu. Návrat do Mexika byl trpká zkouška a zklamání. Dcery byly vdané a pryč, manželka si na něm ustavičně vylévala vztek za ty roky, kdy o ni nedbal. Jazyk měla jako břitvu a z pohledu jejích očí mu bylo zle. Tak ji jednou opustil navždy, šel do Osamělé Holubice a usadil se v domě, který gringové opustili. Brousil nože, aby si vydělal na živobytí, což pro něj znamenalo kávu a fazole. Spal v kuchyni na plotně: krysy rozhryzaly kavalce. Bylo mu smutno a nemohl si vzpomenout, kým byl. Stále však každý večer brával zlomený sochor a zvonil na zvon – zvuk se nesl městem a přes Rio Grande.

Když Call sesedl a pustil otěže, starý Bolivar přišel, chvěl se a v tváři měl nevěřící pohled. „Capitán, Capitán“ šeptal a začal vzlykat. Slzy úlevy se mu koulely po drsných tvářích. Křečovitě se chytil Callových paží, jako by se topil.

„Tak už dost, Bole,“ řekl Call. Vedl třesoucího se muže do domu, který byl plný odpadků a smetí, všude pavučiny a myšina. Bol se šoupal kolem a hřál kafe a Call stál na přední verandě a pil z hrnku. Při pohledu dolů ulicí s překvapením zjistil, že město nevypadá stejně. Něco nebylo, jak bývalo. Zpočátku nemohl přijít na to, co, a myslel, že je to třeba jen prach nebo zrakový klam, a pak si vzpomněl na Strakatou fazoli. Saloon, zdálo se, zmizel.

Call zavedl šedáka do bezstřeché stodoly a odsedlal ho. Kamenný žlab byl plný vody, ale píce skoro žádná. Call pustil koně na pastvu a díval se, jak se dlouze válí v prachu.

Potom mu zvědavost nedala a šel se podívat, kam se poděl saloon. Přes suché koryto Klobouku se zkratkou vydal do Hlavní ulice.

Sotva vkročil do ulice, uviděl, jak k němu soumrakem jde jednonohý muž. To je Gus? pomyslel si a na vteřinku nevěděl, jestli je mezi živými nebo mrtvými. Snažil si vybavit, jak seděl v hrobě na Guadalupe, a na chvíli si nemohl vzpomenout, jestli vylezl ven.

Ukázalo se, že jednonohý muž je Dillard Brawley, holič, který si zničil hlasivky, jak řval, když mu s Gusem museli uříznout nohu.

Dillard Brawley byl tak překvapen, když uviděl kapitána Calla stát na ulici, že málem upustil několik okounů, které chytil v řece. V rostoucí tmě přišel blíž, aby se podíval, jestli je to opravdu kapitán – světla už bylo vážně poskrovnu.

„Vítám vás, kapitáne,“ řekl Dillard svým chraptivým šeptem. „Tak jste se přece nakonec vrátili domů?“

„Jen já, ostatní ne,“ řekl Call. „Co se stalo se saloonem?“ Viděl, že se nemýlil – krám tam stál pořád, ale Strakatá fazole zmizela.

„Shořel,“ zašeptal Dillard. „Shořel, už to bude rok.“

„Jak k tomu ohni došlo?“ zeptal se Call.

„Wanz ho založil. Uhořel při tom. Zamk se v kamrlíku tý kurvy a nechtěl ven.“

„Panebože,“ řekl Call.

„Piano shořelo taky,“ řekl Dillard. „Zbožný ovečky to pěkně naštvalo. Mysleli si, že když už se chtěl uškvařit sám, moh aspoň to piano vystrčit za dveře. Od tý doby musej v kostele zpívat při skřipkách.“

Call šel dál a zastavil se na místě, kde býval saloon. Nic z něho nezbylo, jen bělavý popel a pár zčernalých trámů.

„Když odjela, nemoh to Wanz vydržet,“ řekl Dillard. „Měsíc proseděl v jejím pokoji a pak to tu zapálil.“

„Kdo?“ zeptal se Call a díval se na popel.

„Ta žena,“ šeptal Dillard. „Ta žena. Říká se, že nemoh bejt bez tý kurvy.“

Larry McMurtry

OSAMĚLÁ HOLUBICE

Z anglického originálu Lonesome Dove,

vydaného nakladatelstvím Pocket Books,

přeložila Alena Hartmannová

Odpovědný redaktor Kamila Lexová

Obálka a grafická úprava Miloslav Havlíček

Technická redakce a sazba Studio Lorien

Jako svou 83. publikaci vydalo

nakladatelství X-Egem, Jungmannova 11, 110 00 Praha 1,

tel.: 02/24216554, fax: 02/24216463

Doporučená prodejní cena

ISBN 80-85395-81-9

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai