Společenská fikce světově proslulého francouzského spisovatele se odehrává převážně v sedmdesátých letech tohoto století, ale končí o celá desetiletí později. Skupinka lidí shromážděných zcela náhodou ve sklepě středověké tvrze Malevil náhodou přežije výbuch atomové bomby. Děsivá katastrofa zničí valnou část lidstva i živočichů na zemském povrchu. Ti, kteří přežili, stojí před problémem, jak uspořádat svůj život ve světě, z něhož zmizely všechny vymoženosti civilizace. V primitivních podmínkách bojují o přežití i o uhájení života před lidským nepřítelem… Román je společenskou a charakterovou studií jedné z mnoha eventualit budoucího vývoje, současně však i varováním před možným zneužitím vědy.

Robert
Merle

NAKLADATELSTVÍ

SVOBODA

PRAHA 1992

Přeložila Věra Dvořáková

© Éditions Gallimard, 1972

Translation © Věra Dvořáková, 1983

ISBN 8020502424

Fernandu Merlovi

1

Jeden náš profesor na učitelském ústavu nesmírně miloval Proustovu madlenku. Pod jeho vedením jsem onen proslulý text prostudoval s obdivem. Ale dnes, z odstupu, mi ta pokroutka připadá značně literární. Ano, jistá příchuť či melodie může člověku skutečně velice živě připomenout určitou chvíli, já vím. Ale je to záležitost několika vteřin. Na okamžik blikne světlo, pak opona zase spadne a tyranská přítomnost je tady. Jak by bylo sladké znovu nalézt celou minulost v namočeném, změklém piškotu, jen kdyby to doopravdy šlo.

Myslím na Proustovu sušenku, protože jsem nedávno objevil až vzadu v jedné zásuvce starý, stařičký balíček cigaretového tabáku, určitě kdysi strýčkův. Dal jsem ho Colinovi. Všecek nadšený, že se po tak dlouhé době zase shledává se svou oblíbenou drogou, nacpe ho hned do dýmky a zapálí. Dívám se na něj, a sotva vdechnu první obláčky kouře, vyvstane přede mnou strýček a celý dřívější svět. Až mi to vezme dech. Ale jak už jsem říkal, trvalo to jen okamžik.

A Colinovi se udělalo špatně. Asi už moc odvykl nebo byl tabák příliš starý.

Závidím Proustovi. Měl při svém hledání minulosti pevné opory: spolehlivou přítomnost, nepochybnou budoucnost. Kdežto pro nás je minulost dvakrát minulá, ztracený čas dvakrát ztracený, protože jsme spolu s ním ztratili i svět, v němž uplýval. Došlo ke zlomu. Běh staletí byl přerušen. Nevíme už, jak na tom vlastně jsme, a čeká-li nás vůbec ještě jaká budoucnost.

Samozřejmě se pokoušíme zastírat si svou úzkost slovy. Onen zlom označujeme všelijakými opisy. Nejdřív jsme říkali „den D“, začal s tím Meyssonnier, byl odjakživa tak trochu ouřada. Ale pořád to ještě moc připomínalo válku. A tak se ujalo cudnější, eufemistické „když se stala ta věc“, za což vděčíme Menou a její venkovské moudrosti. Může si někdo představit něco neškodnějšího?

Pomocí slov jsme také zavedli v chaosu zase jistý řád a dokonce i vrátili času jakousi lineární posloupnost. Říkáme: „předtím“ – „když se stala ta věc“ – „potom“. Jsou to takové naše jazykové triky. Přinášejí nám tím větší pocit bezpečí, čím víc je v nich pokrytectví. Ono „potom“ označuje totiž jak naši nejistou přítomnost, tak hypotetickou budoucnost.

Na svět „předtím“ myslíme často, nepotřebujeme k tomu ani madlenku nebo kouř z dýmky. Každý ve svém koutku. Když spolu mluvíme, hlídáme jaksi jeden druhého: podobné návraty zpátky nejsou pro naše přežití zdravé. Hledíme, aby k nim nedocházelo příliš často.

O samotě je to však něco jiného. Překročil jsem sice sotva čtyřicítku, ale ode dne, „kdy se stala ta věc“, mám sklon k nespavosti jako staří lidé. A právě v noci se rozpomínám. Užívám toho slovesa bez předmětu, protože předmět se mění z noci na noc. Sám před sebou se za svou slabost omlouvám tím, že dřívější svět existuje už jen v mé hlavě, a kdybych na něj nemyslel, přestal by existovat vůbec.

V poslední době rozlišuji vzpomínku náhodnou od běžné. Časem jsem pochopil, jaký je mezi nimi rozdíl: běžná vzpomínka mi pomáhá ujistit se, že já jsem opravdu já, a je fakt, že v nynějším „potom“ kdy zmizely všechny opory, je mi takového ujištění věru zapotřebí. Za bezesných nocí to tedy v podstatě dělám tak, že si na oné poušti, na těch písečných přesypech, na oné dvakrát minulé minulosti vytyčuji záchytné body od jednoho místa k druhému, abych měl jistotu, že se neztratím. A slovem „ztratit se“ myslím i „ztratit své já“.

Jedním z takových mezníků je rok 1948. Je mi dvanáct. Zrovna jsem, ta sláva, dokončil základní školu jako nejlepší žák kantonu. A při obědě v kuchyni statku Na špejcharu se snažím přemluvit rodiče, aby vyklučili lesy. Člověk by myslel, že to dá zdravý rozum. Z pětačtyřiceti hektarů máme všeho všudy – a tak je tu na tom každý – deset hektarů luk a polí. Zbytek samé dřevo, a neužitečné dřevo, protože kaštany už se nesbírají a obruče z prutů už se taky nedělají.

Rodičové poslouchají sotva jedním uchem. Jako bych mluvil k hroudám hlíny. Mají i její barvu, tmavovlasí, snědí. Já taky, jen modré oči jsem zdědil po strýčkovi.

Vidím dnes tu scénu na dálku očima dospělého, líp jí taky, myslím, rozumím, a připadá mi pěkně nechutná.

Třeba hned matka. Věčně jen lamentuje, mele jedno a totéž kolem dokola a jako každý průměrný člověk má sklon ke kverulantství: Čistě proto, že se jí nechce z vyjetých kolejí. Nač by měl člověk hnout třeba jen malíčkem, když je stejně všechno špatně? Můj nápad s vyklučením ji míchá.

„A kdo to zaplatí?“ ušklíbne se. „Ty snad? Jenom těch hodin, co by spotřeboval buldozer!“

Mluví pohrdavě, ale já dobře vím, že ve spořitelně leží na knížce peníze, které měsíc za měsícem ztrácejí na hodnotě. Že klesají, je mi jasné, vyložil mi to strýček. A teď to vykládám já jim, i když o strýčkovi ani muk. Ale opatrnost je to stejně zbytečná.

Otec poslouchá, ani však nepípne. V matce znovu vzkypí krev, to, co říkám, se jí po tvrdé lebce s řídkými vlasy jen sveze. Ani na mě nepohlédne. Zato mluví přes mou hlavu na otce:

„Ten kluk je celý tvůj bratr Samueli jako by mu z oka vypadl. Nafoukaný až hrůza. Jen by poučoval. A co dostal do ruky vysvědčení, načisto se zvrtačil.“

Mé dvě mladší sestry, Paulette a Pélagie, vyprsknou smíchy a já uštědřím té, kterou mám blíž po ruce, pod stolem kopanec, až se rozvřeští.

„A ke všemu je to surovec,“ zakončí řeč matka.

O mé surovosti si pak ještě vyslechneme celou tirádu. Sníme za tu dobu dva talíře polévky s trochou kořalky. Matka je totiž hotový účetní. Při každém mém novém poklesku přijdou na přetřes veškerá má provinění jedno po druhém. I když jsem si trest za ně už odpykal, nic to neznamená. Na mé hříchy se ani nezapomíná, ani nejsou odpouštěny, váží pořád stejně.

Ke všemu jsou mé viny omílány v plačtivé tónině, která mi nahání hrůzu: zloba zaobalená v měkkost. Pélagie ječí, Paulette natahuje moldánky, třebaže jí jsem se ani nedotkl. Působivý efekt: Pélagie si vyhrne sukni a ukáže holeň. Má ji zrudlou. Mateřský kvil vyšplhá o několik tónů výš a přejde v křik:

„… Na co čekáš, Simone, proč mu jednu nevrazíš? Je to tvůj syn!“

Jsem totiž, toť se ví, syn svého otce, její ne. Otec mlčí. V tomhle domě je to jeho role. Matka, nepřístupná jakékoli rozumové úvaze a naprosto vzdálená vší logice, odjakživa totiž kašle na to, co on řekne. Její nezastavitelná výřečnost ho naučila mlčet a poslouchat málem jako otrok.

„Tak slyšíš, Simone?“

Odložím vidličku a nůž a nadzvednu se na židli, připraven uhnout otcovu políčku. Otec se však ani nepohne. To tedy sebral odvahu, říkám si, protože večer ho za to čeká v manželské posteli kázání, v němž budou pro změnu přemlety zas všechny jeho vlastní nedostatky.

Je to však odvaha zbabělce. Zažil jsem u strýčka – to byla panečku podívaná! – vyskočil, zahřměl a rozdrtil manželku na prach. Podobala se hodně mé matce, oba bratři se totiž oženili se sestrami. Rád bych věděl, co to s ženskými v téhle rodině je, že jsou tak suché, protivné, ukňourané a ježaté.

Teta to nevydržela. Ze samé nenávisti k životu umřela ve čtyřiceti. Strýček si to pak vynahradil, začal běhat za holčičkami. Nevyčítám mu to, když jsem dospěl, dělal jsem to taky.

Uklidním se. Z otcovy strany žádná facka na obzoru, žádná ani z matčiny. Ne že by matička neměla chuť, v poslední době jsem se však zdokonalil v jisté obraně loktem, jež zdánlivě sice nevybočuje z povinné úcty, zato však při ní utrpí mateřské předloktí. Není to obrana pasivní: pěkně zprudka vyrazím paží proti její.

„Zato nedostaneš koláč,“ řekne matka, když se chvilku zadumala. „To tě odnaučí trápit ty chudinky maličké.“

Otec jen udělá „ts, ts“. A dost. Já povýšeně mlčím. Pak využiju chvilky, kdy otec skloní zasmušilou tvář do talíře a matka vstane, aby přinesla z plotny míchanici, která se tam zvolna dusí už od včerejška, a příšerně se na uřvanou Pélagii zašklebím. Rozeřve se nanovo a ve svém dosud ne zcela zvládnutém jazyce matce žaluje, že jsem se na ni „kouknul“.

„No a co?“ řeknu a rozhlížím se kolem sebe nevinnýma očima (hned dvakrát nevinnýma, protože jsou modré). „To už se na tebe nesmím ani kouknout?“

Mlčení. Předstírám, jako bych se v matčině báječném kuchařském výtvoru jen nimral. Dokonce se natolik překonám, že když mi ze slušnosti nabídnou nášup, odmítnu. Zatímco se všichni ládují, strnule zírám na kredenc, na rytinu podělanou od much. Představuje Návrat marnotratného syna.

Řádný syn v rohu obrazu se tváří značně zkormouceně. Vůbec se mu nedivím. Věčně se dřel na otce, a pak mu nedopřejí ani jehňátko pro hostinu s kamarády. A na počest toho rošťáka, který nejdřív promrhal svůj podíl s děvkami a pak najednou zná cestu domů, neváhají zabít tučné tele.

Zatínám zuby a myslím si: zrovna jako sestry a já, Ňuňky, husičky. Ale pro matku jsou to mazlíčkové, věčně je postřikuje kolínskou, načesává, želízkem jim nakrucuje kudrny. Potají se ušklíbnu. Minulou neděli jsem se k nim odzadu přikradl kočičím krokem a pověsil jim na ty parádní kudrny pavučiny.

Musím se k té šťastné vzpomínce utéci, abych nepropadl beznaději, když mi oči sjedou od Marnotratného syna k meruňkovému koláči, jehož zlatavý okraj zahlédám na truhle, odkud voní až ke mně. V tu chvíli matka jakoby trochu slavnostně vstane a položí ho na stůl – rovnou mně pod nos.

V tu ránu se zvednu a s rukama v kapsách zamířím ke dveřím.

„Copak,“ řekne otec chraplavým hlasem člověka nezvyklého hovořit, „ty nechceš koláč?“

Pokusil se zvrátit příkaz, ale mohl si tu pozdní snahu odpustit. Aniž vyndám ruce z kapes, pootočím hlavu a utrousím přes rameno:

„Nemám hlad.“

„Hele ho! Pěkně mluvíš s otcem!“ pospíší si hned matka.

Na pokračování nečekám. Nebude mít konce. Matka se přičiní, aby chuť na koláč přešla i otce, jako jsem si ji musel nechat zajít já.

Vyjdu na dvůr Špejcharu a tam bloumám, ruce v kapsách zaťaté v pěst. V Malejacu o tatínkovi říkají, že je dobrák od kosti. No pravě, měkký jak chleba, samá střídka, málo kůrky.

Rozhněvaný a plný hořkosti probírám situaci. S tou krávou (opravdu jí tak říkám) není kloudná řeč. Setře mě, zesměšní před těmi husami, a vrchol všeho, ještě potrestá. Ten koláč jí nezapomenu. Nejde ani tak o koláč, ale že mě pokořila. S pěstmi v kapsách chodím sem a tam a vystrkuji ramena, už tenkrát široká. Upřít moučník nejlepšímu žáku kantonu!

Je to ona pověstná kapka. Pohár přetekl. Vře to ve mně vzteky. Živě se na svůj vztek pamatuji ještě dnes, po třiceti letech. Zpětně mi připadá, že jako Oidipus jsem zrovna nevynikal. Iokasté nehrozilo nebezpečí ani v myšlenkách. Komplexem v té době sice trpím, ale ne pro ni, nýbrž kvůli Adéle, naší hokynářce. A taky „trpím“ – jaký to slovník! – velikou potřebou ztotožnění, ne však s otcem, nýbrž se strýčkem. A ten zase – což jsem ovšem tenkrát nevěděl – je velice zadobře s Adélou. Takže kromě rodiny mnou zavržené mám nevědomky jinou, opravdovou.

A pak ještě jednu, tu jsem vytvořil sám a velice k ní lnu. Je to Klub. Supertajný spolek o sedmi členech, který jsem založil ve škole v Malejacu (401 obyvatel, kostel z 12. století). Tady jsem hlavou zase já, hlavou, jež pod něžným zevnějškem vládne pevně, přepevně a šíří kolem sebe ducha podnikavosti, který chybí mému zploditeli.

Je rozhodnuto: když mě tu urážejí, uchýlím se do lůna téhle rodiny. Počkám, až si otec odejde nahoru schrupnout a matka, obě nakudrnacené dcerunky přilepené k sukním, až se pustí do nádobí. Vyběhnu do svého kumbálku, napěchuji tlumok (dárek od strýčka), pak ho zavážu a vyhodím pod okno na hromadu dřeva. Než se dám na útěk, nechám na stole pár slov. S obřadnou adresou: Pan Simon Comte, zemědělec, Na špejcharu, Malejac.

Milý tatínku,

odcházím pryč. V tomto domě se se mnou nezachází, jak si zasluhuji.

Tvůj Emanuel

A zatímco chudák tatínek za zavřenými okenicemi pochrupuje a vůbec netuší, že jeho statek právě ztratil dědice, s tlumokem na zádech si to šlapu na kole v slunečním úpalu směrem na Malevil.

Malevil je mohutný, napůl zřícený hrad ze 13. století, usazený v půli strmé skály, jež se tyčí nad údolíčkem řeky Rhunes. Jeho majitel ho ponechal osudu a ode dne, co se z podsebití hradní věže uvolnil balvan a zabil jednoho turistu, je do něj vstup zakázán. Památkový úřad sem pověsil dvě cedule a malejacký starosta dal natáhnout přes jedinou přístupovou cestu na úbočí čtyři řady ostnatého drátu. Podél staré cesty mezi skalou a příkrým svahem, který dělí závratně srázný Malevil od pahorku, na němž stojí strýčkova usedlost U sedmi buků, se navíc, už bez přičinění radnice, táhne neproniknutelná, padesátimetrová houština trní, jehož každým rokem přibývá.

Tam to je. Klub pod mým nápaditým vedením prolomil všechna tabu. V ostnatém drátě jsme udělali neviditelný vchod v mohutném houští prosekali tunel, který stále udržujeme, a důmyslně jsme ho zahnuli, takže ho z cesty nikdo nepostřehne. Propadlou podlahu v prvním patře hradní věže jsme zčásti vyspravili starými prkny vytahanými potají ze strýčkovy kůlny a přibitými od jednoho trámu k druhému. Dostali jsme se tak do malé komnatky na konci rozlehlého sálu a Meyssonnier, v otcově dílně už šikovný kutil, k ní vyrobil okno a dveře na visací zámek.

Do věže neprší. Zub času žebrovou klenbu nenarušil. A máme ve svém doupěti i krb, starou, pytli pokrytou drátěnku, stůl a několik stoliček.

Tajemství nikdo nevyzradil. Je to už rok, co se tu Klub zařídil, a nikdo z dospělých nic netuší. Hodlám se tu vskrytu uvelebit na celé prázdniny, dokud nezačne škola. Cestou jsem šeptl pár slov Colinovi, ten to poví Meyssonnierovi, ten Peyssouovi a Peyssou ostatním. O aprovizaci mám postaráno.

Strávím ve své cele odpoledne, noc a další den. Není to tak báječné, jak jsem si myslel. Je červenec, kamarádi pomáhají na poli, uvidíme se až večer. A ven z Malevilu si netroufám. Na špejcharu se už jistě postarali, aby mi pověsili na paty četníky.

V sedm někdo zaklepe. Čekám čahouna Peyssoua, má mi přinést něco k snědku. Dveře jsem odemkl, a tak jen z tvrdé drátěnky, kde se povaluji s krvákem v ruce, vykřiknu: „Pojď dál, blboune!“

Přede mnou se zjeví strýček Samuel. Je protestant, odtud jeho biblické křestní jméno. Vážně je to on, v celé kráse, v kostkované košili rozhalené na svalnatém krku a ve vojenských jezdeckých kalhotách (sloužil u jezdectva). Stojí v nízkém vchodu, čelem se dotýká kamenného překladu a se smíchem v očích a zkrabaceným čelem na mě hledí.

Tenhle záběr si zastavím. Klouček na drátěnce jsem totiž já. A strýček na prahu jsem taky já. Strýci Samuelovi bylo tenkrát takřka na rok stejně jako mně teď a každý říká, že se mu velice podobám. Celá ta scéna, při níž padlo jen velmi málo slov, mi připadá, jako by se v ní chlapeček, jímž jsem kdysi byl, ocitl tváří v tvář muži, jímž jsem dnes.

Kreslit obraz strýčka Samuela, to jako bych popisoval sebe. Postavou je něco nad průměr, robustní ale v bocích štíhlý, hranaté tváře, osmahlé pleti, obočí jak uhel a modré oči. Lidé z Malejacu se od rána do večera obklopují uklidňujícím šumem hovoru. Strýček nepřenese slovo, nemá-li co říci. A když promluví tak jen krátce, žádné zbytečnosti, míří rovnou k jádru věci. Stejně šetří i gesty.

Právě tahle tvrdost se mi na něm líbí. U nás doma je všecko jak bláto, otec, matka, sestry, prostě všecko. Myšlení zmatené. Řeč rozvleklá.

Taky obdivuji strýčkovu podnikavost. Vyklučil své pozemky, jak se nejvíc dalo. Říční rameno, které jimi protéká, rozdělil na několik zdrží a chová pstruhy. Zřídil si asi dvacet úlů. Dokonce koupil i starší Geigerův počítač, aby mohl v sopečných skalách, vybíhajících na povrch na jednom svahu jeho pahorku, hledat uran. A když se náhle všude vyrojily „ranče“ a jezdecká střediska, prodal krávy a přešel na chov koní.

„Já věděl, že tě tu najdu,“ řekne.

Hledím na něj, neschopný slova. Ale my dva si rozumíme. Odpoví na mé mlčení:

„Prkna. Loni v létě jsi mi je vytahal z kůlny. Nést jsi je nemohl. Tak jsi je vláčel. A já ti šel po stopě.“

Věděl to tedy celý rok! A nikomu se slovem nezmínil, dokonce ani mně.

„Zašel jsem to obhlídnout,“ řekne strýček. „Podsebití ještě vydrží, žádný kámen už se nevydrolí.“

Zaplaví mě vděčnost. Strýček nade mnou bděl, aby se mi něco nestalo, ale jen zpovzdálí, neřekl mi nic, neotravoval mě. Podívám se na něj, on však uhne očima, nechce propadnout dojetí. Popadne jednu stoličku, nejdřív se přesvědčí, je-li dost pevná, a usedne na ni rozkročmo jako na koně. A pak to vezme cvalem rovnou k cíli:

„Poslyš, Emanueli, nikomu nic neřekli, nehlásili to ani celníkům.“

Lehce se usměje.

„Znáš ji, má strach, co by lidi řekli. Chci ti něco navrhnout. Vezmu tě do konce prázdnin k sobě. Až začne škola, nebude to problém, nastoupíš prostě do internátu v La Roque.“

Odmlčí se.

„A v sobotu a v neděli?“ řeknu.

Strýčkovi zasvitne v očích. Dělám to jako on, chci, aby se dovtípil. Jsem-li už duchem ve škole, znamená to, že souhlasím s jeho návrhem strávit zbytek prázdnin u něho.

„U mě, jestli chceš,“ řekne spěšně a krátce máchne rukou.

Okamžik ticha.

„Sem tam nějaký ten oběd Na špejcharu.“

Čistě tolik, drahá matičko, aby se zachovalo zdání. Je mi to jasné, každý tím uspořádáním získá.

„Dobrá,“ řekne strýček a svižně vyskočí. „Jsi-li pro, spakuj si tlumok a přijď za mnou do údolí. Sklízím tam seno pro koně.“

Je pryč a já už zavazuji tlumok.

Prolezu tunelem v houští maskovanou dírou v ostnatém drátu a už si to šlapu na kole korytem někdejšího potoka mezi strmým srázem Malevilu a oblým kopcem, na kterém bydlí strýček. Nijak se nezlobím, že jsem opustil své doupě. Zřícenina je ztemnělá stínem stromů, které vyrazily na všech stranách rozpukaného zdiva, a když se vyhoupnu do jasného údolí Rhunes, vydechnu si.

Je mezi šestou a sedmou, slunce zapadá a právě teď je nejkrásnější. Vím to, upozornil mě na to strýček. Ve vzduchu je cosi sladkého. Louky jsou zelenější stíny delší a světlo zlatisté. Mířím ke strýčkovu červenému traktoru. Vzadu má přívěs s obrovskou kupou žlutavého sena. A dál za ním, podél říčního ramene, dvě souběžné linky topolů, jejichž stříbrošedé listí je v neustálém tanci. Mám ten zvuk rád: jako by drobně pršelo.

Strýček mlčky popadne mé kolo a přiváže je nahoru na seno. Pak usedne za volant a já se uvelebím na blatníku. Všechno bez jediného slova. Dokonce na sebe ani nepohlédneme. Z lehkého chvění jeho ruky však mohu vytušit, jak je šťastný, on, jemuž má hubená teta nedala žádné dítě, že si odváží domů k Sedmi bukům syna.

Menou mě očekává na prahu, vychrtlé paže založené na neexistující hrudi, umrlčí hlavičku svraštělou úsměvem. Má mě tím raději, oč víc nesnáší mou matku. A nesnášela tetu, dokud ještě žila. Ale nic si nedomýšlejte. Menou se strýcem nespí. Není ani jeho služkou. Má vlastní majetek. Strýček jí seče pole, ona mu hospodaří, on ji živí.

Menou je taky vtělená hubenost, ale hubenost veselá. Nekňourá, zato od plic hartusí. I s černými šaty všehovšudy čtyřicet kilo. Ale zapadlá černá očka jí září láskou k životu. A pomineme-li mladá léta, je učiněnou sbírkou ctností. Včetně šetrnosti. Ze samého šetření říká strýček, se ani kloudně nenajedla, takže už nemá ani zadnici, aby se mohla posadit.

Do práce je hotový ras. Paže jak sirčičky, ale kolik práce zastane, když třeba pleje vinici! A její jediný syn, málem osmnáctiletý Momo, po celá ta léta tahá vláček na provázku a dělá tútú.

Aby život dostal větší šmrnc, vede Menou se strýčkem neustálou hádku. Ale vidí v něm pánaboha, a z toho kultu mám zisk i já. Na uvítanou u Sedmi buků pro mě připravila večeři, že by člověk málem praskl. A ještě jí nasadila zlomyslnou korunu: obrovský koláč.

Být filmař, udělal bych na tenhle dort velký záběr. S prolínačkou do minulosti: předchozí léto 1947. Jiný takový mezník.

Je mi jedenáct. Zamiloval jsem se do Adély, nastěhoval Klub na Malevil a začínám mít své názory na náboženství.

O tom, jakou roli sehrála v mém probuzení malejacká hokynářka, už jsem se zmínil. Je jí třicet, učarovala mi její zralost. Dokonce ještě dnes, po celé řadě opačných zkušeností, se pro mě její zásluhou spojuje dobrota s kyprými tvary a hubenost, zásluhou víte koho, s vyprahlostí srdce. Škoda, že jsem si nezvolil za námět tohle. S potěšením bych vylíčil všechny horečnaté stavy, vyvolané dotyčnými křivkami. Když nám abbé Lebas, jemuž začíná dělat starosti způsob, jakým užíváme svých mužských atributů, při katechismu vykládá o „tělesném hříchu“, nemohu uvěřit, že by ono „hříšné tělo“ mělo patřit mně, klukovi samý nerv a sval. Vztahuji ten výraz na Adélu a pojem hříchu mi připadá jako něco sladkého.

Vůbec nijak mi nevadí, že můj idol, jakkoli poněkud těžších proporcí, má pověst lehkého stvoření. Naopak, vidím v tom pro sebe příslib do budoucna. Ale doba, než se z kohoutka stane kohout, mi připadá ještě věru dlouhá.

Prozatím mám plné ruce práce, aspoň v létě. Zuří lítá válka. Statečný vůdce protestantských vojsk Emanuel Comte je se svými bratry ve víře obležen na Malevilu a hájí hrad proti zlopověstnému veliteli Ligy Meyssonnierovi. Pravím zlopověstnému, protože jeho cílem je vyplenit hrad a všem kacířům – mužského i ženského pohlaví – setnout hlavy. Místo žen tu máme otýpky roští a místo dětí menší otýpčičky.

Vítězství nemá nikdo předem jisté, záleží na bojovém štěstí. Jakmile je někdo raněn, nebo se ho třeba jenom dotkne oštěp, šíp, kámen či při potyčce těla na tělo hrot meče, zhroutí se k zemi s výkřikem: „Dostal jsem to!“ Dorazit po bitvě raněné a pobít ženy pravidla dovolují, rozhodně ale ne vrhnout se na objemnou otep a chtít ji znásilnit, jak to jednou udělal čahoun Peyssou. Jsme čistí a tvrdí, jak byli naši předkové. Aspoň navenek. Nemravnosti jsou soukromá věc.

Jednou odpoledne mám štěstí, trefím z hradeb Meyssonniera šípem přímo do hrudi. Padne k zemi. Vystrčím hlavu ze střílny a hrozivě máchaje pěstí, vzkřiknu hromovým hlasem: „Zhyň, katolická stvůro!“

Příšerný výkřik doslova přibije útočníky k zemi, zapomenou se krýt a v tu ránu jsou protkáni našimi šípy.

Já potom vyjdu pomalým krokem před hradby, své pobočníky Colina a Girauda urychleně vyšlu, aby dorazili Dumonta a Condata, a přejedu Meyssonnierovi mečem přes hrdlo.

Čahounu Peyssouovi nejprve uříznu ústrojí, na něž je tak hrdý, pak mu pohroužím meč do prsou a pěkně jím v ráně otáčím, přičemž se ho tážu „chladným hlasem“, jak se mu to líbí. Čahouna Peyssoua si nechávám vždycky na konec, protože nádherně chroptí.

Horký den skončil. Sedíme teď všichni kolem stolu v našem věžním doupěti, kouříme poslední cigaretu a její pach zaháníme žvýkačkou.

Jen z toho, jak Meyssonnier pohybuje čelistí, je mi zřejmé, že se mu něco nelíbí. Jeho šedé, velmi blízko sebe posazené oči pod úzkým čelem, které korunuje krátce přistřižený ježek, nepřetržitě pomrkávají.

„Co je, Meyssonniere,“ řeknu zvesela, „co se děje? Ty jsi naštvaný?“

Víčka se mu rozmžikají ještě víc. Nemá moc chuti mě kritizovat, protože se taková věc obvykle obrátí proti němu. Ale povinnost je povinnost, tlačí mu na úzkou lebku ze všech stran.

„Protože,“ vyhrkne nakonec, „protožes mi neměl říkat katolická stvůro!“

Dumont a Condat souhlasně zamručí, Colin a Giraud jsou zticha, drží se mnou, ale neujde mi, že je jejich mlčení čímsi podbarveno. Jedině hlavatý Peyssou zachovává spokojený klid, kulatou tvář roztaženou širokým úsměvem.

„Cože?“ řeknu bez rozpaků. „Vždyť to byla hra! Když představuju protestanta a mám před sebou katolíka, který mě chce zavraždit, nebudu ho přece vychvalovat.“

„Všecko hrou neomluvíš,“ stojí Meyssonnier na svém. „Hra má své meze. Když třeba děláš, jako bys Peyssouovi uřezával, víš co, taky mu to doopravdy neuřízneš.“

Peyssouova tvář se roztáhne v ještě širší úsměv.

„A taky jsme si nikdy nedomluvili, že se můžem urážet,“ řekne Meyssonnier s očima upřenýma na stůl.

„A hlavně ne kvůli náboženství,“ dodá Dumont.

Podívám se na něj. No ovšem, jeho vztahovačnost dávno znám.

„Tebe jsem neurazil,“ řeknu ve snaze odtrhnout ho od Meyssonniera. „Platilo to Meyssonnierovi.“

„To je jedno,“ řekne Dumont, „protože já jsem taky katolík.“

„Ale to já přece taky!“ vykřiknu.

„No právě,“ vskočí nám do řeči Meyssonnier, „neměl bys říkat o svém náboženství ošklivé věci.“

Načež se do toho vloží čahoun Peyssou slovy, že „to jsou samé pitomosti, katolík nebo protestant, to máte všechno jedno.“

Hned se na něj vrhnou ze všech stran. Jeho oborem je tělesná síla a sprosťačinky! Tak ať se toho drží a neplete se do náboženství!

„Stejně nedovedeš ani desatero,“ řekne pohrdavě Meyssonnier.

„A stejně dovedu,“ řekne Peyssou.

Vstane jako při katechismu a s elánem spustí, jenže po čtvrtém přikázání mu dojde dech. Je vykřičen a zhanobený se zas posadí.

Epizoda s Peyssouem mi poskytla čas na rozmyšlenou.

„No tak jo,“ řeknu s dobráckou tváří. „Dejme tomu, že to byla chyba. Když udělám chybu, ochotně ji hned uznám, nejsem totiž jako někdo. Tak tedy, udělal jsem chybu, jsi spokojený?“

„Říct jenom, že člověk udělal chybu, to nestačí,“ řekne Meyssonnier zamračeně.

„No a co?“ rozhořčím se. „Řekl jsem ti stvůra, kvůli tomu snad před tebou nepolezu po kolenou?“

„Nadávat mi stvůra, to si klidně posluž, na to se ti vykašlu,“ řekne Meyssonnier, „můžu ti to oplatit. Ale ty jsi řekl ‚katolická stvůra‘.“

„No právě,“ odvětím, „neurazil jsem tebe, ale náboženství.“

„To je vlastně pravda,“ řekne Dumont.

Podívám se na něj. Meyssonnier pravě ztratil nejlepšího spojence.

„Ale no tak,“ ozve se najednou malý Colin a otočí se na Meyssonniera, „nech už těch cirátů. Comte svou chybu uznal, tak co ještě chceš?“

Meyssonnier už otvírá pusu, ale vtom se Peyssou zeširoka rozmáchne a vykřikne, celý šťastný, že má příležitost k odvetě:

„To jsou všechno samé pitomosti?“

„Podívej, Meyssonniere,“ prohlásím s výrazem absolutní nestrannosti, „řekl jsem ti stvůro, ty mně taky, takže jsme si kvit.“

Meyssonnnier zrudne:

„Já ti neřekl stvůro,“ ohradí se rozhořčeně.

Rozhlédnu se po klucích, melancholicky potřesu hlavou a mlčím.

„Ale řekl jsi ‚můžu ti to oplatit‘,“ ozve se Giraud.

„To je ale něco jiného,“ řekne Meyssonnier, který to sice neumí vyjádřit, ale dobře cítí, že mezi urážkou, k níž jen mohlo dojít, a urážkou skutečně vyslovenou je značný rozdíl.

„Hledáš vši, Meyssonniere,“ řeknu smutně.

„Tak ať!“ vykřikne Meyssonnier v posledním vzepětí. „Urazil jsi náboženství, to nemůžeš popřít.“

„Ale já to nepopírám,“ řeknu a s gestem bezelstnosti rozpřáhnu rozevřené dlaně. „Dokonce jsem to uznal, není to ani minuta. Mám pravdu?“

„Máš,“ vykřiknou klubovníci.

„No dobře, když jsem tedy urazil náboženství,“ řeknu rozhodně, „půjdu se omluvit na příslušnou instanci.“ (‚Příslušná instance‘ je strýčkův výraz.)

Členové Klubu na mne upřou znepokojené pohledy.

„Nehodláš snad do našich věcí zatahovat faráře!“ vykřikne Dumont.

Abbé Lebas má totiž podle našeho názoru sklon vidět ve všem nepravost. Je velice pokořující, jak při zpovědi přejde každý náš hřích jako bezvýznamnou maličkost, kromě jediného.

Dialog se obvykle rozbíhá takto: Velebný pane, vyznávám se z hříchu pýchy. – Dobrá, dobrá. A dál? – Velebný pane, vyznávám, že jsem pomlouval bližního. – Dobrá, dobrá. A dál? – Velebný pane, vyznávám, že jsem lhal panu učiteli. – Dobrá, dobrá. A dál? – Velebný pane, vyznávám, že jsem ukradl mamince z peněženky deset franků. – Dobrá, dobrá. A dál? Velebný pane, vyznávám, že jsem dělal ošklivé věci. – Ale, ale, řekne abbé Lebas. A jsme u toho!

A začne výslech: „S dívkou? S chlapcem? Se zvířetem? Sám? Nahý, nebo oblečený? Vleže, nebo vestoje? Na posteli? Na záchodě? V lese? Ve třídě? Před zrcadlem? Kolikrát? A na co myslíš, když to děláš? (No, na to, že to dělám, odpověděl jednou Peyssou.) Na koho při tom myslíš? Na nějaké děvče? Na kamaráda? Na některou dospělou ženu? Na příbuznou?“

Když jsme založili Klub, jednou z prvních věcí, kterou jsme si přísahali, bylo, že se o tom farář nesmí slovem dovědět, protože by jakživ neuvěřil, o tom jsme byli přesvědčeni, že takové tajné schůzky bez vědomí dospělých mohou probíhat ve vší nevinnosti. A přece v tom smyslu, jak to chápal farář, Klub skutečně „nevinný“ byl.

Pokrčím rameny.

„To se ví, že o tom nepůjdu vykládat faráři. Abych si to vypil, ne? Co myslíte. Řekl jsem, že se půjdu omluvit na příslušnou instanci. Tak teda jdu.“

Zvednu se a řeknu krátce a důležitě:

„Jdeš se mnou, Coline?“

„Jdu,“ řekne malý Colin, pyšný, že volba padla na něj.

Zatváří se stejně důležitě jako já, opustí užaslé klubovníky a vyjde za mnou ven.

Kola máme schovaná v houští před Malevilem.

„Směr Malejac,“ řeknu lakonicky.

Šlapeme do pedálů bok po boku, ale nemluvíme ani po rovině. Malého Colina mám rád, v prvních školních letech jsem mu dokonce mnohokrát poskytl ochranu, protože mezi zdejšími pořízky, kteří už ve dvanácti řídí traktor, vypadá lehoučký a křehký jako vážka. V jeho živých oříškových očích sedí šibalství, obočí má do stříšky a koutky úst neustále zvednuté nahoru.

Čekám, že v kostele nikdo nebude, ale jen se usadíme v lavici katechumenů, ze zákristie se vyšourá přihrbený abbé Lebas. Hluboce znechucen pozoruji, jak se v kostelním přítmí zpoza jednoho sloupu vynořuje jeho dlouhý svislý nos a vystouplá brada.

Sotva nás v tu neobvyklou hodinu spatří ve svém svatostánku, střemhlav se k nám vrhne jako luňák, který spatří lesní myš, a zabodne nám pronikavý pohled do očí.

„Copak tady děláte, vy dva?“ spustí na nás zhurta.

„Přišel jsem se trošku pomodlit,“ odpovím, upíraje na něj ten nejmodřejší pohled, jakého jsem schopný, ruce cudně zkřížené na poklopci.

A dodám nasládle pokorným tónem:

„Jak jste nám to doporučoval.“

„A ty?“ oboří se na Colina.

„Já taky,“ řekne Colin, ale jeho šibalská ústa a jiskřičky v očích ubírají odpovědi značně na hodnověrnosti.

Abbého temný pohled zachmuřený podezřením přejíždí z jednoho na druhého.

„Nepřišli jste se spíš vyzpovídat?“ obrátí se ke mně.

„Ne, pane faráři,“ řeknu pevným hlasem.

A dodám: „Už jsem se zpovídal v sobotu.“

Abbé se rozhněvaně vztyčí a pronese s mnohovýznamným pohledem:

„Chceš mi tvrdit, žes od soboty nezhřešil?“

Vyvedl mě z konceptu. Má zvrhlá vášeň k Adéle není abbému bohužel neznáma. Že je zvrhlá, to si aspoň myslím ode dne, kdy mi farář řekl: „Že ti není hanba! Vždyť by ta žena mohla být tvou matkou!“ A ještě bůhvíproč dodal: „A váží dvakrát tolik co ty.“ Láska přece nemá v podstatě s kilogramy nic společného. Obzvlášť běží-li jen o „nečisté myšlenky“.

„To ano,“ odvětím, „ale nijak vážně.“

„Nijak vážně!“ řekne a pohoršeně sepne ruce. „V čem například?“

„No,“ plácnu nazdařbůh, „lhal jsem tatínkovi.“

„Dobrá, dobrá,“ řekne abbé Lebas. „A dál?“

Podívám se na něj. To snad přece ne, nehodlá mě tu snad zničehonic, bez mého souhlasu, uprostřed kostela zpovídat? A ke všemu před Colinem!

„Jiného už nic,“ prohlásím energicky.

Abbé Lebas na mne vrhne pronikavý pohled, který se však po mých bezelstných očích jen sveze a ochable mu sklouzne zpátky dolů podél nosu.

„A co ty?“ obrátí se na Colina.

„Já taky,“ řekne Colin.

„Ty taky!“ ušklíbne se abbé. „Tys taky lhal tatínkovi! A nepřipadá ti to důležité!“

„To ne, pane faráři,“ řekne Colin, „já jsem lhal mamince,“ a koutky úst se mu zvednou vzhůru ke spánkům.

S obavou čekám, že abbé vybuchne a vyžene nás ze svatostánku. Ale přece jen se ovládne.

„Takže,“ řekne málem výhružným tónem a pořád to platí Colinovi, „tebe prostě jen tak napadlo zajít dovnitř a trošku se pomodlit?“

Už už otvírám pusu k odpovědi, abbé Lebas mi však přetrhne řeč.

„Ty mlč, Comte! Já tě znám! Ty máš vždycky na jazyku odpověď! Nech mluvit Colina!“

„Ba ne, pane faráři,“ řekne Colin, „mě to nenapadlo, přišel na to Comte.“

„Á, tak Comte! No výborně! Výborně! Tomu věřím ještě spíš!“ řekne se zasmušilou ironií abbé. „A kdepak jste byli, když vás to napadlo?“

„Na silnici,“ řekne Colin. „Jenom jsme tak jeli, na nic zlého nemysleli, a najednou mi Comte povídá, koukej, co takhle zaskočit si do kostela a trošku se pomodlit? To je nápad, já na to. To je všecko,“ dodá a koutky úst se mu nevědomky zvednou nahoru.

„Koukej, co takhle zaskočit si do kostela a trošku se pomodlit!“ opičí se abbé Lebas, stěží přemáhaje zuřivost.

Načež řekne, jako kdyby švihl bičem:

„A odkudpak jste jeli po té silnici?“

„Od Sedmi buků,“ řekne Colin bez zaváhání.

A tohle je od něho geniální, protože je-li v Malejacu osoba, u které si abbé Lebas nemůže nijak ověřit, co jsme celý den dělali, je to právě strýček.

Abbého temný pohled putuje od mých průzračných očí ke Colinovu úsměvu připomínajícímu gondolu. Ocitl se v postavení mušketýra, jemuž při souboji odletěl meč na deset kroků daleko. Takového obrazu alespoň užiji, když setkání později líčím klukům z Klubu.

„No tak se modlete, modlete!“ řekne nakonec abbé, jako by polykal pelyněk, „máte toho zapotřebí, jeden jako druhý!“

Obrátí se k nám zády, jako by nás přenechával napospas ďáblu. Strkaje masivní profil před sebou, došourá se s ohnutými zády do zákristie a zabouchne dveře.

Když se zas rozhostí ticho, zkřížím ruce na prsou, upřu zraky na malé světýlko v tabernáklu řeknu tiše, ale tak, aby mě Colin slyšel:

„Pane Bože, odpusť mi, že jsem urazil náboženství.“

Nijak by mě v tu chvíli nepřekvapilo, kdyby se tabernákl otevřel a rozsvítil a kdyby mi vážný, krásně zabarvený hlas, jakým mluví hlasatelé v rozhlase, zničehonic řekl: „Odpouštím ti, dítě, a za pokání mi odříkáš deset otčenášů.“ Nic takového se však nestane, a tak mi nezbude než užít vlastního hlasu a těch deset otčenášů si uložit sám. Už už se chystám přidat kvůli symetrii ještě deset zdrávasů, vzápětí si to však rozmyslím, protože si řeknu, že kdyby byl Pánbůh náhodou protestant, přílišným prosazováním Panenky Marie bych se mu moc nezavděčil.

Neodříkám ještě ani tři otčenáše, když do mě Colin šťouchne loktem.

„Tak co je s tebou? Jdeme, ne?“

Otočím k němu přísnou tvář.

„Počkej! Uložil mi pokání, musím se nejdřív pomodlit.“

Colin zmlkne. Nezmíní se o tom slůvkem ani později. Ticho po pěšině. Ani se nediví. Nevznese jedinou otázku.

Dnes si ovšem jednu otázku kladu já, ne však po tom, nakolik jsem byl tehdy upřímný. O to neběží, v jedenácti letech je pro člověka všecko hra. Ale co mě dodnes udivuje, nad čím se zamýšlím, je odvaha, s níž jsem si tenkrát troufal přeskočit abbého Lebase a navázat přímé spojení s Bohem.

Duben 1970: další mezník. Víc než o dvacet let později. Činí mi trochu potíž svléknout krátké kalhotky a vklouznout do dlouhých nohavic dospělého muže. Je mi čtyřiatřicet, působím na malejacké škole jako ředitel a právě sedím v kuchyni naproti strýčkovi, který pokuřuje z dýmky. V chovu koní se mu daří, dokonce výborně daří. Shání další pozemky, aby ho mohl rozšířit, ovšem sotva si nějaké vyhlídne, stačí, aby se objevil – je totiž považován za boháče, a cena se okamžitě zdvojnásobí.

„Třeba Berthaud. Znáš Berthauda. Dva roky mě vodil za nos. A ještě těch peněz, co na mně mámil! Na jeho pozemky se ale vykašlu. Považoval jsem je vždycky leda za poslední východisko. Ba ne, Emanueli, já ti řeknu, co bych potřeboval: Malevil.“

„Malevil!“

„Ano,“ řekne strýček. „Malevil.“

„Ale prosím tě,“ řeknu s úžasem. „To máš přece samý les a trosky.“

„Inu jo,“ povzdechne si strýček, „vidím, že ti tedy musím povědět, co vlastně Malevil obnáší. Malevil, to je pětašedesát hektarů prvotřídní půdy, kterou nechali zarůst teprve před nějakými padesáti lety. Malevil je vinice, která za mého dědečka nesla nejlepší víno v celém kraji. To se ví, musela by se znova osadit, ale půda tady je. Na Malevilu máš taky sklep, jaký se nenajde v celém Malejacu: klenutý, chladný a obrovský jako školní dvůr. A pak hradby, k těm můžeš přistavět stájí a boxů, kolik ti bude libo, opracovaný kámen máš rovnou při ruce, stačí se shýbnout. A pak, není to daleko. Hned vedle Sedmi buků. Skoro jako jejich pokračování,“ řekne, aniž si uvědomil, že je trochu humorné považovat hrad za cosi jako někdejší příslušenství statku.

Jsme zrovna po večeři. Strýc nesedí za stolem, ale bokem k němu pokuřuje z dýmky, pásek od kalhot na hubeném břiše o jednu dírku povolený.

Podívám se na něj. Hned vidí, že jsem uhodl.

„No jo,“ řekne, „tu koupi jsem zbabral.“

Chvilku si zabafá.

„Vynadal jsem Grimaudovi.“

„Grimaudovi?“

„Chlápkovi, co vyřizuje pro hraběte obchodní věci. Ví, že na něj hrabě dá, bez něho nehne prstem – žije koneckonců taky v Paříži – a tak vymáhal úplatek. Říkal tomu provize za zprostředkování‘.“

„Roztomilý výraz.“

„Taky si myslím,“ řekne strýček.

Popotáhne z dýmky.

„Balík?“

„Deset miliónů.“

„Páni!“

„Maličkost to nebyla. Ale mohlo se s ním trochu pohovořit. Jenomže já napsal hraběti a pitomec hrabě předal dopis Grimaudovi. A Grimaud za mnou přišel s výčitkami.“

Jak vypouští kouř, povzdechne si:

„A tu druhou chybu už nenapravím: já mu vynadal. Tady vidíš, že člověk dokáže dělat pitomosti ještě v šedesáti. V obchodě se nikdy nikomu vynadat nesmí, to si, Emanueli, dobře pamatuj, ani lumpovi ne. Lump je sice lump, ale zakládá si na sobě jako každý jiný. Od toho dne mám u Grimauda konec. Psal jsem hraběti ještě dvakrát. Vůbec neodpověděl.“

Ticho. Znám strýčka příliš dobře, než abych mu k jeho vnitřní lítosti chtěl ještě přitížit slovy. Soucit nesnáší. Stejně se nakonec otřepe, natáhne si nohy na židli, levý palec zaklesne za opasek a pokračuje:

„Co je zbabrané, je zbabrané. Koneckonců mohu být bez Malevilu živ. A nežiju si špatně. Peněz vydělám dost a hlavně si dělám, co se mi líbí. Nemám nad sebou ani vedle sebe nikoho, aby mě otravoval. A život mi připadá zajímavý. Zdraví mi taky slouží, může to tak potrvat ještě dvacet let. Co bych chtěl víc.“

I to však bylo zřejmě mnoho. Náš rozhovor se odehrál jedné neděle večer. A příští neděli se strýček i s mými rodiči zabil v autě cestou z fotbalového zápasu v La Roque.

Z Malejacu do La Roque je to všeho všudy patnáct kilometrů, i ten kousíček však stačil, aby autobus přimáčkl malou renaultku na strom. Normálně by byl strýček na zápas jel v peugeotu, do něhož s sebou brával i mládence, co mu v létě pomáhali, ale náklaďák byl zrovna v opravě a malá nákladní citroenka, na níž se převáželi koně, musela vyjet za jedním zákazníkem, který si žádal dodávku v neděli. V renaultce jsem měl sedět i já, ale jeden z mých starších žáků utrpěl to ráno těžký pád na mopedu, a tak jsem se vydal odpoledne do města, abych se na něj poptal v nemocnici.

Být ještě naživu abbé Lebas, jistě by řekl: to tě zachránila sama prozřetelnost, Emanueli. Ano, ale proč zrovna mne? Na podobných výrocích je děsivé, že problém vždycky jen odsunou. Líp by bylo neříkat vůbec nic. Jenomže to právě nejde. Člověk hluboce touží událost pochopit – i když je tak nesmyslně hloupá.

Tři zmrzačená těla přivezli k Sedmi bukům a já u nich poseděl s Menou, čekaje, až přijedou sestry. Večer proběhl bez nářku, v naprostém tichu, v koutě pokoje seděl na zemi Momo a na všechno odpovídal „ne“. Pozdě večer začali ržát koně, zapomněl jim dát ječmen. Menou se po něm ohlédla, ale zavrtěl jen hlavou, ve tváři sveřepý výraz. Vstal jsem a šel koním nasypat.

Sotva jsem se vrátil do pokoje nebožtíků, už tu byly sestry. Přijely autem z okresního města. Ta rychlost mě překvapila, a ještě víc jejich oblečení. Od hlavy až k patě celé v černém, jako kdyby smrt rodičů byly čekaly už dávno. A jen překročily práh u Sedmi buků, ještě dřív než sundaly hučky a závoje, propukla záplava slzí a slov. Rozbzučely se jak vosy v láhvi.

Obě trpí mánií, kterou hrozně nesnáším. Jedna druhé dělá ozvěnu. Co řekne Paulette, to opakuje Pélagie, anebo obráceně, Pélagie vznese otázku a vzápětí ji položí i Paulette. Neznám nic protivnějšího. Každou jejich pošetilost slyšíte hned dvakrát.

A jedna druhé jako kdyby z oka vypadly, obě učiněná břečka, nakudrnacené vlasy v barvě vybledlé slámy, a jen se rozplývají falešnou sladkostí. Povídám falešnou, protože pod jejich beránčí tváří se tají pěkná dávka chámství.

„A pročpak tatínek s maminkou,“ bečí Paulette, „neleží na své posteli Na špejcharu?“

„Místo aby byli tady u strýčka,“ dodá Pélagie, „jako by ani neměli vlastní střechu nad hlavou.“

„A chudák tatínek, kdyby byl živ,“ pokračuje Paulette, „tomu by se nelíbilo, že neumřel doma.“

„Doma stejně neumřel,“ řeknu, „umřel ještě v autě, rovnou na místě. A když jsem chtěl u nich zůstat, nemohl jsem se rozkrájet, jednou půlkou sedět Na špejcharu, druhou tady.“

„Ale stejně,“ vzdychne Paulette.

„Ale stejně,“ vzdychne Pélagie, „chudák tatínek by nebyl rád, že tady leží. A maminka taky ne.“

„Obzvlášť když si pomyslíš,“ řekne Paulette, „jak chudáka strýčka špatně snášela.“

Tomu říkám jemnocit. A taky mě naštve, že je pro ně strýc najednou „chudák“, ačkoli ho předtím neměly v lásce o nic víc než matka.

„Jenom si to představ,“ spustí zase Pélagie, „my jsme tady, a Na špejcharu zatím není človíčka, aby opatřil dobytek.“

„A tatínkovy krávy,“ řekne Paulette, „jsou přece jen důležitější než koně.“

Neřekne „strýcovi koně“, protože má strýčkovo strašlivě zhmožděné tělo rovnou před očima.

„Postará se o ně Peyssou,“ řeknu.

Vymění si pohledy.

„Peyssou!“ řekne Paulette.

„Peyssou!“ opakuje Pélagie. „No ovšem, Peyssou, to se ví!“

Skočím jim zhurta do řeči:

„No ano, Peyssou, co má být! Copak proti němu máte?“

A zlomyslně dodám:

„Byly doby, kdy vám Peyssou ani tak moc nevadil.“

Nedají se vyprovokovat. Mají co dělat samy se sebou, zavalil je nový příval vzlyků. Když se záplava přežene, vystřídá ji dramatická scéna s utíráním očí a smrkáním. Konečně se Pélagie vrhne do nového útoku:

„My tady sedíme,“ řekne a vymění se sestrou významný pohled, „a Peyssou si zatím Na špejcharu dělá, co chce.“

„To víš, Peyssou,“ řekne Paulette, „ten se nebude žinýrovat, prohrabe kde co.“

Pokrčím rameny. Mlčím. A zas nové vzlykání, smrkání, lamentace. Trvá slušnou chvilku, než se duo opět rozjede. Ale rozjede se.

„Chudák dobytek, nejde mi to z hlavy,“ řekne Pélagie. „Uvažuju, jestli bych tam neměla zajet a radši se přesvědčit.“

„To si můžeš myslet,“ přidá se Paulette, „Peyssou, ten na dobytek ani nevzdechne.“

„No bodejť, Peyssou!“ dodá Pélagie.

Kdyby v tu chvíli někdo otevřel mým sestrám srdce, našel by tam otisk klíče od Špejcharu v životní velikosti. Jedna jako druhá dobře tuší, že ho mám já. Ale pod jakou záminkou mi o něj říci? Kvůli dobytku ne, to se ví.

A najednou mám jejich střídavého úpění dost. Udělám tomu krátký konec. Řeknu, aniž zvýším hlas:

„Znáte přece otce. Neodjel by na fotbal, kdyby všechno nepozamykal. Když přivezli jeho tělo, našel jsem klíč u něho.“

A pokračuji, odděluje pečlivě každé slovo:

„Vzal jsem ho k sobě. A nehnul jsem se odtud, co jsou rodiče tady, každý vám to potvrdí. Na Špejchar zajedeme všichni tři společně pozítří, po pohřbu.“

Začnou vykřikovat, až se jim černé závoje rozletují.

„Ale my ti věříme, Emanueli! Přece tě známe! Kdepak by nám něco podobného přišlo na mysl! Obzvlášť v takovouhle chvíli!“

Ráno před pohřbem mě Menou poprosí, abych jí pomohl vykoupat Moma. Je to procedura sama pro sebe, už jsem při ní asistoval. Žádná legrace. Je potřeba Moma čapnout v nestřeženou chvíli, stáhnout z něho oblečení jako kůži z králíka, šoupnout ho do škopku a tam ho silou držet, protože se pere jako šílenec a zuřivě huláká: „Dábedéde zága! Dézibobu! (Tak mě nechte, sakra! Nechci vodu!)“

Dnes ráno se brání ještě zuřivěji než jindy. Ze škopku na dlážděném dvoře se v dubnovém slunci páří. Držím Moma v podpaží a Menou mu jedním rázem stáhne kalhoty i trenýrky. Ale sotva Momo ucítí pod chodidly opět pevnou půdu, podrazí mi nohy. Upadnu. Jak ho pánbůh stvořil, dá se úžasnou rychlostí na úprk, hubené nohy se mu jen jen kmitají. Doběhne k jednomu z vysokých dubů dole pod loukou, vyskočí, chytí se větve, vysouká se vzhůru a šplhá z větve na větev, až je tak vysoko, že na něj nikdo nemůže.

Netoužím ani v nejmenším honit se za ním po stromech, nemluvě o tom, že už jsem ustrojený. Udýchaná Menou přiběhne za mnou. Začnu vyjednávat. Jsem sice o šest let mladší, ale Momo ve mně vidí něco jako druhého strýčka, čili mám nad ním jakousi otcovskou moc.

Ale stejně pohořím. Jako bych hrách na stěnu házel. Momo nehuláká své obvyklé: Dábedéde zága! Neříká vůbec nic. Jen tiše naříká, a jak na mne z výšky hledí, černé oči se mu lesknou mezi drobným jarním listím.

Jediná odpověď, kterou z něho dostanu, je: „Debubu! (Nepůjdu.)“ Nevřeští, říká to potichu, ale rozhodně, a svůj odpor ještě zdůrazňuje tím, že kývá hlavou, tělem i oběma rukama zprava doleva. Ještě pořád smlouvám.

„No tak, Momo, měj trochu rozum. Musíš se umýt, abys mohl do kostela.“ (Řeknu „do kostela“, slovo „mše“ by nepochopil.)

„Debubu! Debubu!“

„Ty nechceš do kostela?“

„Debubu! Debubu!“

„Ale proč? Chodíš přece do kostela rád.“

Udržuje na větvi vsedě rovnováhu, šermuje před sebou oběma rukama a upírá na mne skrze drobné, jako nalakované dubové lístečky smutný pohled. A dost. Žádnou odpověď už z něho nedostanu, jenom ten pohled.

„To už ho musíme nechat,“ řekne Menou, kterou napadlo přinést mu šaty a teď je položí pod strom. „Teď už nesleze, dokud neodejdeme.“

A hned se na podpatku otočí a vrací se po louce vzhůru. Mrknu na hodinky. Nejvyšší čas. Čeká mě teď dlouhý společenský obřad, který má jen velmi málo společného s tím, co cítím. Momo má pravdu. Kdybych si tak mohl vylézt někam na strom jako on a tam naříkat, místo abych za doprovodu svých lkajících sester předváděl groteskní divadlo synovského žalu.

Vracím se loukou zpátky. Jde se mi do kopce jaksi ztěžka. Pohlédnu k nohám a s překvapením vidím, že po celé louce vyrašily chomáčky nové, sytě zelené trávy. Stačilo několik slunečných dní, a už bují, až se člověk diví. Za necelý měsíc musíme vyrazit se strýčkem na sena, napadne mě.

Obvykle při tom pomyšlení pocítím záplavu radosti, a je to zvláštní, radost se ozve i teď. A pak jako bych najednou dostal palicí do hlavy. Zůstanu stát uprostřed louky. Po tvářích se mi kutálejí slzy.

2

Věci dostaly spád. Netrvá dlouho, a je tu další mezník. Rok po havárii. Zatelefonuje mi notář Gaillac, abych ho navštívil v jeho kanceláři v městě.

Na schůzku se dostavím, první koncipient mě však zavede do prázdné kanceláře, notář není momentálně přítomen. Vybídne mě, abych posečkal a zatím se trochu „sebral“. Usednu tedy do jednoho z kožených křesel; jistě už přede mnou poznalo pěknou řádku zadnic stažených úzkostí nad tou či onou ztrátou.

Mrtvý čas. Okamžik prázdna. Bloudím pohledem po místnosti. Připadá mi značně skličující. Po celé stěně za páně Gaillacovým stolem jsou odshora až dolů samá šuplátka naditá dávno pohřbenými akty. Jako skříňky v kolumbáriu, kam se zamykají urny s popelem. Ach, ta lidská mánie všechno škatulkovat.

Závěsy jsou tmavě zelené, látkové čalounění stěn rovněž zelené, zelené jsou regály a dokonce i kožený potah na vrchní desce psacího stolu. Leží tam vedle monumentálního kalamáře z imitace zlata ponurá hračička, na níž jsem mohl vždycky oči nechat: mrtvá myš, uvězněná v jakési průhledné, sklu podobné hmotě. I pro ni se našla škatulka.

Představuji si, že ji možná načapali, jak chroupe nějaká akta, a za trest ji odsoudili k doživotí, které si teď odpykává v té umělé hmotě. Nakloním se a vezmu oboje do ruky, myš i s její celou. Docela pěkná tíha. A teď si vzpomínám, jak jsem tu byl před třiceti lety se strýčkem a otec notáře Gaillaca jí tenkrát použil jako těžítka. Prohlížím si drobnou, na věčnost odsouzenou hlodavkyni a říkám si, že až se odebere na odpočinek i notář Gaillac mladší, předá myš nejspíš synovi současně s přihrádkami svého kolumbária a celou zásobou pohřbených akt. Je to smutné, představit si všechny ty notářské generace, jak si předávají stále touž myš. Nevím proč, ale čiší z toho na mne smrt.

Vejde notář Gaillac mladší. Tmavovlasý, vysoký, žlutavé tváře a už prošedivělý. Přivítá mě s poněkud unavenou zdvořilostí. Pak se otočí zády, otevře jedno šuplátko, vyndá z něho desky a z desek zapečetěný dopis, který nejdřív znaveným, letmým gestem uprostřed ohmatá, jako by se podivoval, že je tak tenoučký, a pak mi ho podá.

„Prosím, pane Comte.“

A přiospalým hlasem spustí dlouhý výklad. Zcela zbytečný, protože na obálce vidím strýčkův výrazný rukopis: „Předat po mé smrti synovci Emanuelu Comtovi, pokud se ukáže, což předpokládám, že se ujal hospodaření U sedmi buků.“

Měl jsem před návratem ještě různé řízení ve městě, a tak jsem nosil strýčkův dopis celé odpoledne v náprsní kapse. Přečetl jsem si ho až doma U sedmi buků, když jsem se po večeři odebral do malé podkrovní pracovny. Otvírám obálku strýčkovým dárkem, nožíkem na papír ve tvaru dýky, a ruka se mi trochu chvěje.

Emanueli,

nemám k tomu žádný důvod, protože zdraví mi slouží, ale myslím dnes večer na smrt a rozhodl jsem se napsat Ti dopis. Je to prazvláštní pocit, když si představím, že až ho budeš číst, já už tu nebudu a Ty budeš pokračovat v chovu koní místo mne. Ale jednou člověk umřít musí, jak se říká. Což dokazuje, jak je člověk hloupý, protože mi vůbec nepřipadá, že umírat by bylo tak nutné.

Zanechávám Ti majetek, k němuž patří kromě Sedmi buků taky má bible a deset svazků Laroussova slovníku.

Já vím, že už nejsi věřící (a čí je to vina?), ale přece jen si v bibli čas od času počti, na mou památku Člověk nad tou knihou nesmí skončit u mravů, je v ní moudrost, to je důležité.

Za mého života neotevřel Larousse nikdo kromě mne. Až to uděláš, pochopíš proč.

A nakonec Ti chci, Emanueli, povědět, že bez Tebe by můj život byl prázdný a žes mi udělal hodně radosti.

Pamatuješ, jak jsi tenkrát utekl a já pro Tebe přišel druhý den na Malevil? Líbá tě            Samuel

Četl jsem dopis podruhé, potřetí. Strýčkova velkodušnost mě zahanbovala. Vždycky mi dával, co jen mohl, a teď mi ještě děkuje. Nad tím jeho „udělal jsi mi hodně radosti“ se člověku až svíralo srdce. Byla to vlastně jen obyčejná neobratná větička, ale tajilo se za ní takové moře lásky, že jsem si vůbec neuměl představit, jak bych ho mohl být hoden.

Při třetím čtení mi padla do oka slova „čí je to vina?“ Opět jsem v tom poznával strýčkův způsob mluvit v narážkách. Jak onu otázku zodpovím, ponechával zcela na mně. Byla to vina otce, protože konvertoval k „nepravé“ víře? Nebo matky, jejího vyprahlého srdce? Či abbého Lebase s jeho věčným vyslýcháním zaměřeným k otázkám pohlaví?

Taky mě zaujala strýcova zmínka o jeho návštěvě v klubovně na Malevilu tenkrát po mém útěku. Chtěl mi tím prostě jen připomenout jeden z dnů, kdy jsem mu „udělal radost“? Nebo mu sedělo v hlavě něco jiného, co se nakonec rozhodl nevyslovit? Znal jsem strýčkovu zálibu v náznacích natolik dobře, že jsem s odpovědí radši nepospíchal.

Sáhl jsem do kapsy pro obrovský svazek strýčkových klíčů a okamžitě mezi nimi našel klíč od dubové skříně. Dobře jsem ho znal. Byl plochý, zoubkovaný a skříň se jím zamykala na svislou kovovou závoru, která zapadala současně nahoře i dole. Odemkl jsem skříň a mezi policemi plnými desek s listinami mi rázem padla do oka vyrovnaná řada svazků Laroussova slovníku a bible. Celkem čtrnáct knih, protože i sama bible, vázaná do kaštanově hnědé tlačené kůže, byla monumentální, čtyřdílná Vyndal jsem všechny čtyři díly, položil je na stůl a začal v nich postupně listovat. Zaujaly mě a překvapily ilustrace. Působily velkolepě.

Malíř se vůbec nesnažil postavy svatých nějak zkrášlovat. Naopak, zachovali si v jeho podání všechen drsný a divoký vzhled kmenových náčelníků. Kostnatí, hubení, hrubě tesaných tváří, bosí, už od pohledu páchli mastným ovčím potem, velbloudím trusem, pískem pouště. Vyzařoval z nich intenzívní, silný život. A v malířově pojetí se od těch drsných kočovníků, jejichž bohatství se počítalo na děti a stáda, nijak nelišil ani sám Hospodin. Byl jen větší a ještě sveřepější, člověk při pohledu na něj snadno chápal, že stvořil tyhle lidi „k svému obrazu“. Pokud to ovšem nebylo naopak.

Na poslední stránce bible jsem spatřil dlouhý a pro mne nepochopitelný seznam slov, napsaných tužkou strýčkovým rukopisem. Cituji deset prvních: actodrome, albergier, aléochare, alpargate, anastome, bactridie, balanobius, baobab, barbacou, barbastelle.

Seznam mi byl okamžitě nápadný. Obsahoval cosi záměrného, umělého. Vzal jsem první svazek Larousse a otevřel ho u slova „actodrome“. A tam jsem mezi dvěma listy, přilepenou izolepou doprostřed stránky, objevil bankovní poukázku v hodnotě deseti tisíc franků. Další poukázky různé hodnoty byly rozestrkány po všech deseti svazcích, vždycky u oněch neobvyklých slov, která strýček sepsal do seznamu.

Celková suma – 315.000 franků – mě udivila, ale neoslnila. Musím říci, že ve mně ten posmrtný dar nevyvolal tenkrát ani na vteřinu pocit vlastnictví. Spíš jsem se považoval za jakéhosi správce – podobně jako už předtím v případě Sedmi buků, správce, který má strýčkovi vydat počet z toho, jak s kapitálem naloží.

Rozhodl jsem se tak rychle, že mi skoro připadalo, jako by to bylo ve mně sedělo už dřív, ještě než jsem peníze objevil. A hned jsem své rozhodnutí také hodlal uskutečnit. Vzpomínám si, že jsem pohlédl na hodinky. Bylo půl desáté a já se na okamžik zaradoval jako dítě, že se ještě dá zatelefonovat. Vyhledal jsem ve strýcově adresáři Grimaudovo číslo a přes automat mu zavolal.

„Pan Grimaud?“

„U telefonu.“

„Tady Emanuel Comte, bývalý ředitel školy v Malejacu.“

„Čím vám mohu posloužit, pane řediteli?“

Hlas měl srdečný a přívětivý, docela jiný, než jsem čekal.

„Mohl bych se vás na něco zeptat, pane Grimaude? Je hrad Malevil ještě pořád na prodej?“

Po chvíli mlčení se hlas ozval znovu, ale byl teď o maličko sušší, jaksi opatrný, ve střehu:

„Pokud vím, tak je.“

Teď jsem zas nechal proběhnout okamžik tísnivého ticha já a Grimaud pokračoval:

„Smím se zeptat, pane řediteli, nejste-li náhodou příbuzný pana Samuela Comta od Sedmi buků?“

Otázku jsem čekal a byl na ni připravený.

„Ano, synovec, ale vůbec jsem netušil, že by se s vámi strýc znal.“

„Ovšemže znal,“ řekl Grimaud zase, tím strohým a opatrným hlasem. „Mé telefonní číslo vám dal on?“

„Strýc už nežije.“

„Ach, to jsem nevěděl,“ ozval se Grimaud změněným tónem.

Byl jsem zticha, abych mu nepřetrhl řeč, ale nic už nedodal, neprojevil soustrast ani lítost. Řekl jsem tedy:

„Nemohli bychom se spolu sejít, pane Grimaude?“

„Ale kdykoli si budete přát, pane řediteli,“ odvětil už zase srdečným a zvučným hlasem jako na začátku.

„Zítra k polednímu?“

Ani nepředstíral, že by měl moc práce.

„Ale ano, jen přijďte, kdy chcete. Jsem tady pořád.“

„V jedenáct?“

„Jak je libo, pane řediteli. Jsem vám zcela k dispozici. Když se vám to hodí, přijďte v jedenáct.“

Najednou byl samá úslužnost a zdvořilost, takže mi trvalo dobře pět minut, než jsem rozhovor, v podstatě spočívající v pár slovech, dokázal přivést ke konci.

Zavěsil jsem a zahleděl se na červený závěs zatažený přes okno strýčkovy kanceláře. Zmítaly mnou dva protichůdné pocity: radost, že jsem se takhle rozhodl, a trocha ustrnutí, do jak obrovského podniku se pouštím.

Dík notorické nepřítomnosti majitele, úplatnosti jeho zástupce a důvěrníka a rozhodnosti kupujícího změnil Malevil za týden majitele. Šest následujících let mi přineslo tolik práce, že jsem nevěděl, kam dřív skočit.

Pustil jsem se do všeho najednou: do chovu koní u Sedmi buků, vyklučení malevilských pozemků, restaurování hradu. S klučením a restaurováním jsem začal v pětatřiceti a bylo mi jedenačtyřicet, když jsem obojí dokončil.

Vstával jsem časně, uléhal pozdě a litoval, že nemám víc životů, abych je všechny obětoval předsevzatým úkolům. A Malevil uprostřed vší té práce byl má odměna, má láska, mé šílenství. Finančníci za druhého císařství měli baletky. Já měl Malevil. Ale baletku taky, k tomu dojdu později.

Chtěl-li jsem však rozšířit strýčkův hřebčín, nebyla koupě Malevilu ani tak šílenstvím jako spíš nutností, protože statek Na špejcharu jsem následkem rodinných neshod musel prodat, abych mohl vyplatit sestrám dědický podíl. A koní neustále přibývalo, takže se už k Sedmi bukům těžko vešli: jedny jsem choval, jiné kupoval a prodával dál a další jen přechovával. Malevil jsem koupil s úmyslem, že svou kavalerii rozdělím napůl, jednu část převedu na hrad, kde se ubytuji také já s Menou a Momem, a druhou nechám pod dohledem svého pomocníka Germaina u Sedmi buků.

Restaurování Malevilu nebylo tedy jen nezištnou záchranou feudální architektonické památky. Musím ostatně uznat, že Malevil přes všechnu svou velkolepost a mou lásku k němu krásou zrovna nevyniká. Na rozdíl od všech ostatních hradů v našem kraji nelahodí oku ani proporcemi, ani oblou siluetou a s krajinou rovněž nijak dokonale neharmonuje.

Zdejší krajina je totiž veselá, má svěží potůčky, lučinaté stráně, zelené kopce s chocholkami kaštanových hájků. A v téhle něžně rozvlněné přírodě se tyčí sveřepý a srázný Malevil.

Tyčí se nad Rhunes, což byla ve středověku jistě široká řeka, v půli strmé skály, jejíž masa nad ním na severu přečnívá. Skála je ze všech stran nepřístupná a jediná cesta, vinoucí se vzhůru po náspu na západní straně, byla určitě vybudována jen kvůli přístupu na skalní plošinu, aby tu mohl být postaven hrad a podhradí.

Na druhé straně řeky naproti Malevilu stojí zámek Rouzies, rovněž feudální stavba, ale elegantní, uměřená, sice opevněná, ale zdobená okrouhlými nevysokými věžemi, které jsou dobře rozmístěné a na pohled příjemné. Malebně na nich působí dokonce i podsebití.

Při pohledu na Rouzies si člověk okamžitě uvědomí, že jeho protějšek Malevil není zdejšího původu. Kámen jeho zdiva pochází sice z místních lomů, ale jeho architektura je importovaná. Malevil je anglický. Postavili ho naši uchvatitelé v době stoleté války a měl tu svůj opěrný bod Černý princ.

Angličanům se u nás, daleko od jejich mlhy, v krajině jasného slunce, vína a tmavovlasých děvčat, jistě líbilo. Snažili se tu udržet. Všechno tu svědčí o podobném úmyslu. Malevil byl zbudován jako nedobytná pevnost, z níž mohla hrstka ozbrojených mužů držet v uctivé vzdálenosti pěkný kus kraje.

Člověk tu nenajde žádné měkké linie, nic elegantního. Všechno je tu účelné. Například hned vstupní věž. Rouzies má klenutou bránu opatřenou po stranách kulatými věžičkami: dílo elegantních linií a uměřených proporcí. Angličané prostě udělali obloukový vchod přímo v zubatých hradbách a vedle něho postavili obdélníkovou dvouposchoďovou budovu, v jejíž vysoké, holé a nevlídné zdi prorazili dlouhé střílny. Stavba je to veliká, hranatá a vojensky jisté velmi funkční. Pod hradbami a pevnůstkou vyhloubili ve skále příkop dvakrát tak široký jako na Rouzies.

Když projdete bránou vstupní věže, nejste ještě na hradě, nýbrž v prvním pásmu o rozloze padesátkrát třicet metrů, kde stávalo podhradí. Je to vymyšleno chytře: hrad chránil osadu, ale taky se jí dával chránit. I kdyby nepřítel pronikl vstupní věží za první hradby, čekal by ho nejdřív nejistý boj v těsných uličkách.

A i kdyby v něm uspěl, jeho trápení by ještě nebyl konec. Rozbil by si nos o druhé opevnění, zasazené stejně jako první mezi sráz a příkrý vrch a poskytující – dodnes – ochranu vlastnímu hradu.

Tyto hradby s cimbuřím jsou mnohem vyšší než první a příkop hlubší. Taky tu na útočníka nečeká pohodlný most jako u podhradí, nýbrž další překážka v podobě mostu padacího, nad nímž se tyčí malá hranatá vížka.

Věžička má svůj půvab, ale řekl bych, že tu ze strany anglických stavitelů nešlo o nějaký záměr. Museli prostě něco postavit, aby tam umístili zvedací mechanismus. A štěstí jim přálo: trefili na správné proporce.

Když přejdete po spuštěném mostě (dal jsem ho opravit), z levé strany na vás dolehne obrovská masa hranatého, čtyřicet metrů vysokého donjonu spojeného s další věží, rovněž čtvercového půdorysu. Druhá věž však není jenom obranná. Slouží také jako vodárna, zachycuje pramen tryskající ze skály, jehož přebytečná voda – nic nepřijde nazmar – naplňuje zároveň i příkop.

Napravo pak objevíte schody k onomu rozlehlému sklepení, které tak nadchlo strýčka, a uprostřed, v průčelí, vás po vší té strohé přísnosti překvapí velice pěkná jednopatrová obytná budova umístěná v pravém úhlu k donjonu a opatřená půvabnou kulatou věží, v níž je umístěno schodiště. Tahle budova za časů Černého prince neexistovala. Vznikla mnohem později, dal ji postavit v daleko klidnějších dobách renesance jeden francouzský velmož. Její dřevěný krov a těžkou střešní krytinu z plochých kamenů jsem však musel dát opravit, zub času jim ublížil mnohem víc než kamenné klenbě donjonu.

Takový je tedy Malevil: anglický a hranatý. A právě takový ho mám rád. Pro strýčka, a za časů Klubu i pro mne, spočívalo jeho další kouzlo také v tom, že v dobách náboženských válek sloužil za útočiště jednomu z protestantských vůdců, který odtud se svou partou držel v šachu po celý svůj život mocná vojska Ligy. Tenhle velitel, který tak zuřivě bránil své zásady a svou nezávislost proti mocipánům, byl prvním hrdinou, s nímž jsem se ztotožnil.

Jak už jsem říkal, z osady v podhradí zbyly jen rozvaliny. Ale kámen z nich – mám ho dosud celé hromady – se mi velice hodil. Umožnil mi přistavět k jižním hradbám – v podstatě zbytečným, protože strmý sráz se tu chrání sám – a k příkré skalní stěně na severu boxy pro koně.

Asi uprostřed podhradí vytváří skála rozlehlou a hlubokou sluj. Vyskytují se tam stopy pravěkého osídlení, ne sice tak bohatě, aby byla jeskyně citována v odborné literatuře, ale přece dostatečně jako důkaz, že Malevil už tisíce let před vybudováním hradu poskytoval lidem útočiště.

Upravil jsem jeskyni po svém. V půlce jsem ji vodorovně přepažil prkny a nahoru uložil hlavní zásoby sena. Dole jsem zřídil boxy pro zvířata, která jsem potřeboval izolovat: pro koně s vadným návykem, pro vzpurného býčka, svini, která měla vrhnout mladé, krávu či kobylu před slehnutím. Nastávajících matek sem přicházel značný počet – byl tu chládek, vzdušno a žádné mouchy, takže si jeskyně nakonec vysloužila název Porodnice. Pokřtila ji tak osoba, od níž bych byl smysl pro humor vůbec nečekal, totiž Birgitta. Za chvíli na ni přijde řeč.

Donjon, mistrovské dílo anglické bytelnosti, mě stál jen pár prken a několik oken z drobných tabulek zalitých olovem. Dal jsem je zasadit do otvorů přepažených kříži, jež tu v pozdějších dobách prorazili Francouzi. Půdorys všech tří podlaží – přízemí a prvního i druhého patra – je stejný: veliká chodba desetkrát deset metrů a z ní vchody do dvou komnat, každá pětkrát pět metrů. Z „malých“ místností v přízemí jsem udělal kotelnu a komoru. V prvním patře koupelnu a pokoj. Ve druhém dva pokoje.

Svůj pokoj jsem si zařídil ve druhém patře, protože je odtud krásný výhled k východu do údolí Rhunes, a koupelnu, i když to je trochu nepohodlné, v prvním, v naší bývalé klubovně. Colin mě totiž přesvědčil, že by voda z vodojemu ve čtvercové věži pouhým tlakem do druhého patra nevystoupila, a já nechtěl, aby na Malevilu nepříjemně hlučelo motorové čerpadlo.

Ve druhém patře donjonu, v pokoji vedle mého, jsem v létě roku 1976 ubytoval Birgittu. Tohle je můj předposlední mezník. Často se k němu za bezesných nocí utíkám.

Několik let předtím pomáhala Birgitta strýčkovi u Sedmi buků a o velikonocích v roce 1976 jsem od ní dostal naléhavý dopis, v němž mi nabízela své služby na červenec a srpen.

Rád bych tu úvodem vysvětlil jednu věc: myslím si, že svým založením jsem tíhl spíš k tomu, vytvořit s určitou milující ženou stálý svazek. Nepovedlo se. Je samozřejmě docela možné, že k mému neúspěchu přispěla dvě nevydařená manželství, jež jsem měl před očima jako dítě, totiž otcovo a strýčkovo. Nicméně jsem stál nejmíň třikrát na krok od manželství, a pak se všechno rozpadlo. Poprvé a podruhé mým přičiněním, potřetí, v roce 1974, přičiněním vyvolené.

Rok 1974: taky jeden mezník, ale ten jsem škrtl. Jistá vypečená dívenka mi tenkrát na nějaký čas zošklivila vůbec celý ženský rod a netoužím na to vzpomínat.

Zkrátka jsem se už dva roky pohyboval pouští, když se na Malevilu objevila Birgitta. Ne že bych se do ní byl snad zamiloval. To rozhodně ne! Ani v nejmenším! Bylo mi dvaačtyřicet, byl jsem příliš zkušený a citově příliš labilní, než abych si něco takového dovolil. Záležitost s Birgittou probíhala v mnohem prostší rovině, ale právě proto mi udělala dobře. Nevím už, kdo řekl, že duši lze vyléčit prostřednictvím smyslů. Ale věřím tomu, sám jsem to zažil.

Když jsem přijal Birgittinu nabídku, nepřišla mi ovšem podobná léčba vůbec na mysl. Při svém někdejším pobytu u Sedmi buků mé náznaky dvoření pohrdavě odmítla. Dál už jsem ve výbojích nepokračoval, neušlo mi totiž, že lovím ve strýčkově hájemství. Na její dopis o velikonocích 1976 jsem však odpověděl, že ji očekávám. Po pracovní stránce mi mohla být dobrým pomocníkem. Byla to jezdkyně s citem pro koně a při drezúře jí nechyběla trpělivost ani soustavnost.

Musím přiznat, že mě překvapila: hned od první večeře se mnou začala nehorázně koketovat. Tak očividně, že to uhodilo do očí i Moma. Načisto zapomněl otevřít okno a láskyplným zařehtáním přivolat svou oblíbenou klisnu Miláčka. A když Menou odnášela polévkovou mísu a cestou v nářečí zamumlala: „Nejdřív strejc, pak synovec,“ se smíchem vykřikl: „Déibobo, Babuli! (Dej si pozor, Emanueli!)“

Birgitta byla Bavořanka s přilbou zlatých vlasů kolem hlavy, s malýma světlýma očkama a masivní bradou v nepříliš hezké tváři. Tělo však měla krásné, pevné, kypící zdravím. Seděla proti mně růžová a svěží, jako by zrovna vyskočila z postele, ani trochu unavená dlouhou cestou, a jak polykala jeden plátek šunky za druhým, očima se pásla na mně. Vyzývala mě každým pohybem, každým pohledem, úsměvem, vzdechem, i tím, jak hnětla střídku chleba v kuličku, i jak se protahovala.

Měl jsem dosud v paměti její někdejší odmítavost a nevěděl, co si myslet, nebo se spíš bránil myšlence až příliš prosté. Menou však takové skrupule neměla, a když na závěr večeře sesunula Birgittě do talíře pořádný kus koláče, pronesla nářečím, ale hubenou tvář zcela nepohnutou: „Klec jí je málo, ráda by ptáčka.“

Druhý den jsem se s Birgittou setkal v Porodnici. Otevřeným příklopem shazovala dolů otýpky sena. Beze slova jsem k ní přistoupil, vzal ji do náruče (byla stejně velká jako já) a bez váhání začal ten monument árijského zdraví ohmatávat. Reagovala na mé laskání s nadšením, jež mě překvapilo, protože jsem si myslel, že jí jde o něco jiného.

To ovšem taky, šlo jí prostě o obojí. Pokračoval jsem v útoku, až mě zarazil Momo, kterého udivilo, že už dolů nedopadá žádná otýpka, vyšplhal tedy po žebříku, prostrčil otvorem ježatou hlavu a s výkřikem: Déibobo, Babuli! se rozřehtal. Potom zmizel a bylo ho slyšet, jak peláší ke vstupní věži, nejspíš aby matce zvěstoval další vývoj událostí.

Birgitta, zlatou přilbu jen maličko zcuchanou, vyskočila z otýpky, na niž předtím upadla, malýma očkama na mne chladně pohlédla a prohlásila svou pracnou školskou francouzštinou:

„Nikdy se neodevzdám muži, který má o manželství představu jako vy.“

„Strýc měl taky takovou,“ řekl jsem, když jsem se vzpamatoval z překvapení.

„To je něco jiného,“ řekla Birgitta a stydlivě odvrátila tvář. „Vás strýc byl starý.“

Já byl tedy dost mladý, abych se s ní oženil. Pohlédl jsem na ni a v duchu se usmál její prostotě.

„Ženit se nehodlám,“ řekl jsem pevně.

„Ani já nehodlám,“ odvětila, „se vám odevzdat.“

Přešel jsem tu výzvu mlčky. Abych jí však ukázal, na jak lehkou váhu beru její nereálné propočty, začal jsem ji znovu laskat. Tvář jí okamžitě změkla, a nechala si to líbit.

Nepokoušel jsem se na ni nějak naléhat ani v příštích dnech. Ale muchlal jsem ji při každé vhodné chvíli a neušlo mi, že proti tomu zřejmě nemá námitek, protože příležitosti se spíš množily. Přesto jí však trvalo ještě dobré tři neděle, než se vzdala svého projektu číslo jedna a vrhla se na projekt číslo dvě. Ani pak to ale nebyl nějaký zmatený ústup, nýbrž ústup metodický, prováděný podle plánu a přesného časového rozvrhu.

Když jsem za ní přišel jednou večer do pokoje (prozatím jsme dospěli až sem), oznámila mi:

„Zítra se ti, Emanueli, odevzdám.“

„A proč ne teď?“ opáčil jsem rychle.

Nebyla na podobnou otázku připravená, zřejmě ji to zaskočilo a taky trochu lákalo. Věrnost plánu nicméně zvítězila.

„Zítra,“ řekla neochvějně.

„V kolik hodin?“ zeptal jsem se ironicky.

Birgitta však ironii nepostřehla a odpověděla vážně:

„O polední siestě.“

Právě počínaje onou siestou (byl tenkrát červenec a veliké horko) jsem nastěhoval Birgittu do pokoje sousedícího v donjonu s mým.

Byla naším soužitím přímo nadšená. Navštěvovala mě v posteli hned za svítání, pak ve dvě při siestě a večer zůstávala až do pozdních hodin. Vítal jsem ji s radostí, ale taky mě dost těšilo, když nebyla pár dní v pořádku: konečně jsem se mohl dosyta vyspat.

Birgitta pro mne znamenala odpočinek, a to hlavně zásluhou své prostoty. Dožadovala se rozkoše jako dítě koláče. Když jí byla poskytnuta, zdvořile mi poděkovala. Hlavně si libovala, jaké potěšení jí působí mé laskání (Ach, ty tvé ruce, Emanueli!). Její vděčnost mě trochu udivovala, protože žádné zvláštní rafinovanosti jsem s ní neprováděl, ani se mi nezdálo, že ohmatávat ji by byla nějaká velká zásluha.

Hlavně mi připadalo osvěžující, že kromě rukou, pohlaví a peněženky pro ni neexistuji. Ano, peněženky také, při každé vycházce do města se totiž zastavovala u výloh s „cingrlátky“, jak říkával strýček, a svýma drobnýma, trochu prasečíma očkama rozšířenýma žádostivostí mě upozorňovala, co se jí líbí.

I prostí lidé bývají však svým způsobem složití. Birgitta inteligencí nevynikala, ale dobře mi rozuměla, a vkus, i když nepříliš vybraný, jí rovněž nechyběl. Uměla vycítit, kam až může v požadavcích zajít, a když si něco koupila, nebylo to nikdy ošklivé.

Zpočátku mi trošku ležel v hlavě její mravní profil. Ale brzy mi došlo, že podobné starosti jsou bezpředmětné. Birgitta nebyla ani dobrá, ani špatná. Prostě byla. A to koneckonců krásně stačilo. Poskytovala mi potěšení hned dvojnásobné: když jsem ji objímal, a když jsem ji opouštěl, tak taky, protože jsem na ni mohl okamžitě zapomenout.

Ke konci srpna jsem Birgittu požádal, aby svůj pobyt o týden prodloužila. K mému překvapení to odmítla.

„Kvůli rodičům,“ řekla.

„Na rodiče přece kašleš.“

„Och,“ pronesla pohoršeně.

„Jakživa jim nepíšeš.“

„Protože jsem na psaní líná.“

Lenost ve psaní se jí však rozhodně vytýkat nedala, jak se později ukázalo. Datum je ovšem datum. A plán je plán. Zůstalo na tom, že odjede 31. srpna.

Poslední dny upadla v zádumčivost. Na Malevilu ji měl každý rád. Mládeneček, který tu byl o prázdninách na výpomoc spolu s ní, ji obletoval. Oba dělníci, obzvlášť Germain, obdivovali její fortel. Když na ni s rukama v kapsách hleděl Momo, požitkem až slintal. A vážila si jí dokonce i Menou, ponecháme-li stranou její hluboký odpor vůči sexuální prostopášnosti. Holka jako kyrysar říkala, a do práce jako ras.

Birgittě se u nás taky líbilo. Milovala naše slunce, naši kuchyni, naše víno, naše cingrlátka a mé laskání. Uvádím se na posledním místě; nemám potuchy, kam mě vlastně v oné stupnici požitků řadila; Ale smysl pro rozlišování hodnot nicméně kvůli nim neztrácela. Na jedné straně francouzský ráj a na druhé její německá budoucnost. A někde nějaký pan doktor bůhvíčeho, který ji požádá o ruku.

28. srpen byla neděle, a protože Birgitta nepatřila mezi ženy schopné spakovat se na poslední vteřinu, začala si chystat věci. Pak najednou poplašeně zjistila, že se jí všechny mé dárky do kufrů nevejdou. Neděle a pondělí: v obchodech zavřeno. Nový kufr by si mohla koupit leda v úterý, čili – ó hrůzo – „na poslední minutu“.

Nakonec jsem jí daroval jeden ze svých vlastních kufrů a tím zkrátil její zoufalství. A protože nedala jinak, na listě žlutého průklepového papíru, který jsem měl zrovna po ruce, jsem pro ni zvěčnil soupis veškerých něžností, jež jí poskytnu, až se zase vrátí na Malevil, tak jak jsem jí je vylíčil předchozí večer v restauraci. Svůj hotový výtvor jsem jí přinesl. Přečetla ho bez ohledu na jeho chabou literární hodnotu s rozzářenýma očima a zrudlými tvářemi. Slíbila mi, že si ho po návratu do Německa bude číst vždycky jednou týdně v posteli. Ne že bych něco takového po ní chtěl. Slíbila to sama od sebe, trochu si poplakala a pečlivě můj žlutý list uložila mezi ostatní kořist, kterou si odvážela.

O vánocích přijet nemohla a způsobila mi tím větší zklamání, než bych byl čekal. Vánoce pro mne stejně nikdy nebyly příliš veselá doba. Peyssou, Colin a Meyssonnier je slavili v kruhu svých rodin. Já zůstával sám jen s koňmi. A přes všecko pohodlí, které jsem na Malevilu zavedl, se tam člověk v zimě těžko mohl cítit jako v bavlnce. Jeho mohutné zdi by byly dokázaly poskytnout teplo a romantický pocit leda nějakému mladému párku.

Nedal jsem své roztrpčení najevo jediným slovem, Menou je však vycítila a jednoho studeného zasněženého rána jí můj celibát poskytl téma k dlouhému brumlavému monologu, jakými mě začala obšťastňovat od těch dob, co je strýček pod drnem.

Těch příležitostí, co jsem si pokazil! Obzvlášť tehda s Agnès. Zrovna dneska ráno se s ní setkala, u Adély, přijela na svátky k rodičům do Malejacu, a přestože je holka vdaná za toho svého knihkupce v La Roque, taky se po mně hned ptala. Jo, copak Agnès, to bylo děvče krev a mlíko, s tou jsem mohl dobře pochodit. No, už se stalo. Nezahazujme hned flintu do žita. Však se najdou jiné. Jenom v Malejacu, kolik je tam děvčat. I když už mám svoje léta, mohl bych si vybrat, kterou bych jen chtěl, protože jsem dneska bohatý a ještě pořád hezký člověk a vždycky je líp oženit se s děvčetem od nás než s nějakou Němkyní. Je to pravda, Birgitta se k práci znala postavit, ale takový Němec, to je člověk, který nevydrží na místě. Přece je známe, vpadli k nám už třikrát. A i kdyby se Francouzka té mé skopčačce zrovna nevyrovnala, manželství koneckonců neznamená jenom potěšení, ale hlavně děti, a to bych se pěkně vytrhl, pořád se tak dřít a nakonec nemět Malevil komu nechat.

V následujících měsících jsem se sice neoženil, ale našel jsem alespoň přítele. Bylo mu pětadvacet a jmenoval se Tomáš le Coultre. Potkal jsem ho v lese u Sedmi buků, měl na sobě džínsy, vedle sebe velikou motorku značky Honda a kolena od hlíny. Poklepával kladívkem na nějaký kámen. Pověděl mi, že má vyučovat na třetím stupni a píše diplomovou práci o nerostech. Pozval jsem ho na Malevil, dvakrát nebo třikrát mu půjčil Geigerův počítač po strýčkovi, a když jsem se dověděl, že mu ubytování v rodinném penziónu v La Roque příliš nevyhovuje, nabídl jsem mu pokoj na hradě. Pozvání přijal a od té doby už mě neopustil.

Tomášově vášni pro minerály sice nerozumím, ale mám na něm rád, jak přísně logicky myslí, a taky se mi líbí jeho otevřená povaha. I jeho zevnějšek: je krásný a ještě hezčí na něm je, že si toho není vědom. Nejen rysy, nýbrž i poklidným vážným jasem připomíná jeho tvář řeckou sochu. Včetně oné nepohnutosti.

Duben 1977: poslední mezník.

Svírá mě pocit až bolestné ironie, když dnes vzpomínám na těch pár týdnů šťastného života, které nám ještě zbývaly, a představím si, že největší starostí, nejdůležitější myšlenkou, zájmem, který tenkrát vzrušoval členy bývalého Klubu a mne s nimi, byl široce pojatý a významný plán, jak svrhnout obecní radu v Malejacu (412 obyv.) a zaujmout na radnici její místo. Ach, naprosto nezištně! Měli jsme na mysli jedině obecné blaho!

Během dubna, kdy se blížily obecní volby, jsme žili jako v horečce. Protože učitel Paulat podle svého vyjádření nepokládal schůzku v místnostech školy za dost vhodnou, svolal jsem na patnáctého nebo šestnáctého, každopádně na jednu neděli dopoledne, představitele opozice do velké síně renesanční obytné budovy na hradě.

Byl jsem na onu komnatu pyšný, právě jsem ji vybavil nábytkem a v očekávání přátel jsem přecházel z jednoho konce na druhý a s radostí si ji prohlížel. Střed zaujímal osm metrů dlouhý klášterní stůl obklopený dvanácti židlemi s vysokými opěradly a čalouněním z maďarské výšivky. Na zdi mezi dvěma dílovými okny se ježily starobylé sečné zbraně. U protější stěny zaujala místo zasklená skříň na listiny a po jejích bocích dvě rustikální ludvíkovské komody ze Špejcharu, kterým Meyssonnier přidělal nohy a opravil dvířka. Matylda Meyssonnierová je láskyplně naleštila a jejich teplý, temný ořech na pozadí zlatavých kamenů zdi mi připadal krásný. I velké kamenné dlaždice, které Menou čerstvě vydrhla, se jen blyštěly. A přestože drobnými barevnými tabulkami oken dopadaly dovnitř šikmé sluneční paprsky, rozdělala také pořádný oheň. Pod záminkou, že „ve vzduchu je pořád studeno“, po pravdě však v přesvědčení, že oheň ještě přispěje k důstojnosti kulisy.

Požádal jsem ji, aby rozhoupala zvon ve vstupní věži, jakmile zaslechne, že na parkovišti před prvními hradbami zastavují auta kamarádů z Klubu. Momo stál zatím na stráži ve strojovně druhých hradeb s příkazem, aby ve chvíli, kdy se přátelé objeví, spustil přes příkop plošinu padacího mostu.

Uznávám, že všechny ty přípravy byly trošku teatrální, ale koneckonců to taky nebyl ledajaký hrad a ledajací přátelé.

Sotva jsem zaslechl zvon, vyběhl jsem z budovy a vzal to přes čtyři schody vzhůru do čtvercové věžičky, kde Momo otáčel rumpálem. Všechno báječně klapalo, za temného, dramatického rachotu dobře namazaných řetězů klesaly pohyblivé pilíře, na jejichž koncích dva další řetězy nesly most, s majestátní pomalostí k zemi. Soustava kladek a závaží usnadňovala práci jak při zvedání, tak při spouštění, kdy most zase přibrzďovala, a Momo s vážnou tváří, hubený trup sehnutý do oblouku, přidržoval ramena vratidla, přesně jak jsem ho to naučil, aby plošina dosedla pěkně zlehka.

Čtvercovým okenním otvorem jsem viděl své tři kamarády, jak kráčejí v jedné řadě, s očima zdviženýma k nám, přes podhradí k vodnímu příkopu vzdálenému padesát metrů. I oni šli zvolna a mlčky, jako by si uvědomovali, že mají v této scéně hrát určitou roli.

Jakési slavnostní očekávání bylo ostatně přímo ve vzduchu a přispěli k němu i koně v boxech; v jedné dlouhé vyrovnané lince zvedli hlavy přes dvířka, a naslouchajíce skřípotu řetězů, úzkostlivě upírali své krásné citlivé oči k padacímu mostu.

Jakmile plošina dosedla, sešel jsem kamarádům otevřít bránu, přesněji řečeno branku v pravém křídle vrat.

„Tomu říkám uvítání!“ prohlásil malý Colin, v úsměvu zvedl koutky úst a se šibalstvím v živých očích na mne pohlédl.

Čahoun Peyssou, papulu roztaženou širokým úsměvem, obdivoval tloušťku pohyblivých pilířů, sílu řetězů, důkladnost plošiny pobité železnými hřeby. Meyssonnier neřekl nic. V jeho asketickém srdci komunisty nebylo pro podobná dětinství místo.

Peyssou okamžitě zatoužil vyšplhat do čtverhranné věžičky a vlastnoručně padací most zdvihnout, což také udělal, ale hra svalů, kterou to doprovodil, byla zcela zbytečná, protože malý Colin, dychtivý stůj co stůj ho v půlce vystřídat, dokončil operaci naprosto hravě. Zvednutý most se samozřejmě musel hned zase spustit, dosud totiž nepřišel učitel Paulat. Ale to už Momo zasáhl energickým: „Dábedéde zága! (Tak mě nechte, sakra!)“ a převzal stroj opět do vlastních rukou. Meyssonnier s námi sice taky šel, ale zhnusený naším reakcionářským nadšením pro feudální architekturu, nepronesl jediné slovo a ničeho se prstem nedotkl.

Jen jsme se usadili kolem monumentálního stolu v obytné budově, Peyssou na mne okamžitě spustil o Birgittě, co s ní je a kdy že tu pěknou holku zase spatříme. O velikonocích. „O velikonocích?“ opakuje čahoun Peyssou. „Jo, to ale koukej, ať se ti moc necourá s kobylou po lesích, nebo jak ji potkám, nebudu se žinýrovat, jaképak cavyky. Řeknu jí hezky zdvořile: Slečno, váš kůň hnedle ztratí podkovu. Není možná, řekne udiveně a seskočí. A jen bude na zemi, to ti povídám, že ji čapnu a šup s ní na mech, holínky neholínky.“ – „Pozor na ostruhy,“ poznamená malý Colin.

Dáme se do smíchu. Usmívá se dokonce i Meyssonnier. Ne že by ten žertík na Birgittin účet byl nový. Peyssou si ho neodpustí, kdykoli se všichni sejdeme. Dneska je ovšem z Peyssoua rolník ve středních letech a usedlý člověk, který manželce nezahýbá. Zůstává však věrný představě, jakou jsme si o něm utvořili za časů Klubu, a my jsme mu za tu věrnost vděčni.

Rozhovor se stočil k vážným věcem až s příchodem učitele Paulata, mého nástupce ve škole. Přišel celý v černém, propadlé tváře, žlučovitou pleť a v knoflíkové dírce akademické palmy. Uvítali jsme ho zdvořile, což jen dokazovalo, že ho nepovažujeme za jednoho z nás. Vadil nám jeho ostrý přízvuk, kontrastující s naším jihozápadním (trochu blízkým středofrancouzskému), a hlavně jeho francouzština bez chuti a vůně, postrádající jadrnost. A přestože stál v podstatě na naší straně, taky jsme až příliš dobře věděli, že vůči nám živí celou řadu výhrad a postranních myšlenek.

Meyssonnierovi například stiskl ruku jen konečky prstů. Meyssonnier byl komunista, čili něco jako ďábel. Takový člověk může mezi své spojence kdykoli vnést semeno sváru, vyrvat jim bez jejich vědomí duši z těla (onu duši, zamilovanou do formální svobody) a v případě vítězství své strany je třeba i fyzicky zlikvidovat. Colin byl sice slušný člověk, to ano, jenže instalatér, Peyssou zase nevědomý zemědělec a spíš hlupák, a pokud šlo o mne, co si myslet o člověku, který dá škole spánembohem, aby vychovával koně!

„Dovolte mi, pánové,“ řekl Paulat, „abych nejprve vaším i svým jménem poděkoval panu Comtovi, že byl tak laskav a poskytl nám své pohostinství. Dospěl jsem totiž k názoru, že škola jakožto instituce spravovaná radnicí a tedy na ní závislá nám pro naši schůzku přístřeším být nemůže.“

Uspokojeně se odmlčel. My už jsme tak spokojeni nebyli. Jeho řeč nám neseděla vůbec ničím, ani tónem, ani obsahem. Pan Paulat zapomínal na jednu velkou republikánskou zásadu: laická škola patří všem. Čili se vnucovalo podezření, že sám sice tajně drží palce opozici, ale navenek přitom udržuje dobré styky s panem starostou.

Pozoroval jsem během jeho řeči kamarády. Meyssonnier skláněl úzké čelo a protáhlý obličej nad stůl. Oči, posazené velmi blízko u sebe, mu vidět nebylo, já však i tak přesně věděl, co si právě v tu vteřinu myslí o svém protějšku.

Ani Peyssouova dobrácká tvář neprozrazovala myšlenky o mnoho lichotivější Peyssou doopravdy nebyl příliš inteligentní, v tom měl Paulat pravdu, a vzdělaný už vůbec ne. Ale byl obdařen něčím, o čem podle mého neměl Paulat tušení: citlivostí, jež u něho vynahrazovala důvtip. Neušel mu učitelův záměr, aby se vlk nažral a koza zůstala celá, a taky mu bylo jasné, že na jeho mínění Paulatovi houby záleží. A když jsem se setkal s Colinovým pohledem, v očích se mu rozkmitaly jiskřičky.

Rozhostilo se tíživé mlčení, jehož význam však Paulat nepochopil, protože si vzápětí znovu udělil slovo.

„Sešli jsme se, abychom prodiskutovali nedávné události, k nimž v Malejacu došlo, a uvážili, jak na ně odpovědět. Ale nejprve by myslím bylo dobře upřesnit si fakta, protože já sám například slyšel o věci dvě verze a rád bych si udělal jasno.“

Když se Paulat takto povznesl nad vřavu válečnou a přisoudil si výhodnou roli rozhodčího, umlkl a tu čest, pálit si prsty obviněním starosty, přenechal ostatním. „Ostatní“ pro něho očividně představoval Meyssonnier, na něhož při slovech o upřesnění faktů významně pohlédl, jako by Meyssonnierova „verze“ už jen tím, že vyjde od komunisty, mohla u slušného člověka předem budit jedině nedůvěru.

Meyssonnierovi to všechno bylo jasné. Jistá nepoddajnost, kterou měl v povaze, se však obrážela i v jeho poněkud neobratném způsobu řeči. Odpověděl s jakousi útočností, která jeho protivníkovi skoro dávala za pravdu.

„Jaképak dvě verze,“ řekl zhurta, „existuje jenom jedna a každý ji tu zná. Starosta, ten notorický reakcionář, se opovážil vyjednávat s biskupstvím, aby do Malejacu jmenovali faráře. Odpověděli mu: ano, ale pod podmínkou, že opravíte faru a zavedete do ní vodu. A starosta hned srazil podpatky. Vykopal se příkop, přivedla se voda z pramene a barák se dal za hromadu prachů zařídit. Samozřejmě všechno na náš účet.“

Paulat přivřel oči, položil lokty na stůl a konečky prstů včetně palců opřel jeden o druhý. Když tento symbol rovnováhy a míry patřičně stabilizoval, začal jím kolébat zpředu nazad a se zdrcující nestranností prohlásil:

„Až dosud celkem nechápu,“ kde je tu co hodného zatracení.“

A při posledním slově si dovolil mazaně se pousmát, aby naznačil, že mu onen klerikální výraz vlastně tak docela nesedí.

„Starosta Nardillon má za sebou katolickou většinu, i když po pravdě řečeno dost slabou, a nám se ji, doufejme, podaří svrhnout. Když chce pro Malejac získat faráře na celý úvazek,“ (nový úsměv) „aby se o něj obec nemusela dělit s La Roque jako doposud, je to normální, snaží se tím zavděčit svým voličům. A na druhou stranu fara je starobylá stavba ze 17. století s ozdobně tesanými vikýři a tympanonem a nechat ji rozpadnout by byla škoda.“

Meyssonnier zrudl a sklonil ostrou tvář, jako by se chystal vyrazit do útoku. Neponechal jsem mu k tomu čas. Ujal jsem se slova sám.

„V té věci, pane Paulate,“ začal jsem zdvořile, „že malejacká většina chce mít faráře doma a snaží se ho získat úpravami fary, v tom s vámi souhlasím: ani mně to nepřipadá příliš ‚hodné zatracení‘“ (vyměnili jsme si mazané úsměvy). „A že je úkolem městské rady nenechat zpustnout budovy, které má na starosti, v tom jsem s vámi taky zajedno. Je ovšem třeba vzít v úvahu, co je přednější. Fara zhroucením nehrozila. Střecha byla dokonce ve výborném stavu. A je politováníhodné opravit podlahy na faře, dřív než se dal do pořádku krytý školní dvůr, kam chodí bez rozdílu smýšlení všechny malejacké děti. A je rovněž politováníhodné, zavést vodu na faru, dřív než se zavedla do všech malejackých domácností, protože ty po tom volají už dávno. A ještě víc je k politování, že farní kanalizace vede kolem domu vdovy, která nemá studnu ani nádrž na dešťovou vodu, a starostu nenapadlo dát udělat přípojku, aby vdova s pěti dětmi nemusela pro vodu k pumpě.“

Učitel Paulat, konečky prstů pořád sepjaté a sklopené oči, potřásl několikrát hlavou a pronesl:

„Ovšemže.“

Meyssonnier už měl cosi na jazyku, ale já ho nenápadně zarazil. Chtěl jsem učiteli popřát všechen potřebný čas, aby jasně a přede všemi vyjádřil svůj nesouhlas. Paulat však jen znovu pokýval hlavou, zkormouceně opakuje:

„Ovšemže, ovšemže.“

„Nejhorší je, pane učiteli,“ řekl malý Colin uctivě, ale s úsměvem, jenž měl k uctivosti daleko, „že všechny ty peníze padly na faru úplně zbůhdarma. Protože když starý farář z La Roque odešel, což je sotva týden, biskupství jmenovalo nového faráře jako obvykle: dohromady pro La Roque i Malejac, jenom s doporučením, aby bydlel radši v Malejacu. Jenže ten nový si vybral La Roque.“

„Odkud tohle máte?“ obrátil se Paulat přísně na Colina.

„Ale přímo od abbého Baymonda, toho nového faráře,“ řekl Colin. „Jak možná víte, pane Paulate, bydlím sice v Malejacu, ale instalatérskou dílnu mám v La Roque a tamější starosta si u mě objednal práce pro faru.“

Paulat svraštil brvy.

„A nový farář že vám řekl…“

„Žádné ‚že mi řekl‘, pane Paulate, tu spojku klidně vynechte, Prostě mi řekl.“

Setřel učitele s milým úsměvem a aniž zvýšil hlas. V Paulatově hubené žlučovité tváři to zaškubalo.

„S bydlením, tak mi to řekl,“ pokračoval Colin, „mi dali na vybranou, Malejac nebo La Roque, ale radši Malejac. Jenže Malejac je díra, to jistě uznáte taky. A v La Roque je aspoň mládež. A já své místo vidím hlavně mezi mladými.“

Rozhostilo se ticho.

„Ovšemže,“ řekl Paulat.

A to bylo všecko. Meyssonnier pak začal o tom, jak by se mělo na dotyčnou událost „odpovědět“, a já polevil v pozornosti, protože „odpověď“ už jsem měl připravenou, a to takovou, že panu Paulatovi nebude zrovna příjemná. Čekal jsem, že se s ní vytasím, až diskuse uvázne, a abych vystihl pravou chvíli, k tomu mi stačilo poslouchat na půl ucha.

S úsměvem v očích jsem pohlédl na Colina. Blažilo mě, že učitele setřel, a ke všemu tak krásně, ve jménu gramatického obratu.

Poťukával jsem během Meyssonnierovy řeči prsty do stolu a neubránil se troše lítosti. Než učitel přišel, bylo všechno jasné jako sklo: opozice postaví při obecních volbách proti starostově kandidátce jednotnou kandidátku Pokrokového svazu a s těsným rozdílem bude zvolena. Vytvoříme s Colinem, Peyssouem, Meyssonnierem a dvěma dalšími stejně smýšlejícími rolníky obecní radu a starostou zvolíme Meyssonniera.

Z Meyssonniera bude i při jeho poutech ke straně dobrý starosta. Obětavý, nezaujatý, ani trochu marnivý a zdaleka ne tak nesnášenlivý, jak vypadá. S Meyssonnierem v čele zavedeme v Malejacu vodovod, každé nároží dostane elektrické osvětlení, mládež fotbalové hřiště a v údolí Rhunes zřídíme čerpací stanici, aby to měli pěstitelé se zavlažováním tabáku a kukuřice snazší.

Paulat nám všechny tyhle plány narušoval, aspoň pro tu chvíli. Chápal politiku po městsku a v skrytu duše hýčkal centristický sen. Stát v každém poli jednou nohou, nechat se zvolit levicí a vládnout s pravicí. My v Malejacu jsme však tak zkažení nebyli.

V průběhu další debaty jsem hleděl učiteli přímo do obličeje, seděl totiž zrovna proti mně. Tvář měl žlutavě hnědou, nos rozpláclý a z profilu působil jaksi rozměkle a gumově. Mohutný jazyk jako by se mu nevešel do úst: neustále mu povylézal z odulých rtů, měnil jeho řeč v rozbředlé drmolení a nutil ho bez přestání prskat. Hluboké rýhy podél úst svědčily o špatném trávení a šlachovitá šíje nad bílým límečkem se mu červenala drobnými pupínky. Už jsem viděl, jak mu naskáčou další, až ho položím na lopatky.

Ale zároveň mi ho bylo jaksi líto. Často jsem si všiml, že takoví zažloutlí, furunkulózní lidé postižení špatným trávením nebývají v živote šťastní. Ze samé ctižádosti se totiž nikdy nevěnují věcem, které by je doopravdy těšily, nýbrž tomu, co považují za důležité jiní.

Jsou chvíle, kdy je třeba lidem naslouchat, a jiné, kdy je ucho zbytečné a stačí se na ně dívat. Colin už napohled jiskřil jako dobré víno. Paulat připomínal slimáka. V Meyssonnierovi člověk okamžitě vycítil schopného, řízného chlapíka, jací tvoří silný kádr armády či politické strany. A Peyssou se i při své drsné skořápce dokázal nad čímkoli rozechvět jak dívenka. Teď však mimochodem nebyl rozechvělý ani trochu. Seděl rozvalený v ludvíkovské židli a podle toho, jak se konečkem palce dloubal v nose, mi bylo hned jasné, že se dokonale nudí a že diskuse uvázla na mrtvém bodě.

Pár v letu pochycených slov mi to potvrdilo.

„Něco ale udělat musíme,“ řekl jsem, „nemůžeme to nechat projít jen tak. Mám jeden návrh a rád bych, abyste o něm hlasovali.“

Po krátké odmlce jsem pokračoval:

„Navrhuji napsat starostovi dopis. Už jsem ho taky připravil, a jestli dovolíte, přečtu vám ho.“

A nečekaje na žádné dovolení, vytáhl jsem okamžitě text z kapsy a přečetl ho.

„To ne! To ne!“ zvolal roztřeseným hlasem Paulat, šermuje před sebou oběma rukama. „Žádný dopis! Žádný dopis! S takovými postupy naprosto nesouhlasím!“

Prskal, koktal, byl načisto bez sebe. No ovšem, takový dopis, a ke všemu dopis starostovi, se dá těžko vzít zpátky, když se jednou podepíše.

Paulat zahájil defenzívu, jež se protáhla na půldruhé hodiny, až se nakonec utekl k jednacím formalitám a žádal odložit debatu na jindy. Okamžitě jsem navrhl o tom hlasovat. Načež Paulat vyrukoval s požadavkem, aby se nejprve hlasovalo o vhodnosti navrhovaného hlasování. Byl poražen hned dvakrát

„Tak nám tedy povězte, pane Paulate,“ řekl jsem smířlivě, „se kterými body toho textu nesouhlasíte?“

Bránil se. Znásilňuji ho! Kladu mu nůž na krk! To je tyranie!

„A takhle spatra,“ dodal nakonec, „bych vám to stejně těžko řekl. Text je dlouhý, člověk by ho musel pročíst znovu.“

„Tady máte kopii,“ opáčil jsem a podal mu kopii dopisu přes stůl. Byla na žlutém papíře, což mi i při všem vzrušení z diskuse letmo připomnělo Birgittu.

V tu chvíli učitel předvedl podivuhodný herecký výkon.

„To ne! To ne!“ bránil se ústy, hlavou i rameny, přitom však kopii ode mne bral, a sotva ji držel v rukou, hned zas jako by ji odstrkoval.

A rozčileně pokračoval:

„Nemám ostatně takové předem připravené texty rád. Podobné metody známe, užívají jich a také zneužívají politické strany, obzvlášť komunistická.“

Naznačil jsem Meyssonnierovi, aby provokaci přešel mlčením. V páně Paulatových slovech byl ostatně i kus pravdy.

„Ten text,“ řekl jsem skromně, „jenom shrnuje myšlenky, které jsme nejmíň stokrát prodebatovali. Je jasný, nijak dlouhý, tónem umírněný a neobsahuje nic nového. Takže nechápu, co se vám na něm nelíbí“

„Ale já neřekl, že se mi nelíbí,“ opáčil Paulat zoufale. „Vcelku s ním souhlasím.“

„Tak pro něj hlasujte!“ vybafl Meyssonnier; Paulatova jedovatá poznámka o komunistech mu zůstala zřejmě vězet v žaludku.

Učitel jeho extempore povzneseně přešel.

„Poslyšte, pane Paulate,“ obrátil jsem se k němu se sladkým úsměvem, „nechtěl byste nám tedy povědět, jaké máte vlastně námitky?“

„Nechtěl, je půl druhé!“ mrkl Paulat na náramkové hodinky. „Jak vidím, pánové,“ pokračoval rozechvělým hlasem, „hodláte mé výhrady potlačit násilím. No dobrá. V tom případě pokládám však za svou povinnost vás upozornit, že můj hlas nedostanete.“

Zavládlo krátké mlčení.

„Tak hlasujme,“ navrhl Colin. „Já hlasuju pro.“

Já taky pro,“ přidal se Meyssonnier.

„Pro,“ řekl Peyssou.

„Pro,“ řekl jsem i já.

Zahleděli jsme se na Paulata. Tvář měl žlutou, křečovitě staženou.

„Zdržuji se,“ procedil skrze rty.

Čahoun Peyssou na něj zazíral, potom otočil mohutnou, hrubě tesanou papulu ke mně a s vykulenýma očima se zeptal:

„‚Zdržuje se‘, co to má být?“

„Prostě odmítám hlasovat,“ pospíšil si Paulat s vysvětlením.

„Na to má právo?“ obrátil se ke mně navýsost užaslý Peyssou, aniž Paulata jmenoval, jako by tu učitel už ani nebyl.

Přikývl jsem.

„Na to má pan Paulat zcela výslovné právo.“

„Jestli někdo odmítne hlasovat, nebo hlasuje proti,“ prohlásil Peyssou po chvíli, „to je to podle mě prašť jako uhoď.“

„Ale vůbec ne! Vůbec ne!“ začal se Paulat velmi rozčileně bránit. „Nepleťte to dohromady! Já proti tomu textu nejsem. Odmítám jenom hlasovat, protože jsem toho názoru, že mi nebyl popřán čas ho prodebatovat.“

Peyssou k němu pomalu otočil tvář a mlčky, zamyšleně na něj hleděl.

„Ale stejně nejste pro,“ řekl, „jinak byste pro něj hlasoval.“

„Nejsem pro ani proti,“ namítl Paulat, prskaje rozčilením o sto šest. „Odmítám hlasovat. To je něco zcela jiného.“

Peyssou si odpověď přemílal v hlavě, užaslé šedivé oči upřené na učitele. Meyssonnier se na židli pohnul, jako by chtěl vstát a něco říci. Mrkl jsem na něj, ať zachová klid. Napjatě jsem poslouchal. Colin taky a Meyssonnier to udělal po nás. Očekávali jsme pokračování. Taky že přišlo.

„Jedné věci nerozumím,“ začal Peyssou zvolna, „když nejste pro ani proti, proč jste tady vlastně s námi.“

Paulat zbledl a vstal.

„Jestliže vám má přítomnost vadí, mohu odejít,“ zamumlal skoro nesrozumitelně, jako by se dusil vlastním jazykem.

Zvedl jsem se taky.

„Ale jděte, pane Paulate, nic takového Peyssou nemyslel… atd.“

Tímto tónem jsem pokračoval dobře pět minut, abych mu co nejlíp uhladil cestu k bezbolestnému odchodu. Ale zatímco mi odpovídal, neušlo mi, že můj dopis dvakrát přeložil a strčil do kapsy. Okamžitě jsem si ho vyžádal zpátky pro „archív“. Krátce zaváhal, pak se však vzpamatoval a s kyselým úsměvem mi papír vrátil. Jeho kyselý úsměv byl to poslední, co jsem z něho spatřil.

Po páně Paulatově odchodu jsem kamarády mlčky doprovodil na parkoviště před prvními hradbami. Zmocnila se mne na okamžik deprese, nejspíš z únavy po dlouhém sezení. V podstatě to všechno byla prkotina, bezvýznamná záležitost. Stejně jako byly bezvýznamné i celé obecní volby, které na začátku onoho roku 1977 tak vzrušovaly naše spoluobčany. A jako byly možná směšné i všechny problémy, které v tu dobu vzrušovaly vládu a poskytovaly jí iluzi, že drží náš osud v rukách.

Na malém parkovišti před Malevilem došlo k drobné nepříjemnosti technického rázu. Colinův renault odmítl nastartovat. Colin ztratil na chvilku hlavu. Měl jet do města k rychlíku ve 14.52 pro ženu a své dvě děti. Hledat však v neděli opraváře bylo předem ztracené a od města nás dělilo šedesát kilometrů, takže měl nejvyšší čas vyjet. Chvilku jsme se dohadovali. Nakonec jsem vzal své auto a odvezl Colina k vlaku sám.

Odkládám pero, znovu pročítám právě napsanou větu a je to pro mne jako šok. Ach ano, obyčejná větička, na které není nic udivujícího. „Vzal jsem auto a odvezl Colina k vlaku.“ Co může být prostšího? A přece, jak to po sobě znovu čtu, mám pocit jakéhosi děsivého zlomu. Auto, vlak: právě tady, v oněch dvou slovech je ta trhlina, kde se náš život rozpadá vedví. Dvě poloviny naší existence jsou odděleny průrvou, a to tak naprostou, že skoro ani nedokážu pochopit, jak jsem ten řetěz neuvěřitelných činů mohl tenkrát – předtím – vůbec vykonat: vyvézt auto z garáže, stavit se v servisu pro benzín, dovézt přítele k vlaku a časně odpoledne se zase vrátit, ujet sto dvacet pět kilometrů za dvě hodiny, a to po zcela spolehlivé silnici, kde pro mne mohla být jediným nebezpečím rychlost vlastního vozu. Jak mi to všechno připadá daleko! A jaký to byl nádherný svět, jestliže v něm člověk mohl tohle všechno dělat!

Díky bohu, nikdy na něj nemyslím. Leda když k němu náhodou zabloudím v nějaké vzpomínce. Nebo jako teď, když se snažím popsat náš někdejší život – tak bezpečný, snadný, tak dětinský.

3

Mýlím se. Mou poslední vzpomínkou na tehdejší svět není ta krátká jízda s Colinem na nádraží do města. Vyvstává mi ještě jedna těsně předtím, než se rozhostila tma. A je mi dokonale jasné, proč jsem ji málem „pustil z hlavy“.

Máme úterý, přišel mi dopis od Birgitty. Je to pořádkumilovná žena, píše mi každou neděli. Skládá svá psaníčka v prosté, školské francouzštině prošpikované úslovími, jež leckdy působí jako pěst na oko.

Osnova se pokaždé opakuje. Nejdřív krátký dotaz, co dělám a jak se mám, a pak mi na čtyřech stránkách vypráví o sobě. Třetí část věnuje erotice.

Ani tento motiv nedoznává změn. V sobotu večer si před spaním přečetla žlutý list, pak ulehla nahá do postele a myslela na mne a na to všecko, co jsem vylíčil na žlutém listě, a hlavně na mé laskání (ach, ty tvé ruce, Emanueli!) a byla „šíleně vzrušená“. Načež, jak vždycky zdůrazní, jí dalo hroznou práci, aby vůbec usnula.

Proč zrovna v sobotu večer? Nejspíš proto, že nemusí v neděli do práce, a může si tedy dopřát trošku nespavosti, aniž tím druhý den utrpí její výkon.

Poznávám v tom Birgittinu svědomitost. Přečtu dopis a vrátím se k němu, po pravdě řečeno k jeho erotické pasáži, ještě jednou. Sice jsem ji očekával a bavím se nad ní, ale svůj účinek na mne nepopiratelně má. No budiž. Ale teď je na čase, abych (i já) projevil trochu svědomitosti a dal se do práce. Vstanu, a jak se chystám dopis uložit, všimnu si postskripta.

V pondělí jde na kliniku na operaci slepého střeva, posílá mi adresu a doufá, že jí napíši.

Birgittino slepé střevo mi připomene, že bych si je měl dát vyoperovat taky – velká nedbalost, říká doktor, a poznamenám si, že po velikonocích musím bez ohledu na práci počítat s týdnem na lůžku, abych to měl konečně z krku. Taky hned odepíši Birgittě a pak zavolám do města, objednám v parfumerii flakón Chanelu č. 5 a nechám ho poslat na mnichovskou kliniku.

Celý týden nemám o Birgittě zpráv. Dělá mi to starost, obávám se, že třeba došlo k nějakým komplikacím, napíši jí znovu a po čtrnácti dnech přijde odpověď.

Všechny Birgittiny dopisy se vyznačují prostotou, tenhle však je z hlediska prostoty přímo veledílem. Všehovšudy deset řádek.

Setkala se na klinice s jedním mladým mužem, který se do ní zamiloval. Miluje ho také. Bude si ho brát. Po mém laskání se jí bude samozřejmě stýskat, protože v tom ohledu jsem ji značně zhýčkal, a taky dík za dárky Emanueli. Moc a moc Tě líbá Birgitta. – P. S. Jsem hrozně šťastná.

Složím dopis, vrátím ho do obálky a řeknu si nahlas: „Exit Birgitta.“ Lehký tón se mi však nedaří, sedím u stolu a strávím tam moc ošklivou chvíli. Hrdlo se mi svírá, ruce třesou a mám bolestný pocit, že jsem cosi ztratil, prohrál, o cosi se připravil. Můj vztah k Birgittě není sice láska, ale přece jen nás váže určité pouto. Doplatil jsem myslím na svou věrnost dávné křesťanské zásadě rozlišovat mezi láskou a tělesným obcováním. Protože jsem nebyl do Birgitty zamilovaný, považoval jsem své pouto k ní za cosi bezvýznamného.

Jenže to tak není. Propadl jsem falešným etickým představám, psychologickému omylu. Co teď cítím, je opravdová bolest, nemohu to nazvat jinak. A právě proto, že jsem podle svého domnění tentokrát nic neriskoval, dokonale mne zaskočila. Říkal jsem si, jakápak láska, leda nějaká ta troška přátelství, úcty, a té stejně jenom pomalu (hlavně vinou Birgittina nedostatku citovosti). Birgitta zkrátka znamenala kohosi ode mne odtažitého, nahlíženého s jistou ironií a zahrnovaného nedbale vybíranými dárky.

Vilnost, řekl by abbé Lebas. Jenže vilnost není to, co si lidé myslí. Abbé Lebas tomu nerozuměl, a jakpak by tomu ten chudák starý panic taky mohl rozumět? I vilnost se může stát vnitřním poutem, a zřejmě velice silným, jestliže člověk jeho zpřetrháním tak hluboce trpí. Vstal jsem od stolu, natáhl se na postel a je mi děsně. Zažívám příšernou chvíli. A sotva zkusím sebrat myšlenky, už se zas motám v onom rozlišování mezi tělem a duší, ačkoli jasně vím, že to je klam. Tělo také myslí! Myslí a cítí, aniž to má s duší co společného. Ne že bych se snad teď, s křížkem po funuse, do Birgitty zamiloval, to určitě ne! Ani v nejmenším! Je to děvče až obludně neschopné citu. Jak „moc a moc mě líbá“, tak hluboce jí pohrdám. Ale představa, že její měkce poddajné tělo už nikdy nesevřu do náruče, mi svírá srdce. Říkám „srdce“, jako v románech. Ale slovo sem, slovo tam. Sám vím nejlíp, jak to se mnou je.

Když si dnes vzpomenu na své tehdejší zoufalství, připadá mi skoro komické. Maličký smutek na úrovni maličkého života a směšně neúměrný tomu, k čemu mělo vzápětí dojít. Hrůzný den, kdy se ta věc stala, přišel totiž právě doprostřed onoho nepatrného soukromého dramatu.

Koření, kterého člověk ve spotřební společnosti spotřebuje nejvíc, je optimismus. Od té doby, kdy byla planeta přecpaná vším možným, co ji mohlo zničit – a s ní případně i planety jí nejbližší, začali jsme nakonec klidně spát. Dali jsme se kupodivu uchlácholit právě faktem, že počet děsivých zbraní tak neúměrně vzrostl a vlastnilo je stále více národů. Protože se po nich od roku 1945 nikdy nesáhlo, existoval všeobecný předpoklad, že se nikdo neodváži a k ničemu nedojde. Klamnému bezpečí, v němž jsme žili, se nakonec dostalo i jména a s ním zdání jakési vysoké strategie. Říkalo se mu „rovnováha strachu“.

Jedno je ovšem pravda: v týdnech před dnem D se nestalo nic, absolutně nic, podle čeho by se dal předvídat. Tu a tam se samozřejmě válčilo, hladovělo, zabíjelo. Sem tam se páchaly krutosti. U méně vyvinutých národů zjevné, u křesťanských skrytější. Ale celkem nic, co bychom byli v posledních třiceti letech už nezažili. A navíc se to všechno odehrávalo příjemně daleko od nás, u národů v jiných končinách. Jistě, lhostejní jsme nezůstávali, pohoršovali se, podpisovali rezoluce, někdy dokonce i věnovali nějaký ten peníz. Ale v hloubi duše nám všechna ta na dálku prožívaná muka nakonec přinášela uklidnění. Smrt byla vždycky něčím, co se týkalo těch druhých.

Ani hromadné sdělovací prostředky – uschoval jsem si poslední čísla Le Mondu a nedávno je znovu pročítal – nebubnovaly nějak výrazně na poplach. A když, tak v příliš dlouhodobé perspektivě. Třeba kvůli znečištění životního prostředí. Byly prognózy, že se planeta ocitne do čtyřiceti let na okrají propasti. Čtyřicet let! Sním či bdím? Kéž bychom je měli před sebou!

Ano, je to pravda a říkám to bez ironie, protože ironizovat by bylo příliš laciné: noviny, rozhlas, televize, ani jeden z oněch mocných informačních prostředků, které nás ve všem ostatním informovaly tak poctivě – nebo aspoň široce –, vůbec nijak a ani na okamžik nevytušil, co se stane. A když pohroma dolehla, nemohly ji komentovat ani dodatečně: zmizely prostě ze světa.

Je ovšem docela možné, že to nikdo předvídat ani nemohl. Třeba se jen strašlivě přepočítal nějaký státník, oklamán tvrzením svého generálního štábu, že má v rukou absolutní zbraň. Nebo zničehonic zešílel některý ze zodpovědných činitelů či vykonavatelů, třeba i na celkem nízkém stupni, a vydal rozkaz, který pak už nikdo nemohl vzít zpátky. Nebo prostě selhal materiál a došlo k řetězové reakci, při níž automatické odezvy z jedné strany rozpoutávaly nové odezvy protivníka a tak pořád dál až do konečného zničení.

Možností je celá řada. Pravdu už se nedovíme nikdy: prostředky, jejichž pomocí bychom ji mohli zjistit, propadly zkáze.

Noc propukla o velikonocích, v onen den, kdy se zastavily dějiny, protože už se neměly čím zabývat: jejich tématem byl vývoj civilizace, která skončila.

V osm hodin jsem si zašel do vstupní věže, kde bydlela Menou s Momem, pro poštu. Našel jsem tam jako každé ráno listonoše Boudenota, hezkého kučeravého mládence s tváří už trochu zardělou a ztěžklou vínem, jak je popíjel od jednoho statku k druhému. Seděl v kuchyni u stolu, usrkával mé víno, a jak mě spatřil, na mou počest se na židli jednou půlkou nadzvedl. Řekl jsem mu, ať zůstane sedět, vzal ze stolu dopisy, Menou sáhla do příborníku pro sklenici a nalila mi také. Jako každé ráno, i tentokrát jsem odmítl, a tak ji vypila sama, „aby nepřišla nazmar“.

Víno ji natolik vzpružilo, že přešla k vážným věcem. „Dneska ráno musíme konečně stočit víno, Emanueli, nebo budeme za chvíli na dně.“ Nevrle pohodím rameny. „Pojďme na to tedy hned,“ odvětím, „v deset musím s Germainem do La Roque.“

„Já pojedu,“ řekne Boudenot a taktně vstane. Dodnes vidím jeho černé kudrny, široký úsměv a veselé oči, vidím ho, jak přede mnou stojí a podává mi ještě jednou ruku, obě nohy pevně na zemi, žaludek rozezpívaný vínkem a u srdce blahý pocit, že se každé ráno potkává s tolika lidmi a může si s cigaretou v ústech, pěkně uvelebený na čalouněném sedadle, objíždět ve svém žlutém pošťáckém autíčku celý kraj. Krásné zaměstnání pro fešáka, který má své vzdělání, při výplatě poukázek se nesplete a jednoho dne si „bude užívat“ penze. Pak se na podpatku otočí a už mu vidím v rámu nízkých dveří jenom široká záda.

Žlutou citroenku, zkroucenou a zuhelnatělou, jsme později našli. Po Boudenotovi však nezbyla stopa, prostě nic, ani kostička.

Zašel jsem si do pokoje pro svetr a zavolat Germainovi k Sedmi bukům ohledně cesty do La Roque. Upozornil jsem ho, že se pro něj stavím nejdříve v půl jedenácté. Cestou z donjonu jsem v předhradí potkal Menou a poradil jí, aby se tepleji oblékla, protože sklep je studený. „I co já,“ řekla, „mně zima není. To spíš Momovi.“ Jak hovořila, shora jsem na ni hleděl a viděl její drobnou postavičku jakoby z ptačí perspektivy. V tu chvíli mi na ní padla do očí jedna nesmyslná podrobnost. Totiž řada zavíracích špendlíků, spočívajících přímo na holé kůži a jen maličko vykukujících zpod čtverhranného výstřihu její černé oblýskané kacabajky. Vzpomínám si, jak jsem nejdřív užasl, co tam vůbec dělají, a vzápětí mě napadlo, k čemu jsou asi přišpendlené, k podprsence jistě ne, co by taky, chuděrka, podpírala? „Ale ty taky, Menou,“ opáčil jsem s očima upřenýma na špendlíky, „ty si taky vezmi svetr, nestálo by za to nastydnout.“ – „Ale ne, kdepak, mně zima není,“ odvětila skromně. Nebo možná s pýchou, nedokázal bych to rozhodnout.

Dost rozmrzele si připravím pistolové stáčedlo a usadím se na stoličku dvacet kroků od Menou. Sklep je totiž doopravdy rozlehlý, „obrovský jako školní dvůr“. Osvětlují ho žárovky jež jsem dal zabudovat do výklenků, a v případě elektrického výpadku tlusté svíce v nástěnných svícnech. Není ani příliš suchý, ani příliš vlhký, a jak dosvědčuje teploměr na zdi nad vodní nádrží, teplota se tu udržuje v zimě jako v létě na třinácti stupních. Lednička, nad jakou není, říká Menou. Ukládá tu všechny naše zásoby zavařených potravin a pod klenbu zavěšuje domácí uzené.

Menou si své „nádobíčko“ rozložila u nádrže: čistič lahví připevněný ke kádi, do níž se pouští voda z kohoutku, odkapávač a automatický zátkovač. Pustila se do práce s vervou a – na rozdíl ode mne – v báječné náladě. Sama vínu sice mnoho nedá, ale stáčení je pro ni posvátný obřad, něco jako starověká slavnost, opojný důkaz našeho blahobytu, příslib budoucích radovánek. Pro mne to je nudná robota. A ke všemu robota, které se nemohu vyhnout. Dva by celou práci klidně zastali, jeden by stáčel, druhý zátkoval, ale jedno ani druhé nelze svěřit Momovi. Nechám-li ho stáčet, při prvním nasátí už se přesvědčuje, zdali víno dobře teče, a místo do hrdla láhve zamíří s hadicí do úst. A když zátkuje, nezavře jedinou láhev, aby si z ní nelokl.

Stáčím tedy já. Menou zátkuje a Momo střídavě přenáší od jednoho k druhému prázdné a plné láhve. Ale k hojným incidentům dochází i tak. Menou čas od času zaječí: „Momo, že tě kopnu do zadnice!“ Nemusím ani zvednout hlavu, abych Moma přímo viděl, jak honem strká zpátky do drátěného koše láhev, z níž právě upil. Je mi to tím jasnější, že zároveň uraženě vykřikne, jako kdyby obvinění očitého svědka bylo vzduch: „Dyz deudá! (Nic neudělal!)“

Stáčené víno stoupá v láhvi tak rychle, že vyžaduje neustálou pozornost. Vůbec je zvláštní, jak taková manuální práce, byť i zcela mechanická jako tahle, brání člověku nad čímkoli se kloudně zamyslet. Těžko se ovšem taky soustředit při kvílivé muzice z tranzistoru, který Momo nosí na řemeni křížem přes prsa. (To Menou měla nedávno ten nešťastný nápad mu ho darovat.)

Špatná nálada mě zvolna přešla, ale nepokračoval jsem v díle s valným nadšením. Stáčení vina není právě ta nejopojnější činnost, leda by to člověk bral jako Momo. Udělat se to však muselo. Víno pocházelo z mé vlastní úrody. Dost jsem si na jeho kvalitě zakládal, práce s Menou se mi také celkem líbila, jen mě trochu rozčiloval Momo s tím svým švindlováním a muzikou. Prožíval jsem zkrátka zcela běžnou, všední chvilku života, složenou z drobných, nepříliš výrazných, často protichůdných vzruchů, z myšlenek či náznaků myšlenek, jež mne nijak obzvlášť nezajímaly, a nádavkem lehoučké dávky nudy.

Na dveře pojednou mocně zabušila čísi pěst jako v Shakespearově tragédii, načež zcela nedramaticky vešel Meyssonnier, za ním Colin a čahoun Peyssou. Meyssonnierovo pomrkávání mi nicméně rázem prozradilo, že je na nejvyšší míru rozčilen.

„Hledáme tě po celém hradě,“ řekl a s oběma kamarády v patách zamířil ke mně na druhý konec sklepa.

Nevrle jsem zaznamenal, že za sebou nezavřeli ani jedny z obou dveří do klenuté chodby před sklepem.

„Haluznu máš jako hrom! Ještě že jsme našli Tomáše, ten nám poradil.“

„Cože?“ řekl jsem s pohledem upřeným na hladinu vína a podal mu přes rameno levou ruku, „copak Tomáš neodjel?“

„Kdepak, seděl na sluníčku na schodech před donjonem a četl si něco v těch svých mapách,“ odvětil Meyssonnier tónem, z něhož plynulo, že takový mládenec, který tráví čas studováním kamínků, v něm probouzí úctu.

„Klaním se, pane hrabě,“ pozdravil mě Colin svým oblíbeným způsobem, jímž se bavil od té doby, co jsem koupil Malevil.

„Ahoj,“ řekl čahoun Peyssou.

Nespouštěl jsem oči z vína stoupajícího v láhvi a nestačil se po nich ani otočit. Ale z ticha, jež pak zavládlo, jsem vycítil cosi rozpačitého.

„Tak co,“ pokusil se čahoun Peyssou zamluvit tu chvilku rozpaků, „kdypak si to přihasí tvá Němkyně?“

To byl každopádně námět, s jakým nenarazí. Aspoň, si to myslel.

„Nepřijede,“ prohlásil jsem bujaře. „Vdává se.“

„Tos mi neřekl,“ poznamenala vyčítavě Menou. A sarkasticky dodala: „I to se podívejme! Tak ona se vdává!“

Už jsem cítil, jak ji svrbí jazyk, jen jen spustit kázání, ale patrně si vzpomněla, jakou cestou se dostala pod čepec ona sama, a nechala si zajít chuť.

„Nepovídej!“ řekl čahoun Peyssou. „Že se vdává? A já se na ni tak chystal, věčná škoda!“

„Bude ti chybět pomocník,“ poznamenal Colin.

Víno stoupalo tak rychle, že mi nedopřálo čas ohlédnout se po Meyssonnierovi. Ale neušlo mi, že vůbec neotevřel ústa.

„Budu mít tři brigádníky koncem měsíce,“ odvětil jsem po chvíli.

„Holky, nebo kluky?“ zeptal se Peyssou.

Jednoho kluka, dvě holky.“

„Hned dvě!“ opáčil Peyssou. Ale víc už nedodal a znovu se rozhostilo mlčení.

„Menou,“ řekl jsem, „přines pro pány tři sklenice.“

„To nemusí být,“ namítl Peyssou, ale už si olizoval rty.

„Běž, Momo, a přines je,“ řekla Menou, „vidíš, že mám co dělat.“

Ve skutečnosti se jí nechtělo ze sklepa zrovna ve chvíli, kdy rozhovor sliboval leccos zajímavého.

„Debubu. (Nepůjdu)“ bránil se Momo.

„Že tě kopnu do zadnice!“ pronesla jen Menou a výhružně se nadzvedla.

Momo, skokem co nejdál od ní, začal vztekle dupat a opakoval: „Debubu!“

„Půjdeš!“ řekla Menou, jednu nohu vykročenou, že se za ním pustí.

„Momo debube!“ vykřikl syn vzdorně s rukou na klice, připravený k útěku.

Menou, vidouc, jaká vzdálenost ho od ní dělí, klidně zas usedla.

„Když tam dojdeš,“ zkusila to po dobrém, zatímco tiskla páčku zátkovače dolů, „usmažím ti večer brambůrky.“

Momova špatně oholená tvář se v tu ránu rozzářila žádostivým úsměvem a černá, živá a naivní zvířecí očka se mu zaleskla.

„Bóduzi?“ ujistil se čile, hrabaje se jednou rukou v černé rozježené kštici a druhou v poklopci.

„Namouduši,“ přisvědčila Menou.

„Akjó,“ prohlásil Momo s uchváceným úsměvem. A zmizel takovou rychlostí, že za sebou zapomněl zavřít. Slyšeli jsme jeho okovaná bagančata, jak cvakají po dlaždicích schodiště.

Čahoun Peyssou se otočil k Menou:

„Máš s tím chlapcem trápení,“ řekl zdvořile.

„Inu, taky má svou hlavu, to se ví,“ odvětila jakoby potěšeně.

„Ale teď to máš, budeš muset večer vařit.“

Menou svraštila v úsměvu umrlčí tvářičku.

„Náhodou je zrovna dneska den,“ řekla nářečím, „kdy stejně smažím brambůrky. Jenomže on na to, chudák vrtohlavá, ani nevzdechl.“

Nevím proč, ale v nářečí působila její slova mnohem komičtěji, než kdyby je pronesla ve spisovné francouzštině. Snad to dělala intonace.

„Ženské jsou fikané,“ řekl malý Colin s úsměvem do gondoly. „Dokážou člověka vodit za nos!“

„I za jiné kousky těla,“ poznamenal Peyssou.

Dali jsme se do smíchu a všichni tři dojatě pohlédli na Peyssoua. No ovšem. Čahoun Peyssou. Pořád stejný. Pořád sprosťačinky.

A zas ticho. U nás v Malejacu si uměl každý dát načas. Přejít rovnou k jádru věci, to se prostě nedělalo.

„Vadilo by vám,“ řekl jsem, „kdybych pokračoval ve stáčení a vy byste mi při tom řekli, co máte na srdci?“

Postřehl jsem Colinův vybízivý pohled směrem k Meyssonnierovi, ale ten mlčel dál. Jeho protáhlá tvář jako by se protáhla ještě víc a víčka se mu třepotala nahoru a dolů.

„Tak dobrá,“ řekl Colin. „Vylíčíme ti, jak se věci mají, protože tady na Malevilu jsi přece jen trochu stranou. Ten dopis starostovi jsme vyřídili, dali jsme si na tom záležet. Koloval mezi lidmi a reakce byla dobrá. Z téhle strany je všecko v pořádku. Ale fouká odjinud. Neklape to s Paulatem.“

„Milostpán dělá brikule?“

„No ano. Hlavně když zjistil, že se vítr obrací proti starostovi. Začal všude vykládat, že prý s tím dopisem souhlasí. Dokonce i naznačuje, jako že ho sestavil on sám…“

„No ne!“

„A nepodepsal prý ho jenom proto,“ pokračoval Colin, „že nechtěl, aby jeho podpis stál vedle podpisu nějakého komunisty.“

„Zato na kandidátce,“ řekl jsem, „by s komunistou figuroval ochotně, pokud by ovšem komunista nestál jako první.“

„Přesně tak!“ řekl Colin. „Pochopil jsi.“

„A tím prvním bych měl být samozřejmě já. Zvolili by mě starostou, Paulat by se stal prvním náměstkem, a protože já jsem příliš zaměstnaný, než abych měl čas na obecní záležitosti, zmocnil by se křesla sám.“

Přestal jsem stáčet a obrátil se k nim.

„Dobrá. No, a co? Co je nám do nějakých Paulatových pletich? Na to prostě kašleme.“

Jenomže lidi jsou celkem pro,“ řekl Colin.

„Pro co?“

„Zvolit tě starostou.“

Rozesmál jsem se.

„Celkem pro?“

„To jsem jen tak plácnul,“ řekl Colin. „Jsou dokonce pro všemi deseti.“

Pohlédl jsem na Meyssonniera a vrátil jsem se zase k stáčení Když jsem v sedmdesátém roce opustil místo ředitele a odešel ze školy, abych převzal práci po strýci, říkalo se v Malejacu, že to je ode mne pěkný nerozum. A když jsem koupil Malevil, no ovšem, přes všechno vzdělání je ten Emanuel stejný blázen jako jeho strýc. Pak se však pětašedesát hektarů neproniknutelného houští proměnilo v tučné louky. Malevilská vinice byla znovu osazena a rodí skvělé víno. Brzo otevřu hrad pro turisty a „namastím si kapsu“. A hlavně jsem se navrátil v lůno malejacké pravověrnosti: nakoupil jsem zase krávy. Čili můj kredit v očích místní veřejnosti doznal během šesti let prudký vzestup. Z blázna jsem se proměnil v protřelého filutu. A když se takový filuta umí výborně postarat o vlastní věci, proč by si neměl stejně dobře poradit s obecními záležitostmi?

Malejačtí se zkrátka a dobře mýlili hned dvakrát: poprvé, když ve mně viděli blázna, a podruhé, když mi chtěli svěřit starostenství. Jako starosta bych se byl příliš neosvědčil, chyběl mi pro takovou činnost potřebný zájem. A přitom měli v Malejacu dobrého starostu přímo před očima, ale byli slepí jako vždy, neviděli ho.

Momo se vrátil, oboje dveře nechal za sebou samozřejmě dokořán. Pravda, měl plné ruce, místo tří sklenic jich totiž nesl hned šest, z čehož bylo zřejmé, že nehodlá zapomenout na sebe. Měl je nastrkané jednu v druhé, špinavé prsty hluboko pohroužené v té vrchní. Vstal jsem.

„Dej mi to,“ řekl jsem rychle, zbavil ho břemene a upatlanou sklenici mu hned přidělil jako prvnímu. Stočil jsem do láhve ročník 75, podle mého ten nejlepší, a za obvyklých protestů a odmítání všem dokola nalil. Jen byly sklenice plné, vešel Tomáš; ten ovšem na dveře nezapomněl, oboje za sebou pečlivě zavřel, a jak se k nám blížil, ve tváři ani zákmit úsměvu, víc než kdy jindy připomínal řeckou sochu, které někdo nasadil motocyklistickou helmu a oblékl černý nepromokavý plášť.

„Posluž si,“ řekl jsem a nabídl mu svoji sklenici.

„Ne, díky,“ odmítl, „dopoledne nepiju.“

„Ještě jednou dobrýtro,“ uvítal ho čahoun Peyssou se zdvořilým úsměvem.

A protože Tomáš na něho jen hleděl, aniž mu oplatil stejným úsměvem či pozdravením, rozpačitě dodal:

„Už jsme se dnes ráno viděli.“

„Před dvaceti minutami,“ odpověděl Tomáš s nepohnutou tváří. Říkat znovu dobré jitro, když už to jednou udělal, se mu očividně zdálo zbytečné.

„Přišel jsem ti jenom povědět, že dnes nepřijedu na oběd,“ řekl a pohlédl na mne.

„Zavři na chvíli tu muziku!“ vykřikl jsem na Moma, „ty se s tím naotravuješ!“

„Slyšíš, co ti Emanuel povídá?“ houkla na něj Menou.

Momo se sveřepým výrazem přitiskl tranzistor pod levou paži a ucouvl pár kroků od nás, ale zvuk neztlumil ani o odstín.

„Tos měla o těch vánocích nápad!“ poznamenal jsem k Menou.

„Chudák,“ řekla, přecházejíc okamžitě k nepříteli. „Však se taky musí trochu povyrazit, když ti pucuje maštale.“

Pohlédl jsem na ni a sklapl. Nakonec jsem se pousmál a zároveň lehce svraštil obočí, čímž jsem, aspoň doufám, uznal svoji porážku, a současně si zachránil autoritu.

„Povídal jsem, že se do oběda nevrátím,“ opakoval Tomáš.

„Beru na vědomí,“ řekl jsem a dodal v nářečí k Meyssonnierovi, zatímco Tomáš už mířil zpátky.

„Z voleb si nedělej hlavu, však už vymyslíme, jak vzít Paulatovi vítr z plachet.“

Vidím tuhle vteřinu ve vzpomínce jako zkamenělou, jako scénu z Grévinova muzea: historické postavy navždy ustrnulé ve svých příznačných postojích. Uprostřed v jedné skupině Meyssonnier, Colin, čahoun Peyssou a já, všichni se sklenicí v ruce a vzrušenou tváří, vrcholně zaujatí – na planetě obývané čtyřmi miliardami lidských bytostí – budoucností vesnice o 412 obyvatelích.

Zády ke skupině Tomáš, který už se dlouhým krokem vzdaluje. Mezi Tomášem a námi Momo; dosud na mne pobouřeně zírá, v jedné ruce zpola vyzunknutou sklenici, ve druhé tranzistor, vyřvávající dál na plné pecky nějaký idiotský šlágr. Vedle něho, jako by ho chtěla bránit, droboučká Menou, svraštělá jako zvadlé jablíčko, ale oči ještě rozjiskřené vítězstvím nade mnou. A konečně nad námi a kolem nás ten obrovský sklep a jeho mohutná klenba s žebrovím ozářeným zdola žárovkami, jejichž tlumený svit se odráží zpět na naše hlavy.

Konec světa, nebo spíš konec onoho světa, v němž jsme do té doby žili, začal úplně prostým a zcela nedramatickým způsobem. Zhaslo světlo. V nastalé tmě se tu a tam někdo zasmál, jiný řekl, to je výpadek, dvakrát cvakl zapalovač, pak vyskočil plamínek a ozářil Tomášovu tvář. „Zapálíš svíčky?“ řekl jsem a zamířil k němu. „Nebo počkej, radši mi ten zapalovač dej, udělám to sám. Vím, kde jsou svícny.“ – „Do pusy bych si trefil i tak,“ ozval se Peyssouův hlas. A někdo, snad Colin, s krátkým zasmáním polohlasem poznamenal: „Však je na to dost velká.“ S mihotavým plamínkem zapalovače před sebou jsem prošel kolem Moma a všiml si, že randál z tranzistoru utichl, stupnice však zůstala osvětlená. Rozžal jsem dva nejbližší svícny, všehovšudy čtyři svíčky, jejichž záře do převážné části sklepa vůbec nedolehla, ale po předchozí tmě nám připadala skoro silná. Svícny byly připevněny na stěnách dost nízko, aby nenarušovaly linku klenutí, a naše stíny na něm vypadaly obrovské a jakoby zlomené. Vrátil jsem zapalovač Tomášovi, ten ho strčil zpátky do kapsy pršipláště a zamířil ke dveřím.

„Žes konečně ten krám vypnul!“ poznamenal jsem k Momovi.

„Dévybul“ odpověděl s vyčítavým pohledem, jako bych mu byl aparát uřkl. „Dédeto!“

„Nejde to!“ vykřikla pohoršeně Menou. „Načisto nový tranzistor! A to jsem dala včera v La Roque vyměnit baterky!“

„To by ale bylo doopravdy divné,“ řekl Tomáš a zamířil zpátky k nám. Jeho tvář se opět vyhoupla do světla. „Před chvílí přece ještě hrál!“

„Nehrabal ses v bateriích?“ obrátil se na Moma.

„Ne, ne,“ tvrdil Momo.

„Ukaž, já se podívám,“ řekl Tomáš a odložil mapy na stoličku.

Byl bych čekal, že se Momo bude držet tranzistoru jako klíště, ale kdepak. V tu ránu ho podal Tomášovi, v obličeji výraz ustrašené matky, svěřující doktorovi nemocné batolátko. Tomáš přístroj vypnul, znovu zapnul, otočil knoflíkem zvuku, na maximum a zvolna přejížděl hledáčkem po stanicích. Neozývalo se vůbec nic, jen sem tam ostré zapraskání.

„Neupadl ti, jak zhaslo světlo? Nebouchl jsi s ním o něco?“

Momo jen vrtěl hlavou. Tomáš vyndal z kapsy červený nožík a nejmenší čepelí uvolnil šroubky na víku. Sňal kryt, naklonil tranzistor k jednomu svícnu a zkoumavě hleděl dovnitř.

„Nevidím nic zvláštního,“ prohlásil. „Všechno mi připadá úplně v pořádku.“

Když zase šroubky jeden po druhém přišrouboval, čekal jsem, že vrátí aparát Momovi a zamíří ven, ale neudělal to. Ani se nehnul, se zamyšlenou tváří přejížděl jen hledáčkem tranzistoru po stanicích.

A jak jsme tak všichni naslouchali – lze-li to tak říci – tichu z tranzistoru, propukl najednou takový hřmot, že ho dokážu vylíčit jedině pomocí přirovnání, a ještě mi každé z nich připadá směšné: burácení hromu, řev pneumatických kladiv, jekot sirén, výbuchy letadel prorážejících zvukovou bariéru, rachot, jako když se splaší lokomotivy. Zkrátka cosi práskavého, řinčivého a rezavého, zvuk tak maximálně ostrý a silný, že to přesahovalo hranici vnímání. Nevím, může-li hluk tak extrémní síly zabít. Ale myslím, že trvat to déle, stalo se to. Přitiskl jsem ruce zoufale na uši, skrčil se, schoulil do klubíčka a uvědomil si, že se od hlavy až k patě celý třesu. Jsem přesvědčen, že ten křečovitý třes byl projev čistě tělesný, prostě reakce na příliš silný, organismu takřka nesnesitelný rachot. V tu chvíli jsem totiž ještě nepocítil strach. Nebyl jsem v tom zpitomění a bezmocném třesu vůbec schopen jakékoli myšlenky. Dokonce mě ani nenapadlo, jak nesmírný hřmot to asi je, když dolehne stěnami dvoumetrové síly až ke mně, jedno patro pod zem.

Tiskl jsem ruce na spánky, chvěl se a mel dojem, že se mi rozskočí hlava. A přitom mi projížděly mozkem zcela nesmyslné myšlenky. Například pohoršená otázka, kdo mi to vylil sklenici, která teď ležela převržená dva metry ode mne. A taky, proč leží Momo na dlaždicích tváří k zemi a oběma pažema si zakrývá šíji, a proč mu Menou třese rameny a otvírá pusu dokořán, aniž vydává jakýkoli zvuk.

Byl to hluk tak nesmírné intenzity, že ho slova jako „hřmot, rachot, burácení“ nemohou vůbec postihnout. Nedokážu přesně říci, za jak dlouho ustal. Myslím, že po několika vteřinách. Uvědomil jsem si to, když mi došlo, že už se netřesu, a když mi Colin, který celou tu dobu seděl na zemi vpravo ode mne, řekl do ucha cosi, v čem jsem rozpoznal slovo „randál“. A současně jsem zaslechl jakési naříkavé kňučení. Byl to Momo.

Když jsem opatrně odlepil dlaně ze zmučených uší, kňučení zesílilo a do toho bylo slyšet Menou, jak syna v nářečí chlácholí. Kňučení pak ustalo, Menou zmlkla a po všem tom předchozím nelidském hřmotu dolehlo pojednou na sklep ticho, ticho tak hluboké, tak nepřirozené a bolestné, že se mi chtělo křičet. Měl jsem pocit, jako by mi ten hluk prve poskytoval oporu, a když ztichl, jako bych náhle zůstal viset v prázdnu. Seděl jsem dočista bez vlády a současně se mi i zúžilo zorné pole: neviděl jsem nikoho kromě Menou a Moma, kteří leželi rovnou přede mnou, dokonce ani Colina, ačkoli mi později tvrdil, že se nehnul z místa.

A jakoby v nějaké záhadné souvislosti s oním tichem, najednou mě zavalila hrůza. V tu chvíli jsem si také uvědomil, že lapám po dechu a pot ze mne jen leje. Svlékl jsem, vlastně spíš strhl svetr s rolákem, který jsem si oblékl na práci do sklepa. Ale rozdíl nebyl skoro patrný. Na čele mi pořád vyskakoval pot, tekl mi po tvářích, v podpaží i po bedrech. Strašně se mi chtělo pít, rty mi vyprahly a jazyk se lepil k patru. Po chvíli mi došlo, že mám otevřená ústa a rychle, krátce oddechuji jako pes, přitom mě však neopouštěl pocit, že se dusím. Zaplaven nesmírnou únavou, seděl jsem na zemi opřený zády o sud a cítil, že nedokážu promluvit ani se pohnout.

Neozvalo se jediné slovo. Ve sklepě teď panovalo ticho jako v hrobě, slyšet bylo jen několikera ústa lapající po dechu. Začínal jsem opět vidět své společníky, ale jaksi zaraženě a s pocitem slabosti a nevolnosti, jako bych měl omdlít. Zavřel jsem oči. Rozhlížet se kolem sebe mi připadalo jako ta nejúměrnější dřina. Hlavou mi neprošla jediná myšlenka, jediná otázka, dokonce ani ta, proč se vlastně dusím. Zachvácen příšerným strachem, lapal jsem jen po dechu, potil se a choulil bez pohnutí ve svém koutku jako dodělávající zvíře. Nepochyboval jsem ani trochu, že je to můj konec.

Pak přede mnou vyvstala Tomášova tvář a pozvolna získala zřetelnější rysy. Byl do půl těla nahý, bledý a zalitý potem. Vydechl: „Svleč se.“ Udivilo mě, že jsem na to nepomyslel dřív. Pomohl mi stáhnout košili a tílko. Naštěstí jsem neměl na nohou jezdecké boty, z těch bych se byl nevysoukal ani s jeho přispěním. Vyčerpával mě sebemenší pohyb. Kalhoty jsem svlékl až po třetím pokuse, a to jen dík Tomášovi. Znovu se naklonil k mému uchu a já zaslechl:

„Teploměr… nad kohoutkem… sedmdesát stupňů.“

Slyšel jsem ho jasně, ale došlo mi až po chvilce, co vlastně povídá: že podle teploměru nad nádrží teplota ve sklepě stoupla ze třinácti víc než na sedmdesát.

Ulehčilo se mi. Neumírám tedy na nějakou nepochopitelnou chorobu: umírám vedrem. Ale slovo „vedrem“ jsem v tu chvíli chápal jako pouhý obraz. Hlavou mi ani na vteřinu nezakmitla myšlenka, že by teplota mohla stoupnout ještě víc a zahubit nás. Až dosud jsem nikdy nezažil nic takového, abych si dokázal představit, že by se mohl někdo ve sklepě doslova zalknout vedrem.

Podařilo se mi kleknout a s příšerným vypětím sil dolézt po čtyřech ke kádi s vodou na vyplachování lahví. Pověsil jsem se na ni oběma rukama a zpola zadušený, srdce rozbušené jako zvon a zakalený zrak, nakonec jsem se nějak vysoukal na nohy a pohroužil obě paže i hlavu do vody. Připadala mi nádherně chladná, což patrně znamenalo, že se ještě nestačila ohřát na okolní teplotu. Zůstal jsem ponořen tak dlouho, že nenahmatat rukama dno a nevzepřít se na nich, abych dostal hlavu nad hladinu, asi bych se byl utopil. Vzápětí jsem si uvědomil, že tu špinavou, vínem zakalenou vodu, vyvrženou do kádě z čističky, piju. To mi však pomohlo udržet se konečně na nohou a zřetelně spatřit všechny ostatní. Kromě Colina, který zřejmě slyšel, co mi Tomáš řekl, byli ještě všichni oblečeni. Peyssou ležel se zavřenýma očima, jako když spí. Nejprapodivnější pohled byl na Moma, nesvlékl si totiž ještě ani svetr. Ležel bez hnutí, hlavu na matčině klíně. A Menou seděla opřená o sud, oči zavřené, hubenou tvář bez známky života. Meyssonnier na mne jen zoufale a bezmocně hleděl. Pochopil jsem, že mě viděl pít a rád by mě napodobil, nemá však sílu doplazit se ke kádi.

Řekl jsem:

„Svlečte se.“

Mělo to být energické vyzvání, ale vlastní hlas mě překvapil. Vyšel mi z úst tenký jako nitka, bez barvy a síly.

„Prosím vás,“ dodal jsem s nesmyslnou zdvořilostí.

Peyssou se ani nepohnul. Menou otevřela oči, namáhavě se pokusila stáhnout Momovi svetr, nebyla však s to nadzvednout synovi trup, a zbrocená potem padla zpátky na vydutý sud. Jakýmsi příšerným způsobem jen otvírala a zavírala ústa jako ryba, která už už lekne. Meyssonnier se na mne podíval a začal si rozpínat košili, ale prsty se hýbaly tak pomalu, že mi bylo zřejmé, jak marně se namáhá.

Vzápětí jsem sklesl na zem také, a lapaje po dechu, zůstal sedět vedle kádě; pohled jsem však nespustil z Meyssonnierových zoufalých očí, rozhodnutý, že mu pomohu, dokážu-li k tomu sebrat sílu. Ve snaze opřít se o loket jsem vrazil do jednoho ze dvou drátěných košů o šesti přihrádkách, v nichž Momo přenášel láhve od matky ke mně. Celkem šest lahví. Mozek mi tak vypovídal službu, že jsem je musel spočítat dvakrát. Sáhl jsem po nejbližší. Připadala mi těžká jako cent. S vypětím sil jsem ji zvedl k ústům a začal pít, náhle udivený, proč jsem polykal špinavou vodu, když mám kolem sebe tolik vína. Mok byl teplý a štiplavý. Vypil jsem z láhve asi polovinu. Pot se ze mne tak řinul, že ho nedokázalo zastavit ani mé huňaté obočí. Bez ustání mi kapal do očí a oslepoval mě. Ale přece jen jsem cítil, že se mi trochu vrací síla, a zamířil k Meyssonnierovi. Nelezl jsem po čtyřech, ale plazil se po levém boku a v pravé ruce držel zpola vypitou láhev.

Cítil jsem na kyčli, jak jsou dlaždice horké. Tvář zbrocenou potem, mokrý, jako když vylezu z vany, na chvilku jsem spočinul, popadaje dech. Pohodil jsem hlavou nazad, abych odstranil pot z očí, a pohled mi zaletěl k žebrové klenbě nad hlavou. V chabém světle svící ji moc dobře vidět nebylo, i tak mi však připadala jasná, jako by ji žár rozžhavil doběla. A jak jsem tak vyjevený, zadýchaný hleděl na svůj pot, bez ustání kapající na dlaždice, napadlo mě, že jsme ve sklepě uvězněni jako kuřata napíchnutá v peci na rožeň: kůže se jim nadouvá a po ní se perlí rozškvařený tuk. Ale můj otupený rozum dokonce ani v té chvíli, v tom okamžiku, kdy jsem celkem dost přesně postihl, v jakém jsme postavení, nedokázal tu myšlenku chápat jinak než jako obraz a hlavou mi ani nezableskla otázka, co se vlastně děje venku. Dokonce naopak, mít dost síly, abych otevřel oboje dveře do klenuté chodbičky, zmohl schody a vyšel ven, byl bych to určitě udělal, přesvědčený, že mě venku čeká týž svěží vzduch, z jakého jsem před hodinou odešel.

Dolezl jsem k Meyssonnierovi, podal mu láhev, ale ukázalo se, že nemá sílu ji uchopit. Vtlačil jsem mu tedy její hrdlo mezi vyprahlé slepené rty. Zpočátku mu hodně vína vyteklo, ale jakmile si trochu svlažil ústa, sevřel skleněné hrdlo pevněji a začal rychleji polykat. Při pohledu na prázdnící se láhev mi spadl kámen ze srdce, protože držet mu ji u rtů mě stálo obrovskou námahu; když dopil, tak tak že mi zbyla síla postavit ji na zem. Meyssonnier ke mně jen mlčky otočil hlavu, ale s tak žalostnou, přímo dětskou vděčností v tváři, až mi při mé zesláblosti vstoupily do očí slzy. Zároveň mě však i vzpružilo vědomí, že jsem mu přece jen dokázal přispět na pomoc. Pomohl jsem mu ze šatů. Když byl konečně svlečen, rozložil jsem oděv pod nás oba na dlaždice, aby nás tak nepálily, a potom mě nejspíš na pár vteřin opustilo vědomí; najednou jsem totiž seděl, hlavu skleslou k Meyssonnierově tváři a opřenou o sud, a zmateně zíral, kde to jsem a co tu dělám. Všechno bylo přede mnou zamžené a matné. S vypětím sil jsem si přejel rukou přes oči v domnění, že mě oslepuje pot, ale mlha zmizela až po několika vteřinách: slabostí už jsem nebyl ani s to akomodovat.

Když se mi pohled konečně vyjasnil, spatřil jsem Colina a Tomáše skloněné nad Peyssouem; snažili se ho svléknout a dát mu napít. Ztěžka jsem otočil hlavu doprava a tam ležel Momo bok po boku s matkou, oba nazí, Menou se zavřenýma očima a schoulená do klubíčka jako droboučká pravěká kostra, jak se objevují v mohylách. V duchu jsem užasl, že vůbec našla sílu svléknout se a hlavně svléknout syna, ale hned jsem to pustil z hlavy, zaujat náhle plánem, na který budu muset vynaložit všechny síly: totiž dolézt ke kádi a celý se do ní ponořit. Nevím, jak jsem to dokázal, protože dlaždice žhnuly, ale ještě teď vidím, jak se zoufale pokouším vysoukat do kádě, levou rukou se přitom vždycky opřu o zeď a vzápětí ucuknu, jako bych se dotkl doruda rozpáleného kovového plátu. Ale nějak se mi to přece jen povedlo, nakonec jsem totiž seděl ve vodě, hlavu nad hladinou a opřenou o kolena přitažená k bradě. Později mi při vzpomínce na tu koupel bylo jasné, že tak horkou jsem určitě ještě nikdy nezažil a už nezažiji, ale v tu chvíli mě podivuhodně osvěžila. Taky si vzpomínám, že jsem se několikrát napil. A nejspíš i podřimoval, pojednou jsem sebou totiž prudce trhl, a probíraje se, zíral na dveře, jak se otvírají a dovnitř vchází nějaký muž.

Hledím na něj. Udělá dva kroky, stojí a vrávorá. Je nahý. Vlasy i obočí má pryč, tělo tak rudé a napuchlé, jako by ho drželi celé minuty ve vařící vodě, a nejhrůznější pohled, nad nímž tuhnu děsem, poskytují cáry krvavého masa, jež mu visí z hrudi, boků a nohou. A přesto se drží na nohou, nechápu, jak je to možné, hledí na mne, a třebaže mu z tváře zbyla jediná krvavá rána, podle očí ho poznávám: je to Germain, můj dělník od Sedmi buků,

„Germaine!“ hlesnu.

Jako by čekal jen na mé zavolání, rázem se zhroutí, na zemi se převalí a zůstane nehnutě ležet na zádech, nohy i paže rozhozené. A ze dveří, jež zůstaly otevřené, mě současně udeří závan tak žhoucího vzduchu, že se odhodlám vylézt z kádě a dveře zavřít. Je to k nevíře, snad jsem lezl po čtyřech, už nevím, ale svedu to, opřu se vší váhou do těžkého dubového křídla, až se dveře konečně dají do pohybu a já s hlubokou úlevou slyším cvaknout západku.

Zalitý potem namáhavě popadám dech, dlaždice mě pálí a v duchu si s nevýslovnou úzkostí kladu otázku, zvládnu-li cestu zpátky ke kádi. Ochable, se svěšenou hlavou klečím opřen o lokty sotva pár metrů od Germaina, ale dovléci se k němu nemám sílu. K ničemu by to ani nebylo. Teď už to vím. Je mrtvý. A v tu chvíli, kdy už ani nedokážu zvednout hlavu, kdy mě podlaha pálí, náhle mi při pohledu na Germainovo mrtvé tělo v jakémsi bolestném osvícení poprvé dojde, že jsme obklopeni oceánem ohně, který všecko strávil: člověka, zvířata i rostliny.

4

Znovu pročítám své řádky a bijí mě do očí některé věci, které jsem předtím, než jsem tento příběh začal psát, nepostřehl. Například žasnu, jak mohl Germain, už v agónii a vysvlečený chudák ohněm dokonce i z kůže, sebrat vůbec sílu, že doběhl až k nám. Napadá mě, že možná některý zákazník vzkázal něco naléhavého k Sedmi bukům, a protože Germain věděl, že jsem ve sklepě, kde telefon neuslyším, sedl na motorku a pohroma ho stihla, když už vjížděl na Malevil, čili v místech, kde byl před postupující ohnivou záplavou do určité míry chráněn skalním srázem. Takže ho obrovský plamenný jazyk, který se rozlil od severu k jihu jako blesk, tak říkaje olízl jen svým okrajem. A to myslím také vysvětluje, že ho oheň nestrávil jako většinu malejackých obyvatel, po nichž zbylo jen pár zčernalých kostí pod vrstvou popela.

Dostat se na nádvoří před donjonem o několik vteřin dřív, možná se zachránil. Samotný hrad utrpěl totiž poměrně málo, před výhní ho zaclonila obrovská masa skály, čnící nad ním ze severní strany.

Další podivná věc: od chvíle, kdy ve sklepě propuklo to burácení (což je, opakuji znovu, směšný výraz) a ten pekelný žár, jako by mne i mé společníky stihla jakási paralýza, ochrnutí údů, jazyka, dokonce i mozku. Mluvili jsme minimálně, ještě míň se hýbali a nejvíc žasnu nad tím, že dokud se neobjevil Germain, ani na okamžik mi nesvitlo v hlavě, co se asi děje venku mimo sklep. Uvažoval jsem jen ve zcela matných termínech dokonce i potom, a z přerušení proudu, vytrvalého ticha rozhlasových stanic, nelidského rachotu a příšerně stoupnuvší teploty nevyvozoval žádné závěry.

Ztratil jsem nejen schopnost uvažovat, ale současně i pojem o čase. Dodnes nedokážu říci, kolik minut uplynulo od chvíle, kdy zhaslo světlo, do okamžiku, kdy se otevřely dveře a vešel Germain. Souvisí to myslím s narušením percepce, měl jsem „okna“, vnímal jen útržkovitě a velmi ochable.

Opustilo mě i mravní cítění. Ne okamžitě, zpočátku jsem ještě vynaložil všechny síly, abych pomohl Meyssonnierovi. Ale to byl, abych tak řekl, poslední záblesk. Pak už mi ani nepřišlo na mysl, že zabrat pro sebe jedinou káď s vodou, kterou jsme měli, ponořit se do ní a zůstat v ní tak dlouho není zrovna projev altruismu. Ovšem neudělat to, měl bych pak dost síly dolézt po čtyřech ke dveřím, jež nechal Germain otevřené, a zavřít je? Později jsem si uvědomil, že se nikdo z ostatních ani nepohnul, všichni jen s trpící tváří upírali oči na zející otvor.

Taky jsem napsal, že jak jsem ochable a se svěšenou hlavou klečel na všech čtyřech sotva metr od Germaina, chyběla mi síla doplazit se až k němu. Spíš by se hodilo slovo odvaha, protože dolézt potom zpátky ke kádi jsem dokázal. Ve skutečnosti mě v tom okamžiku ještě ochromovala hrůza z předchozího pohledu na jeho vztyčené, napuchlé a zkrvácené tělo s napůl odpadlými cáry masa, které z něho visely jako košile roztrhaná při nějakém zápase. Germain byl vysoký a statný, kdežto já v tu chvíli seděl všecek schoulený a svíce navíc vrhaly na klenbu jeho nesmírně zvětšený stín, což obojí možná způsobilo, že mi náhle připadal obrovský a strašlivý, jako kdyby vešla sama smrt, a ne jen jedna z jejích obětí. A ke všemu stál, kdežto nás všechny tiskla zesláblost k zemi. A vrávoral zpředu nazad, modré oči zabodnuté do mých, a já v tom vrávorání cítil jakousi hrozbu, jako kdyby se měl vzápětí na mne skácet a zahubit mě.

Ke kádi jsem potom sice dolezl, ale vzdal se záměru usadit se v ní; ponořením ruky jsem totiž s úžasem zjistil, že je voda příliš horká. Správně jsem měl usoudit, že se mi to jenom zdá a vlastně to znamená, že se vzduch začíná ochlazovat, ale to mi ani na vteřinu nepřišlo na mysl, stejně jako mě nenapadlo podívat se na teploměr nad nádrží a tím se o tom přesvědčit. Neopouštěla mě jediná myšlenka: dostat se pryč z dlaždic. Namáhavě jsem vyšplhal na dva vinné sudy postavené těsně vedle sebe. Uvelebil jsem se napříč, zadek v prohlubni mezi zaobleným dřevem, nohy a horní část trupu z každé strany nahoře. Dřevo mi poskytlo málem pocit chladu a pohodlí, ale dlouho jsem si neliboval, byl jsem příliš ztýraný, i když teď muka nabyla jiné podoby. Pot už trochu ustával, dýchalo se mi volněji, ale pálily mě dlaně, kolena, boky a hýždě, prostě každý kousek těla, který přišel do styku s podlahou. Zaslechl jsem čísi tiché sténání a s náhlým nepokojem začal útržkovitě myslet na ostatní, až jsem pojednou zahanbeně zjistil, že sténám já sám.

Nic není tak subjektivní jako bolest, to jsem si později uvědomil. Mé spáleniny byly jen velice povrchové, zcela neúměrné bolesti, jakou jsem v tu chvíli cítil. Jen se mi trochu vrátily síly a začal jsem jednat, zapomněl jsem na ně.

Důkazem, že nebyly příliš vážné, je ostatně fakt, že jsem dokonce i zdříml a nějakou dobu spal; po probuzení jsem zjistil, že velké svíce v nástěnných svícnech dohořely a někdo o kus dál zapálil další. A náhle mě zalil po celém těle a hlavně po zádech ledový chlad. Až mě to roztřáslo. Zapátral jsem očima po šatech, nespatřil jsem je, pak jsem mimoděk změnil úmysl, rozhodl se slézt ze svého hradu a podívat se na teploměr. Dostat se až k němu byla učiněná muka. Svaly mi ztuhly skoro v křeč a dlaně bolely při každém pohybu. Teploměr ukazoval něco přes třicet, ale bylo marné si říkat, že je pořád ještě vedro, že nemám vůbec důvod klepat se zimou, rozumem se ten třes nedal prostě zarazit. Otočil jsem se a spatřil Peyssoua, jak stojí opřený o sud a obléká se. Viděl jsem kupodivu jen jeho, ačkoli všech pět ostatních tam bylo taky. Jako by mé oči ze samé únavy odmítaly pojmout naráz víc než jeden předmět.

„Oblékáš se?“ řekl jsem přihlouple.

Jo, oblékám,“ hlesl chabě, ale jako by se nic nedělo. Jdu domů. Yvetta má určitě starost.“

Pohlédl jsem na něj. Jeho zmínka o manželce mi projela mozkem až s brutální jasností. Zvláštní věc, ale zdálo se mi, jako by to osvícení mělo barvu, teplotu a tvar. Bylo bílé, ledové a prořízlo mi srdce jako nůž. Hleděl jsem na Peyssoua, jak se obléká, a teprve v tu chvíli mi skutečně došlo, jakou událost to prožívám.

„Co na mě tak koukáš?“ řekl zhurta.

Sklopil jsem hlavu. Nevím proč, ale najednou mi připadalo, jako bych se vůči němu nějak strašlivě provinil.

„Ale nic, bráško, nic,“ odvětil jsem chabě.

„Kouknul ses na mě,“ vyjel znovu a ruce se mu tak třásly, že nebyl s to obléknout si kalhoty.

Nic jsem na to neřekl.

„Kouknul ses na mě, to nemůžeš popřít,“ pokračoval s nenávistným pohledem a při všem vysílení tak rozčileně, až by byl člověk zaplakal.

Mlčel jsem. Byl bych mu rád něco řekl, ale chyběla mi slova.

Hledaje nějakou oporu, rozhlédl jsem se. A konečně jsem spatřil všechny ostatní. Spíš vlastně odhalil, postupně, jednoho po druhém, s bolestným, vždy znovu opakovaným úsilím, z něhož se mi dělalo na zvracení.

Menou seděla všecka zsinalá, Momovu hlavu na klíně, a takřka nepostřehnutelně ho kostnatými prsty hladila po špinavých vlasech. Meyssonnier s Colinem seděli strnulí, jako omráčení vedle sebe, oči sklopené. Tomáš stál opřený o sud, v jedné ruce držel Momův zapnutý tranzistor a druhou pomaličku a stále znovu přejížděl hledáčkem od jednoho konce stupnice na druhý v marné snaze vypátrat někde na světě lidský hlas. Jeho soustředěná tvář se teď podobala kamenné soše už nejen svými rysy, ale dokonce i barvou a málem i konzistencí.

Nikdo mi pohled neoplatil. Vzpomínám si, že jsem jim to měl v tu chvíli k smrti za zlé a pocítil stejně bezmocnou nenávist, s jakou na mne předtím pohlédl Peyssou. Jako novorozeně, které se rozkřičí bolestí, když mu prvně vnikne do plic vzduch, i my se tak dlouhé hodiny choulili do sebe samých, že nám teď přicházelo velice zatěžko navázat opět kontakt s druhými.

Ozvalo se ve mně pokušení vykašlat se na Peyssoua, ať si dělá, co chce. Když to vidí takhle, řekl jsem si v duchu nevybíravě, tak ho spánembohem nechme. Samotného mě ta sprostota tak překvapila, že jsem v tu ránu změnil rejstřík a začal ze slzavého konce: Peyssou, můj bráška Peyssou.

Sklopil jsem hlavu. Tonul jsem v úplném zmatku. Každá má reakce byla výstřední a vůbec se mi nepodobala.

Nakonec jsem řekl jaksi nesměle, jako bych se cítil v neprávu:

„Může být ještě trochu nebezpečné vycházet teď ven.“

A jen jsem tu větu vyslovil, přišlo mi skoro až komické, jak strašně daleko má do toho, aby vystihla situaci. Peyssoua však stejně rozčilila.

„Nebezpečné? Proč nebezpečné? Jak můžeš vědět, že by to bylo nebezpečné?“ procedil zlostně mezi zuby, třebaže sotva mluvil, stejně jako předtím já.

Navíc to znělo zcela falešně. Jako by hrál komedii. Já té hře rozuměl a bylo mi do pláče. Sklonil jsem čelo a pocítil takovou únavu a skleslost, že chybělo málo, a byl bych nechal doopravdy všechno plavat. Zabránily mi v tom Peyssouovy oči v okamžiku, kdy jsem opět zvedl hlavu. Byly rozzuřené, ale taky prosily. Žadonily přímo úpěnlivě, ať nic neříkám, ať mu jeho slepotu dopřeji co nejdéle, jako by snad teprve má slova měla dodat plné podoby strašlivému neštěstí, jež ho potkalo.

V tu chvíli jsem pochopil, že je mu všechno jasné – stejně jako Colinovi, jako Meyssonnierovi. Ti se však snažili před krutou ztrátou utéci, hledali záchranu v otupení a nehybnosti, kdežto Peyssou utíkal vpřed, všechno popíral a chtěl běžet se zavřenýma očima až ke svému v popel obrácenému domu.

Nakousl jsem v duchu různé věty a pro jednu z nich už se skoro rozhodl: Poslyš, Peyssou, když uvážíme, jak horko bylo tady… Ale ne, takhle to nešlo. Bylo to příliš jasné. Opět jsem tedy jen sklopil hlavu a neústupně prohlásil:

„Takhle odejít nemůžeš.“

„A kdo mi v tom zabrání, snad ne ty,“ odvětil Peyssou hádavě. Bylo dojemné, jak se snažil o chvástavý tón, ačkoli sotva mluvil.

Nic jsem neodpověděl. V chřípí a dole v krku mi seděl jakýsi odporný, mdlý a nasládlý pach. Když zhasly oba svícny, každý po dvou svíčkách, kdosi, snad Tomáš, zapálil jiný o kousek dál, ale část sklepa u vodní nádrže, kde jsem právě stál, byla skoro celá pohroužena v temné příšeří. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, že se ten nechutný pach line z Germainova těla, jež leželo stěží viditelné u dveří.

Došlo mi, že jsem na ně načisto zapomněl. Peyssouovy oči, pořád ještě s oním nenávistným a zároveň prosebným výrazem upřené do mých, zalétly k mrtvole také, a zdálo se, že na okamžik zkameněl. Rychle a jaksi zahanbeně odvrátil zrak, jako by nehodlal připustit, co spatřil. On jediný měl teď na sobě šaty, ale přestože cesta ke dveřím byla volná a v odchodu se mu nedalo nijak zabránit, nehýbal se z místa.

„No tak, Peyssou, takhle odejít nemůžeš,“ opakoval jsem jen neústupně, neschopný vložit do hlasu aspoň trochu energie.

Měl jsem si ta slova odpustit, zbytečně Peyssouovi poskytla další chabý popud k odchodu. Bokem, ani zcela pozpátku, ani zády k nám, udělal pár váhavých, neobratných kroků ke dveřím.

V tu chvíli mi přišla pomoc ze strany, odkud jsem to nejmíň čekal. Menou otevřela oči a zcela přirozeně, jako by neležela nahá a zsinalá ve sklepě, ale seděla v kuchyni vstupní věže, prohlásila v nářečí:

„Emanuel má pravdu, chlapče, takhle odejít nemůžeš. Musíš něco pojíst.“

„Ne, ne,“ odvětil Peyssou rovněž nářečím: „Díky, není potřeba. Díky.“

Nicméně, chycen do pasti venkovské pohostinnosti s jejím složitým rituálem odmítání a ústupků, přece jen se zastavil.

„Ale ano, ano,“ pokračovala Menou krok za krokem v zaběhaném obřadu, „však ti neuškodí, když si něco vezmeš. A nám taky ne. Pane le Coultre,“ obrátila se francouzsky na Tomáše, „půjčil byste mi váš nožík?“

„Povídám ti, že to není potřeba,“ bránil se Peyssou, ale všechna ta slova mu přinášela nesmírnou úlevu. Hleděl na Menou s dětinskou vděčností, chytal se jí jako záchranného stébla, ztělesňovala mu známý, bezpečný svět.

„Ale ano, ano,“ opakovala Menou s klidnou jistotou, že Peyssou nakonec ustoupí. „Počkej, uhni trochu, ať se můžu zvednout,“ obrátila se k Momovi, odstrčila jeho hlavu z klína, a protože se jí, sténaje, začal věšet na kolena, dodala v nářečí: „Tak už dost, ty bábovko,“ a vlepila mu políček, až to mlasklo. Nevím, odkud ty zásoby síly brala, protože když vstala, nahá, droboučká, jenom kost a kůže, znovu jsem užasl, jak vypadá křehce. A přece docela sama, bez cizí pomoci, rozvázala nylonový provázek od jedné z uzených kýt, jež nám visely nad hlavami, šunku po něm spustila a sundala ji. Momo bledý, vyděšený hleděl za ní a krátce sténavě po ní volal, jako když pláče nemluvně. Až když se zas vrátila a položila šunku na sud nad synovou hlavou, že ji rozbalí, přestal pofňukávat a začal si dumlat palec, jako by se skokem vrátil do stadia nejranějšího dětství.

Jak Menou stála, rukojeť nože pevně sevřenou v hubené dlani, a s vypětím sil krájela šunku položenou na sudu na drobné, ale dost silné plátky, hleděl jsem na ni. Vlastně na její tělo. Měl jsem pravdu, podprsenku opravdu nenosila, na hrudi jí visely jen dvě malé, splasklé a svraštělé kapsičky. Pánevní kosti pod neplodným břichem jí tvořily hrboly, lopatky měla vystouplé a hýždě, hubenější než opičí, jako pěstičku. Až dosud pro mne slovo „Menou“ znamenalo prostě jméno, jméno prolnuté láskou, úctou a trochou podrážděnosti, jak už to mezi námi chodilo. Teprve dnes, kdy jsem ji poprvé spatřil svlečenou, mi došlo, že „Menou“ je také tělo, a možná že tělo jediné ženy, která přežila, a vida jeho zchátralost, pocítil jsem bezmezný smutek.

Poskládala si plátky šunky do pravé ruky jako karty, a počínajíc mnou a končíc Momem, všechny nás podělila. Momo s divokým skřekem chňapl po svém dílu, a pomáhaje si prsty, nacpal si ho rázem celý do pusy. Okamžitě zrudl jako krocan a neudusil se jen dík matce, která mu násilím rozevřela čelisti, zajela mu drobnou rukou do krku a překážku odstranila. Na to pokrájela uslintaný plátek Tomášovým nožem na malé kousky a s hubováním, případně i s políčkem, kdykoli ji kousl do prstů, je vkládala synovi do úst.

Letmo, bez úsměvu i znechucení jsem je pozoroval. Sliny se nad šunkou sbíhaly i mně; sotva mi Menou podala můj plátek, sevřel jsem ho oběma rukama a pustil se do něho zuby málem stejně dravě jako Momo. Maso bylo hodně slané, ale každé to bohatě přesolené sousto vepřového mi působilo neuvěřitelné blaho. Neušlo mi, že kamarádi hltají svou porci stejně jako já, dokonce i Peyssou; každý z nich poodešel kousek od ostatních a vrhal kolem sebe pohledy málem nepřátelské, jako by se bál, že mu někdo jeho plátek ukradne.

Skončil jsem o nějakou chvíli dřív než ostatní, rozhlédl se po koši s plnými láhvemi a zjistil, že je prázdný. Žízeň jsem tedy nehasil jen já. Potěšilo mě to, protože už se ve mně začaly ozývat výčitky, že jsem tak dlouho okupoval káď. Vzal jsem dvě prázdné láhve, zamířil ke stáčedlu, znovu rozdal sklenice a všem dokola nalil. Teď už mě nezajímalo, kterou z nich upatlal Momo. Kamarádi beze slova pili, tak jak předtím mlčky pojedli, propadlé a mžikající oči upřené na šunku položenou na sudu, kde ji Menou prve krájela. Menou, opřená ještě o sud, pochopila jejich pohledy, ale oblomit se nedala. Jakmile dopila svou sklenici, s neúprosnou rozhodností šunku opět zabalila a vytáhla vzhůru nad naše hlavy, kam na ni nikdo nemohl. Až na Peyssoua jsme byli dosud všichni nazí, a jak jsme tak přihrbeni únavou mlčky stáli a lačně upírali oči na maso pověšené v přítmí pod klenbou, nelišili jsme se příliš od pralidí, kteří žili v mamutí jeskyni nad řekou nedaleko Malevilu v dobách, kdy se člověk sotva vyklubal z lidoopa.

Dlaně ani kolena mě ještě nepřestaly bolet, ale začala se mi opět vracet síla i schopnost uvažování a já si uvědomil, jak velice málo mluvíme a pečlivě se chráníme jakkoli komentovat, co se stalo. V tu chvíli mi také poprvé přišlo trochu hanba, že jsem nahý. Totéž pocítila zřejmě i Menou. Tichým hlasem totiž náhle pohoršeně řekla:

„Propána, jak já to tu chodím!“

Promluvila francouzsky, jazykem oficiálních a zdvořilostních pocitů. Následována ostatními, začala se ihned oblékat, dodávajíc v nářečí, nahlas a už jiným tónem:

„A ke všemu pro chlapy žádná paráda.“

Navlékal jsem šaty a po očku sledoval Colina s Meyssonnierem; Peyssoua raději co nejmíň. Meyssonnierova bezvousá tvář byla protáhlá a vpadlá a oči mu bez ustání mžikaly. Na Colinových ústech dosud tkvěl gondolovitý úsměv, ale podivně strojený a strnulý, nemající nic společného s úzkostí, jež mu seděla v očích. Pohledu na Peyssoua jsem se pečlivě vyhýbal, abych ho nepřiměl k odchodu. Nezdálo se totiž, že by se k tomu chystal, přestože už pojedl a popil, a neměl tedy důvod otálet. Dobrácké tlusté rty se mu chvěly, v širokých lících mu křečovitě poškubávalo a jenom stál, ruce svěšené a kolena podkleslá, jako zbavený veškeré vůle i naděje. Postřehl jsem, že neustále zalétá pohledem k Menou, jako by čekal, že za něj rozhodne, co má udělat.

Přistoupil jsem k Tomášovi. Viděl jsem ho jen nejasně, sklep byl v těch místech pohroužen v tmu.

„Co říkáš,“ zašeptal jsem, „je riskantní vyjít ven?“

„Jestli myslíš kvůli teplotě, tak ne. Už klesla.“

„Může být ještě jiný důvod?“

„Samozřejmě. Spad.“

Pohlédl jsem na něj. Na spad jsem nevzpomněl. Tomáš tedy o povaze události vůbec nepochyboval.

„Takže bude lepší počkat?“

Pokrčil rameny. Tvář měl bez života a hlas ponuře bezbarvý.

„Spad se může objevit za měsíc, za dva, za tři…“

„Tak co tedy?“

„Kdyby ti to nevadilo, půjčím si z tvé skříně Geigerův počítač, co máš po strýci, a budeme mít jasno. Aspoň prozatím.“

„Ale tím sám riskuješ!“

Nepohnul ani svalem, tvář jak z kamene.

„Víš,“ odpověděl týmž ponurým, bezbarvým hlasem, jako by hovořil stroj, „naději na přežití máme stejně minimální. Žádná flóra ani fauna, jak dlouho to může trvat.“

„Ne tak nahlas,“ upozornil jsem ho, protože mi neušlo, že si ostatní sice netroufají přikročit k nám blíž, ale natahují uši.

Sáhl jsem beze slova do kapsy pro klíč od skříně a podal mu ho. Tomáš si beze spěchu oblékl pršiplášť, nasadil motocyklistickou helmu a veliké ochranné brýle a navlékl rukavice. Působil v tom vystrojení v černém pršiplášti a černé helmě dost děsivě.

„Může ti to k něčemu být?“ řekl jsem pohaslým hlasem a dotkl se ho rukou.

Jeho oči za skly brýlí zůstaly zasmušilé, ale po strnulé tváři mu přelétl lehký úšklebek:

„Dejme tomu, že to je přece jen lepší, než být do půl těla nahý.“

Jakmile odešel, přistoupil ke mně Meyssonnier a tiše se zeptal:

„Co chce dělat?“

„Změřit radioaktivitu.“

Upřel na mne vpadlé oči. Rty se mu chvěly.

„Myslí si, že to byla bomba?“

„Ano.“

„A ty?“

„Já taky.“

„Aha,“ hlesl a zmlkl.

Nic jiného, jen to „aha“ a potom ticho. Dokonce ani nemrkal, nezvedl sklopené oči. Protáhlou tvář měl jako z vosku. Mrkl jsem po Colinovi a Peyssouovi. Hleděli k nám, ale blíž nešli. Byli jako ochromení, na jednu stranu dychtili zvědět pravdu, na druhou se děsili nejhoršího. Tváře měli naprosto bez výrazu.

Po deseti minutách se Tomáš vrátil, na uších sluchátka a Geigerův počítač v napřažené ruce.

„V podhradí nic. Prozatím,“ řekl stručně.

Nato přiklekl k Germainovi a přejížděl počítačem nad tělem.

„Taky nic.“

Obrátil jsem se k ostatním a hlasem nepřipouštějícím námitky prohlásil:

„My dva s Tomášem teď vystoupíme na donjon trochu se rozhlédnout, co se vlastně stalo. Nehněte se odtud. Za pár minut jsme zpátky.“

Čekal jsem, že mí tři kamarádi budou něco namítat, neozvali se však ani slovem. Dosud se neprohráli z hlubokého ustrnutí, skleslosti a zmatku, a v takovém stavu přijme člověk bez váhání jakýkoli rozkaz, je-li vysloven dost rozhodně. Byl jsem si jist, že sklep neopustí ani na krok.

Sotva jsme stanuli na malém nádvoří mezi donjonem, padacím mostem a renesanční budovou, Tomáš mě pokynem zadržel a sám začal počítačem metodicky přejíždět nad zemí. Sledoval jsem ho s vyprahlými ústy od vchodu do sklepa. Zalilo mě okamžitě vedro, a mnohem horší, než jaké panovalo ve sklepě. Vůbec mě však, nevím proč, nenapadlo pohlédnout na teploměr, ačkoli jsem ho vzal s sebou.

Nebe bylo šedivé a jako z olova, světelnost velice slabá. Pohlédl jsem na hodinky: 9 hodin 10 minut. Ještě všecek zpitomělý, mátožně jsem zauvažoval, je-li teprve večer, nebo už ráno po osudném dni. Po chvíli značně bolestného přemýšlení mi konečně došlo, jak je má otázka nesmyslná: o velikonocích je v devět večer už tma. Bylo tedy doopravdy ráno po osudném dni. Strávili jsme ve sklepě den a noc.

Nad hlavami se nám neklenulo modro ani mraky, nýbrž jakýsi ponuře šedivý, jednolitý povlak; zdálo se mi, že jsme pod ním uvězněni jako pod poklopem. Na to příšeří a pocit dusivé tíhy slovo „příklop“ doopravdy sedělo. Pohlédl jsem nahoru. Nezdálo se, že by byl hrad nějak utrpěl, jen horní část donjonu, vyčnívající trochu nad skalní temeno, měla kámen dorezava ožehlý.

Po obličeji se mi už zas řinul pot a konečně mě napadlo podívat se na teploměr. Ukazoval přes padesát stupňů. Na staleté dlažbě, nad níž Tomáš přejížděl počítačem, ležely zpola zuhelnatělé mrtvolky ptáků, strak a holubů. Bývali v donjonu obvyklými hosty a já si na vrkání holubů a křik strak občas stěžoval. Teď už nebudu mít důvod. Všude panovalo ticho, jen když jsem hodně nastražil uši, mohl jsem odněkud z veliké dálky zaslechnout jakési nepřetržité praskání a sykot.

„Nic,“ oznámil mi Tomáš, vraceje se s tváří zalitou potem zpátky ke mně.

Pochopil jsem, co myslí, ale bůhvíproč, popudilo mě, že je tak stručný. Chvilku jsme oba mlčeli, a když se Tomáš nehýbal, jen stál s pozornou tváří a zřejmě také poslouchal, netrpělivě jsem řekl:

„Budeme pokračovat?“

Pohlédl mlčky k nebi.

„Tak pojďme dál,“ pobídl jsem ho, těžko zadržuje podráždění. Pramenilo nejspíš z krajní únavy, strachu a také horka. Naslouchat lidem, mluvit s nimi, dokonce se na ně jenom dívat, to všechno znamenalo bolestnou námahu.

„Mám dalekohled,“ dodal jsem, „přinesu ho.“

Můj pokoj ve druhém patře donjonu byl rozpálený žárem, ale jinak se tu zdálo všechno v pořádku. Jen olovo, do něhož byly zapuštěny drobné okenní tabulky, se na venkovní straně místy rozteklo po skle. Zatímco jsem postupně otvíral zásuvky u prádelníku, abych našel dalekohled, Tomáš zvedl telefonní sluchátko, přiložil je k uchu a několikrát zmáčkl vidlici. Tvář zbrocenou potem, vrhl jsem po něm nerudný pohled, jako bych mu vyčítal, že ve mně tím pokusem probudil kratičký záblesk naděje.

„Hluchý,“ prohlásil.

Zlostně jsem pokrčil rameny.

„Člověk se má vždycky přesvědčit,“ poznamenal Tomáš málem s jakýmsi závanem podráždění.

„Tady je,“ řekl jsem trochu zahanbeně.

Ale ten pocit jakéhosi nevraživého a bezmocného nepřátelství vůči bližním ve mně seděl pořád, ne a ne ho ovládnout. Pověsil jsem si dalekohled kolem krku a pustil se s Tomášem v patách vzhůru po točitém schodišti do nejvyššího patra. Dusným vedrem jsme div nepadali. Několikrát jsem na vyšlapaných kamenných schodech klopýtl, chytil se pravičkou zábradlí a znovu mě začala pálit dlaň. Dalekohled se mi na prsou házel sem a tam. Řemínek mě na krku nesnesitelně tížil.

Když se vyjde po točitých schodech donjonu na volné prostranství, není odtud nikam vidět, protože čtvercová terasa je obehnána asi dva a půl metru vysokou zdí. Vedou podél ní holé kamenné stupně bez podstupnic až na parapet asi metr široký, ale bez zábradlí. Právě kvůli tomuto parapetu, z něhož je vidět široko daleko po krajině, míval o mne strýček strach, když mi bylo dvanáct.

Zastavil jsem se, abych vydechl. Po nebi ani stopy. Až k obzoru, všude jen týž šedivý olověný povlak. Vzduch přímo žhnul; poslední stupně jsem zmáhal doslova bez dechu, nohy se mi třásly a pot mi kapal z čela na kameny. Až na parapet jsem si netroufl. Moc jsem nespoléhal, že udržím rovnováhu. Zůstal jsem stát na posledním stupni a Tomáš hned pode mnou.

Rozhlédl jsem se a ustrnul. Nejspíš jsem se i trochu zapotácel, protože jsem náhle cítil, jak mě Tomášova ruka tiskne ke zdi.

Nač mi oči padly nejdřív, na to jsem dalekohled ani nepotřeboval. Sedm buků dohořívalo. Ze zhroucených krovů, oken a dveří nezbývalo už nic. Proti šedivému nebi už se tyčily jen kusy zčernalých zdí a sem tam trčel ze země pahýl stromu jako kůl. Nezvedl se ani vánek. Černý hustý kouř stoupal z trosek kolmo vzhůru a místy běžela po zemi jednolitá čára rudého plamene, hned vyššího, hned nižšího jako pěna při pomalém varu.

Nedalo se takřka poznat, že vpravo o kus dál ležel někdy Malejac. Zvonice zmizela. Stejně tak i pošta. Její nehezká jednopatrová budova obvykle padla snadno do oka, tyčila se hned vpředu u silnice vedoucí po úbočí do La Roque. Vesnice teď působila, jako by ji někdo srazil pěstí k zemi a rozmetal. Nikde ani kousíček zeleně. Ani jediná střecha z červených tašek. Všechno mělo barvu popela, všude čerň a šeď, jen tu a tam chvílemi vyskočil nízký plamenný jazyk a takřka vzápětí zas doskomíral.

Zvedl jsem dalekohled k očím a roztřesenýma rukama ho zaostřil. Colin měl dům přímo ve vsi, Meyssonnier kousek stranou, na svahu k Rhunes. Po prvním se slehla zem, z druhého dosud stála jedna lomenice, podle té jsem ho poznal. Z Peyssouovy usedlosti a krásných amerických sosen kolem ní zbyla na zemi jen zčernalá hromádka.

Spustil jsem dalekohled a tiše řekl:

„Všechno pryč.“

Tomáš neodpověděl, jen sklopil hlavu.

Spíš se hodilo říci „všichni“. Na první pohled bylo zřejmé, že kromě naší malé skupinky je široko daleko celá krajina i se všemi obyvateli mrtvá. Pohled z donjonu jsem odedávna dobře znal. Když mi strýček poprvé půjčil dalekohled, proleželi jsme s kamarády z Klubu celé jedno krásné odpoledne na parapetu (ještě dnes cítím, jak mě kámen nádherně hřál do nahých stehen) a ukazovali si usedlosti stulené na úbočích. Samo sebou že za hurónského pokřiku, nadávek a smělých projevů mužnosti. Hele, vole, to je přece Favelard, no tamhle, mezi Bories a Volpiniere! Sedíš si na vočích? Vsaď se, ze to je Faverald! O krabičku gauloisek! cože, Cussac? Jo, Cussac, starou belu! Vsadím se, oč chceš, že to Cussac není! Cussac máš tamhle nalevo, vedle Galinata, poznám ho podle kůlny na tabák!

A teď jsem bloudil očima po místech, kde jsem všechny ty statky odjakživa vídal, Favelardův, Cussacův, Galinatův, Bories, Volpiniere a další a další vzdálené usedlosti, jejichž jména, i když ne vždy jejich majitele, jsem tak dobře znal, a viděl jen zčernalé trosky a dohořívající lesy.

O lesy věru nebývala v našem kraji nouze. Když se člověk díval v létě z donjonu, před očima se mu až k dalekému obzoru kadeřila svěží, temná zeleň kaštanů, tu a tam protínaná borovicemi či duby a v údolích alejemi topolů, vysazovaných pro budoucí užitek a zdobících prozatím krajinu krásnými vertikálami – a u statků se zas osaměle tyčily cypřiše, stromy drahé, pěstované pro radost a pro svůj důstojný vzhled.

A teď bylo všechno pryč, topoly, cypřiše, duby i borovice. A z nekonečných kaštanových lesů, jež pokrývaly celé kopce a jen sem tam nechávaly na rovném či mírně svažitém temeni holé místo pro louky a domy, zbývaly teď jen plameny a mezi nimi občas nějaký zčernalý pahýl dohořívající s oním praskáním a sykotem, jež jsem slyšel při výstupu ze sklepa. A hromady větvi spadaných ze stromů plápolaly na lesní prsti dál, takže se linka ohně vlnila z kopce na kopec, jako by oheň stravoval přímo samu zemi.

Na silnici v údolí Rhunes, kousek pod zříceným a zčernalým zámkem Rouzies, mi oči padly na mrtvého psa. Viděl jsem ho do všech podrobností, protože silnice byla blízko a dalekohled hodně zvětšoval. Řeknete, jeden mrtvý pes, když zahynulo takové množství lidí! Ano, je ovšem rozdíl mezi tím, co člověk ví a co vidí. Že ve vsích a usedlostech kolem Malevilu shořely stovky lidí jako pochodeň, to jsem věděl, ale ten pes byl kromě ptáků na dvoře jediný mrtvý tvor, kterého jsem spatřil, a navíc mnou otřásl jeden hrůzostrašný detail, svědčící o tom, za jakých okolností zahynul. Ubohé zvíře chtělo zřejmě utéci z nějakého pole nebo ohrady, kde zrovna bylo, rozběhlo se po dobře známé silnici, ale pracky se mu zabořily do roztaveného asfaltu, přilepilo se a uškvařilo na místě. Viděl jsem dalekohledem všechny čtyři končetiny zcela zřetelně, černavá hmota s příměsí štěrku je lapila jako past a nepovolila, ani když se pes zhroutil, jen se mu na prackách protáhla do tvaru jakýchsi maličkých kuželů a věznila je dál.

Na Tomáše jsem ani nepohlédl, dokonce jsem si ani neuvědomoval, že tu je, jako kdyby to, co se stalo, zpřetrhalo všechna pouta od člověka k člověku, a jako posedlý, neschopný tu litanii zastavit, jen jsem opakoval: „To je strašné, strašné, strašné.“ Hrdlo sevřené v kleštích, roztřesené ruce, oči zalité potem a v hlavě krom pocitu hrůzy jako vymeteno. Lehce zavanul vítr. Zhluboka jsem nadechl a rázem mě prostoupil tak příšerně silný morový pach rozkladu a spáleného masa, že se mi zdálo, jako by vycházel přímo ze mne. Bylo to na zvracení. Připadal jsem si jako živá mrtvola. Štiplavý, hnilobný, nasládlý zápach, usadil se ve mně a už se ho nikdy nezbavím. Svět se proměnil v jediný hromadný hrob a mne nechali na tom mrchovišti s kamarády samotného, abychom pohřbili mrtvé a žili v jejich pachu.

Začínal jsem ztrácet soudnost a zřejmě mi to došlo, protože jsem se obrátil a pokynul Tomášovi, že chci zpátky dolů. Na kamenné dlažbě donjonu, kde mi pohled na žároviště zakrývala okolní vysoká zeď, jsem bezvládně a jako bez života dosedl na paty. Vypovědělo mi tělo, jako bych zemřel, a nemám ponětí, jak dlouho to trvalo. Bylo to jakési psychické koma, vědomí mě sice zcela neopustilo, ale ztratil jsem všechnu vůli a schopnost reagovat.

Pak jsem ucítil dotek Tomášova ramene a ohlédl jsem se po něm, ale tak nesmírně pomalu, až mě to udivilo. Upíral na mne oči. Dalo mi práci vyjasnit zrak, abych ho zřetelně viděl, ale pak jsem pochopil, co mi jeho oči chtějí. Říkaly to tím naléhavěji, že sám byl v podobném stavu jako já a nemohl vůbec promluvit.

Hleděl jsem mu na rty. Vytratila se z nich všechna krev, byly vyprahlé a jen stěží se rozlepily, aby vypustily jediné slovo:

„Řešení…“

V obavě, že každým okamžikem upadnu zpět do letargie, s bolestným úsilím jsem donutil mžikající oči, aby na něj znovu pohlédly. Usilovně dobývaje slova z hrdla a zděšený, jak strašně slaboučký mám hlas, hlesl jsem:

„Jaké… řešení?“

Odpověď na sebe dala tak dlouho čekat, až jsem myslel, že Tomáš ztratil vědomí. Podle tlaku jeho ramene, jež se opíralo o mé, jsem však pochopil, že jen sbírá síly k řeči. Zaslechl jsem ho jen stěží:

„Vylézt…“

Z posledních sil pohnul skrčeným ukazováčkem takřka nepostřehnutelně směrem k parapetu. A vydechl:

„Skočit… konec.“

Pohlédl jsem na něj. A hned oči zase odvrátil. Upadl jsem opět v tupou strnulost. Hlavou mi běžely nesouvislé, zmatené myšlenky. Mezi nimi však přece jen vyvstala jedna jasnější a u té jsem se zastavil. Mít ženu a děti jako Colin, Meyssonnier, Peyssou, byli by zůstali naživu, lidský rod by nebyl odsouzen k zániku a já bych věděl, za koho bojovat. Teď se však musím vrátit do sklepa, abych pověděl kamarádům, že ztratili všechny své blízké, a spolu s nimi očekávat zánik člověka.

„Tak co?“ ozval se Tomáš stěží slyšitelným hlasem.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne.“

„Proč?“ pohnuly se nezvučně jeho rty.

„Ostatní.“

Udělalo mi dobře, že jsem tu myšlenku dokázal přesně formulovat. Prudce jsem se rozkašlal a napadlo mě, že má otupělost není možná jen následek strašného duševního otřesu, ale také spolykaného kouře. Lopotně jsem vstal.

„Sklep.“

Nečekaje na Tomáše, klopýtavě jsem sešel, nebo se spíš sesul, po úzkém točitém schodišti dolů. S výhledem, že Malevil zpřístupním pro turisty, opatřil jsem naštěstí oblou zeď železným zábradlím a teď jsem se ho při každém škobrtnutí vždycky pevně zachytil. Znovu jsem při tom cítil, jak mě pálí dlaň. Na nádvoříčku mezi donjonem a obytnou budovou mě Tomáš dohonil a řekl: „Tvoji koně.“ Zrychlil jsem krok a zavrtěl jen hlavou, abych se nerozvzlykal. Jít se na ně podívat mě děsilo. Nepochyboval jsem, že je po nich. V hlavě mi seděla jediná myšlenka: co nejrychleji zalézt zpátky do své díry.

Sklep mi náhle připadal tak chladný, až jsem se roztřásl a honem sáhl po svetru, přehodil si ho přes ramena a rukávy na krku zavázal. Colin v tu chvíli stáčel víno, Meyssonnier nosil plné láhve Menou a ta je zátkovala. Určitě je k tomu vybídla ona, nejspíš si řekla, že není důvod začatou práci poctivě nedodělat. Pohled na to, jak se všichni činí, mě nesmírně zahřál u srdce. Došel jsem k nim, vzal jednu láhev, napil se, podal ji Tomášovi a pak se opřel o sud a rukávem svetru si otíral pot; tekl mi po tváři ještě i teď, ačkoli jsem se chvěl zimou. Myšlenky se mi v hlavě zvolna pořádaly.

Po chvíli mi došlo, že kamarádi strnuli jak solné sloupy a s úzkostnou, dokonce úpěnlivou tváří na mne beze slova hledí. Ale co se stalo, to už stejně věděli, protože ani jeden z nich, Meyssonnier, Colin ani Peyssou, si netroufal vyrukovat s jakoukoli otázkou. Jedině na Menou jsem viděl, že by ráda slyšela, s čím přicházím, ta se však chránila promluvit; chápala, co mé vytrvalé mlčení pro ostatní tři muže znamená, a tak na ně jenom hleděla.

Nedokážu říci, jak dlouho to trvalo. Nakonec jsem nejspíš dospěl k názoru, že jakákoli slova budou milosrdnější než mlčení, a hledě na ně, tiše jsem řekl:

„Nebyli jsme daleko. Jen nahoře na donjonu.“

A s vyschlým hrdlem jsem dodal:

„Tak, jak jste se domysleli. Všechno je pryč.“

Ano, čekali to, ale jen jsem otevřel ústa, bylo to jak rána palicí. Zareagoval jediný Peyssou, s vyjeveným zrakem dovrávoral třemi kroky ke mně, popadl mě za rukávy od svetru a prudce vykřikl:

„To není pravda!“

K odpovědi jsem nesebral odvahu. Uchopil jsem ho jen za ruce zaťaté do pulovru a snažil se je uvolnit. Jak jsem s ním zápolil, rukávy se v jednu chvíli roztáhly a odhalily dalekohled na mých prsou. Peyssou ho spatřil, poznal a zděšeně na něm utkvěl očima. V tom okamžiku se určitě na všecko rozpomněl, na celé to odpoledne, jak jsme si tehdy z parapetu donjonu ukazovali vzdálená stavení. Tvář mu zalilo zoufalství, ruce mu sklesly, opřel se mi hlavou o rameno a s dětskou srdceryvností se rozvzlykal.

A jako bychom se mlčky domluvili, v tu ránu nastal ve sklepě rychlý a zároveň tak vzrušený pohyb, že mě to až vzalo za srdce, a ta chvíle myslím taky nejvíc rozhodla, že se mi zase vrátila chuť do života. Objal jsem čahouna Peyssoua (převyšoval mě skoro o půl hlavy) a v mžiku u něho stáli i Colin s Meyssonnierem, jeden mu položil ruku na rameno, druhý na šíji a začali ho svým prostým mužským způsobem konejšit. Ohromen jsem hleděl, jak se pravě oni dva, ačkoli sami taky všecko ztratili, snaží utěšit kamaráda. A zároveň mi nevím proč vytanula vzpomínka, že naposledy jsme Colin a já drželi takhle Peyssoua v sevření ve dvanácti letech, a to proto, aby mu Meyssonnier mohl „dát přes držku“. Ta vzpomínka však mé pohnutí nijak nezmenšila, spíš naopak. Stáli jsme všichni tři kolem Peyssoua a domlouvali mu, plácali toho drsného, mohutného medvěda po ramenou, něžně ho poklepávali, chlácholili tichými nadávkami: „Tak už dost, ty srabe, už přestaň.“ – „Vlezte mi na záda,“ odpovídal v slzách, ale s povděkem, „já vás nepotřebuju!“

Vzlykot pozvolna utichal a skupinka se opět rozestoupila.

„Ale přece jen bychom tam měli zajít,“ poznamenal Meyssonnier, bledý jako stěna, oči propadlé.

„Ano,“ přiměl se Colin s vypětím sil k odpovědi, „to bychom měli.“

Ale žádný z nich se nepohnul.

„Nevím, dokážete-li projít,“ řekl Tomáš. „Lesy ještě hoří. A odtud do Malejacu to máte samý les, po obou stranách. Nemluvě o radioaktivitě. Nádvoří je přece jen hodně chráněné. Může to být riskantní.“

„Riskantní?“ opáčil Peyssou a zvedl hlavu z dlaní. „Co mi teď záleží na životě?“

Chvilku bylo ticho. Pohlédl jsem na něj:

„A co my?“

Pokrčil rameny, otevřel pusu, pak se vzpamatoval a nic neřekl. Za jeho mlčící ústa však hovořila ramena. Jako by říkala: to se přece nedá srovnávat. Ale nepromluvil, dobře věděl, že my taky nejsme vzduch.

Slova se náhle ujala Menou. Ale ne jako jindy: ne polohlasým monologem, který pronášívala sama k sobě a jen jakoby mimochodem pro ostatní – ani poznámkou v nářečí, jaké letmo trousívala během rozhovoru. Tentokrát to byl na její poměry hotový proslov a dokonce ve francouzštině, což jen dokazovalo, jakou mu přikládá důležitost, i když přitom nepustila z ruky zátkovač.

„Víš, chlapče,“ obrátila se k Peyssouovi, „rozhodovat o tom, zdali umřeme či budeme žít, není naše věc. Zůstali jsme naživu, a tak musíme pokračovat dál. Se životem to máš jako s prací. Člověk ji má dodělat, a ne všechno pustit z rukou, když mu to najednou nejde.“

Na to zmáčkla páčku přístroje a zátka nehlučně vklouzla do hrdla. Peyssou na ni hleděl, už se chystal něco říci, pak si to však rozmyslel a sklapl. Myslil jsem, že Menou skončila, ta však nastavila pod zátkovač další láhev a pokračovala:

„Ty si v duchu říkáš: Menou se to mluví, ta nic neztratila, Momo jí zůstal. Na jednu stranu máš pravdu. Ale i kdybych Moma ztratila,“ (pustila páku a pokřižovala se) „jakživa bych nevypustila z úst slova jako ty. Jednou prostě žiješ, chlapče, a tím to končí. Dál se člověk starat nemá. Se smrtí je přece jenom těžké kamarádství.“

„Máš pravdu, matko,“ přisvědčil Colin.

A vzhledem k věku mohla být skutečně matkou nás všech, třebaže si to až dosud nikdo neuvědomil.

„Tak pojďme,“ ozval se Meyssonnier a zamířil několika prkennými kroky ke dveřím.

Zastoupil jsem mu cestu a vzal ho stranou.

„Snažte se, ty a Colin,“ řekl jsem potichu, „nenechat Peyssoua samotného. Chápeš proč. Nejlíp kdybyste zůstali všichni tři pohromadě.“

„Už jsem na to taky myslel,“ odvětil.

Zamířil k nám Tomáš s Geigerovým počítačem v ruce.

„Jdu s vámi,“ obrátil se na Meyssonniera ve chvíli, kdy už se k nám připojil i Colin a za ním Peyssou.

Všichni tři se zastavili a pohlédli na něj.

„Ty nemáš proč, obzvlášť když to může být nebezpečné,“ namítl Colin, aniž si uvědomil, že Tomášovi až dosud vždycky vykal.

„Budete mě potřebovat,“ odpověděl Tomáš a ukázal počítač.

Po chvilce ticha řekl Meyssonnier zadrhlým hlasem:

„Odneseme Germainovo tělo, než je pohřbíme, položíme je zatím u brány do předhradí.“

Skoro jsem mu ani nepoděkoval, ale hluboce jsem ocenil, že i v úzkosti, jaká ho svírala, dokázal vzpomenout na Germaina. Hleděl jsem za nimi, jak odcházejí. První šel Tomáš, v ruce počítač, sluchátka na krku nastavená na příjem. Za ním Meyssonnier s Peyssouem namáhavě vlekli Germainovu mrtvolu. Průvod uzavíral Colin, jaksi ještě drobnější a křehčí než kdykoli jindy.

Dveře se zavřely a já u nich zůstal stát, srdce sevřené úzkostí o kamarády, rozpačitý, nemám-li se pustit za nimi.

„Potřebuju další láhve, už nemám co zátkovat,“ ozval se za mými zády klidný Menouin hlas. „Mohl bys třeba nějaké naplnit.“

Vrátil jsem se ke stoličce, usedl a začal nasávat. Hlady mi kručelo v břiše, ale nechtěl jsem dávat špatný příklad a narušit kázeň tím, že bych se choval jako majitel a sáhl po některé kýtě. Potravin se ujala Menou a udělala dobře. Určitě bude spravedlivá.

„No tak, Momo,“ vybídla syna, když si všimla, že budu za chvíli s prázdnými láhvemi u konce.

A jen Momo vstal a začal rovnat láhve do košíku, hned ho také klidně, ale s rozhodností upozornila:

„A koukej, ať cestou neupíjíš, protože co teď vypiješ navíc, o to připravíš ostatní.“

Čekal jsem, že Momo zůstane k domluvě hluchý, ale byl to omyl. Vzal si ji k srdci. Nebo na něj možná jenom zapůsobil matčin tón.

„S tou šunkou jsi ráno šetřila,“ obrátil jsem se k Menou po chvíli. „Neviděl jsem rád, že odešli s prázdným žaludkem.“

A lehce jsem máchl rukou ke stropu.

„Obzvlášť když tu máme takového masa.“

„Je nás sedm,“ řekla Menou, hledíc za mou rukou. „A až skončíme s tím, co tady visí, bůhví, jestli ještě někdy ochutnáme vepřové. A napijeme se ještě někdy vína. A vůbec ještě někdy něco sklidíme.“

Pohlédl jsem na ni. Bylo jí šestasedmdesát. Nic si nenamlouvala, bylo jí jasné, že možná všichni zemřeme hlady, ale chuť do života proto neztratila.

Dveře do sklepa se náhle rozletěly, dovnitř strčil hlavu Tomáš a s náznakem čehosi, co si u něho člověk mohl vykládat jako prudké vzrušení, vykřikl:

„Emanueli! Něco z dobytka ti zůstalo naživu!“

A byl tentam. Vyskočil jsem s pusou dokořán, nevěda, mám-li věřit svým uším. Zvedla se i Menou, pohlédla na mne, a jako by si nebyla jistá, že správně rozuměla Tomášově francouzštině, řekla v nářečí:

„Povídal, že něco z dobytka zůstalo naživu?“

„Dudá (Jdu tam!)“ vykřikl Momo a už se řítil ke dveřím.

„Počkej! Počkej! Povídám ti, abys na mě počkal!“ volala Menou a rozcupitala se za ním, seč jí síly stačily. Jako malá stará myška, hubené nožky se jí jen kmitaly. Momovy okované boty už zvonily po schodech. Vyrazil jsem taky, předběhl Menou a dostihl Moma na padacím mostě, právě když vbíhal do předhradí. Po Tomášovi a třech ostatních nebylo už stopy. Tomáš se patrně vrátil sdělit mi novinu a hned je zase cvalem dohonil na cestě k Malejacu.

Jak jsme se blížili k boxům, zalehla k nám jakási nepříliš výrazná směsice ržání, bučení a chrochtání. Vycházelo to z jeskyně překřtěné Birgittou na Porodnici.

Napjal jsem všechny síly, předhonil Moma a takřka bez dechu vběhl dovnitř. Pot se ze mne jen lil a srdce mi bušilo jako zvon. V samostatných boxech zřízených vzadu v jeskyni byla jednak Momova zbožňovaná klisna Miláček, stará čtrnáct let, jež se měla brzy ohřebit, pak Princezna, jedna z Menouiných holandských krav, taky před otelením, a má Amaranta, příliš mladá, takže jsme ji ještě nepřipouštěli, ale umístil jsem ji sem kvůli tiku. A ještě obrovská svině, která měla už co nejdřív vrhnout mladé. Menou ji bez mého svolení – o to se však čerta starala – pojmenovala Adéla.

Zvířata prošla těžkou zkouškou. Ležela zesláblá na boku, těžce dýchala, ale byla přece jenom živá, zachránil je chlad a hloubka jeskyně. K Miláčkovi jsem nemohl, té už se vrhl kolem krku Momo, válel se vedle ní v kobylincích a něžně ržál. Když jsem vešel do boxu k Amarantě, ležící na boku na slámě, pozvedla hlavu a zamířila nozdrami k mým prstům, aby je očichala. Už tu byla i Menou, ani ji však nenapadlo hubovat Moma, že si zmazal šaty od hnoje, měla sama dost co dělat kolem Princezny, prohlížela ji, ohmatávala, litovala (No ba, stará, no ba.) Pak zamířila ke svini, ale ne moc blízko, nebylo si s ní co zahrávat.

Vyzkoušel jsem automatické napáječky. Voda tekla teplá, ale fungovaly.

„Bijezujebe! (Přinesu ječmen!)“ prohlásil Momo a začal šplhat po žebříku do patra, kde jsem skladoval krmení.

„To ne, to ne! Žádný ječmen!“ zastavila ho Menou. „Otruby s vodou a vínem, pro všecky. Počkej, vrtáku, vypadni,“ obrátila se po Momovi, „kalhoty máš samý hnůj, budeš smrdět hůř jak Adéla!“

Nechal jsem Amarantu, vyšel ven a sebral odvahu podívat se do ostatních boxů. Zápach mi pověděl všecko ještě dřív, než jsem co viděl. Musel jsem přitisknout k nosu kapesník, abych se tím strašným pachem nezalkl. Všechna zvířata uhynula, ale nestrávil je oheň, zalkla se vedrem. Boxy neshořely, jednu jejich stěnu tvořil skalní sráz a ten je ochránil. Střecha z velkých plochých kamenů se však nejspíš silně rozžhavila, protože trámy pod ní – ze starého dubového dřeva, tvrdého jak železo připomínaly teď barvou karamel.

Menou se vrátila se dvěma láhvemi vína, nalila je s vodou do otrub, rozmíchala všecko na kaši a rozdělila do mís. Vešel jsem do boxu k Amarantě, ležící dosud na boku, nabral trochu do hrsti a podal jí kaši k nozdrám. Očichala ji, zafrkala, znechuceně ohrnula pysky, a jako když se jí nechce, malátně se do ní pustila. Když dojedla, nabral jsem další hrst a znovu jí podal. Jedla jako vrabec a nekonečně pomalu. Byla v tom jistá dávka ironie, protože ze samého hladu bych se byl do těch otrub, jimiž pohrdala, málem pustil sám. Po sluchu jsem přitom sledoval Moma, jak se vedle snaží nadávkami a mazlením dostat trochu žrádla do Miláčka, a Menou, jak v mollové tónině domlouvá Princezně. S prasnicí si Menou nedělala starosti, všoupla jí jen mísu pod rypák a podle zvuků, jež se odtud linuly, bylo zřejmé, že jedině tady je její krmě přijímána se vší poctou.

„Jde to, Menou?“ zavolal jsem trochu hlasitěji.

„Moc ne, a tobě?“

„Taky ne. A co tobě, Momo?“

„Ebebá! (Je blbá!)“ prohlásil Momo rozzlobeně.

„Dobytku to prostě nevysvětlíš, to je to,“ ozvala se opět Menou. „Přece jenom na tom něco je, že má člověk řeč a rozum v hlavě. Koukni se na Princeznu. Žrala by, ale samou slabostí ani neví, že má hlad.“

Nohy už mi skoro dřevěněly a pořád jsem ještě seděl na patách a čekal, až se Amaranta donimrá s druhou hrstí. Uvědomil jsem si, že i já ji častuji něžnými nadávkami. Bylo mi jasné, že těch pár zvířat je podmínkou našeho přežití. Dokonce i koně, protože když je teď po všem benzínu i naftě veta, nebyly by bez nich polní práce možné.

Amaranta pořád ne a ne žrát. Spočívala tlamou na zemi tak sklesle a odevzdaně, že to nevěstilo nic dobrého. Vzal jsem ji za chomáček hřívy mezi ušima, donutil ji zvednout hlavu a podal jí kaši v dlani. Ani se jí netkla, jenom na mne matně upírala své veliké, smutné a něžné oko, jako by mi chtěla říci, tak už mě konečně nech, proč mě trápíš? Menou, neschopná vydržet na jednom místě, cupitala pevnými, ráznými krůčky sem a tam, hned ke svini, hned zase zpátky k Princezně, a celou tu dobu k sobě vedla monolog platící i mně:

„Jen se koukni na tu Adélu, kaši už má ta špindíra v sobě, teď dostane do žaludku něco vydatnějšího! Taková svině, ta schlemstá všecko. Když si pomyslím, o kolik krav jsem přišla při telení, nebo kolikrát k tomu chybělo jen málo. Nebo tví koně, jak jim někdy stačila hrstka čerstvé vojtěšky nebo trochu tisového listí. Kůň, ten zajde od břicha, kráva od zadnice. Ale zkus si s takovouhle sviní, aby ti natáhla brka! Stačí spočítat tu řadu cecíků, hned vidíš, co je v ní síly. Žrádlo do ní padá jako do studny. A vyklopí ti tucet selátek, nikdo si jí nemusí ani všimnout. Taky šestnáct, jednou mi jich nadělila šestnáct!“

Amaranta mi dělala starost, velkým povzbuzením mi však byla Menou, že se pohybovala mezi věcmi i zvířaty s tak všední, klidnou samozřejmostí a hovořila, jako by se docela nic nestalo. Momovi se s Miláčkem dařilo líp než mně, poznal jsem to podle toho, že hněv a pohrůžky vystřídalo mazlení a ržání. Do boxu nakoukla Menou.

„Jde to, Emanueli?“

„Nejde, ani trochu.“

Pohlédla na Amarantu.

„Dám jí oslazenou vodu s vínem. Dohlídni na Princeznu.“

Přešel jsem do boxu k Princezně. Strýc mě trochu nakazil svou předpojatostí vůči kravám, ale ta dobrácká tlustá Princezna s hranatou tlamou mě přece jen dojala. Ležela tu na boku, trpělivá a mateřská, odhalujíc mohutné břicho se struky, jež nás měly do budoucna živit. Jak jsem byl zesláblý, sotva se držel na nohou a v prázdném žaludku mi kručelo, stačil jeden pohled na ni, a dostal jsem strašlivou chuť na mléko. Nepřekáželo mi ani vědomí, že se má otelit. Mozek jsem měl z hladu jako v horečce, chvílemi se mi točila hlava a přímo jsem se v duchu viděl, jak ležím pod Princeznou coby Romulus či Remus kojený vlčicí a s rozkoší saju, svírám mezi rty mohutný nalitý struk a čekám, kdy mi začnou stříkat do hrdla proudy vlahé tekutiny.

Z hlubin mého zasnění mě vytrhla Menou; přinesla ze vstupní věže kilový balíček cukru. Okamžitě jsem ho poznal podle hnědého balení. Ach ano, na zvířatech Menou neškudlila. Vstal jsem a zamířil k ní jako uhranutý. Jak svou hubenou snědou rukou nabírala cukr a házela do škopku s vodou, sliny se mi sbíhaly a nedokázal jsem z těch krásných, zářivých bílých kostek spustit oči. Neušlo jí to.

„Emanueli, ty máš, chudáku, hlad!“

„To mám, a dost velký.“

„Ale já ti nemohu nic dát, dokud se nevrátí ostatní.“

„Však jsem ti o nic neříkal,“ prohlásil jsem s hrdostí, která nezněla moc opravdově a na kterou Menou taky nic nedala. Přece jen mi totiž nabídla tři kostky a já je vzal. Stejně tolik podala Momovi; nacpal si je všechny naráz do širokých úst. Já naopak každou kostku pečlivě rozlomil napůl, aby mi vydržely co nejdéle. Všiml jsem si, že Menou si sama nevzala nic.

„No a co ty, Menou?“

„Copak já,“ řekla, „já jsem malá, nepotřebuju tolik co vy.“

Oslazená teplá voda s vínem přišla Amarantě k chuti, lačně ji vypila a pak už nebylo těžké dostat do ní otruby. Podával jsem jí je po hrstích a pohled na to, jak je polyká, mi působil neuvěřitelnou radost. V tom okamžiku, to si vzpomínám, mě napadlo, že si zvířat dost nepovažujeme, dokonce ani my venkované, ačkoli je máme rádi. Jako kdyby bylo úplně samozřejmé, že tu jsou, aby nás nosila, aby nám sloužila, aby nás živila. Hleděl jsem na Amarantu, na černý koutek její lesklé zřítelnice s oním poněkud vyděšeným bělmem po straně a v duchu si říkal, jak málo jsme jim vděční, jak málo jim umíme poděkovat.

Vstal jsem a pohlédl na hodinky. Strávili jsme tu tři hodiny. Vyšel jsem z boxu, nohy jako z rosolu, a v tu chvíli se rozpomněl, že jsem si umínil pochovat ještě před návratem kamarádů Germaina. Z Porodnice za mnou vyšla i Menou s Momem.

„Už to, myslím, půjde,“ řekla Menou.

Za nic na světě by nebyla vypustila z úst, že jsou zvířata zachráněna. Ze strachu, aby zbytečně nepokoušela vyšší moc, ať už to byl Pánbůh nebo ďábel, kdo měl od nynějška pást po našich slovech a trestat člověka za každý přehnaný projev naděje.

5

Vrátili se v jednu odpoledne. Celí od popela, tváře a ruce samou čerň, v propadlých očích úděs. Peyssou do půl těla svlečený. Košili svázal do uzlíčku a nesl v něm kosti a úlomky kostí, které našli ve svých domovech. Nikdo nepromluvil slovo, Meyssonnier mě jen požádal o prkna a nářadí a stloukl malou truhličku, všehovšudy šedesátkrát třicet centimetrů. Nešli se ani umýt a nikdo z nich nevzal do úst, dokud nebyla hotová. Dodnes vidím jejich tváře v tu chvíli, kdy Meyssonnier dílo dokončil a jednu po druhé ukládal kosti do rakvičky.

Rozhodli jsme, že je uložíme na parkovišti před hradbami, tam, kde skála přechází v půdu, hned vedle míst, kam jsem před jejich návratem pohřbil Germaina. Peyssou vykopal jámu hlubokou šedesát centimetrů, nalevo odhazoval zemi, na druhé straně ležela vedle něho truhlička. Žalostná už jen svými miniaturními rozměry. Bylo takřka k nevíře, že jsou v ní uloženy pozůstatky tří rodin. Ale kamarádi se nejspíš obávali, že popel, z něhož kosti posbírali, by mohl být smíšen s popelem z věcí, a proto ho úmyslně nevzali.

Když byla truhlička spuštěna do jámy, všiml jsem si, že ji Peyssou zatížil velkými kameny; patrně z obavy, aby ji nevyhrabal nějaký pes nebo liška. Opatrnost věru zbytečná, protože po veškeré fauně se s největší pravděpodobností slehla zem. Nad zasypanou jámou navršil pak ze zbylé hlíny obdélníkový rov a lopatou jej podél okrajů zasekal pěkně do rovna. Když byl hotov, otočil se ke mně.

„Nemůžeme dopustit, aby odešli jen tak. Někdo se nad nimi musí pomodlit.“

„Já žádnou modlitbu neznám,“ řekl jsem zaraženě.

„Ale budeš snad mít nějakou knihu, kde by se našly?“

Přisvědčil jsem.

„Snad bys pro ni mohl zajít.“

„Znáš přece mé názory, Peyssou,“ namítl jsem tiše.

„Na tom nezáleží. Přečteš modlitby za ně, tebe se to netýká.“

„Modlitby!“ utrousil Meyssonnier polohlasem s očima upřenýma k zemi.

„Copak tvá Matylda nechodila na mši?“ otočil se k němu Peyssou.

„Ale stejně,“ odvětil.

Celé to dohadování probíhalo v tichém, zdrženlivém tónu, každá věta padla až po dlouhé odmlce.

„Moje Yvetta,“ řekl Peyssou, pohled zabodnutý do země, „chodila do kostela každou neděli a večer vždycky klekla v noční košili k posteli a modlila se otčenáš a zdrávas.“

(Ta vzpomínka ho přemohla. Zkameněl, zadrhl se mu hlas a trvalo dvě nebo tři vteřiny, než mohl zas promluvit.) „Ona zkrátka na modlitby dala, tak si říkám, když se s ní loučím, nenechám ji odejít bez nich. A děti taky ne.“

„Peyssou má pravdu,“ ozval se Colin.

Co si myslí Menou, jsme se nedověděli, ústa měla jako zašitá.

„Modlitební knihu každopádně přinesu,“ řekl jsem po chvíli.

Jak jsem se později dověděl, po mém odchodu se Peyssou obrátil na Meyssonniera, aby vyrobil na hrob kříž. Meyssonnier bez námitek svolil. Když jsem se vrátil, Peyssou řekl:

„Jsi hodný, ale jestli ti to opravdu moc vadí, modlitby může přečíst Colin nebo já.“

„Ale ne, je to kvůli nim, jak říkáš, udělám to milerád.“

Menouina komentáře se mi dostalo až mezi čtyřma očima. „Kdybys byl odmítl, Emanueli, ani bych necekla, protože s náboženstvím je to vždycky ožehavá věc, ale za pravdu bych ti nedala. Stejně jsi ty modlitby četl líp než farář, ten je vždycky odemlel, že mu člověk slova nerozuměl, a myšlenkami jako by byl pánbůhví kde. Tobě to šlo od srdce.“

Bylo třeba rozhodnout, jak to bude se spaním. Nabídl jsem Tomášovi, že se může uložit u mne na pohovce; sousední pokoj se tím uvolnil pro Meyssonniera. Ložnice v prvním patře připadla Colinovi s Peyssouem.

Ležel jsem vyčerpán a beze spánku na posteli, oči dokořán. Nikde sebemenší světélko. Noc bývá obvykle složena z různých odstínů šedi. Tahle byla jako inkoust. Nerozeznával jsem zhola nic, ani ten nejmatnější obrys, ani vlastní ruku z blízkosti tří centimetrů. Vedle mne se pod oknem znovu a znovu převracel na lůžku Tomáš. Slyšel jsem ho, ale neviděl.

Někdo zaklepal. Škubl jsem sebou a ze zvyku vykřikl. „Dále!“ Dveře se s vrznutím otevřely. Každý zvuk nabýval v té tmě neobvyklé síly.

„To jsem já,“ ozval se Meyssonnier.

Otočil jsem se k němu po hlase.

„Pojď dál. My nespíme.“

„Já taky ne,“ řekl, což ani nemusel.

Zůstal mezi dveřmi, váhaje, má-li vstoupit. Aspoň jsem si to myslel, neviděl jsem z něho ani zbla. Proměnit se v stíny z onoho světa, nemohli jsme být jeden pro druhého neviditelnější.

„Posad se. Křeslo od psacího stolu máš před sebou.“

Odhadoval jsem jen po sluchu, co dělá. Zavřel dveře, popošel několik kroků a vrazil do křesla. Nejspíš bosou nohou, protože zasakroval. Vzápětí pod ním zaskřípěla vysloužilá péra lenošky. Nebyl to tedy jen stín. I on měl tělo jako já, tělo, jež svírala dvojí úzkost: strach ze smrti a od nynějška i strach ze života, o nic menší než ten první.

Čekal jsem, že něco řekne, ale mlčel jako zařezaný. Colin a Peyssou spali pohromadě v ložnici v prvním patře, já s Tomášem ve druhém. Meyssonnier zůstal v Birgittině pokoji sám. Tma, nespavost, samota, bylo toho na něj moc.

Vzpomněl jsem v tu chvíli na jeho ženu Matyldu a na to, jak spolu bývali na štíru. S trochu provinilým pocitem jsem si marně lámal hlavu, jak se vlastně jmenovali jeho dva chlapci. Nedokázal jsem si představit, že je vůbec ještě schopen žít. Můj život byl prázdný, měl jsem jen Malevil a svou práci. Ale on! Jak asi musí člověku být, když všechno, co miloval, spočívá v malé truhličce pod zemí?

Ležel jsem na posteli nahý, a ještě jsem se potil. Váhali jsme prve, zda otevřít okno nebo ne. Nejdřív jsme je otevřeli, protože ze stěn sálal žár až k zadušení. Ale štiplavý zápach spáleniny se nedal dlouho dýchat. Venku spěla k závěru největší autodafé všech věků, příroda dohořívala. Ne už v plamenech, ty by aspoň vydávaly trochu světla. Oknem vanul dovnitř jen mrtvolný pach zuhelnatělé krajiny. Za minutu jsem Tomáše poprosil, aby okno zavřel.

Hlubokou tmou pokoje se nesl jen dech tří mužů a venku za rozpálenými zdmi ležela mrtvá planeta. Zabili ji uprostřed jara, pupence se sotva nalily a králíčci v norách se stačili taktak vylíhnout. A teď nikde jediné zvíře. Jediný pták. Jediný brouček. Spálená země. Domy na popel. Tu a tam jen rozervaný a zčernalý kůl, který býval stromem. A uprostřed toho všeho hrstka lidí. Uchovaných možná naživu jako pokusní králíci? Bylo to k popukání. Obrovské mrchoviště a v něm několikero plic pumpujících vzduch. Několik srdcí pumpujících krev. Několik dosud činných lidských mozků. Činných, ale k čemu?

Myslím, že jsem nakonec promluvil hlavně kvůli Meyssonnierovi. Už jsem prostě nemohl snést představu, co mu asi u mého psacího stolu bloudí hlavou, když tam sedí potmě tak docela sám.

„Tomáši?“

„Ano.“

„Jak si vysvětluješ, že se neobjevila radioaktivita?“

„Možná to byla lithiová bomba.“

A věcným, zdánlivě nevzrušeným tónem tiše dodal:

„Ta je čistá.“

Zaslechl jsem, jak se Meyssonnier v křesle pohnul.

„Čistá!“ poznamenal chmurně.

„To znamená bez spadu,“ ozval se Tomášův hlas.

„Pochopil jsem,“ řekl Meyssonnier.

A zase ticho. Nic, jen oddechování. Tisknu si ruce na spánky. Jestliže šlo o čistou bombu, pak ten, kdo ji svrhl, hodlal území zabrat. Už je nezabere. Zkáza postihla i jeho: důkazem je mlčení rozhlasových stanic. Nestojí už za námahu ptát se, měla-li Francie vůbec čas vstoupit do války. Francie byla zničena v rámci globální strategie někoho, kdo se tu mínil usadit. Nebo zabránit, aby se tu usadil nepřítel. Malé bezpečnostní opatřeníčko. Bezvýznamný, předem obětovaný pěšák. Zkrátka „destrukce“, řečeno vojenskou terminologií.

„Copak stačí jediná bomba, Tomáši?“

Dodatek „aby zničila Francii“ jsem spolkl. Pochopil i tak.

„Ano, jediná obrovská bomba, když vybuchne kolmo nad Paříží ve výšce čtyřiceti kilometrů,“ řekl.

Dodávat víc nepovažoval za nutné. Pronesl to neosobním, pečlivě artikulovaným hlasem, jako kdyby diktoval školákům zadání nějakého matematického příkladu. A já si měl na podobný příklad vzpomenout, když jsem ještě učil, a dát ho svým žákům. Byl by býval přece jen o něco aktuálnější než příklad se dvěma vodovodními kohoutky. Jestliže je dáno, že se účinek tlakové vlny vzhledem k malé hustotě vzduchu ve velké výšce nešíří, a jestliže se z téhož důvodu účin tepla projevuje na vzdálenost rostoucí úměrně s výškou výbuchu, v jaké výšce nad Paříží by musela vybuchnout bomba o tolika a tolika megatunách, aby shořela města Štrasburk, Dunkerque, Brest, Biarritz, Port-Vendres a Marseille? Mohl jsem to i obměňovat. Udat dvě x místo jediného: kromě výšky výbuchu nechat vypočítat i potřebný počet megatun.

„Nesmetlo to jenom Francii,“ ozval se náhle Tomáš. „Celou Evropu. Celý svět. Jinak by se daly chytit nějaké stanice.“

Najednou ho před sebou opět vidím, jak stojí ve sklepě s Momovým tranzistorem v ruce a přejíždí hledáčkem po stupnici. Jeho strohá matematická důkladnost mu vlastně zachránila život. Nebýt nevysvětlitelného mlčení radiostanic, byl by vyšel ven.

„Ale stejně,“ řekl jsem. „Dejme tomu, že se mezi tebe a tepelné záření položí nějaká překážka. Pohoří či skála jako tady na Malevilu.“

„Ovšem,“ připustil Tomáš, „místně.“

Slovem „místně“ omezoval platnost mého výroku. Ale já to vzal jinak. Potvrdil mi tím, co mě napadalo už dřív. Dost možná, že se ve Francii uchránila i jiná místa a tu a tam skupinky lidí vyvázly. Bůhvíproč, ale zvedla se ve mně vlna horoucí naděje. Ano, bůhvíproč. Co člověk právě teď provedl, nebylo rozhodně důkazem, že by zasluhoval přežít, ani že by setkání s ním slibovalo nějakou pohodu.

„Jdu spát,“ ozval se Meyssonnier.

Neseděl tu ani dvacet minut a utrousil sotva pár slov. Utekl sem za námi před samotou, ale svou samotu nesl v nitru. Provázela ho do našeho pokoje a teď se s ním vrátí zpátky do jeho ložnice.

„Dobrou noc,“ řekl jsem.

„Dobrou noc,“ ozval se Tomáš.

Meyssonnier neodpověděl. Slyšel jsem jen vrznutí, jak se zavřely dveře. Asi po čtvrthodině jsem vstal a šel na něj zaklepat.

„Tomáš spí,“ zalhal jsem. „Neruším tě?“

„Ne, ne,“ hlesl bezbarvě.

Dotápal jsem k rákosovému pracovnímu stolku; postavil jsem ho sem kdysi kvůli Birgittě.

„Tma jak v ranci,“ řekl jsem, abych nějak přerušil ticho.

Meyssonnierova odpověď mě zarazila.

„Kdoví jestli se zítra vůbec rozední,“ řekl, zase tak bezbarvě.

Nahmatal jsem Birgittino rákosové křesílko a jen jsem se ho dotkl, připomnělo mi to jednu scénu. Když jsem v něm naposled seděl, Birgitta mi stála nahá mezi koleny a já ji laskal. Nevím, zdali to způsobila ta vzpomínka, ale místo abych usedl, opřel jsem se jen rukama o lenoch a zůstal stát.

„Není ti to tady samotnému dlouhé, Meyssonniere? Nemám tě přestěhovat do pokoje ke Colinovi a Peyssouovi?“

„Ne, děkuju,“ řekl zase tak ochable a zasmušile. „Věčně poslouchat Peyssouovy řeči o ženě a dětech. Kdepak, děkuju. Mám už tak dost těžkou hlavu.“

Chvilku jsem čekal, ale nic už nenásledovalo. Pochopil jsem: nepromluví. Ani slovo. O Matyldě ani o svých dvou chlapcích. A náhle mi vytanula jejich jména: Francis a Gérard. Jeden šestiletý, druhý čtyřletý.

„Jak tedy chceš.“

„Děkuju, Emanueli, stejně je to od tebe moc hezké,“ odpověděl, a jak užil té zdvořilostní fráze, silou zvyku se mu na několik vteřin vrátil normální hlas.

„No, já půjdu,“ řekl jsem.

„Nevyháním tě,“ pokračoval týmž tónem. „Jsi tu doma.“

„Ty taky,“ odvětil jsem rychle. „Malevil teď patří nám všem.“

Na to už ale nic neřekl.

„Tak na shledanou zítra.“

„Ale stejně,“ ozval se pojednou, hlas opět pohaslý. „Ve čtyřiceti člověk ještě není tak moc starý.“

Mlčky jsem čekal na pokračování. Marně.

„Moc starý na co?“ zeptal jsem se po chvilce.

„Na to, že jestli to přežijeme, máme před sebou ještě nejmíň třicet let. A nikde nic, nic.“

„Myslíš žádná žena?“

„Nejenom.“

Ve skutečnosti měl na jazyku „žádné děcko“, ale nedokázal to slovo vypravit z úst.

„No, já půjdu.“

Nahmatal jsem potmě jeho ruku a stiskl ji. Sotva mi stisk oplatil.

Prožíval jsem jeho pocity takřka fyzicky, jako bych se byl od něho nakazil, a vrátil se do ložnice doslova s úlevou. Ale tam mě čekalo něco snad ještě horšího. A v podání ještě o stupeň rezervovanějším a cudnějším.

„Je to zlé, co?“ řekl polohlasem Tomáš. Jeho zájem o Meyssonniera mě potěšil.

„Můžeš si to domyslet.“

„Jistě,“ odpověděl.

A dodal:

„Měl jsem ve čtrnáctém obvodu malé synovce.“

A také sestry a rodiče, jak jsem věděl. Všechny v Paříži.

„Meyssonnier měl dva synky,“ řekl jsem. „Zbožňoval je.“

„A ženu?“

„Tu už míň. Dělala mu scény kvůli jeho politice. Myslela si, že tím ztrácí zákazníky.“

„A byla to pravda?“

„Byla. Chudák Meyssonnier musel v Malejacu bojovat na dvou frontách. Proti starostovi a klerikálům. A doma s manželkou.“

„Jasně,“ řekl Tomáš.

Ale hlasem jaksi trochu suchým a lehce podrážděným, jako by měl dost své vlastní bolesti a nemohl ji nést ještě za Meyssonniera. Nést s ostatními plně jejich bolest jsem mohl jen já, a také vlastně Menou, protože my dva jsme nikoho blízkého neztratili. Sestry jsem mezi své nejbližší nepočítal.

Tomáš se ve tmě odmlčel a já se snažil využít nespavosti a dodat si trochu naděje. Myslel jsem na La Roque. Městečko La Roque, ležící asi patnáct kilometrů od nás na úbočí kopce, bylo totiž kdysi zbudováno jako pevnost a od severu, podobně jako Malevil, je chránila skála. Ráno jsem sice z donjonu tím směrem nic nespatřil, ale z Malevilu do La Roque bývalo vidět jen za hodně jasného počasí. Pokusit se tam dostat pěšky, abychom se přesvědčili na místě, na to si asi ještě dlouho počkáme. Kolik času jen stálo Tomáše a kamarády, aby urazili půldruhého kilometru od nás do Malejacu.

„Metro nebo podzemní garáže,“ řekl náhle Tomáš.

Ještě víc než bolest prozrazoval jeho hlas – stejně jako Meyssonnierův a patrně i můj – jakýsi chmurný údiv. Mé vlastní ohromení se navíc pojilo s jakousi otupující mlhou. Myšlenky se mi pohybovaly hlavou jen mátožně a nesmírně zvolna. Odmítaly se skládat v souvislý řetěz. Trvalo několik vteřin, než mi došlo, co měl Tomáš na mysli.

„Znáš garáže na Champs-Élysées?“ pokračoval vyhaslým, ale zřetelně artikulujícím hlasem.

„Znám.“

„Nepatrná naděje. Ano, kdo byl zrovna v podzemních garážích nebo v metru, mohl se zachránit. Momentálně. Ale pak?“

„Pak? Co tím myslíš?“

„Jako myši v pasti. Běhají od východu k východu, a každý je zavalený sutí.“

„Každý třeba ne.“

A zas ticho. Čím déle trvalo, tím víc ve mně rostl zvláštní pocit, jako by jím tma kolem nás ještě houstla. Až po nějaké chvíli mi teprve svitlo, že Tomášovo rozvažování nad šancemi hrstky Pařížanů, kteří možná přežili, plyne z myšlenky na jeho blízké.

„Každý možná ne,“ opakoval jsem.

„Dejme tomu,“ řekl. „Ale tím se problém jen odsune. Vy na venkově jste soběstační. Máte všechno doma: uzené, zrno, spoustu naložených potravin, zavařeniny, med, sudy oleje, dokonce i zásoby soli do krmení. Ale v Paříži?“

„V Paříži jsou veliké potravinářské sklady.“

„V troskách nebo na popel,“ odvětil s náhlou hořkostí, jako by se rozhodl zanechat vší naděje.

Zmlkl jsem. Ano, měl pravdu. V troskách, shořelé na popel nebo vydrancované. Vydrancované hordami těch, kdo přežili a teď se vraždí mezi sebou. A náhle přede mnou ten obraz vyvstal jak hrůzyplná vize. Obrovské městské aglomerace propadlé zkáze. Tuny zříceného betonu. Kilometry budov v rozvalinách. Chaos, v němž nikdo nic nenajde, dokonce ani ulici. Hromady trosek, znemožňujících i chůzi. Poušť, ticho, pach spáleniště. A pod zbořenými domy milióny mrtvých.

Garáže na Champs-Élysées jsem dobře znal. Parkoval jsem tam loni v létě, když jsem vyvezl Birgittu na dva dny do Paříže. Kulisa už sama o sobě dost děsivá, a co teprve bez světla. Přímo jsem viděl, jak ti, kdo přežili, zoufale přebíhají z jednoho suterénu do druhého a nacházejí každý východ zasypaný.

Nevěda jak, zmožen nejspíš vyčerpáním, pojednou jsem se propadl do spánku plného těžkých snů. Z podzemních garáží na Champs-Élysées bylo náhle metro, z metra síť stok a z tlupy zachráněných krysy. I já se proměnil v krysu a současně na sebe hleděl zvenčí pln hrůzy.

Druhý den ráno nás probudil Momo bubnováním na dveře. Menou nám uchystala k snídani překvapení. Dlouhý klášterní stůl v obytné budově prostřela pestře malovaným, trochu už vyspravovaným baskickým ubrusem (nejméně zánovním z tuctu ubrusů zděděných po tetě, které pro mne uchovávala v prádelníku s žárlivou péčí, jako kdybych měl žít dvě stě let) a na něj uchystala víno, sklenice, na každý talíř plátek paštiky a plátek šunky – když teď věděla, že Adéla zůstane naživu a vrhne mladé, polevila trochu v šetrnosti – a vedle talířů po tlustém krajíci chleba se sádlem, protože než by měl tři dny starý a už ztvrdlý pecen „přijít nazmar“, pořád bylo lepší ho sníst. Máslo nebylo. Rozteklo se, jak přestala běžet lednice.

Usedl jsem za stůl s ostatními. Nechal jsem je, aby si každý vybral místo. Tomáš se posadil po mé pravici, Peyssou po levici. Naproti mně Meyssonnier. Vpravo od něho Colin, nalevo Momo a na konci stolu vedle něho Menou. Nevím, zdali stačí udělat něco jednou, aby se z toho stal zvyk, ale v tom uspořádání jsme pak sedali po celou dobu, dokud nás bylo na Malevilu jen sedm.

Během snídaně mě neopouštěl pocit čehosi neskutečného. V podstatě se totiž nijak nelišila od přesnídávek, jimiž Menou každé dopoledne hostívala Boudenota, jedli jsme ji dokonce vidličkou a nožem a na čistém ubruse, a nebýt rozteklého olova podél barevných okenních tabulek a šedé vrstvy prachu a popela na stropních trámech, nic v oné rozlehlé síni nepřipomínalo, jakou událost jsme právě prožili. Nezmar Menou nejspíš i z touhy vplout zas do obvyklých kolejí – dokonce už zametla, umyla podlahu z kamenných dlaždic a pečlivě naleštila ořechový nábytek, až se svítil. Jako by chtěla smazat i samu vzpomínku na to, co se stalo.

Ale výraz tkvící na tvářích mých kamarádů přece jenom smazat nemohla. Všichni tři jedli, aniž na koho pohlédli, beze slova a skoro nepohnutě, jako by se báli sebemenším pohledem či pohybem narušit stav otupení, který dosud udržoval jejich bolest jako v narkóze. Tušil jsem, že probuzení bude strašlivé a uvrhne je – Peyssoua určitě – v nové zoufalství. Po rozhovoru s Tomášem a těžkých snech, jež vzápětí následovaly, jsem pak až do rána přemýšlel a dospěl k názoru, že otřesu, který je čeká, lze předejít jedině tím, když je hned zapřáhnu do práce a pustím se do ní spolu s nimi. Počkal jsem, až dojedí, a pak jsem řekl:

„Poslyšte, kluci, potřeboval bych, abyste mi pomohli a taky poradili.“

Zvedli hlavy. Jakou zasmušilost měli v očích! Ale bylo vidět, že na mou výzvu přece jen zabrali. Užil jsem oslovení, jež mezi námi nepadlo celá léta. Slovem „kluci“ jsem vklouzl do své někdejší role z dob Klubu a doufal, že oni udělají totéž. Oslovení „kluci“ navíc obsahovalo i nenápadnou výzvu, znamenalo totiž, že se spolu pustíme do nějakého obtížného úkolu.

„Problém číslo jedna,“ pokračoval jsem. „Za prvními hradbami leží jedenadvacet kusů pošlých zvířat: jedenáct koní, šest krav a čtyři vepři. Nemluvím o zápachu, ten cítíme všichni, ale je jasné, že v takových podmínkách žít nemůžeme. Nakonec by nás to zahubilo taky. Takže problém číslo jedna, nejnaléhavější ze všeho: jak ty tuny mrtvol odstranit?“ (Slovo „tuny“ jsem podtrhl.) „Traktor garážovaný v Porodnici zůstal naštěstí v pořádku. Nafta by byla, ne zrovna hektolitry, ale nějakou mám. Provazy taky, dokonce i ocelová lana. Tak co? Co s těmi zdechlinami uděláme?“

Ožili. Peyssou navrhoval odtáhnout „chudáky zvířata“ na veřejnou skládku u Malejacu a tam je nechat. Colin namítl, že zdejší větry přicházejí hlavně od západu, takže by pach z mrchoviště vanul neustále k nám. Meyssonnier přišel s nápadem postavit na silnici u skládky hranici. To se mi však nezdálo, na spálení jedenadvaceti zvířat by padla obrovská spousta dřeva. A dřevo budeme v zimě zatraceně potřebovat. Přitahat z různých, často velice vzdálených míst napůl spálené kmeny a větve, pořezat je a dopravit na Malevil bude vůbec ta největší dřina, jež nás čeká.

Konečně připadl Colin na pískový lom v údolí Rhunes. Bylo to blízko. A od nás z kopce, přeprava by se tím usnadnila. Navozili bychom zvířata do těžní jámy a ze srázu nad ní je pak snadno zaházeli dostatečnou vrstvou písku.

Kdo to byl, už nevím, ale někdo namítl, že by to lopatou trvalo pěkně dlouho.

„Neříkal jsi,“ obrátil se ke mně Tomáš, „že když jste s Germainem vedli na Malevil elektrický kabel a při kopání narazili někde na skálu, použili jste dynamit?“

„To jsem říkal.“

„Nezbyly ti nějaké nálože?“

„Asi tucet.“

„To je víc, než potřebujeme,“ řekl Tomáš. „Půjde to bez lopaty. Strhneme na dobytek kus svahu, beru si to na starost.“

Rozhlédli jsme se jeden po druhém. Teoreticky bychom to měli, nikdo z nás však nepochyboval, že praktické provedení bude otřesné.

Nechtěl jsem je opustit s tak neblahou vyhlídkou.

„A pak bude třeba rozhodnout ještě jednu věc, a to dost rychle, totiž otázku polí. Mně se to jeví takhle: máme hned teď znovu osít, nebo to raději neriskovat? Ječmene mám zásobu a sena taky. Počítal jsem zkrátka, že pro mých dvacet kusů dobytka to do sklizně bohatě stačí. Umíte si ale představit sklizeň v roce sedmasedmdesát…! Na druhou stranu mi teď ovšem zbyly jen tři kusy, takže s ječmenem i senem lehko vydržím až do sedmdesátého osmého. Pro svini mám krmiva taky víc než dost. Spíš je tu problém, co s námi.“

„Totiž jak to bude pro nás s chlebem,“ pokračoval jsem. „Pšenici nemám, jen trochu na osev.“

V ovzduší bylo pojednou cítit napětí, tváře hluboce zvážněly. Hleděl jsem na ně. V nitru se jim začal ozývat strach o chleba. Prastará lidská úzkost, pramenící někde v hloubi věků, protože oni sami ani jejich rodiče nikdy o chleba nouzi neměli, dokonce ani za války. Ve čtyřicátém roce, jak mi strýček často vyprávěl, se u nás v kraji znovu ujaly staré pekárny a peklo se o sto šest, bez ohledu na vichyskou vládu i potravinové lístky. „Náš děda,“ říkala Menou, „ten se o zlých časech něco navykládal, to jo. Ale že by doma někdy chyběl chleba, víš, Emanueli, to jsem od něho jakživa neslyšela.“

Z ústní tradice se tedy vzpomínka na někdejší hladomory sice vytratila, nezmizel však odvěký strach v podvědomí venkovana.

„S letošní sklizní ti dávám za pravdu,“ řekl Peyssou. „Včera jsem cestou z Malejacu trochu zašťoural klackem v oranici, kde jsem měl zasetou pšenici.“ (Po všem, co prožil, mi ten reflex připadal jako dobré znamení.) „Vůbec nic,“ dodal a rozhodil na stole otevřené dlaně. „Ničehož nic. Půda, jako když ji upeče. Prach, řekl bys.“

„A kolik máš toho osiva?“ zeptal se Colin.

„Tak na dva hektary.“

„Hm, to by šlo,“ řekl Meyssonnier.

Menou nechávala slovo mužům, stála kousek stranou, ale s nataženým krkem, uši napjaté a oči ve střehu. Ke sklízení ze stolu se neměla, nechtělo se jí od nás pryč. Momovi, který právě dělal „tú, tú“ a na svých mohutných tlapách šouravě obíhal kolem stolu, vrazila pohlavek, takže šel trucovat do kouta.

„Když zoráš a oseješ půl hektaru,“ řekl Meyssonnier, „tak tím nic neriskuješ.“

„Nic neriskuješ!“ vybafl na něj s vyčítavým pohledem čahoun Peyssou. „Jen to, že zbůhdarma vyhodíš půl hektaru osiva. Tomu říkáš nic, stolaři?“ (Oslovovat lidi podle jejich řemesla bývalo v Klubu oblíbeným zvykem, který v sobě měl stejnou dávku přátelství jako ironie.) „Já ti povídám, že jak to dneska vypadá, nevyrazí z téhle půdy za celé léto ani pampeliška. I kdybys ji chodil zalívat.“

Plácl dlaní do stolu, a jak už měl ruku rozjetou, sáhl po sklenici, uchopil ji a na dotvrzení svých slov jedním lokem hodil do sebe. Vida ho, hluboce jsem si oddechl: podle energie, s níž se vložil do debaty, byl to zase starý Peyssou.

„Peyssou má pravdu,“ řekl Colin. „Když někde na louce spálíš o velikonocích plevel, zůstane tam celé léto jenom holá zem. Na nový porost si musíš počkat do příštího jara. A co je hromádka hořící trávy proti tomu, jak dostala půda zabrat teď?“

„Ale stejně,“ namítl Meyssonnier, „kdybys zoral hodně do hloubky a obrátil spodní půdu navrch, nevím, proč by neměla rodit.“

Poslouchal jsem a přitom je pozoroval. K rozhodnutí mě nakonec nepřiměl Meyssonnierův argument, ale úvaha jiného druhu. Vrátit jim rodiny nebylo v mé moci, ale mohl jsem udělat aspoň tolik, že je něčím zaměstnám a vytyčím jim nějaký cíl. Jinak pohřbíme koně a oni se začnou v nečinnosti znovu užírat.

„Poslyšte,“ řekl jsem. „V zásadě bych souhlasil spíš s Peyssouem a Colinem. Ale zkusit se to přece jenom může, čistě co to udělá.“ (Odmlčel jsem se, aby můj klíčový obrat „co to udělá“ stačil zapustit kořeny.) „A nesmí to samozřejmě spolknout příliš mnoho zrna.“

„Moje slova, tak jsem to myslel,“ poznamenal Meyssonnier.

„Mám kousek pozemku v Rhunes,“ pokračoval jsem, „ne víc než pět arů, dole u říčního ramene, co je nejblíž od skály, ale půda je tam zdravá, strýc ji dobře odvodnil. Loni na podzim jsem ji vydatně pohnojil a hnojivo poctivě zaoral. Tam bychom to přece jenom mohli zkusit. Ještě jednou zorat, znovu osít. Na pět arů mnoho zrna nepadne. A když bude příliš suché jaro, řeku máme vedle, můžeme zavlažovat samospádem.“

„A ještě něco,“ pokračoval jsem, „až pohřbíme dobytek, těžko nám asi zbude dost nafty k orbě. Budeme muset uvažovat, jak zhotovit pluh“ (pohlédl jsem na Meyssonniera a Colina) „a naučit ho Amarantu tahat.“ (Teď platil můj pohled zase Peyssouovi, protože jezdíval s koněm, když plel svou vinici.)

„Docela by mě zajímalo, jak to s tím tvým kouskem pole dopadne,“ ozval se Peyssou, v obličeji výraz opatrné povolnosti. „Pokud můžeš obětovat trochu osiva.“

Pohlédl jsem na něj.

„Žádné ‚můžeš‘, Peyssou, ale ‚můžeme‘.“

„Ale Malevil je přece jenom tvůj.“

„To ne,“ potřásl jsem hlavou, „to všechno bývalo. Dejme tomu, že mě zítra sklátí nějaká choroba nebo nehoda. Co se stane? Kde máš jakého notáře? Dědická práva? Vůbec dědice? Malevil zkrátka patří všem, kdo na něm pracují.“

„V tom bych s tebou souhlasil,“ řekl Meyssonnier, spokojený, že mé prohlášení pro jednou odpovídá jeho zásadám.

„Ale stejně,“ namítl Peyssou, pořád ještě plně nepřesvědčen.

Colin nic neřekl, ale podíval se na mne se záchvěvem někdejšího úsměvu. Jako by říkal, no dobrá, dobrá, ale co se tím změní?

„Tak co,“ řekl jsem, „domluveno? Až pochováme dobytek, vyrobíme pluh a osejeme v Rhunes?“

Zazněl souhlasný šum. Vstal jsem a Menou začala s nespokojenou tváří sklízet ze stolu. Prohlášením, že Malevil patří všem, jsem ji srazil na úroveň všech ostatních a připravil ji o moc a hrdé vědomí, že je na palubě jedinou vládkyní hned po mně. V následujících dnech však dospěla k názoru, že má slova o zkolektivizování Malevilu byla zřejmě řečena jen ze zdvořilosti, aby se moji hosté cítili víc doma. To ji uklidnilo.

Pohřbívání zvířat bylo něco tak příšerného, že o tom raději ani nechci hovořit. Vůbec nejvíc jsme se myslím nadřeli při vytahování koní z boxů, protože se tak nadmuli, že neprošli vrátky a nezbylo než probourat zdi.

Starosti nám dělalo také oblečení, protože Colin, Meyssonnier i Peyssou měli všehovšudy jen pracovní oděv, v němž za mnou přišli, když se stala ta věc. Naštěstí jsem schovával hodně věcí po strýčkovi, Meyssonniera jsem tedy jakž takž vybavil. Horší problém nastal s Colinem. Nezbylo než nějak přimět Menou, aby mu věnovala šaty po svém muži, které měla už dvacet let uložené v naftalínu, ačkoli nemohla čekat, že je kdy Momo dotrhá, když je o hlavu větší. To ovšem ještě neznamenalo, že by je měla darovat! Kdepak! Ani Colinovi! Donutili jsme ji k ústupu, až když jsme se na ni vrhli všichni společně a s křikem jí začali vyhrožovat, že se těch věkovitých hábitů zmocníme násilím. Ale pak to vzala od podlahy. Každý oblek Colinovi upravila podle postavy, ukázalo se totiž, že měří ještě o dobrých pět centimetrů míň než její muž. To ji obměkčilo. Protože, jak mi řekla, „takový malý mužský a malá ženská by měli vždycky držet spolu, a já sama, Emanueli, jak mě tady vidíš, to nikdy nedotáhla nad metr pětačtyřicet, a to ještě hodně narovnaná.“

Peyssou byl ovšem beznadějný případ. Přesahoval Meyssonniera i mne dobře o půl hlavy a pro jeho rozložitou kostru se s nějakým mým sakem vůbec nedalo počítat. Náš nešťastný kolos hleděl s obavami do budoucích dnů, kdy mu zřejmě nezbude, než chodit nakonec nahý. Naštěstí mu bylo pomoženo, a brzy povím jak.

Po všem pohodlí teď bylo veta a Menou hartusila od rána do večera. Desetkrát za den sáhla po vypínači nebo ze zvyku zapojila mlýnek na kávu (měla jí nesemleté v zásobě několik kilogramů), pak se zatvářila zoufale a už láteřila. Pračka, žehlička, gril, rádio, které poslouchala (nebo taky neposlouchala) při vaření, televize, u níž vydržela každý večer do poslední minuty, ať běželo cokoli, všechny ty věci jí přirostly k srdci. Strašně taky milovala automobil; už za strýčkova života, kdy se pravidelně jezdívalo do La Roque na sobotní trh, si vymýšlela nejrůznější fikané záminky, aby se tam mohla nechat zavézt i během týdne. Jaktěživa nechodila po doktorech, ale že teď nebyli, najednou se po nich sháněla. Její předsevzetí strhat rekord vlastní matky a „dožít se stovky“ jí teď připadalo značně ohrožené a dennodenně pro to lamentovala. „Když jen pomyslím,“ řekl mi jednou Meyssonnier, „jakých pitomostí se krajní levice navykládala o spotřební společnosti. Podívej se na Menou. Co pro ni může být horšího než společnost bez spotřebního zboží?“

Nebo pro jiného společnost bez stranického tisku. Meyssonnierovi totiž jeho noviny velice chyběly. Stejně jako rozdělení světa na dva tábory: socialistický a kapitalistický, první bojující za pravdu, druhý pohroužený v omyl. Nacházel v tom smysl a koření života. Propadly však zkáze jeden jako druhý a načisto ho tím vyvedly z konceptu. Jako pravý militantní straník zbudoval svůj život na optimistické víře ve zpívající zítřky. A teď bylo zřejmé, že už nikdy nikomu zpívat nebudou.

Nakonec Meyssonnier objevil v kotelně starý ročník Le Mondu (z roku šestapadesát, z dob republikánské fronty!). „Le Monde!“ obrátil se ke mně pohrdavě. „Na objektivnost těch novin mám, jak víš, svůj názor!“ Ale zmocnil se jich a s vášnivým zaujetím pročetl všechna čísla jedno po druhém od první do poslední stránky. Dokonce se nabízel, že bude předčítat výňatky i nám. Ale to mu Colin energicky zatrhl: „Ať nám vlezou na záda, celý ten tvůj Guy Mollet i s jeho alžírskou vládou! Historie stará dvacet let!“ – „Můj Guy Mollet!“ otočil se ke mně pohoršeně Meyssonnier.

Byla to Menou, kdo mě upozornil, že v ložnici, kde spí Colin s Peyssouem, to moc dobře neklape. Stížnosti z nich začaly, z každého zvlášť, pomaličku lézt až potom.

Colina rozčilovaly Peyssouovy přílišné výlevy stesku, nekonečné vzpomínání a řeči o rodině. „A znáš Colina,“ říkal zase Peyssou, „odjakživa nedůtklivý až hrůza, ale teď už to s ním nejde dál, věčně jenom špičkuje a jedná se mnou jako s blbcem. Ke všemu je na suchu, byl zvyklý vykouřit krabičku denně a teď pro všechno hned vyletí, už mu vadí i má figura. Jako kdybych za to mohl.“

Požádal jsem Meyssonniera, zdali by si neprohodil postel s Colinem a nenastěhoval se k Peyssouovi. Z jednoho jsem totiž nehodlal ustoupit: Peyssou nesmí zůstat sám.

„Já to zkrátka vždycky odnesu,“ povzdechl si. „Už v dobách Klubu připadl každý otravný kšeft vždycky na mě. Peyssou nebyl dost inteligentní, Colin zase svědomitý. A ty jako velitel jsi neměl nikdy čas. O ostatních ani nemluvím.“

„Ale jdi, jdi,“ usmál jsem se, „takový předseda místní organizace musí být přece na různé otravné kšeftíky zvyklý.“

Mlčky rýpnutí přešel.

„Rozumíš,“ pokračoval, „pro mě stojí Peyssou dvacet loktů nad Colinem, i když ty sis na Colina odjakživa potrpěl. Možná je to milý kluk, ale dovede být taky pěkně jedovatý. Peyssou, to je srdce ze zlata. Já se k němu tedy nastěhuju, ale stejně se mu bude muset říct, aby se s tím vzpomínáním koukal trochu krotit, mám hlavu i tak dost těžkou.“

Znehybněl, víčka se mu náhle rozmžikala, koutky úst poklesly, tvář se mu protáhla.

„Nejvíc mi leží v hlavě jedna vzpomínka, povím ti to a pak dost, nikdo už ode mne neuslyší ani slovo. Člověk to nesmí pořád omílat. To ráno, jak se stala ta věc, chtěl můj malý Francis na Malevil se mnou. Prohlédnout si hrad. Já už mu to dovolil, ale Matylda že ne, že prý nedovolí, abych zatahoval takové dítě do naší hnusné politiky. Byl jsem na vahách. Ano, na vahách, dobře si to pamatuju. Protože kluk vypadal hrozně zklamaně. Ale měli jsme s Matyldou hádku kvůli politice zrovna večer předtím, a znáš ženské, jakživ s nimi nikam nedojdeš, melou a melou a nakonec si ještě postaví hlavu. No, zkrátka jsem toho všeho měl najednou po krk. ‚No dobrá,‘ povídám, ‚tak si tady kluka nech, jdu sám.‘ Jen abych se vyhnul další scéně, obzvlášť když jedna sotva skončila. Prostě ze zbabělosti. A vidíš to. Francis zůstal doma. Koukal za mnou a slzy mu tekly po tvářích. Nebýt mé zbabělosti, rozumíš, Emanueli, mohl být teď tady.“

Hlas mu selhal, celou minutu ze sebe nedostal ani slovo. Já taky ne. Ale přesto mu udělalo myslím dobře, že se o svou bolest mohl se mnou podělit. Na náš další hovor už si nevzpomínám, ale o něčem jsme ještě mluvili. A mně po celou tu dobu leželo v hlavě, jakým způsobem jít na čahouna Peyssoua, abych trochu ztlumil jeho výlevy. V podstatě měl totiž pravdu. Meyssonnier mi to dokázal.

Prasnice Adéla se selátky počkala, až skončíme svou strašlivou hrobařskou práci. Přivedla jich na svět dobře tucet. Dokonce patnáct, ale protože teď k sobě teprve nikoho nepustila, ukázalo se to, až když vstala a mohli jsme je konečně přesně spočítat. Počet to byl úctyhodný, třebaže jím nedosáhla svého předchozího rekordu. Na poplach zatroubil Momo, vtrhl při obědě do rozlehlé síně obytného domu všecek rozježený, ruce nad hlavou, a zahalekal: „Ebabuli, Adéabá záta! (Emanueli, Adéla má selata!)“ Vyskočili jsme od talířů a řítili se k Porodnici, kde ležela sténající Adéla. Zničehonic spatřila, jak se nad přepážkou jejího boxu vyrojila řádka sedmi dychtivých a brebentících lidských hlav. Zachrochtala jednou, dvakrát, když se však nic nedělo, pustila se znovu do díla a vyvrhla jednu po druhé zbývající ratolesti. A my s bradami na příčce přepážky (původně určené pro koně, a proto vysoké půldruhého metru, takže Menou dosáhla potřebné výšky až ze dvou stavebních kamenů položených na sobě) rozpředli hned živou debatu o hojnosti nových přírůstků, a jak s nimi co nejrozumněji naložit. Bohužel, pro patnáct podsvinčat by nám nestačilo krmivo. Po odkojení jich budeme muset několik obětovat, říkali jsme s předstíranou objektivitou, jako že je nám to líto, ale při vyhlídce na mladé selátko upečené v krbu na rožni už se nám všem sbíhaly sliny. Uvědomil jsem si tehdy, že je v naší labužnické dychtivosti cosi horečného. Nebyla už projevem radosti ze života jako kdysi, nýbrž obav z budoucnosti. Naše rozhovory se teď neobvykle často vracívaly ke vzpomínkám na různá někdejší hodování, což dokazovalo, že nás vskrytu nepřestává svírat obava z nedostatku.

Dva dny nato porodila Princezna býčka, čímž – za předpokladu, že v budoucnu dojde k incestu – zajistila i pokračování rodu. Ale nebyla to hračka, musela se jí ujmout Menou a přivolat na pomoc Peyssoua. Ten však prohlásil, že se na takovou práci necítí. Nehrnul se k podobným událostem nikdy ani doma, netroufal si, měl strach, že spíš něco pokazí, krávě pomáhala vždycky jeho Yvetta, a když někdy šlo moc do tuhého, doběhl pro Colina. „No tak Colin,“ řekla stručně Menou. Asistovali jsme nakonec všichni, byla tma, já seděl v boxu na patách a svítil Menou velkou svící ze sklepa. Vosk mi kapal na prsty a strašně jsem se potil. Z rozčilení, ale také z těžkého kravského pachu, který jsem nesnášel. Porod trval čtyři hodiny, nikdo z nás nepromluvil samou nervozitou ani slovo. Po nějaké době se mi začalo dělat tak nanic – jak ze svíčky, tak ze zvířete, že jsem svíci předal Meyssonnierovi. Cestovala pak každou čtvrthodinu z ruky do ruky, až se vrátila zas ke mně. Momo nebyl k ničemu, v boxu u Miláčka naříkal jak bulík ze samého strachu, že ztratíme naši jedinou krávu, a kdoví, možná taky Miláčka, protože i jeho klisna měla co nevidět slehnout. Dával svým obavám hlasitý průchod v jakési sténavé litanii, až se Menou jednou nebo dvakrát ohlédla a okřikla ho, ale bez obvyklé vehemence, protože měla sama příliš nahnáno. Momo to vycítil a z matčina varování si nic nedělal, nahradil jen litanii rytmickým úpěním, jako kdyby nerodila kráva, ale on.

Když se býček konečně vyloupl na svět – na svět, kde ho momentálně nečekala jediná lučina, Menou si s jeho pojmenováním rozhodně hlavu nenamohla: nazvala ho zkrátka Princ.

Uspokojeni zdárným zotavováním matky i pohlavím jejího potomka, opět jsme rozjasnili čela a začala se nám vracet naděje. Pohasla, želbohu, ještě v zárodku, když za pár dní slehla klisna Miláček. Sice bez potíží, přivedla však na svět kobylku.

Miláčkovi bylo čtrnáct let, Amarantě tři a Nezdara (pokřtil ji tak Momo, nejspíš proto, že nás zklamala) byla stará jeden den. Tři kobyly různého věku a nestejné hodnoty, ale všechny odsouzené zajít bez potomstva.

Když jsme ten večer seděli v obytné budově, bylo nám smutno u srdce!

Na odvoz zdechlého dobytka padla všechna nafta do poslední kapky. Hned poté jsem rozhodl, že zásobu benzínu – až na jeden pětilitrový kanystr, který jsem dal pro každý případ stranou – obětujeme na cirkulárku. A zatímco Meyssonnier s Colinem upravovali podomácku můj pluh od traktoru na koňský potah, začali jsme s Peyssouem a Tomášem svážet dřevo na zimu. Pečlivě jsme přitom prohlíželi každý, třeba i rozervaný pahýl, abychom nevzali některý, kde se ještě mohla objevit jiskřička mízy.

Amaranta se učila tahat stejně poslušně, jako kdysi přivykla sedlu. Netrvalo dlouho, a nechala se zapřáhnout do ojí, které Meyssonnier přidělal k mému přívěsu, ještě než se pustil do úpravy pluhu. Zčernalé větve a pahýly, které jsme porůznu nakupili do vysokých hromad, často i dost daleko od Malevilu, jsme vozili na hrad a rovnali do jednoho z boxů v podhradí. Jak nekonečně dlouho trvá, než dá příroda takovému dřevu narůst, a přitom je oheň stráví, ani se nenaděješ. My se ovšem těšili značné výhodě: byli jsme jedinými spotřebiteli a měli k dispozici široširý kraj. Z opatrnosti, ale taky proto, abychom se nějak zaměstnali, jsem trval na tom, že napěchujeme celý box a ještě další vedle něho, což nám podle mého soudu zaručovalo dostatek otopu na dvě zimy; pod podmínkou, že budeme udržovat pouze jeden oheň a současně na něm vařit.

Ode dne, kdy se stala ta věc, leželo nám nad hlavami těžké, jednolitě tmavošedé nebe. Bylo neustále chladno. Slunce už se neukázalo. A déšť taky ne. Vytrvalé sucho proměnilo zemi pokrytou popelem v jakousi krajinu prachu. Zvedal se v černavých mračnech při sebemenším vánku a ještě víc zatemňoval obzor. Jistý slabý záchvěv života jsme cítili jedině na Malevilu, když jsme se všichni sesedli kolem stolu, kde nás chránily před vnějším světem věkovité zdi. Stačilo však vyjet z hradeb pro dřevo, a všude žalostná spoušť. Krajina na uhel, kostry zčernalých stromů, olověný příkrov nad hlavou, ticho vyhořelých plání, doslova nás to drtilo. Jednou jsem si uvědomil, že venku takřka ani nepromluvíme, a když, tak jen šeptem jako na hřbitově. Kdykoli šeď jen trochu zesvětlela, svitla v nás naděje, že se konečně ukáže slunce, nebe však pokaždé zas pomalu ztmavlo, takže jsme tonuli od rána do večera v jakémsi kalném soumraku.

Podle Tomášova názoru bránily slunečním paprskům silné vrstvy prachu z atomových výbuchů, usazené ve stratosféře. Ale soudil, že déšť bychom si neměli přát ještě hodně dlouho. Pokud totiž někde, třeba i hodně daleko od Francie, vybuchly „špinavé“ pumy, voda by mohla zanést na zem radioaktivní prvky. Kdykoli jsme třeba jen na chvíli opouštěli Malevil, naléhavě proto dbal, abychom s sebou vzali na vozíku pršipláště, rukavice, holínky a něco na hlavu. I když by nás to, jak zdůrazňoval, stejně ochránilo jenom nedokonale.

I přes teplé roční období bývalo večer v obytné budově takové chladno, že jsme se po večeři vždycky sesedli do kruhu kolem jednoho z monumentálních krbů v síni, zvolna v něm přiživovali oheň a chvíli si ještě povídali, „abychom nepadli do postelí jako zvířata“ (Menou).

Hovoříval jsem s ostatními, ale někdy jsem si také četl. Sedával jsem při tom na nízké stoličce opřený zády o krbovou obrubu a nakláněl knihu ke straně, aby mi na ni padalo světlo z ohniště. Kdykoli začal plamen příliš skomírat, Menou ze svého obvyklého místa na postranní lavičce přerovnala polena nebo je podložila kouskem chrastí, jež měla uchystané do zásoby pod lavicí.

Ve svém posmrtném dopise, z něhož jsem nezapomněl ani řádek, mi strýc kdysi doporučil bibli a připojil dodatek: „Člověk nad tou knihou nesmí skončit u mravů, je v ní moudrost, to je důležité.“

Malevil a starost o chov koní mě po jeho smrti tak zaměstnaly, že jsem si k četbě bible nikdy „neukradl“ čas. Teď jsem býval sice utahaný skoro ještě víc než tenkrát, ale čas se jaksi podivuhodně proměnil, dal se lépe ovládnout a já náhle zjistil, že si ho mohu „ukrást“, kdy mě napadne.

Jak už jsem říkal, toho večera, kdy se Miláčkovi narodila Nezdara – netroufám si přičítat to snad jejímu jménu, ale byla to ta nejvrtošivější kobyla, jaká kdy vyšla z tak mírné matky, provázel naše posezení smutek. Už při jídle panovalo ticho, že se mohlo krájet. Pak už stály židle kolem krbu, Menou s Momem seděli každý z jedné strany na lavičce, já s knihou v ruce opíral záda o krbovou obrubu, ale pořád se mlčelo; tak dlouho, že jsme uvítali skoro s povděkem, když Colin poznamenal: „Ode dneška za pětadvacet let nebude na světě jediný kůň.“

„Za pětadvacet let,“ ozval se Peyssou, „to to bereš nějak zkrátka! Já viděl na vlastní oči u Girauda, ne z La Volpinière, u toho z Cussacu, valacha, tomu bylo málem osmadvacet, na oči už moc neviděl, to je fakt, a jak šel, vrzalo mu v kloubech revma, ale práci na vinici Giraudovi ještě zastal.“

„No tak tedy do třiceti,“ řekl Colin, „pět let sem nebo tam. Do třiceti let je s Nezdarou konec. S Amarantou taky. A Miláček, ta už bude chudinka hezky dávno pod drnem.“

„Neřvi,“ řekla Menou, aby utišila Moma, který seděl, nebo spíš ležel na protějším sedátku a při slovech o budoucím skonu kobyly Miláčka se dal do breku. „Nikdo neříká, že to má být zítra, to jen tak povídáme, co bude za třicet let. A kde tebe bude za třicet let konec, vrtáku!“

„No co,“ poznamenal Meyssonnier, „teď mu je devětačtyřicet. Za třicet let, to máš sedmdesát devět. Ještě nebude tak starý.“

„A já ti zas něco řeknu,“ opáčila Menou. „Moje matka umřela v sedmadevadesáti, ale já se takového stáří těžko dožiju, obzvlášť když teď nemáš nikde doktora Stačí maličká chřipka, a už se vezeš.“

„Kde to máš psáno,“ namítl Peyssou, „dřív se na venkově moc nedoktorovalo, a lidi se stejně kolikrát dožili pěkného věku. Třeba náš děda.“

„Tak řekněme padesát,“ řekl Colin s odstínem podráždění v hlase. „Do padesáti let jsme v háji všichni, jak tu sedíme, možná kromě Tomáše, tomu bude pětasedmdesát. No, kamaráde,“ dodal k Tomášovi, „to bude vyražení, až zůstaneš na Malevilu jako kůl v plotě.“

Rozhostilo se mlčení tak tíživé, že jsem zvedl hlavu od knihy. Stejně jsem z ní ten večer nedokázal přečíst ani řádek, dělalo mi starost, že po zrození Nezdary všichni tak hluboce poklesli na duchu. Na Menou jsem neviděl, protože seděla na lavičce za mnou, a Moma, rozvaleného na sedátku z druhé strany krbu, mi víceméně zacláněly plameny a kouř, mohl jsem však zcela volně, a aniž je to uvádělo do rozpaků, pozorovat všechny čtyři muže; jejich tváře jsem měl totiž rovnou před sebou, a sám přitom seděl zády k ohni, jehož teplo a světlo na mne dopadalo jenom zprava (přičemž zleva jsem tak mrzl, že jsem během večerního dýchánku přešel s knihou a stoličkou k podezdívce při protější straně, abych si ohřál taky druhou půlku těla).

Tomášovi se jako obvykle nepohnul jediný sval ve tváři. Z Peyssouovy kulaté, dobrácké papuly s širokými ústy, mohutným nosem, velikýma, trochu vystouplýma očima a čelem tak nízkým, že to vypadalo, jako by se počátek jeho vlasového porostu měl co bránit, aby nesplynul s obočím, mohl člověk vyčíst krutou bolest jako z otevřené knihy. Ale skoro větší strach šel z malého Colina, z jeho zahořklosti. Gondolovitý úsměv mu sice zůstal, ale vymizela z něho jakákoli stopa veselí. Meyssonnierův obličej zšedl jako stará fotografie v zásuvce. Měl sice pořád tu protáhlou tvář s párem šedivých, blízko u sebe posazených očí, s vysokým, úzkým čelem a nakrátko sestřiženým ježkem, ale všechen žár se z ní vytratil.

„To není tak jisté,“ řekl Peyssou a otočil hlavu ke Colinovi. „Ať je Tomáš jak chce mladý, není vůbec jisté, že tady zůstane jako poslední. To by pak na malejackém hřbitově leželi jen samí starci, a víš, že to tak není. Ale ne snad, aby to vzal Tomáš nějak ve zlém,“ dodal zdvořile jako pravý venkovan a naklonil se lehce k Tomášovi.

„Pro mě je to každopádně jasné,“ řekl Tomáš nevzrušeně, „kdybych tu zbyl sám, prostě donjon a šup dolů!“

Měl jsem mu za zlé, že to řekl, a zrovna ve chvíli, kdy byli všichni tak skleslí.

„A vidíš, chlapče,“ ozvala se Menou, „takhle bych nemluvila. Kdybych já měla zůstat na Malevilu sama, nesáhnu si na život, dokud by tady byl dobytek. Kdopak by se o něj staral?“

„Máš pravdu,“ řekl Peyssou, „je tu dobytek.“

Byl jsem mu za tu okamžitou poznámku i tón, kterým ji vyslovil, vděčný.

„Dobytek,“ namítl malý Colin živě, ale s trpkostí, jež byla pravým opakem veselého a jaksi lehkonoze hravého tónu, jakým hovoříval dřív, „ten už si bez tebe poradí. To se ví, teď ne, když je všechno spálené a zničené, ale jen co zas vyraší tráva, stačí Adéle a Princezně jen otevřít vrátka, a vždycky se o sebe nějak postarají.“

„Však on je dobytek,“ řekla Menou, „koneckonců pro člověka taky společnost. Třeba Pavlína, vzpomínám si, jak tenkrát jejího muže klepla mrtvice a spadl z vleku, a pak jí zabili syna v alžírské válce. Zůstala v celém hospodářství sama a pamatuju se, jak mi říkala: ‚To bys nevěřila, Menou, ale já tomu dobytku celý den něco povídám.‘“

„Pavlína byla stará,“ namítl Peyssou, „a čím je člověk starší, tím víc se drží života. Vážně nepochopím proč.“

„Na stará kolena to pochopíš,“ řekla Menou.

„Nemyslel jsem při tom na tebe,“ ujistil ji čahoun Peyssou, vždycky pozorný, aby se někoho nedotkl, „a nemůžeš to ani srovnávat. Pavlína už skoro nemohla na nohy. A ty běháš jako čamrda.“

„Inu jo!“ povzdechla Menou. „Běhám, běhám, až jednou doběhnu na hřbitov. Co už zase brečíš, vrtáku,“ dodala na Momovu adresu. „Přece ti povídám, že se nemluví o zítřku.“

Jedna věc mi vrtá v hlavě,“ řekl Meyssonnier. „Od té doby, co Adéla a Princezna slehly, často na to myslím. Za padesát let nebude na zemi človíčka, ale zato krav a prasat jako much.“

„To je fakt,“ přisvědčil Peyssou a naklonil se k ohni, mohutná předloktí opřená o rozkročená kolena. „Taky už mě to napadlo. A řeknu ti, Meyssonniere, že se s tou myšlenkou nedokážu smířit: Malejac s lesy, loukami, kravami, a nikde človíčka.“

Nastalo mlčení a všechny tváře se s jakýmsi chmurným ustrnutím zahleděly do ohně, jako by v něm mohly zahlédnout obraz budoucnosti nastíněné Peyssouem: Malejac s lesy, loukami, kravami, a nikde ani človíčka. Hleděl jsem na kamarády a viděl v nich svůj vlastní obraz. Člověk, jediný z živočichů, který je schopen pojmout myšlenku vlastního zániku, a také jediný, kterého to pomyšlení drtí. Jak podivný tvor: dokáže tak zuřivě sám sebe ničit, a přitom stejně zuřivě lpí na životě.

„Čili přežít,“ prohlásil Peyssou jakoby na závěr nějaké dlouhé úvahy, „není ještě všecko. Aby tě život zajímal, musí po tobě pokračovat dál.“

Jistě při těch slovech vzpomněl na Yvettu a své dvě děti, protože mu náhle ztuhla tvář, zůstal sedět jako zkamenělý, ústa pootevřená, obě předloktí na kolenou, a nepřítomnýma očima se zahleděl do ohně.

„Nikde není psáno, že jsme přežili jen my,“ ozval jsem se po chvíli. „Malevil ochránila skála, zaclonila nás od severu jako hradba. Možná se to někde jinde odehrálo podobně, a třeba ani ne daleko od nás.“

Ale jmenovat přímo La Roque jsem se chránil, abych v nich neprobudil příliš velkou naději, jež by pak mohla být zklamána.

„Jenže sklep jako na Malevilu,“ namítl Meyssonnier, „hned tak nenajdeš.“

Potřásl jsem hlavou.

„Hlavní nebyl sklep, ale skála. Vezmi si dobytek v Porodnici, vydržel to.“

„Porodnice je sluj, a pěkně hluboká. Navíc uvaž tu sílu kamene nad ní a po stranách. A co my víme, třeba jsou zvířata odolnější než my.“

„Ano, ale já si myslím,“ namítl jsem, „že my se zas dokážeme lépe bránit po morální stránce.“

„Podle mne,“ řekl Tomáš, „dobytek nezkusil tolik co my. Žár zasáhl Porodnici asi prudčeji, ale netrval dlouho. Ovzduší tam brzy ochladlo. Kdežto sklep sálal jak rozžhavená pec.“

Pohlédl na mne a dodal:

„Ale jinak s tebou souhlasím; sem tam někde hrstka lidí jistě přežila. Dokonce i ve městech.“

Zmlkl, jako když utne, a pevně sevřel rty, snad aby nemohly povědět víc.

„Hm, víš, tomu já nevěřím,“ potřásl Meyssonnier hlavou.

Colin opět zvedl obočí, Peyssou pokrčil rameny. Oba se v podstatě zabydleli v neštěstí a o ničem jiném už nechtěli slyšet, jako by v hlubinách svého zoufalství nacházeli jakýsi pocit bezpečí a báli se ho ztratit.

Velice dlouho nikdo nepromluvil. Pohlédl jsem na hodinky: necelých devět. Oheň ještě zdaleka nestrávil svou dávku dřeva. Bylo škoda vzdát se jeho tepla a odebrat se už na kutě do vymrzlých pokojů. Dal jsem se zas do čtení, ale ne na dlouho.

„Copak to čteš, ty můj chudero?“ zeptala se Menou.

„Chudero“ u ní nebyl výraz soucitu, nýbrž láskyplné oslovení.

„Starý zákon.“

„Prostě Písmo svaté, jestli ti to říká víc,“ dodal jsem po chvilce.

Nepochyboval jsem totiž, že Menou zná bibli jen z katechismu, totiž ve zkrácené a vykuchané verzi.

„No bodejť,“ řekla, „tuhle knížku míval často v ruce tvůj“ strýc, už ji poznávám.“

„Cože?“ podivil se Meyssonnier, „ty čteš takové věci?“

„Slib daný strýčkovi,“ odvětil jsem krátce. „Je to ostatně docela zajímavá četba.“

„No co, Meyssonniere,“ ozval se Colin a tváří jako by se mu skoro mihl zákmit někdejšího úsměvu, „už jsi zapomněl, žes býval z katechismu vždycky nejlepší?“

„Šprtoun,“ řekl Peyssou s kratičkým zábleskem veselí. „Všecko to ze sebe vždycky sypal jak z rukávu.“

„Já si hlavně vzpomínám,“ pokračoval, „na toho mrňouse, jak ho bratři prodali do otroctví.“ A po krátkém zamyšlení dodal: „Je to tak, nejhorší sprosťáctví můžeš vždycky čekat od někoho z rodiny.“

Všichni se odmlčeli.

„A co kdybys nám přečetl kousek nahlas,“ navrhla pojednou Menou.

„Nahlas?“

„A proč ne?“ řekl Peyssou, „já bych si ty historie poslechl docela rád, stejně už z nich dávno nic nevím.“

„Emanuelův strýc,“ řekla Menou, „mi z téhle knížky někdy večer kousky čítával, byl chuděra odjakživa tak hodný.“

„Nedělej drahoty, Emanueli,“ přidal se Colin.

„Tak začni,“ vybídl mě Peyssou.

„Ale bude vás to třeba nudit,“ namítl jsem, vyhýbaje se pohledem Tomášovi.

„I ba ne, ba ne,“ řekla Menou, „bude to pořád lepší než mluvit jen tak nazdařbůh anebo přemílat myšlenky v hlavě. Obzvlášť, když teď máme po televizi nezapomněla dodat.

„Moje slova,“ řekl Peyssou.

Pohlédl jsem na Meyssonniera, potom na Tomáše, ale žádný z nich mi pohled neoplatil.

„Tak dobrá, pokud všichni souhlasí,“ řekl jsem po chvilce.

A protože ti dva pořád mlčeli a koukali do ohně, zeptal jsem se:

„Co ty, Meyssonniere?“

Nečekal, že zaútočím tak zpříma. Narovnal se na židli a opřel se zády o lenoch.

„Já jsem materialista,“ prohlásil důstojně, „ale pokud mě nikdo nenutí věřit v Boha, nic proti tomu, dějiny židovského lidu si milerád vyposlechnu.“

„A Tomáš?“

Tomáš, obě ruce v kapsách, nohy pohodlně natažené před sebe, nespouštěl oči ze špičky svých bot.

„Když už si čteš bibli potichu,“ řekl nezúčastněně, „proč bys ji nemohl číst nahlas?“

Odpověď to byla šalamounská, ale spokojil jsem se jí. Taky jsem si v duchu říkal, že trochu četby může kamarádům docela prospět. Během dne měli co dělat, ale večer to bývalo zlé, chybělo jim náhle teplo domova. Docházelo k chvílím takřka nesnesitelného mlčení a člověk mohl v takových okamžicích málem očima sledovat, jak jim myšlenky donekonečna krouží prázdnem, v něž se proměnily jejich životy. A mezi tím, jak jsme nyní žili, a způsobem života primitivních biblických kmenů byla koneckonců i určitá podobnost. Nepochyboval jsem, že to bude kamarády zajímat. Možná dokonce, že v oné houževnatosti, s jakou Židé lpěli na životě, najdou i určité povzbuzení.

Přešel jsem se zavřenou knihou a stoličkou k protější straně krbu ohřát se zase zleva. Menou přihodila do ohně pár větviček, abych líp viděl, já otevřel knihu na první stránce a jal se číst Genezi.

V průběhu četby mě zachvátilo pohnutí, do něhož se zároveň mísila ironie. Celý ten text byl bezesporu nádherná báseň. Zpěv o stvoření světa, a já ho předčítal uprostřed světa propadlého zkáze lidem, kteří přišli o všecko.

Tomášova poznámka

Dokud má čtenář určité podrobnosti ještě v čerstvé paměti, rád bych upozornil na dva omyly, jichž se Emanuel ve svém vyprávění dopustil.

1. Podle mého soudu Emanuel ve sklepě několikrát ztratil vědomí; byl jsem totiž po celou dobu vedle něho, ale většinou mě vůbec neviděl a ani neodpovídal, když jsem na něj promluvil. Jedno ale každopádně tvrdím: ani na okamžik jsem ho nespatřil, že by se ponořil do kádě s vodou od vyplachování lahví. A nikdo jiný také ne. Celá ta scéna včetně výčitek svědomí, jež si pak dělal pro své „sobectví“, byla patrně jen výplodem jeho blouznící mysli.

2. Když se ve sklepě zjevila „děsivá“ Germainova postava, dveře pak nezavřel Emanuel, ale Meyssonnier. Emanuel se zřejmě ve svém polovičním bezvědomí s Meyssonnierem ztotožnil, přičemž je zajímavé, že jeho pohyby popisuje tak přesně, jako by psal doopravdy o sobě: obzvlášť to, jak se Meyssonnier dovlekl po čtyřech ke dveřím, aniž se přiblížil k Germainovu tělu.

A ještě bych rád dodal toto:

Jsem sice ateista, ale ne antiklerikál, a jestliže jsem ten večer, kdy Emanuel začal číst z bible, projevil určitou rezervovanost, pak jen proto, že na mne ten obřad – není to možná správné slovo, ale jiné mě nenapadá – dělal dojem, jako by ještě podtrhoval, co už se i bez toho projevovalo dost nápadně: totiž jakýsi až religiózní ráz Emanuelova vlivu na lidi kolem něho. A když Emanuel ten text čte, hlas mu ke všemu jaksi zkrásní, zvážní a zachvívá se pohnutím. Nepopírám, že to je člověk vynikající představivosti a že v něm vzbouzí pohnutí spíš literární stránka věci. Ale tady právě vidím nebezpečí: může to zmást.

Říci o Genezi jako on, že to je „nádherná báseň“, znamená až příliš zlehčovat vědecké omyly, jimiž se hemží.

6

Při vzpomínce na první týdny po oné události mám dojem šedi – šedi venku i v našich vlastních životech, tupé bolesti, přešlapování, zatemněného obzoru, nevděčného lopocení. Pracujeme doopravdy hodně a leckdy i bez vyhlídky na okamžitý prospěch, čistě z kázně a také ze snahy vtisknout životu i při vší ochladlé lásce k němu nějaký řád, abychom vůbec přežili.

Meyssonnier a Colin budou už s pluhem hotovi. Předělávají ho, abychom do něho mohli zapřahat Amarantu. My s Tomášem a Peyssouem se zatím zapřáhli do díla, jež sice tolik nespěchá, ale do budoucna je neméně užitečné: vzali jsme si za úkol shromáždit, spočítat a přehledně uskladnit všechny kovové předměty – včetně takových, jež by se na první pohled mohly zdát bezvýznamné, ale protože už je teď nikdo nevyrobí, získaly nedocenitelnou hodnotu.

Především samozřejmě hospodářské nářadí a náčiní z domácí dílny. Dřív jsem na podobné věci příliš opatrný nebýval, když nějaké kleště zrezivěly někde v trávě nebo se prostě ztratily, nebyl problém opatřit si jiné. Od nynějška nezbývalo než si vtlouci do hlavy, že podobná nedbalost je málem něco jako zločin.

Pro sklad jsem vyhradil přízemí donjonu, zřídil jsem tam před časem regály na uskladňování jablek ze sadu, po němž teď bylo veta. Nejcennější nástroje jsme uložili do zavíracích plechovek a skladníkem jsme, s jeho souhlasem, jednohlasně jmenovali Tomáše. Což znamenalo, že napříště si nikdo nevypůjčí nástroj, aniž Tomáš zapíše, komu a kdy ho vydal.

Když jsme měli tuhle práci za sebou, vzpomněl jsem si, že jsem v době restaurování Malevilu naskládal do jednoho neobsazeného boxu v podhradí staré podlahy pobité hromadou hřebíků. Počítal jsem, že jimi v zimě párkrát narychlo zatopíme v krbech. Šokující představa! S takovou marnotratností byl teď konec. Nesměli jsme zahodit naprosto nic: ani útržek papíru, ani jediný obal, prázdnou konzervu či láhev z umělé hmoty, ani kousíček provazu nebo tenkého motouzu, ani jediný zkřivený či zrezivělý hřebík. Odpadkové nádoby ztratily smysl. Vynosili jsme stará kaštanová prkna z boxu. Pomocí kladiva a kleští, opatrně, abychom nezničili hlavičky, jsme z nich vytahali hřebíky, na plochém kameni jeden po druhém narovnali, roztřídili je podle velikosti a uložili ve skladu do krabičky s přihrádkami. Abychom na cirkulárce zbytečně neplýtvali benzínem, odřízli jsme pak ruční pilou shnilé nebo jinak poškozené části dřeva (jen takové nám od nynějška smělo sloužit k topení), prkna z obou stran očistili od sádry a cementu, roztřídili podle velikosti, naskládali zpátky do boxu a vypodložili ještě klíny, aby ležela dokonale vodorovně a v průběhu zim se nezkroutila.

Počítaje s návštěvami turistů, nakoupil jsem před časem zásobu velikých svící. V nástěnných svícnech ve sklepě zbyly čtyři skoro netknuté, ze dvou už jen půlky, a dva tucty jsem jich měl ještě v balíčku.

Hodlali jsme jimi úzkostlivě šetřit, a protože oleje bylo dost, ještě celé dva sudy, Colin vyrobil z válcových plechovek od konzerv lampičky. Z jedné strany zmáčkl okraj do tvaru hubičky, aby bylo kam zastrčit knot, totiž prostě kousek vlákna z konopného provazu, a z druhé strany přiletoval mou páječkou ke každé plechovce kovové ouško vystřižené z víčka. Vyrobil kahánky v množství, jaké odpovídalo tehdejšímu počtu ložnic na Malevilu, totiž čtyři. Po večerní sedánce si každý zapálil svou lampičku od hořící louče a černočernou tmou se s ní pak ubíral na kutě, kde mu ještě chvilku posvítila, než se svlékl. Přidělovat olej dostala za úkol Menou vzhledem k tomu, že druhý sud, určený pro kuchyň a prozatím nenačatý, už stejně spadal pod její pravomoc.

Pomocí míry, zhotovené Meyssonnierem ze střešní latě, kterou očistil, ohobloval a označil stupni, jsme se po čtrnácti dnech přesvědčili, že hladina oleje v prvním sudu poklesla jen zcela nepatrně. Tomáš vypočítal, že v dosavadním tempu nedojdeme na dno dřív než za šest let. Pak ovšem nezbude, než objevit nějaký jiný zdroj světla: že by zkázu flóry byl přežil nějaký ořešák, se totiž dalo těžko předpokládat.

Krom toho mi ještě zbývaly dvě kulaté baterky s takřka novými články. Jednu jsem svěřil Menou pro vstupní věž, druhou jsem si nechal pro donjon, samozřejmě s výhradou, že se jedné jak druhé použije jen ve výjimečném případě.

Tomáš přišel s nápadem, že bychom si mohli zvýšit v koupelně komfort, kdybychom na vydlážděnou plošinku u vodárny navrstvili koňský trus od našich tří klisen. Pod dlaždicemi a kolem nich vedou trubky se studenou vodou. Teplo z kvasících kobylinců by ji možná dokázalo ohřát. Přijali jsme návrh skepticky, ale pokus se zdařil. Znamenalo to určitě zpříjemnění života, ale hlavně první vítězství, první krůček vzhůru ze stavu primitivů, do něhož jsme upadli. Malý Colin se zapřísahal, že kdyby jen mohl sáhnout pro potřebné věci do svého krámu v La Roque, dokázal by na základě téhož principu uvést do chodu ústřední topení.

Peyssou jen zářil, že má v pokoji Meyssonniera, ale dostat Colina samotného do Birgittina pokoje si vyžádalo určitou diplomacii. Měl myslím zálusk nastěhovat se ke mně místo Tomáše. Dělal jsem hluchého. Kamarádi mi vytýkali, že prý Colina moc rozmazluji a „všechno mu prominu“. Nebyl jsem však k jeho chybám slepý. Nepochyboval jsem, že vyměnit Tomáše, společníka tak klidného, nevtíravého, zdrženlivého, za Colina, pořádně bych prodělal.

Krom toho byl Tomáš už tak dost osamělý: mezi ním a námi stálo jeho mládí, jeho městský původ, navyklý způsob myšlení, i jeho povaha a neznalost nářečí. Musel jsem Menou a Peyssoua požádat, aby se v užívání své mateřštiny – francouzština se jim vždycky vybavovala až na druhém místě – trochu krotili, protože kdykoli spustili u stolu v nářečí, ostatní se k nim postupně přidali a za chvilku si Tomáš mezi námi připadal jak cizinec.

Na druhou stranu je ovšem pravda, že kamarádi nevěděli, co si o něm myslet. Měl v sobě nejen cosi přísného, ale také nepřizpůsobivého. Choval se chladně. Hovořil stručně a s ostrou výslovností Pařížana. Nebyl družný. Hlavně mu však chyběl humor a v míře až nepředstavitelné dokonce i smysl pro směšnost, nikdy se nezasmál. Jeho neproniknutelná a u nás tak neobvyklá vážnost mohla snadno vypadat jako pýcha.

Ocenění na něm nedocházely dokonce ani přednosti, jež nejvíc bily do očí. Všiml jsem si, že například Menou se nijak zvlášť nelíbí (ačkoli si na pohledné mužské potrpěla, viz třeba listonoš Boudenot). Tomášova krása byla totiž jiná než u našich mužů. Řecká socha a dokonalý profil nejsou pro nás měřítkem. Důležitá je životní verva, na mohutném nose nebo tučné bradě nezáleží. Naše gusto je pořádně udělaný, ramenatý chlapík, který je samý smích a legrace a tak trošku frajer.

Navíc byl Tomáš „nováček“. Nepatřil do Klubu. Neměl s námi společné vzpomínky. A protože jsem hleděl vynahradit mu jeho osamocenost na Malevilu aspoň tím, že se mu věnuji víc než ostatním, ke všemu na něj žárlili, hlavně Colin, ten ho každou chvíli něčím popíchl. A k slovnímu ping-pongu nebyl Tomáš ani trochu nadaný. Myslel příliš pomalu a vážně. Nedokázal míček odpálit. Mlčel, ale druzí v tom viděli pohrdání, a Colin, který ho sám nejdřív popíchl, mu to měl za zlé. I tady jsem musel zasahovat, domlouvat Colinovi a uhlazovat, kde to skřípalo.

Četba z bible pokračovala každý večer a nepůsobila zdaleka tak jednotvárně, jak jsem se obával. Co chvíli ji přerušila vzrušená výměna názorů. Peyssoua například hluboce pohoršovalo, jakou diskriminací pronásledoval Hospodin Kaina.

„Tobě to připadá spravedlivé?“ Obrátil se na mne. „Kluk se plahočí kolem zeleniny, věčně s rýčem nebo s konvi v ruce, nebo zas pleje, to máš přece jenom kapku větší lopotu než se někde poflakovat s ovcemi, a Hospodin nevěnuje jeho darům ani pohled? A zahrne přízní frajera, který se jen drží za prdelí ovečkám, to je celá jeho dřina!“

„Hospodin,“ rozvažovala Menou, „už nejspíš o Kainovi tušil, že zabije Ábela.“

„Tím spíš neměl být nespravedlivý,“ namítl Colin, „a zasévat mezi bratry nesvár.“

Meyssonnier se opřel lokty o kolena, naklonil se k ohni a se skrytým uspokojením poznamenal:

„Když byl vševědoucí, musel o té vraždě vědět předem. A když o ní věděl, proč jí nezabránil?“

Se svou potměšilou úvahou však u ostatních neuspěl, byla příliš abstraktní.

Peyssou se v myšlenkách postupně víc a víc ztotožňoval s Kainem.

„Prostě ať jdeš kam jdeš,“ řekl, „všude protekce. Vezmi si třeba školu, pan učitel Le Coutellier: Colin v první lavici hned u kamen. A já vzadu na hanbě, ruce za zády. A co jsem provedl? Nic!“

„No, to zase přeháníš,“ namítl Colin a koutky se mu zvedly v úsměvu. „Le Coutellier tě posílal na hanbu, protože sis sahal skrz kapsu, víš na co.“

Všichni jsme se při té hřejivé vzpomínce rozesmáli.

„Proto jsi taky musel držet ruce za zády,“ dodal ještě Colin na vysvětlenou.

„Ale stejně,“ řekl Peyssou, „když s tebou každý pořád jen vymetá, nakonec se z tebe stane mizera. Vezmi si Kaina, poctivý chlapík, vypěstuje mrkev a přinese ji Hospodinovi. Ale bodejť, ani pohled! Z toho taky vidíš,“ dodal hořce, „že vládnoucí moc kašlala na zemědělství už tenkrát.“

Po vládnoucí moci bylo sice veta, jeho poznámka se nicméně setkala s všeobecným souhlasem. Pak se zas rozhostilo ticho a já mohl číst dál. Ale jen jsem dospěl k místu, kde Kain poznal ženu a měl od ní syna jménem Enoch, skočila mi Menou do řeči:

„A odkud se vzala?“

Seděla na lavičce za mnou, Momo, napůl v dřímotách, na protější straně.

Přes rameno jsem se po ní ohlédl.

„Odkud se vzala? A kdo?“

„Ta Kainova žena.“

Podívali jsme se trochu zkoprněle jeden po druhém.

„Možná že Hospodin stvořil ještě jednoho Adama a Evu někde jinde,“ řekl Colin.

„Kdepak, kdepak,“ namítl Meyssonnier, akurátní jako vždycky, „kdyby to udělal, stálo by to v bibli.“

„Pak to ale byla jeho sestra?“ řekl Colin.

„Čí sestra?“ užasl Peyssou, nakláněje se, aby na Colina líp viděl.

„Kainova.“

Peyssou hodil po kamarádovi jen jediný pohled a sklapl.

„Už to tak bude,“ prohlásila Menou.

„Ale stejně,“ řekl Peyssou.

Všichni na okamžik ztichli. Bylo zvláštní, jak zrovna oni, jindy tak milující rozvernost, zůstali nad představou incestu zaražení. Ale možná že tu hrál svou roli právě venkov.

Dal jsem se zas do čtení, ale daleko jsem nedospěl.

„Enoch,“ ozval se najednou Peyssou, „to je židovské jméno.“ A s důležitou tváří znalce dodal: „Na vojně jsem znal jednoho kluka, jmenoval se taky Enoch a byl to Žid.“

„Na tom není nic divného,“ řekl Colin.

Jak to, že na tom není nic divného?“ opáčil Peyssou a znovu se naklonil, aby na něj viděl.

„Enochovi rodiče byli přece Židi.“

„Židi?“ užasl Peyssou a zůstal sedět s vykulenýma očima, dlaně na kolenou doširoka otevřené.

„A prarodiče taky.“

„Cože! Adam a Eva že byli Židi?“

„A co má být?“

Peyssou zůstal civět na Colina, pusu dokořán. Trvalo mu hezky dlouho, než ze sebe vypravil:

„Ale my přece taky pocházíme z Adama a Evy.“

„No jo.“

„To jsme teda taky Židi?“

„No jo,“ na to Colin lhostejně.

Peyssou, přemožen úžasem, padl zády na opěradlo.

„No poslouchej, tohle by mě jaktěživo nenapadlo.“

Jak ten objev v hlavě přemílal, našel v něm patrně důkaz, že se stal obětí další protekce, protože po chvíli rozhořčeně řekl:

„Ale proč si tedy Židi myslí, že jsou víc Židi než my?“

Všechny nás to rozesmálo, kromě Tomáše. Podle toho, jak tu mezi námi sedal, ústa na zámek, paže založené křížem, bradu na prsou, nohy natažené kupředu, snadno si každý domyslel, že ho podobný typ konverzace příliš nezajímá, a četba, jež k němu zavdává popud, ještě míň. Myslím, že nepotřebovat po celodenní dřině trochu lidského tepla jako my všichni, byl by chodil spát rovnou po večeři.

Zprvu mě překvapovalo, že se občas při večerních sedánkách dokonce i smějeme. Ale pak jsem si vzpomněl na strýčka, jak mi líčíval večery v táboře v Německu, kde se octl jako zajatec. „Jen si nepředstavuj, Emanueli, že nám tenkrát ve východním Prusku při takovém posezení kolem kamen tekly slzy. Ani nápad. Dokázali jsme se bavit, že skopčáci valili oči. Vyprávěly se příběhy, zpívalo se, hlaholil smích. Ale v podstatě to mnoho neznamenalo, rozumíš, byla to veselost jak v klášteře. Za ní prázdno. Kamarádi nemohli člověku přece jenom všechno nahradit.“

Veselost jak v klášteře, ano, tak to je. Sedím, první svazek bible na kolenou, poslouchám kamarády a dobře si uvědomuji, jak to slovo sedí. Vstanu, protože mám levou stranu jako led (taková zima v květnu!), a přejdu s knihou a stoličkou k protější obrubě. Dlouho tam však nevydržím, dělá se mi nanic z Moma, který sedí hned za mnou a v blízkosti ohně strašlivě páchne. Musím zítra Menou připomenout, že nás zas jednou čeká robota s očistou jejího potomka.

Stíny kamarádů (stojí mě trochu přemáhání zahrnout mezi ně i Tomáše, je tak jiný než oni) tančí po zdech, dosahují až k tlustým stropním trámům. Na druhý konec síně dobře nedohlédnu, je příliš rozlehlá, ale jak plamen vyšlehne silněji, zahlédnu nalevo mezi dvěma okny zeď z neomítnutých kamenů, zježenou sečnými zbraněmi. Za Peyssouem se blyští dlouhý klášterní stůl, naleštěný neúnavnou Menou, napravo stojí dva břichaté prádelníky ze Špejcharu. Veliké kamenné dlaždice pod mýma nohama kryjí klenbu sklepa.

Prostý, strohý rámec: kámen na podlaze, kámen na zdech, žádné záclony, koberce, nic teplého, nic, z čeho by vanula přítomnost ženy. Svět osamělých mužů bez potomstva, kteří jen čekají na smrt. Opatství nebo klášter. Se vším všudy: s prací, „veselím“, správnou četbou.

Ani nevím, jak se stalo, že od „Židů, kteří si myslí, že jsou víc Židi než my“, přešel hovor k otázce, nemohl-li v La Roque někdo přežít. Probíráme ji teď každý večer. Máme v plánu co nejdřív se tam vydat, ale není to tak snadné. Dalo nám obrovskou práci odstranit napadané kmeny jen ze silnice do Malejacu, a z Malejacu do La Roque zbývá ještě patnáct kilometrů, a to z kopce do kopce a pořád kaštanovými lesy. Celý úsek bude jistě také zatarasený pozůstatky požárů, stačilo ho vidět jen kousek. A na odtahání už nemáme naftu. V normálních dobách se šlo do La Roque dobré tři hodiny. Kdybychom se měli ještě prodírat takovou spouští, padl by na to celý den a další den na cestu zpátky: osmačtyřicet hodin, takovou časovou ztrátu si momentálně – pokud ještě není zaseto – nemůžeme dovolit.

Takový je aspoň můj názor. Sedím, tlustou knihu na kolenou, a mlčky poslouchám kamarády. Naději, že v La Roque objevíme život, jsem v nich probudil já, byl to můj nápad. A jak ho večer co večer probíráme, změnil se z domněnky v cosi konkrétního. Ale čím hmotnější podoby nabývá v očích kamarádů, tím víc se přede mnou rozpadá v prach. Nijak nenaléhám, abychom se o výpravu pokusili. Naopak. Zatímco Meyssonnier s Colinem vyrábějí podomácku pluh, zůstávám s drahými dvěma kamarády raději na Malevilu, vytahuji hřebíky ze starých prken a dělám pořádek ve skladu.

Ano, jako bych se uzavíral, odříkal světa, dobře si to uvědomuji. Den ze dne se stahuji víc do sebe, stal se ze mne takřka mnich. Opírám šíji o kamennou obrubu krbu, jedním uchem – věren své metodě střídavé pozornosti – naslouchám kamarádům a napadá mě, jaký by v tom byl vlastně rozdíl, kdybych doopravdy věřil. Ach jistě, vyvstaly by přede mnou nové otázky, například proč Bůh dopustil, aby bytost jím stvořená zničila, co stvořil? Ale nechme stranou oblast myšlení. Hřálo by mě to aspoň u srdce? Nevím. Pochybuji. Je mi to všechno příliš vzdálené. Příliš abstraktní. Pokud sním, pak ne o Bohu.

Mám dva druhy snů, jeden v bdělém stavu, vědomě přivolávaný za bezesných nocí, a druhý mimovolný ve spánku. Když nespím, celým svým tělem, hrudí, břichem, stehny vtisknutými vší silou do matrace si hnětu Birgittu. A když ji opravdu živou, teplou, hebounkou cítím konečně v náručí, vrhnu se na ni, laskám ji, koušu. Koušu je slabé slovo, nasávám ji do sebe, vpíjím se do ní, polykám ji. A to je myslím i důvod, proč vždycky tak rychle zmizí a proč je pro mne den ze dne těžší ji vzkřísit.

Z obou mých snů mi pořád ještě menší zklamání přináší ten, který se mi zdává ve spánku a skoro nikdy se nemění. Je jasné ráno a já sestupuji nahoře nad Nice, v Cimiezu, po jednom ze schodišť. Dobře to schodiště znám, i když jsem po něm šel ve skutečnosti jen jednou. Je široké a zářivé, zalévané proudy slunce z vysokých oken. A jak v tom snu sestupuji dolů, vzhůru proti mně běží jakási mladá dívka, vlasy má rozpuštěné, ruce půvabně svěšené podél boků. Krásná ňadra se jí v běhu živě vlní. Už je na nejbližším odpočívadle, slunce jí v tu chvíli zezadu ozáří vlasy. S tváří zdviženou ke mně vybíhá do posledních schodů, neznám ji, ale její oči, ústa, všechno se na mne přátelsky usmívá. Víc nic, tady sen končí. Ale ten obraz, jak bych to řekl, ve mně vždycky zanechá tak osvěžující pocit, jako bych se nadýchal vůně z celých kytic šeříku.

Minulou noc jsem se rovnou z toho snu probudil a zpětný náraz byl velice zlý. Přepadl mě strašlivý smutek a zároveň i jakási fyzická nevolnost. Hruď se mi úžila, svíralo se mi srdce, a jako by jedno s druhým nějak souviselo, dolehl na mne děsivý pocit samoty! Lépe řečeno, samota se mi náhle zhmotnila v bolest na prsou. Posadil jsem se na posteli a snažil se zhluboka a pravidelně dýchat. Šlo to kupodivu docela dobře. Srdce, plíce, všechno pracovalo jaksepatří, bolest nikde, jen v krku jsem měl všechno stažené, a v sobě onen zvláštní pocit stoupajícího napětí, které jen jen vybuchnout – až se nakonec provalí v slzách.

Tiše mi tečou po tvářích a v hlavě mi zní stále dokola, až k vyčerpání, jediný refrén: neoženil jsem se, nemám děti. Smrt lidského plemene je za dveřmi. Budu jejím svědkem. Přepadla mě totiž náhle nesmyslná jistota, že všichni moji kamarádi včetně Tomáše, o patnáct let mladšího než já, odejdou přede mnou a nechají mě tu samotného. Vidím se, jak starý a shrbený chodím a chodím po obrovských síních Malevilu a ve sklepě, pod klenbou, v rozlehlé komnatě obytné budovy, ve svém pokoji v donjonu, všude slyším jen ozvěnu vlastních kroků.

Dnes je první jasná noc ode dne, kdy se ta věc stala. Není-li ovšem už ráno. Vedle na pohovce, mnohem nižší než má starobylá venkovská postel na vysokých nohách, rozeznávám Tomášův obličej. Má zavřené oči, jednu líci jaksi odevzdaně zabořenou do polštáře, pokrývku si vytáhl až k bradě a zezadu až na krk, aby na něj nefoukalo od okna. Jako vždycky, i teď musím obdivovat jeho půvabné rysy, řecký nos, kresbu rtů, křivku lící. Ve spánku ztratil onen strohý výraz, na jaký jsme u něho zvyklí, když je vzhůru. Teď má v sobě naopak cosi dětského a bezbranného. Světlé vousy mu rostou pomalu, holí se jen obden. A protože se ráno zrovna oholil, tvář má bez jediného chmýříčka. Hladkou a sametovou, blízko ústního koutku s jakýmsi náběhem na dolíček, jehož jsem si dosud nikdy nevšiml. Světlé kadeřavé vlasy, tenkrát při našem setkání v lesním podrostu ostříhané nakrátko, mu za tu dobu, co je na Malevilu, povyrostly. Vypadá skoro jako žena.

Zprudka se na posteli převrátím, otočím se k němu zády a říkám si, že budu muset taky jednou rozdělit ložnice jinak, aby se kamarádi vystřídali a můj pokoj, ze všech nejpohodlnější, aby nezabíral pořád jen Tomáš. Zároveň se nemohu zbavit jakéhosi zvláštního pocitu úzkosti a provinění, jehož původ si nedovedu vysvětlit. Ne a ne kvůli tomu usnout, jen zdřímnu, hned se zas probouzím, v hlavě zmatek. A v krátkých chvilkách spánku mě pronásledují tak mučivé a pokořující sny, že radši vstanu, seberu z hromady na židli šaty, vyjdu z pokoje a zamířím o patro níž do koupelny. Nechutné, zahanbující přeludy pokračují i během holení. Dlouho pak stojím pod sprchou a drhnu se, jako bych ze sebe smýval špínu svých snů.

Když vyjdu na nádvoří před donjon, mé náramkové hodinky ukazují pět. Je zima a šedivo jako každý den od oné události. Jsem na Malevilu jediný vzhůru. Můj krok se rozléhá po dláždění. Obrovská masa donjonu, hradeb a obytné budovy na mne doslova padá. Do snídaně mi zbývají dvě dlouhé hodiny samoty.

Zamířím přes padací most do podhradí a k Porodnici. Miláček se svou klisničkou, jež se jí opírá o bok, vestoje spí, ale sotva vystrčím bradu nad přepážku boxu, vztyčí drobné uši, otevře oči, spatří mě a vyrazí z nozder krátké, tiché a přátelské zaržání. Udělá ke mně jeden krok, klisnička se v polospánku zapotácí a na vysokých, křehkých nožkách taky vrávoravě popojde, až se zas může opřít o matčino dosud mohutné břicho. Miláček natáhne hlavu přes pažení a bez okolků mi ji položí na rameno. Hladím ji nahoře po tlamě a dívám se na hříbátko. Tak jako lidské mládě, i mládě každého jiného živočicha probouzí v člověku něhu. Nezdara má stejnou bílou skvrnu na čele jako matka, i stejnou tmavokaštanovou srst. Její krásné, naivní a udivené oči hledí taky na mne. Rád bych vešel do boxu a pohladil ji, ale Miláčkovi by se to asi moc nelíbilo, nechám si tedy zajít chuť. Kobyla mi položí čelist a pak i jemné, vlhké nozdry na krk a znovu zafrká. Je očividně šťastná. My všichni ji hýčkáme, dobře krmíme, a má své hříbátko. Neví, že je to její poslední mládě a že stejně jako my, i její plémě je odsouzeno k zániku.

Den proběhne v obvyklé jednotvárné práci. Večer pak sedím s lokty opřenými o bibli, hlavu v dlaních, a roztržitě naslouchám hovoru o La Roque. Vidím tu scénu dodnes před sebou. Oheň už hodně pohasl, Menou, poklimbávající na lavičce, vstane a dá tím signál k zakončení sedánky. Rozlehne se šoupavý zvuk kroků a rachot židlí, jak je každý vrací zpátky ke stolu. Menou pomocí krbových kleští obratně urovná oheň, aby ráno našla žhavé uhlíky, a já se zavřenou biblí pod paží dosud otálím, směji se a rozprávím s kamarády, protože se mi nechce do postele; bojím se, že se zas budu motat v uzavřeném kruhu myšlenek jako trestanec na vězeňském dvoře.

Dobře se na ten večer pamatuji, i na svou úzkost z další bezesné noci. Ano, pamatuji se na něj dobře, protože druhý den se všecko změnilo a dalo do pohybu.

Událost se ohlásila cestou různých znamení, poselství a předzvěstí jako v řecké tragédii. Chladno bylo stejně jako v předchozích dnech, nebe kalné a obzor zatažený. Od Princova narození jsme teď mívali k snídani vždycky trochu mléka, necelý hrnek pro každého; i tak stálo ovšem Tomáše hodně přemlouvání a výkladů o správné výživě, aby ho pili opravdu všichni, protože Meyssonnier, Colin ani Peyssou do mléka žhaví nebyli. Zato si na něm ohromně pochutnával Momo. Popadl vždycky hrnek do ušmudlaných dlaní, a pochrochtávaje už předem rozkoší, upřel na tekutinu své blýskavě černé oči a pár vteřin jimi vychutnával její sněhobílý vzhled. Pak teprve zvedl hrnek k ústům a zunkal tak rychle a hltavě, že mu mezi čtrnáctidenním strniskem tekly dvě tenké bílé stružky po obou stranách brady až na černý krk.

„Nedá se nic dělat, Menou,“ řekl jsem, když Momo odložil hrnek, „budeme si dnes muset vyhrnout rukávy a tu tvou ratolest zas jednou podrobit očistě.“

Protože úspěch operace závisel na momentu překvapení, schválně jsem volil slova tak, aby dotyčný neměl až do poslední vteřiny tušení, co se na něj chystá.

„Taky už si to hezky dlouho říkám,“ odvětila Menou stejně neurčitě, aniž pohlédla na Moma. „Ale co já sama, však to znáš.“

Jen řekni kdy, a bude to,“ dodala po chvilce.

„Dobrá, tak po snídani. Až Peyssou odjede s Amarantou zorat ten kousek pole u řeky. Ve čtyřech bychom na to měli stačit.“

Jsem si jist, že slova „podrobit očistě“ a „ratolest“ Momo nepochopil, proto jsem jich ostatně užil. A stejně jako Menou, chránil jsem se na něj při našem krátkém rozhovoru vůbec pohlédnout. Ale jeho neomylný instinkt ho přece jen varoval. Přejel očima z matky na mne, vyskočil, až se za ním židle skácela, a zuřivě vykřikl: „Dédebe zága! Dézibobu! (Nechte mě, sakra! Nechci vodu!)“ Načež popadl z talíře do obou hrstí svůj plátek šunky a skokem mazal ze dveří.

„Ten vás převez,“ zasmál se čahoun Peyssou. „A máte pro dnešek utrum.“

„I kdepak,“ řekla Menou, „to ho neznáš. Za chvíli nebude o ničem vědět. Jedním uchem tam a druhým ven. Proto taky neví, co je starost. Nic mu v hlavě neuvízne.“

„Jo, to má kliku,“ řekl Colin se zákmitem někdejšího úsměvu. Já mám zas myšlenek plnou hlavu. Motají se mi pořád dokola. Radši být idiot.“

„Momo není idiot,“ ohradila se rychle Menou. „Emanuelův strýc to říkal dobře: Momo je inteligentní, chybí mu jen ta řeč. Proto si taky nedokáže nic zapamatovat.“

„To neměla být urážka,“ řekl Colin zdvořile.

„Však já to nevzala ve zlém,“ usmála se na něj Menou a živá očka v umrlčí tvářičce na hubeném krku se jí rozsvítila. „A víš, kde Moma po snídani najdeš? Povím ti to: ve stáji, bude se tam muckat s Miláčkem. Počkáš, až vyjde, a máš to. Ve čtyřech to bude hračka.“

„Hračka!“ řekl jsem. „S radostí bych si ji odpustil. Každopádně pozor, ať někoho nekopne. Já s Meyssonnierem ho čapneme každý za ruku a položíme ho. Ty ho, Coline, popadneš za pravou nohu a Tomáš za levou. Ale opatrně: vyhazuje jako kůň. A má v nohách pěknou sílu.“

„Když si vzpomenu, že přesně takhle jste mě tenkrát vyráchali,“ poznamenal Peyssou, kulatou papulu roztaženou v úsměvu, a něžně připojil: „Bando všivácká.“

Rozlehl se smích, a vzápětí jako když ho utne. Dveře do síně se hřmotně rozletěly, a v nich Momo. Rozčilením a radostí bez sebe, křepčil na místě a s rukama nad hlavou vykřikoval:

„Ába! Ába!“

Už jsem byl sice v Momově jazyce nejmíň tak zběhlý jako jeho matka, ale stejně jsem mu v tu chvíli nerozuměl. Pohlédl jsem na Menou, ani ta nechápala. Kdyby chtěl Momo povědět, že ho bolí hlava, řekl by „bojí“, a jeho rozjařenost ostatně nějaký pád či poranění vylučovala.

„Ába?“ řekla Menou nakonec a vstala. „Co to má znamenat, ába?“

„Ába, zága“ hulákal Momo a zlostně poskakoval, zřejmě rozzlobený, že mu nerozumíme.

Zvedl jsem se také a zamířil k němu se slovy: „Počkej, Momo, pověz nám to líp! Co je to ába?“

„Ába!“ zavřeštěl Momo, jako by pouhou silou zvuku mohl prorazit hradbu naší nechápavosti.

Z rozčilení a současně ze zoufalství, že se neumíme dovtípit, se mu draly slzy do očí, slintal, dupal a vyrážel krátké chraplavé skřeky. Hleděli jsme jeden na druhého. Momo se odjakživa snadno rozrušil, ale taková zuřivost nás přece jen zarážela.

„Ába!“ zaječel znovu a najednou rozpažil a začal mávat rukama nahoru a dolů, jako když létá.

„Havran?“ řekl jsem nazdařbůh.

„Dojó, dojó!“ přisvědčil Momo, s rozzářenou tváří mi projevil vděčnost výkřikem: „Oný Ebabul! Oný Ebabul! (Hodný Emanuel!),“ a kdybych si ho napřaženou rukou nepřidržel od těla, určitě by mě byl objal.

„Počkej, Momo, víš to určitě? Na Malevilu že je havran?“

„Dojó! Dojó!“

Nedůvěřivě jsme zírali jeden na druhého. Ode dne, kdy se stala ta věc, ptáci přece navždy zmlkli.

„Bot! Bot!“ vykřikoval Momo, škubaje mou paží, jíž jsem si ho držel od těla. Jen jsem ho pustil, rozběhl se, až se mu nohy kmitaly. Vyrazil jsem za jeho bagančaty dupajícími po dláždění a všichni ostatní za mnou. Včetně Menou, která se za námi kupodivu ani moc neopozdila, jak se ukázalo, když jsme vběhli do podhradí.

Na padacím mostě Momo ztuhl jako přikovaný. I já se zastavil. Ano, opravdu tam byl, těžkopádně poskakoval před Porodnicí sotva dvacet metrů od nás, tu a tam sezobl nějaké zrnko, a nebyl vůbec hubený ani poraněný, naopak, jeho modročerné peří se lesklo zdravím. Když nás spatřil, znehybněl, natočil se z profilu, aby si nás mohl svým bystrým černým očkem prohlédnout, pak vztyčil hlavu, ne však natolik, aby se vyrovnala oblina hřbetu, takže vypadal jako nějaký přihrbený, moudrý a obezřetný stařeček s rukama složenýma na zádech a hlavou nachýlenou lehce ke straně. Nikdo z nás se ani nepohnul, a právě to ho nejspíš polekalo, protože najednou roztáhl široká temně modrá křídla, vyrazil jedno jediné „krá“, rozletěl se nízko při zemi, pak nabral zvolna výšku a přistál na střeše vstupní věže. Schoval se za komín, ale v mžiku odtud už zas vykukoval jeho mocný svislý zobák a bystré oko, upřené na naši skupinku.

Se zdviženými hlavami, neschopni odtrhnout pohled od zobáku vykukujícího zpoza komína, vykročili jsme přes nádvoří.

„No teda,“ řekl čahoun Peyssou, „říct mi dřív někdo, že budu jednou celý šťastný, když uvidím havrana, nevěřil bych tomu.“

„A ke všemu tak zblízka,“ dodala Menou. „Pánbůhví, jaké jsou tohle nedůvěřivé a mazané mršky, jakživ se k nim nepřiblížíš víc než na sto metrů, hned jsou v tahu.“

„Leda bys seděla v autě,“ poznamenal Colin.

Slovo „auto“, připomínka někdejšího světa, na chvilku trochu zmrazilo náladu, ale brzy opět zavládl všeobecný pocit blaženosti, intenzívní blaženosti maskované proudem slov. Shodovali jsme se, že ať už to byla náhoda či pud, pohroma nejspíš havrana zastihla v některé z četných jeskyní ve zdejších skalách (za náboženských válek se v nich ukrývali hugenoti). Byl tak chytrý, že zalétl co nejhloub a zůstal tam, dokud výheň nepolevila. Když se zas ochladilo, živil se na zdechlinách, možná, kdoví, zrovna na našich koních. Ale co ho přimělo vyhledat naši společnost, o to jsme se tvrdě přeli.

„Je prostě rád, že zas našel lidi, to ti říkám já,“ prohlašoval Peyssou, „protože dobře ví, že kde jsou lidi, tam pro něho bude vždycky něco na zub.“

Ale jeho materialistická teze se nám líbila jen zpola a byl to kupodivu právě Meyssonnier, kdo ji zavrhl.

„Hledá zrní, no prosím,“ usoudil znalecky s tváří obrácenou vzhůru, nohy rozkročené, obě ruce v kapsách, „to ale nevysvětluje, proč je tak krotký. V Porodnici přijde nazmar ječmene vezmi jenom Amarantu, jak se vždycky láduje, rozhází ho po zemi dobře čtvrtinu – klidně by si ho mohl sezobat v noci.“

„Taky bych řekl,“ přidal se Colin. „V hejnu je havran nedůvěřivý, protože ho lidi pronásledují. Ale když je sám, klidně si ho můžeš ochočit. Třeba ten švec v La Roque, jen si vzpomeň…“

„Dojó! Dojó!“ vykřikl Momo; na ševče se pamatoval.

„Havran je mazaná potvůrka,“ řekla Menou. „Vzpomínám si, jak jeden rok Emanuelův strýc nastražil do kukuřice petardy, protože mu tam havrani dělali velikou škodu. A každou hodinu, bác ho! A vidíš, to bys nevěřil, nakonec si ta havěť z bouchání nic nedělala. Už ani neodlétali. Klidně si ozobávali klasy dál.“

Peyssou se rozesmál.

„Všiváci jedni!“ řekl s nádechem úcty. „Ti mi dokázali pohnout žlučí! A jen jedinkrát se mi podařilo jednoho střelit. Emanuelovou dvaadvacítkou.“

Následoval dlouhý, vícehlasý a zevrubný chvalozpěv na havrana, na jeho inteligenci, dlouhověkost, možné spřátelení s člověkem, na jeho lingvistické schopnosti. A když Tomáš s mírným údivem poznamenal, že havran je přece jen škodná, nikdo jeho nemístnou poznámku nevzal vůbec na vědomí. Už proto, že člověk sice svého času škodnou pronásledoval, to ano, ale bez nenávisti, dokonce i s jakýmsi pobaveným uznáním nad její mazaností a v podstatě s pochopením, že jíst musí každý. A tenhle havran, který se objevil, aby v nás probudil naději, že někde možná přežili nějací další lidé, byl navíc posvátný, patřil od nynějška na Malevil a svou denní špetku zrna měl zaručenou.

Rozpravu ukončil Peyssou. Nemohl se už dočkat, aby odvedl Amarantu na políčko u řeky, kam jsme předchozí večer dopravili pluh zhotovený Meyssonnierem a Colinem, a začal orat. Jakmile zamířil svým houpavým krokem k boxu, mrkl jsem na Meyssonniera, a než Momo stačil byť jen vyjeknout, byl bezmocný. Čapli jsme ho hezky pevně za ruce a nohy, zvedli do vzduchu jako balík a zčerstva s ním uháněli k donjonu. Menou si to metelila na svých krátkých nožkách vedle nás, a kdykoli synátor zavřeštěl: „Dábedéde zága!“, s krátkým blaženým zasmáním opakovala: „Jednou do té vody musíš, ušmudlanče!“ Koupala sice Moma od jeho prvních plenek už málem půl století, ale přestože se tvářila, jaká je to pro ni nepříjemná robota, dodnes chápala ten úkon jako mateřský obřad a bez ohledu na synův věk nad ním pokaždé propadala dojetí.

Na mé upozornění se to ráno nikdo nesprchoval, mohli jsme tedy napustit plnou vanu vlažné vody, pěkně tam Moma ponořit a nechat Meyssonniera, aby zaútočil na jeho vous. Chudák Momo, zdeptaný a přemožený, už se ani nebránil, takže jsem po chvíli vyklouzl ven. Samozřejmě s tím, že za mnou musí Colin hned zamknout, aby snad Momo v nestřeženém okamžiku nevzal do zaječích. Zašel jsem si do pokoje pro dalekohled a vystoupil na donjon.

Během našeho rozhovoru v podhradí se mi prve zdálo, jako by šeď nebe trochu zesvětlela, a napadlo mě, že třeba dohlédnu do La Roque. Stačil však jediný pohled, aby mě vyvedl z iluze. Dalekohled mi to jen potvrdil Nebe jak z olova, viditelnost žádná, nikde ani sebemenší odstín barvy. Louky bez jediného stébélka trávy, na polích ani jediný obilný klíček, všechno jako potažené jednotvárnou vrstvou šedivého prachu. Když mě svého času navštěvovali lidé z města a obdivovali se výhledu z donjonu, vždycky si libovali, jaké je na Malevilu ticho, Pravé ticho to však bohudíky nebylo, leda pro městského člověka. Hned zavrčelo zdálky od rhuneské silnice auto nebo odněkud z pole traktor, hned zaštěbetal pták, rozkokrhal se kohout nebo se horlivě rozštěkal pes, a v létě samozřejmě cvrčci, cikády, včely v psím víně. Ale teď ano, teď je doopravdy ticho. Nebe a země, všude jen olovo, tmavá šeď a čerň. A nikde známka pohybu. Krajina bez života. Mrtvá planeta.

Oči přitisknuté k dalekohledu, pátral jsem směrem, kde by mělo ležet městečko La Roque, ale nerozeznával nic jiného než šeď. Dokonce bych byl ani nedokázal říci, je-li to šeď půdy nebo té drtivé klenby nad našimi hlavami. Postupně jsem sjel dalekohledem až k políčku v Rhunes, kde měl Peyssou s Amarantou orat. Tam najdu aspoň kousek života. Hledal jsem nejdřív klisnu, protože tu bych zahlédl nejsnáz, ale ne a ne ji najít, až mě to nakonec znervóznilo a spustil jsem dalekohled z očí. A náhle pouhým okem vidím uprostřed pole znehybnělý pluh a vedle něho Peyssoua. Leží na zemi úplně bez hnutí, ruce rozhozené. Amaranta zmizela.

Vyřítil jsem se jak šílenec dolů po dvoupatrovém točitém schodišti, vrhl se na dveře koupelny, začal nejdřív cloumat klikou, jako bych nevěděl, že je zamčeno, načež jsem oběma pěstmi zuřivě zabušil na masivní dřevo a vykřikl: „Poběžte honem, Peyssouovi se něco stalo!“

A nečekaje na ostatní, už jsem pádil. Cesta k oraništi vedla nejdřív dolů po srázu na malou rovinku, pak ostrou zatáčkou zpátky kolem hradu a nakonec korytem vyschlého potoka až k prvnímu říčnímu rameni. Vůbec jsem nechápal, co se mohlo stát, a utíkal ze všech sil, až mi bušilo ve spáncích. Nechtělo se mi věřit, že by poslušná a mírná Amaranta ublížila kočímu a dala se na útěk. Kam by taky utíkala? Nikde po zemi nebyla jediná travička, a na Malevilu měla sena a ječmene, co hrdlo ráčilo.

Po chvíli se vzadu na kamenité cestě ozval dusot bot; ostatní už se řítili za mnou. Asi sto metrů před políčkem mě dostihl Tomáš a vzápětí mě svým rychlým sprintem o kus předběhl. Spatřil jsem na dálku, jak poklekl vedle Peyssoua, opatrně ho převrátil a zvedl mu hlavu.

„Žije!“ zavolal na mne.

Vyčerpaný a bez dechu jsem přidřepl vedle něho. Peyssou otevřel oči, pohled měl však zamlžený, ne a ne zaostřit, nos a levou tvář umazané od hlíny a na šíji silně krvácel. Jak ho Tomáš podpíral, košili měl celou od krve. Zatímco jsem prohlížel ránu, sice širokou, ale očividně povrchovou, doběhli i Colin s Meyssonnierem a za nimi Momo, jak ho pánbůh stvořil, po těle dosud curůčky vody. Poslední se objevila Menou, cestou zaskočila do vstupní věže pro láhev kořalky a přinesla i můj koupací plášť, aby Moma honem zabalila. Teprve pak se otočila k Peyssouovi.

Chrstl jsem trochu kořalky na ránu. Peyssou zachrčel. Nalil jsem mu pořádný hlt také do úst a začal mu jeho kapesníkem namočeným v alkoholu otírat hlínu z tváře.

„Tohle mu nemohla udělat Amaranta,“ řekl Colin. „Stál k ní přece bokem.“

„Peyssou, slyšíš mě?“ promluvil jsem na něj a třel mu spánky kořalkou. „Co se stalo?“

„Amaranta rozhodně nevyhazuje,“ dodal jsem po chvilce.

„Taky jsem si všimla,“ řekla Menou. „To zvíře nedokáže zvednout zadek, ani když si hraje.“

Teď už měl Peyssou zrak trochu ostřejší a pronesl tiše, ale zřetelně: „Emanueli.“

Dal jsem mu znovu loknout a dál mu třel spánky.

„Co se tu stalo?“ řekl jsem, poplácávaje ho po tvářích a snaže se upřeným pohledem zadržet jeho oči, které už se zase chtěly poroučet do neurčita.

„Dostal řádnou pecku,“ prohlásil Colin a vstal. „Ale sebere se, už vypadá líp.“

„Peyssou, slyšíš mě? Peyssou!“

Zvedl jsem hlavu.

„Menou, podej mi pásek od koupacího pláště.“

Položil jsem si pásek na koleno, přeložil na čtyřikrát svůj kapesník, polil ho alkoholem a opatrně přiložil na ránu; pořád silně krvácela. Požádal jsem Menou, ať mi obklad přidrží, převázal ho šňůrou a pěkně ji kolem čela přitáhl. Menou mi sice beze slova vyhověla, oči však nespouštěla z Moma, který se v té zimě určitě „uhnal k smrti“.

„Já nevím,“ hlesl náhle Peyssou.

„Nevíš, co se stalo?“

„Ne.“

Oči se mu už zas zavíraly, začal jsem ho lehce políčkovat po tvářích.

„Pojď se na něco podívat, Emanueli!“ vykřikl Colin.

Stál nad pluhem zády k nám, a přes rameno na mne vytřeštěně zíral.

Vstal jsem a přistoupil k němu.

„Podívej se na tohle,“ řekl potichu.

Když jsme poprvé zapřahali Amarantu, zjistili jsme, že nám chybí řemen s přezkou, jímž se připoutává oj. Nahradili jsme ho nylonovým provázkem omotaným několikrát kolem dřeva a zajištěným uzly. Provázek byl přeříznutý.

„To musel udělat člověk,“ řekl Colin.

Tvář měl bledou, rty vyprahlé.

„Nožem,“ dodal.

Zvedl jsem konce provázku, abych si je prohlédl víc zblízka. Řez byl čistý, nic ukrouceného ani roztřepeného. Neschopný vypravit ze sebe slovo, mlčky jsem přikývl.

„Ten chlap, co vypřáhl Amarantu,“ pokračoval Colin, „rozepnul zřejmě přezky podocasníku a levou přezku podbřišníku, a když došel k uzlům na pravé straně, ztratil trpělivost a vytáhl nůž.“

„Ale nejdřív,“ řekl jsem, „praštil zezadu Peyssoua.“ Hlas se mi třásl.

Uvědomil jsem si, že Menou s Meyssonnierem a Momem stojí v hloučku kolem nás a nespouštějí ze mne oči. Tomáš, jedno koleno na zemi a druhé zvednuté, podpíral Peyssouovi záda, pohled rovněž otočený ke mně.

„No todle! No todle!“ vydechla Menou, a vyděšeně se rozhlížejíc, popadla Moma za paži a přitáhla si ho k tělu.

Rozhostilo se ticho. S prvním závanem strachu jsem si zároveň uvědomil, kolik je v té situaci kruté ironie. Ví bůh, s jakým zápalem, láskou, s jakou skoro až zoufalou horoucností jsme se v duchu modlili, aby se našli kromě nás nějací další lidé, kteří přežili. A teď jsme to tedy měli jisté: byli tu.

7

Vybral jsem si karabinu dvaadvacítku s dlouhou hlavní (strýčkův dárek k mým patnáctým narozeninám) a Tomáš kulovnici. Dohodli jsme se, že všichni ostatní zůstanou s brokovnicí na Malevilu. Jedna puška znamenala sice ubohou výzbroj, ale Malevil měl hradby, střílny v podsebití a vodní příkopy.

V okamžiku, kdy jsme zahýbali do ostré zatáčky, kterou přechází malevilská cesta v pěšinu k Rhunes, utkvěl jsem dlouhým pohledem na hradě usazeném v bezpečí skal. Neušlo mi, že se po něm ohlédl i Tomáš. Nemuseli jsme si své pocity ani sdělovat. Cítili jsme se každým krokem obnaženější, zranitelnější. Malevil byl náš útulek, naše „hnízdo s cimbuřím“. Až dosud nás uchránil od všeho, včetně posledních výkřiků technického pokroku. Opouštěli jsme ho s úzkostnými pocity jako ve zlém snu, a jako zlý sen nám připadala i celá ta dlouhá cesta husím pochodem. Šedivé nebe, šedivá země, pahýly zčernalých stromů, ticho, nehybnost smrti. A tam někde na konci číhali jediní lidé, kteří v krajině přežili, aby nás poslali na onen svět.

Vůbec jsem o tom nepochyboval: stopy klisny ve spálené, prašné půdě se nedaly zahladit, a jestliže ji zloději přesto ukradli, znamenalo to, že s pronásledováním předem počítali a kdesi vpředu, na nějakém určitém místě onoho pustého obzoru nyní čekají, aby na nás vyrazili. Ale nebylo na vybranou. Něco takového, aby někdo jednoho z nás srazil k zemi a ukradl nám koně, jsme nemohli připustit. Ruce do klína jsme složit nehodlali, a nezbývalo tedy, než přistoupit na hru útočníka.

Vyšli jsme z Malevilu sotva půl hodiny po tom, kdy jsem spatřil Peyssoua ležet bez hnutí na poli v Rhunes. Zloděj nepochybně ztratil hodně času, jak se potýkal s Amarantou. Rozeznával jsem místa, kde odmítala jít, přešlapovala a točila se dokola. Při vší mírnosti byla přece jenom zvyklá na svou stáj, na Malevil, na klisnu Miláčka, kterou mohla vidět mezi příčkami přepážky sousedního boxu. A byla také ještě mladá, cokoli ji dokázalo poplašit, každá louže, kámen, o který zakopla, kropicí hadice, noviny smetené větrem. Stopy kroků vedle otisků kopyt dosvědčovaly, že se chlápek neodvážil jet na ní bez sedla. Temperament anglo-arabské krve mu zřejmě nahnal strach, čili to nebyl zkušený jezdec. Bůh ví, jakým zázrakem dokázal, že s ním Amaranta přes všechen odpor nakonec přece jen šla.

Údolí Rhunes tvořila necelých sto metrů široká pláň, lemovaná z každé strany řadou kdysi zalesněných kopců, obě říční ramena tudy protékala od severu k jihu a souběžně s nimi vedla dole po úbočí východních pahorků obecní cesta. Zloděj se však nepustil přímočarou silničkou, na níž by ho bylo na dálku vidět, nýbrž při úpatí svahů podél západního břehu, jejichž klikatější linie ho lépe skrývala pohledům. Soudil jsem, že pokud nedosáhne svého doupěte, velké nebezpečí nám rozhodně nehrozí. Budou si chtít především pojistit Amarantu, zavřít ji do nějaké stáje nebo ohrady, dřív se on a jeho společníci do ničeho nepustí.

Přesto jsem zůstával ve střehu, zbraň už ne na rameni, ale v ruce, a upíral pátravý pohled střídavě k zemi a do dálky před sebou. Nevyměnili jsme s Tomášem jediné slovo. I v chladnu, jaké panovalo, jsem se potil napětím, nejvíc na dlaních, a když Tomáš, na pohled stejně klidný jako já, uchopil v jednu chvíli pušku za hlaveň a hodil si ji vodorovně na rameno, aby si ulehčil, všiml jsem si, že v místech, kde pušku předtím držel, mu zůstala vlhká skvrna.

Šlapali jsme už půldruhé hodiny, když Amarantina stopa náhle zahnula kolmo od Rhunes směrem na západ a tam pokračovala dál mezi jedním kopcem a skalním srázem. Polohou i uspořádáním připomínalo to místo Malevil: na severu skála a při jejím úpatí vodní tok, na Malevilu vyschlý, tady však dosud zurčící v podobě mělkého, ale vodnatého a čilého potůčku. Nikdo si očividně nikdy nedal práci jeho koryto vyhloubit, a jak se voda rozlévala, úplně zničila malou, sotva čtyřicet metrů širokou loučku mezi kopcem a skálou. Vzpomínám si, že strýc kvůli tomu kdysi zakázal pouštět tam koně od Sedmi buků. Nikdo z nás si na bahnisko netroufl ani v dobách Klubu, stejně jako se tam jaktěživ neodvážil žádný traktor.

Ve skále však byla jeskyně uzavřená zdí s okny a já věděl, kdo tam bydlí. Lidé považovaní za nemluvné hrubiány pochybných mravů a co horšího, podezřelí z pytlačení na pozemcích sousedů. Pan učitel Le Coutellier je vzhledem k jejich obydlí nazýval „troglotypy“, což v nás za časů Klubu probouzelo ohromné nadšení. Ale v Malejacu jim nikdo neřekl jinak než „přivandrovalci“, ba k dovršení zmatku dokonce i „cikáni“, ačkoli starý pocházel odněkud ze severu. Navíc u nich lidí znepokojovalo, že se v Malejacu nikdy neukázali: chodili nakupovat do Saint-Sauveuru. A šel z nich samozřejmě strach už taky proto, že se o nich skoro nic nevědělo, nikdo neměl dokonce ani ponětí, z kolika členů se celý kmen vlastně skládá. Ale povídalo se, že prý otec, podle strýčka člověk připomínající vzhledem i výrazem cromagnonce, dvakrát „seděl v base“: poprvé za těžké ublížení na těle, podruhé, že znásilnil svou dceru. Tu jedinou z celé rodiny jsem znal aspoň podle jména, říkali jí Catie a sloužila v La Roque u starosty. Měla pověst krásky značně smělých očí a chování, na jakém si klevetivé jazyky rády smlsnou. Jestliže k znásilnění skutečně došlo, chuť na mužské pro to neztratila.

Hospodářství troglodytů neslo název, který nás v dobách Klubu vždycky udivoval: Na rybníce. Nešlo nám to do hlavy, protože rybník tam dávno nebyl, jen kus močálovité půdy uvězněné mezi skálou a podobně strmým kopcem. Elektřinu neměli, nevedla k nim ani cesta. Jen jakási vlhká soutěska, kterou nikdo nechodil, ani listonoš; jejich poštu – tak jeden dopis za měsíc – nechával v Cussacu, pěkné usedlosti na úbočí. Dík listonoši Boudenotovi bylo však známo aspoň jejich jméno: Wahrwoordovi. Dle všeobecného názoru se tak rozhodně nemohl jmenovat křesťan. Otec byl podle Boudenota „divous“, ale zdaleka ne chudý. Měl dobytek a na svahu kopce pěkné pozemky.

Dostihl jsem Tomáše, vzal ho za paži, a když zůstal stát, naklonil jsem se a šeptl mu do ucha:

„Jsme u cíle. Půjdu teď první.“

Rozhlédl se letmo kolem sebe, mrkl na hodinky a rovněž šeptem namítl:

„Ještě neuplynula má čtvrthodina.“

„To je jedno. Já to tady znám.“ A dodal jsem: „Drž se asi deset metrů za mnou.“

Kousek jsem ho předešel, pak jsem se zastavil a pravou dlaní, rozevřenou ve výši kyčle, dal Tomášovi znamení, ať se zastaví taky. Vyňal jsem z pouzdra dalekohled, přiložil ho k očím a jal se zkoumat terén. Úzká planina mezi kopcem a skálou stoupala mírně vzhůru, přeťata na několika místech náspem či zídkou z holého kamení. Kopec se zdál stejně pustý a zčernalý jako všechny předchozí, jež jsme cestou spatřili. Ale louka, dobře chráněná od severu skálou a zaříznutá hluboko mezi svahy, utrpěla – jak bych to řekl – o stupínek míň. Zdálo se, že tu vegetace sice shořela, ale nezuhelnatěla a půda – možná proto, že byla předtím napitá vodou – také nevyhlížela tak šedivě a prašně jako všude jinde. Tu a tam se udržely i jakési žlutavé trsy, jež bývaly nepochybně trávou, a dva nebo tři holé a zčernalé, ale přece jen stojící stromy. Uložil jsem dalekohled a opatrně vykročil. Čekalo mě další překvapení: půda pod nohama byla tvrdá, nebořila se. Když se stala ta věc, voda zřejmě působením žáru vyrazila ze země jako pára z kotle. A protože od té doby nepršelo, močál zůstal vyschlý.

Zaznamenával jsem všechny ty podrobnosti naprosto přesně a s jasnou hlavou, ale tělo mi vyvádělo nepěkné kousky: hrozně se mi potily dlaně, srdce tlouklo jako o závod, ve spáncích mi bušilo, a když jsem vracel dalekohled do pouzdra, dokonce se mi trochu třásly ruce, což nebylo příliš dobré znamení pro případ, že bych musel střílet. Upíraje pohled hned na Amarantinu stopu pod nohama, hned na pláň před sebou, snažil jsem se dýchat v rytmu chůze, pomalu a zhluboka. Nezavanul ani větříček, neozval se jediný zvuk, ani zdálky. Deset metrů přede mnou se tyčila malá zídka z volně nakladených kamenů. Všechno se pak odehrálo během několika vteřin. Spatřil jsem hromádku koňského trusu; připadal mi čerstvý. Zůstal jsem stát a sehnul se, že si ho prohlédnu, přesněji řečeno zkusím hřbetem ruky, je-li dosud teplý. V tu chvíli mi něco hvízdlo nad hlavou. V další vteřině už seděl Tomáš na bobku vedle mne. V ruce držel šíp. Jeho černá špička, ostrá jako jehla, byla potřísněna hlínou.

A už to hvízdlo znovu, stejnou silou jako poprvé. Přilehl jsem k zemi a bleskově se doplazil k zídce z nakupených kamenů. Odložil jsem karabinu na zem a ohlédl se po Tomášovi v domnění, že je pořád ještě tam, kde jsem ho nechal, ale s úžasem jsem zjistil, že už taky leží u zídky vlevo ode mne a staví na ní ze spadaných kamenů jakousi střílnu. Překvapilo mě, že nezapomněl ani na šíp. Ležel vedle něho a jeho žlutozelené opeření bylo jedinou barevnou skvrnou v celé krajině. Hleděl jsem na šíp a nemohl věřit vlastním očím. Troglodyti na nás střílejí z luku!

Rychle jsem mrkl přes zídku. Padesát metrů od nás přehrazoval úzké údolíčko další násep z volných kamenů. V jeho středu se tyčil statný, sežehlý, dosud však stojící ořešák. Postavení zaujali dobré, ale udělali jednu chybu: měli počkat, až přelezeme zídku, a zaútočit v otevřeném terénu. Povzbudila je patrně naše nehybnost ve chvíli, kdy jsem uviděl kobylinec, a vystřelili příliš brzo.

Zaslechl jsem další hvízdnutí a skrčil nohy. Bůhvíproč, nicméně ke svému štěstí, protože šíp, jakoby vystřelený z nebe, zajel hluboko do země padesát centimetrů od mých nohou. Tentokrát si zřejmě úhel dobře spočítali, aby šíp opsal patřičný oblouk. Okamžitě jsem si také uvědomil, že střelcovým vodítkem je Tomášova střílna. Pokynul jsem Tomášovi, aby mě napodobil, a odplazil se podél zídky o několik metrů doleva.

Hvízdl další šíp, přesně ve směru střílny, kterou jsme právě opustili, dopadl však na zem asi metr od předchozího. Jakmile se zabodl, začal jsem pomalu počítat: jedna, dvě, tři, čtyři, pět. Při pěti to hvízdlo znovu, čili aby střelec sebral šíp, nasadil ho, zamířil a vypustil, potřeboval pět vteřin. Dva luky to zřejmě nebyly, jen jeden. Šípy přilétaly jeden po druhém, nikdy společně.

Sundal jsem z karabiny zaměřovací dalekohled. Zvětšoval tak silně, že se dalo zacílit jen velice pomalu. Potichu jsem řekl: „Tomáši, schovej se z druhé strany střílny, a až dvakrát vystřelím, vystrč hlavu přes zeď, vypal nazdařbůh obě rány a rychle se přemísti.“ Pozoroval jsem ho, jak se vzdaluje. Jakmile zaujal postavení, odjistil jsem pušku, poklekl, sehnul se téměř až k zemi, pušku uchopil do obou rukou a nastavil ji pokud možno rovnoběžně se zídkou. Pak jsem se naráz vztyčil, zalícil, otočil se v pase, zahlédl za ořešákem cosi jako špici luku, vypálil dvě rány a hned se zas schoval. V okamžiku, kdy jsem měnil pozici, ozvalo se dvojí prásk! prásk! z Tomášovy ručnice, mnohem silnější než suché lupnutí mých střel.

Čekal jsem odpověď. Nepřišla. Zkoprnělý úžasem však náhle vidím Tomáše, jak se asi deset metrů ode mne zvedne a s puškou na předloktí se pohodlně opře bokem o zídku. Je-li možné šeptem zařvat, pak jsem přesně tohle udělal:

„K zemi!“

„Vyvěsili bílý prapor,“ odtušil, otáčeje ke mně hlavu tak pomalu, že bych si byl zoufal.

„K zemi!“ vykřikl jsem rozzuřeně.

Poslechl. Dolezl jsem ke střílně a mrkl k protivníkově zídce. Teď už luk neschovávali, někdo jím tam mával, ale mávající ruku vidět nebylo; na konci luku visel bílý kapesník. Přiložil jsem k očím dalekohled a pečlivě zkoumal hřeben zdi od jednoho konce na druhý. Nebylo nic vidět. Spustil jsem dalekohled, stočil dlaně do kornoutu a zavolal v nářečí:

„Co s tím bílým hadrem chceš?“

Žádná odpověď. Opakoval jsem otázku ve francouzštině.

„Vzdát se!“ ozval se francouzsky mladý hlas.

„Dej si luk za hlavu, obě ruce na něj, a hoď sebou, ať jsi tady.“

Ticho. Vzal jsem dalekohled. Luk ani bílý prapor se nepohnuly. Jak chtěl Tomáš trochu změnit polohu, škrtl podrážkou o zem. Pokynul jsem mu, ať se nehýbá, a nastražil uši. Ani sebemenší zvuk.

Počkal jsem celou minutu a s dalekohledem na očích pak zahulákal:

„No tak, na co čekáš?“

„Nebudete po mně střílet?“ zvolal ten hlas.

„To se ví, že ne.“

Uplynulo ještě pár vteřin a pak se zpoza zídky vynořil muž. V dalekohledu vypadal obrovský. Luk držel za hlavou, obě ruce na něm, jak jsem mu přikázal. Spustil jsem dalekohled a uchopil karabinu.

„Tomáši!“

„Ano.“

„Až bude tady, postav se ke střílně a hlídej. Nespusť tu zídku z očí.“

„Dobrá.“

Postava muže se postupně zvětšovala. Kráčel rychle, skoro utíkal. K mému úžasu to byl mladík, nazrzlý blonďák s rozježenou kšticí. Na tvářích měl strnisko. Před naší zídkou se zastavil.

„Zbraň přehoď sem k nám,“ řekl jsem, „přelez zídku, dej ruce za hlavu a šup na kolena. Nezapomeň, že mám v zásobníku osm kulek.“

Uposlechl. Byl to vysoký, statný hoch oblečený do vybledlých džínsů, spravované kostkované košile a starého hnědého saka, které se na rameni páralo a visela mu jedna kapsa. Tvář měl bledou, oči sklopené.

„Podívej se na mě.“

Zvedl víčka a jeho pohled mě překvapil. Čekal jsem něco docela jiného. Ani stopa po nějaké lsti či tvrdosti. Naopak. Byly to oči málem dětské, zlatohnědé, přesně ve stylu jeho kulaté tváře, dobráckého nosu a širokých úst s masitými rty. Nepůsobil ani potměšile. Přikázal jsem mu, aby se na mne podíval, tak se tedy díval. Jako zahanbené, vyděšené dítě, které čeká, že mu vyhubují. Usedl jsem dva metry od něho, hlaveň pušky namířenou k němu, a klidným tónem mu položil otázku:

„Jsi sám?“

„Ano.“

Nějak nápadně si s odpovědí pospíšil.

„Poslouchej mě dobře, zeptám se tě ještě jednou: jsi sám?“

„Ano.“ (Ale než to řekl, skoro nepostřehnutelně zaváhal.)

Změnil jsem náhle téma:

„Kolik ti ještě zbývalo šípů?“

„Tam?“

„Ano.“

Zamyslel se.

„Takových dvanáct,“ řekl nejistě, ale pak se opravil:

„Možná i míň.“

Zajímavý lučištník, když ho ani nenapadlo spočítat si munici!

„Řekněme tedy deset,“ navrhl jsem.

„Deset, ano, to možná.“

Pohlédl jsem na něj a zostra vybafl:

„Tak proč se vzdáváš, když jsi měl ještě deset šípů?“

Zrudl, otevřel pusu, oči mu poplašeně zamžikaly, nevěděl, co říci. S touhle otázkou nepočítal. Zaskočila ho. Načisto vyvedený z konceptu, neschopný slova, neodpovídal.

„Otoč se ke mně zády,“ řekl jsem zhurta, „a dej ruce na hlavu.“

Neobratně se na kolenou pootočil.

„Sedni si na paty.“

Uposlechl.

„A teď dávej pozor. Na něco se tě zeptám. Jen jednou. Jestli zalžeš, prostřelím ti kebuli.“

Přitiskl jsem mu hlaveň karabiny k šíji.

„Jasné?“

„Ano,“ hlesl sotva slyšitelně.

Cítil jsem, jak se mu šíje pod zbraní chvěje.

„Poslouchej teď dobře. Zeptám se tě na tu věc jen jednou. Jestli zalžeš, střelím.“

A po krátké odmlce jsem uhodil znovu:

„Kdo byl s tebou za tou zídkou?“

„Otec,“ šeptl, že ho málem nebylo slyšet.

„Kdo ještě?“

„Už nikdo.“

Přitiskl jsem hlaveň k šíji prudčeji.

„Kdo ještě?“

„Už nikdo,“ odvětil bez zaváhání.

Tentokrát nelhal, tím jsem si byl jist.

„Tvůj otec má taky luk?“

„Ne, pušku.“

Postřehl jsem, že se Tomáš otočil, všecek užaslý. Pokynul jsem mu, aby nezapomínal hlídat, a překvapeně opakoval:

„Pušku?“

„Ano, loveckou, dvojku.“

„Otec měl tedy pušku a ty luk?“

„Ne, já neměl nic.“

„Jak to?“

„Otec mi nedovolí na pušku sáhnout.“

„A na luk?“

„Taky ne.“

„A proč?“

„Nevěří mi.“

Miloučká rodinná idylka. Má představa o troglodytech začínala dostávat přesnější obrysy.

„To ti poručil otec, aby ses vzdal?“

„Ano.“

„A abys řekl, že jsi sám?“

„Ano.“

A my bychom po skončeném boji klidně a bez obav vstali a šli si pro Amarantu, rovnou do chřtánu starému, který na nás za zídkou čeká s flintou na dvě rány. Pro každého jednu.

Sevřel jsem rty a zostra mladíkovi přikázal:

„Vytáhni si z kalhot pásek.“

Uposlechl a sám od sebe, aniž jsem co řekl, dal zas ruce zpátky na hlavu. Jeho poslušnost ve mně probouzela skoro soucit: byl to ještě kluk, sice statný, ramenatý, ale kluk. Táta na něj pouštěl hrůzu, a teď to dělám já. Na můj příkaz složil ruce za záda a já mu je svázal jeho páskem. Když jsem byl hotov, teprve mě napadlo, že mám v kapse provázek. Ale hodil se mi aspoň na spoutání nohou. Potom jsem odvázal z luku kapesník a ucpal jím chlapci ústa. Provedl jsem to všechno bleskově a bez rozmýšlení, ale zároveň s pocitem, jako bych se rozdvojil a pozoroval sebe sama v nějakém filmu. Poklekl jsem vedle Tomáše.

„Slyšel jsi to?“

„Slyšel.“

Otočil ke mně lehce pobledlou tvář a tiše dodal tónem, který u něho lze považovat za výraz dojetí:

„Díky.“

„Za co?“

„Žes mě prve donutil jít k zemi.“

Nic jsem na to neřekl. Rozvažoval jsem. Teď už je starému určitě jasné, že mu léčka selhala, ale co je to na něj, proto se jistě nevzdá. A my tady zůstat trčet nemůžeme a vrátit se zpátky taky není možné.

„Tomáši,“ šeptl jsem.

„Ano?“

„Měj na mušce zídku, skálu a ten kopec. Zkusím se mu přes něj dostat do zad.“

„Tam se nikde neschováš.“

„Zpočátku mě neuvidí. A ty dávej pozor, a jakmile něco spatříš, třeba jenom hlaveň pušky, pal. A střílej pořád dál, přinejmenším ho to donutí sklonit hlavu.“

Začal jsem se plazit podél zídky ke kopci. Ruka, v níž jsem svíral karabinu, se mi po několika metrech začala potit a srdce se mi roztlouklo. Hřálo mě však vědomí, že jsem na troglodyta vyzrál. A tak jsem lezl dál, soustředěný a s jistotou, že všechno dobře dopadne.

Z kopce vybíhal do území nikoho mezi oběma zídkami jakýsi malý, při úpatí zaoblený pahorek, který pak povlovně přecházel v onu úzkou planinku. Právě na ten pahorek jsem spoléhal, že mě před starým ukryje, než vyšplhám dost vysoko, abych se dostal nad něj. Nepočítal jsem však s obtížemi výstupu. Svah byl velmi příkrý, půda kamenitá a drolivá a navíc se člověk neměl kde zachytit, protože vegetace vzala za své. Nezbylo mi než si karabinu pověsit přes prsa, abych si uvolnil ruce. Po deseti minutách se ze mne jen lilo, nohy se mi třásly a dech mi tak docházel, že jsem musel na chvíli ustát a vydýchat se. Stál jsem jednou nohou na jakémsi hrbolku a s vypětím sil se rukama přidržoval. Pár metrů nade mnou už se rýsovalo temeno pahorku, přesněji řečeno místo, kde povlovně přecházel v kopec. Až se tam dostanu, muž za zídkou mě bude mít jako na dlani, a ví bůh, říkal jsem si s obavou, najdu-li dost pevné stanoviště, abych dokázal sundat z ramene zbraň, zacílit a neztratit rovnováhu. Oči zalité potem, údy roztřesené vyčerpáním, stál jsem tam, hruď se mi zvedala rozbouřeným dechem, a v tu chvíli mě přepadla taková malomyslnost, že jsem málem všeho nechal a pustil se zpátky. Krev mi bušila do spánků a pojednou, ani nevím proč, mi přišel na mysl Germain. Totiž jeho obraz, jak v košili s vyhrnutými rukávy řeže u Sedmi buků dřevo. Býval to vysoký a pořádně udělaný mužský, ale trpěl rozedmou a při každé větší námaze měl jeho dech zcela zvláštní trhavý, supivý a hvízdavý zvuk. A jak se mi dech konečně zklidnil a krev ve spáncích se utišila, náhle jako by mě praštil palicí: Germainovo supění jsem totiž doopravdy slyšel. Spletl jsem si je původně s vlastním oddechováním, ale tak to nebylo. Slyšel jsem je zřetelně, vycházelo z druhé strany kopce, odděleno ode mne jen několika metry kamenité půdy. Starý také šplhal vzhůru do svahu, naše cesty se musely střetnout.

Vyrazil na mně pot od hlavy až k patě a srdce jako kdyby se mi mělo zastavit. Vyleze-li starý na temeno první, spatří mě dřív než já jeho. To znamenalo konec. Ocitl jsem se v pasti, vrátit se zpátky už nebyl čas. S plnou jasností mi v tu chvílí svitlo, že stačí dvě tři vteřiny, a půjde mi o život. Má jediná šance: vyrazit co nejrychleji kupředu a vrhnout se na starého první. A v mžiku, bez ohledu na kamení, jež mi ujíždělo pod nohama, už jsem se dral vzhůru jako šílenec, spoléhaje, že je muž příliš ohlušen vlastním dechem, než aby mě mohl zaslechnout.

Supění, hlučné jak kovářský měch, mi připadalo tak blízko, že jsem se doškrabával na temeno všecek zoufalý, přesvědčený, že už tam na mne čeká namířená hlaveň pušky. Konečně jsem vysunul hlavu nad hřeben. Nikde nic. Jako by mi v tu chvíli spadl ze srdce tunový balvan. A vzápětí další neuvěřitelné štěstí: sotva metr ode mne trčel ze země celkem pevný pahýl stromu, který mi umožnil udržet na svahu rovnováhu, totiž zaklesnout za něj levé koleno a nataženou pravou nohou se opřít o kámen. Sňal jsem přes hlavu řemen karabiny, uchopil ji, odjistil, namířil a s pažbou zaklesnutou v podpaží čekal, připraven zalícit. Hlučné, dušné supění se přibližovalo; raději jsem odolal pokušení mrknout dolů na planinku a na Tomáše za zídkou a nespouštěl oči z místa vzdáleného necelých deset metrů, kde se měla objevit mužova hlava. Stál jsem soustředěný a bez hnutí, snaže se uvolnit a upravit si dech.

Čekání jistě netrvalo déle než pár vteřin, mně však připadalo nekonečné; levé koleno za pařezem mi začínalo dřevěnět a celé tělo i tvář jaksi bolestivě tuhnout, jako bych se pomaličku měnil v kámen.

Objevila se hlava, pak ramena, hruď. Muž mě neviděl: jak se pachtil vzhůru a hledal, kde opřít nohu, držel hlavu k zemi. Přiložil jsem karabinu k rameni, pevně ji opřel v jamce klíční kosti, přitiskl k ní tvář a zadržel dech. Pak se ale stalo něco nečekaného. Mířil jsem starému přesně na srdce, spolehnutý, že ho na tu vzdálenost musím zasáhnout. Prst mi však ležel na spoušti jako mrtvý. Nebyl jsem s to vystřelit.

Starý zvedl hlavu, střetli jsme se očima. Puška mu vyletěla k rameni s překvapivou rychlostí. Pak to několikrát suše zapraskalo a já viděl, jak mu kulky pronikají košilí a nechávají v ní trhliny. Z rány vytryskl proud krve – neuvěřitelně mohutný a prudký, jak se mi zdálo, oči se mu obrátily v sloup, ústa divoce zalapala po dechu a pak se celé tělo zvrátilo nazad. Slyšel jsem je, jak se řítí ze svahu, po němž právě vyšplhalo, a strhuje s sebou kamení, jehož rachot se rozléhal ozvěnou v soutěsce.

Šplhám dolů a v tu chvíli spatřím Tomáše; přelezl zídku a s puškou pod paží spěchá napříč loučkou prohlédnout mrtvolu. Já sám dole na rovině zamířím nejprve k synovi, abych mu sňal pouta. Sotva mě spatří, oči se mu rozšíří úžasem a strachem. Víra v otcovu nepřemožitelnost v jeho mozku tak zakořenila, že vida mě živého, jenom nevěřícně zírá. A zrovna tak mi nevěří, že je z otce nebožtík. „Tak se pojď podívat,“ řeknu a lehce ho postrčím hlavní karabiny.

Cestou potkám Tomáše, který už se vrací z inspekce. Zabavil starému nábojnici a pušku, nese ji zavěšenou na levém rameni, protože na pravém už mu visí jeho vlastní zbraň. „Přímo do srdce,“ poznamená s mírně pobledlou tváří. „Řada kulek, jedna vedle druhé.“ Vyjmu z karabiny zásobník. Prázdný. To znamená, že jsem vypálil pět kulek. Když ale řeknu, že mi připadalo, jako bych je viděl vnikat do těla, Tomáš potřese hlavou. Vylétají z hlavně takovou rychlostí, že je pohled rozhodně nedokáže sledovat. Viděl jsem vlastně jen to, jak se postupně protrhávala košile, když jí kulky jedna za druhou prolétaly. „Nic se neboj, byl na místě mrtvý,“ řekne. A pak dodá: „Já jdu. Posbírám ty šípy. Nesmím přece zapomínat, že jsem skladník.“ S poněkud nezdařeným pokusem o úsměv odchází.

Pohled na mrtvé tělo jím dost otřásl a se mnou je to nejinak. Hrudník doslova napadrť! A ta bílá, bezkrevná, nezapomenutelná tvář! Přijde mi jaksi zatěžko srovnat si v hlavě, že by ten bezvýznamný stisk mého prstu na spoušti mohl nadělat takovouhle paseku. A napadá mě, že jestli ten ničema, který zmáčknutím nějakého knoflíku rozpoutal atomovou válku, ve svém betonovém krytu přežil, musí mít dnes asi stejný pocit.

Troglodyt mohl být asi tak padesátník. Chlap jak hora. Statný, trochu ryšavý blonďák v zasmolených hnědých manšestrácích a rozedraném saku téže barvy. Hledím na jeho veliké tělo. Tolik síly v něm bylo, a takhle z něho život vyprchal. Hledím také na syna. Nejeví sebemenší smutek. Vypadá spíš jen užasle, a jako by se mu ulevilo. Pojednou se ke mně otočí, s bázlivou úctou na mne chvilečku zírá, potom mě vezme za pravou ruku a skloní se, aby ji políbil. Odstrčím ho. Nestojím o to, aby přenášel synovské pocity na mne. Když ale vidím, jak mu tvář vyděšeně zrozpačitěla, přece jen se zeptám, jak se jmenuje. Říkají mu Jacquet (zdrobnělina Jakuba). „Běž za Tomášem, Jacquete,“ řeknu pohaslým hlasem, „a pomoz mu posbírat šípy.“

Už ať je raději pryč. V nejbližší chvíli asi omdlím. Nohy mám jak z rosolu, před očima mžitky. Usednu tři metry od troglodyta na kraj svahu, ale nepomůže to; nakonec se položím na svažitou půdu, zavřu oči a cítím se strašně zle. Náhle mi po těle vyrazí pot. A v tu ránu mám neuvěřitelně živý a příjemný pocit osvěžení. Vracím se do života. Ještě pořád jsem slabý jak moucha, ale je to slabost zrození, ne smrti.

Za nějaký okamžik se posadím a zahledím se na troglodyta. Strýc ho přirovnával ke cromagnonci. Něco na tom je. Vystouplé čelisti, nízké čelo, mohutné nadočnicové oblouky. Ale umýt ho, oholit, ostříhat mu nehty, zkrátit vlasy a upnout jeho robustní figuru do uniformy svítící novotou, nepůsobil by o nic primitivněji než takový správný vyšší důstojník od nějaké úderné jednotky. Ani hloupěji. Nechyběla by mu ani znalost základních živočišných lstí, jejichž souhrnu se říká válečnické umění: jak nastražit hlupákovi past, jak číhat v záloze, jak předstírat kapitulaci, jak upoutat nepřítele ve středu a zprava vyrazit.

Vstanu a vrátím se k Tomášovi a Jacquetovi. Mé nevolnosti si nevšimli. Domnívali se, že si chci jen oddechnout. Tomáš mi podá luk, prohlížím si jej. Má na výšku nejmíň metr sedmdesát a provedení mi připadá mnohem lepší než u luku, který jsem já kdysi věnoval Birgittě.

Tomáš posbíral šípy. Spojil je do svazku a převázal nylonovým provázkem.

„Tamhle,“ řekne Jacquet se sklopenýma očima, aniž přímo jmenuje Amarantu.

Stoupáme vzhůru úzkou loučkou se zbytky žlutavé trávy, jejíž tu a tam uchované trsy nepůsobí sice zvlášť vábně, ale přesto mi dělají radost. Pohlédnu na Jacqueta, na jeho světle ryšavou hlavu a dobráckou tvář. Upírá své dětské oči na mne. Jsou, jak už jsem říkal, zlatohnědé, ale utvářené tak zvláštně, že skoro všechno místo zabírá duhovka a bělmo není takřka vidět. Spolu se zdviženým obočím to působí dojmem, jako by se na člověka díval pokorný, smutný a žadonící pes. Pes, který něco provedl a teď by strašně rád, aby mu to odpustili a promluvili na něj. Přímo z něho čiší dobrá vůle, poddajnost, ochota rozdat se láskou. Ale taky síla, síla, které si je sotva vědom, ale snadno ji lze vyčíst z jeho býčí šíje, širokých ramen a dlouhých paží pravěkého člověka, jež se pro uzly svalů nemohou ani pořádně natáhnout. Nedokáže zcela rozevřít ani mocné tlapy na konci těch paží, pořád jako by jimi napůl svíral nějaké neviditelné topůrko. Klátí se mezi Tomášem a mnou, hned se dívá na jednoho, hned na druhého, ale nejčastěji na mne, protože se blížím věku, kdy bych mu mohl být otcem.

Ukážu mu luk, který nesu v pravé ruce, a zeptám se ho francouzsky (vím už, že nářečím nemluví):

„Jak to přišlo, že otec užíval tenhle nástroj?“

Je tak blažený, že jsem na něj promluvil, a tak horlivý všechno mi povědět, až z toho zadrhává. Jeho francouzština je tak trochu „ani ryba ani rak“, necítím v jejím podtextu barvu ani rytmus nějakého dialektu. Přízvuk nemá ani zcela zdejší, ani zcela severský. Zvláštní směsice, vzniklá zřejmě neustálým střetáním otcovského vlivu s vlivem školního prostředí. Zkrátka „přivandrovalec“, jak se u nás říká.

„Naučil se to na severu,“ zadrmolí, „v jednom střeleckém spolku. Prý byl přeborník.“

„Ty hroty k šípům,“ dodá, „si vyrobil doma sám. Na lov.“ Užasle na něj pohlédnu:

„Na lov! S tímhle že chodil na lov? Proč ne s puškou?“

„Pušku je slyšet,“ řekne Jacquet s úsměvem, v němž je málem cosi spikleneckého. Patrně ví, že já na hony nechodím a mé lesy jsou otevřené všem.

Neodpovím. Myslím, že už se mi obraz denního života troglodytů začíná poněkud rýsovat: těžké ublížení na těle, znásilnění v rámci rodiny, pytlačení, suma sumárum lhostejnost vůči zákonům. Krom toho bych řekl, že takový šíp dokazuje také pěknou mazanost. Je to bezpečnější než klást oka, protože oko na zemi zůstane, může je objevit hajný, kdežto šípem člověk zabije v jediné vteřině a především skoro neslyšně, zvěř tím nevyplaší a neupozorní sousedy. Ti si na honu ve svých lesích asi mnoho neužili, když skončilo hájení.

Protože pořád nic neříkám, Jacquet si mé mlčení vyloží jako nesouhlas a v přesvědčení, že jako pán Malevilu jsem nikdy nepoznal, co je to hlad, pokusí se mě odzbrojit vypočítavě zkroušeným tónem:

„Nebýt toho, těžko bychom měli každý den na talíři maso.“ A že je měl každý den, o tom není pochyb. Stačí se na něho podívat. Nepřišel otcovou honitbou zkrátka. Ale jedna věc mi stejně nejde na rozum, zabít šípem králíka, když peláší?

Pyšně otce hájí:

„Otec trefil i bažanta v letu!“

No ovšem, pak je mi jasné, kam se vytráceli strýčkovi bažanti. Vypustil jich každý rok dva nebo tři páry, a už se s nimi nikdy neshledal, ani s jejich potomstvem.

Jak už je Jacquet rozjetý, ještě dodá.

„Normálně by vás trefil prvním šípem, který by vystřelil.“

Svraštím obočí a Tomáš suše poznamená:

„Není se čím chlubit.“

Stejně už si říkám, že je načase téhle přespříliš uvolněné rozmluvě přitáhnout trochu uzdu.

„To tys omráčil našeho kamaráda a ukradl Amarantu?“ vyjedu na Jacqueta přísně.

Zrudne, sklopí mohutnou světle ryšavou hlavu, a tvář celou nešťastnou, neohrabaně se klátí.

„Poručil mi to otec.“

Pak se honem opraví:

„Ale řekl, že mám vašeho kamaráda zabít, a já to neudělal.“

„Pročpak?“

„Protože to je hřích.“

No ne, to si musím zapsat za uši. Vyptávám se Jacqueta dál. Potvrdí mi, co už jsem stejně vytušil: starý měl v úmyslu vylákat nás po skupinkách k sobě a všech pět nás povraždit, aby se zmocnil Malevilu. Něco šíleného. Mohl mít po onom osudném dni třeba celou Francii, ale ne, on chtěl Malevil – i za cenu pěti vražd. Podle synových slov totiž „sloužící“ zabít nehodlal. Ani tu mou Němku.

„Jakou Němku?“

„Tu, co se projížděla na koni po lesích.“

Podívám se na něj. Tady zpravodajská služba trochu selhala, ale jako další pohnutka to jistě sehrálo svou roli. Hrad a hradní paní. Selské povstání, při němž je hradní pán usmrcen a paní vzápětí znásilněna. Hradní pán či páni. Jak se totiž dovídám, byli jsme my všichni, Tomáš, Colin, Peyssou, Meyssonnier a já, pro starého „malevilští páni“, a přestože jsme ho sami v životě nespatřili, často o nás mluvíval. S hněvem a nenávistí. Syn nás na jeho příkaz špehoval. Zastavím se tváří k Jacquetovi a podívám se mu do očí:

„A tebe nikdy nenapadlo nějak nás varovat, abys všem těm vraždám zabránil?“

Stojí přede mnou jak hromádka neštěstí, oči k zemi, ruce za zády. Stačilo by slůvko, a byl by snad schopen jít se oběsit.

„Napadlo,“ řekne, „ale otec by se to dověděl a zabil by mě.“

Toť se ví, otec nebyl jenom nepřemožitelný, ale taky vševědoucí. Hledím na něho: napomáhání vraždě, útok na jednoho z našich kamarádů, krádež koně. „Tak co s tebou provedeme, Jacquete?“ Rty se mu chvějí, polkne slinu, upře na mne své poctivé bojácné oči a odevzdaně řekne:

„Nevím. Nejspíš mě zabijete.“

„Nic jiného by sis nezasloužil,“ procedí Tomáš mezi zuby, tvář bledou hněvem. Ohlédnu se na něj. Měl o mne patrně pořádný strach, když jsem prve šplhal na kopec. A teď mu připadám moc shovívavý.

„To ne,“ řeknu, „nezabijeme tě. Už proto, že zabít je hřích, jak jsi řekl. Ale odvedeme tě na Malevil a na nějaký čas z tebe uděláme vězně.“

Po Tomášovi se raději neohlédnu, ale s lehkým pobavením si v duchu říkám, jak ho asi znechutilo slyšet z mých úst něco tak „klerikálního“ jako slovo hřích. Ale co mohu jiného, než hovořit s Jacquetem řečí, které rozumí?

„Samotného?“ řekne Jacquet.

„Jak to, samotného?“

„Odvedete mě na Malevil samotného?“

A když na něj s tázavě povytaženým obočím pohlédnu, dodá:

„Je tu ještě babička…“

Skoro bych řekl, že hodlá ve výčtu pokračovat, ale zmlkne.

„Když bude babička chtít, vezmeme ji taky.“

Ale je mi jasné, že mu leží na srdci něco jiného. Ztráta svobody to myslím nebude, protože jeho tvář je jako otevřená kniha a teď se zasmušila, ano, zasmušila se ještě mnohem víc než prve, když se bál, že ho zabijeme. Opět vykročím a chystám se na něj ještě jednou uhodit, když tu náhle do ticha opuštěné, holé soutěsky, v níž se tu a tam uprostřed žlutavých trsů a spálené země tyčí mrtvý, zčernalý, dosud však stojící strom, odněkud docela zblízka zazní zaržání.

A není to ledajaké zaržání. To se neozvala Amaranta. Tohle bylo vítězné, vladařské a něžné zařehtání hřebce, který se touží spářit s klisnou a točí se kolem ní, aby ji dostal do nálady, nebo, jak říkával strýček, aby ji „rozdělal.“

„Copak vy máte koně?“

„Máme,“ přisvědčí Jacquet.

„A nevyřezali jste ho!“

„Ne, otec to zakázal.“

Otočím se na Tomáše. Nemohu uvěřit vlastním uším. Málem bych se zbláznil radostí! Tentokrát, starý, klobouk dolů! Rozběhnu se jako kluk. A udělám něco ještě podařenějšího, klidně předám Jacquetovi luk, aby mi nepřekážel, on ho bez údivu vezme a už běží vedle mne, široká ústa dokořán. Tomáš nás samozřejmě několika skoky předběhne a každou vteřinou náskok zvětšuje. Už proto, že mně brzo dojde dech a zpomalím.

Jsme však u cíle. Před „obydlím troglodytů“ (ze dvou třetin jeskyně, z jedné dům) je výběh o ploše asi jednoho hektaru, ohrazený dvojí řadou ostnatého drátu vedeného mezi tlustými, tak půl druhého metru vysokými kůly z kaštanového dřeva, které jsou sice zčernalé, ale dosud stojí. A uprostřed, přivázaná k pahýlu stromu, moje Amaranta. Rozechvělá, ale nijak vzpurná; rezavá kůže jí vibruje lehkým třesem, světlou hřívu hodila nedočkavostí koketně nazad. Kdo by kdy pomyslil, že budu jednou šílet radostí nad takovým znesvěcením, byť ještě neuvedeným plně ve skutek! Těžký tažný peršeron a anglo-arabská klisna! Ne že by byl ten proletářský manžel ošklivý. Kůži má tmavě šedou, skoro černou, obrovský zadek, statné nohy, mohutné plece a šíji, že bych ji oběma pažemi neobjal. Zkrátka pěkný pořez, čímž není tak zcela nepodoben pánům těchto míst. Vzrušený a nepokojný, s celou svou těžkou váhou se čile otáčí kolem Amaranty, chraplavě řehtá a z očí metá blesky. Doufám jen, že si je vědom, jaké neslýchané cti se mu dostává, a že dokáže rozlišit mezi tlustou peršeronskou mandou a půvabnou, sotva tříletou Amarantou, obdařenou dlouhým rodokmenem ušlechtilých předků, a v květu let, v zájmu zachování rodu, vydanou napospas jeho útokům.

Ale dvoří se jí vášnivě, to se musí nechat, a přitom nijak násilnicky, hned se jí tiskne tlamou k hlavě a hryže jí pysky, hned ji otočený k zadku líže pod ocasem, a už u ní stojí zase z druhé strany, položí jí mohutnou hlavu na šíji, opět ji sundá a vrátí se k zadku a tak pozvolna kobylku uzavírá do kruhu svého těžkopádného svůdnického tance, přenáší na ni své poblázněné vzrušení a nenásilně jí vnucuje svoji autoritu, sílu, pach.

Jak vystihl onu pravou chvíli, kdy je Amaranta připravena bez vyhazování a vzpěčování se mu podrobit? Zvedne se na zadních, mohutný jako obr, předníma nohama hrabe ve vzduchu, aby udržel rovnováhu, dlouhá černá hříva za ním vlaje, a vztyčený, neohrabaný a nádherný, dojde k Amarantě a dopadne jí na bedra. Kobylka pod tou tunou svalstva trochu podklesne, zasténá, nicméně s ocasem ochotně zdviženým náraz vydrží a dovolí hřebci, aby jí svýma masivníma nohama sevřel boky. Protože hřebec v první chvíli tápe, Jacquet přiskočí, uchopí mohutný úd prostě do ruky a zasune, kam patří. Amaranta se vzepře o přední nohy, a jak se snaží zmoci partnerovy divoké nárazy, třesou se jí napětím. Hřebec je ke mně v tu chvíli natočen z profilu a jeho nádherná, kupředu vypjatá hlava, potřásající černou hřívou, rozšířené nozdry a pyšné, jiskřící oči upřené nevidoucně kamsi kupředu jsou pro mne tím nejdokonalejším ztělesněním ideje moci, jaké jsem kdy viděl. I v okamžiku vítězství zůstává však něžný, nesnaží se pojistit si kořist tím, že by ji kousal do šíje.

Když je spojení dokonáno, hřebec znehybní, zadní nohy se mu lehce chvějí. Pak mu sklesne hlava, až se dotkne pysky Amarantiny hřívy. Setrvá v tom postoji celou minutu, vyčerpaný, tlamu ochablou, oheň z očí se mu vytrácí a vystřídá ho smutek. Konečně se od klisny neohrabaně odpoutá, a jak dopadne zpátky na všechny čtyři, na zem ukápne troška semene, od něhož si právě ulehčil. Pak se otřepe a už je to zase on, zvedne hlavu, s vítězným zaržáním vyrazí divokým cvalem podél hrazení a řítí se přímo na nás, jako by nás hodlal rozmačkat. Teprve ve vzdálenosti necelého metru se nám ostrým odbočením vyhne, jedním okem po nás hodí ze strany veselý, furiantský pohled, jako kdyby si nás dobíral, a aniž zpomalí, odcválá zpátky do ohrady. Rytmus jeho čtyř těžkých kopyt otřásajících půdou mi zní v uších ještě dlouho potom, co odtud odejdeme. Jejich tlumený dusot mi v té mrtvé, němé krajině připadá nádherný, jako by předznamenával počátek nového života.

Obydlí troglodytů nesestává jen z jednoho domu, ale hned ze dvou vedle sebe, v prvním se bydlí a druhý zřejmě slouží jako stáj, stodola a prasečí chlívek. Prozrazují šikovnou ruku, na vstup do jeskyně navazuje asi metr hluboká zděná přístavba s přístřeškem a komínem na střeše: Stáj je z holých cihel, dům však celkem pečlivě omítnutý. Zeď má v přízemku prosklené dveře a okno, v patře dvě další okna. Všechny tabulky zůstaly celé a na dřevěných okenicích je dosud vidět stopy vínově červeného nátěru. Všechno je pořízeno za babku, ale vcelku to docela ujde.

Skála pokračuje nad přístřeškem a oním kouskem střechy ještě asi patnáct metrů. Nahoře je dokulata vyboulená, takže přečnívá nad dům, chrání ho před deštěm a dokonce mu dodává zdání jakési útulnosti. Současně však jde z převisu hrůza.

Člověk má pocit, že se ulomí, že pukne a zřítí se dolů. Je ovšem pravda, že tu takhle krkolomně balancuje patrně už celá tisíciletí. A když se sem Wahrwoorde nastěhoval, nepochybně usoudil, že na krátký okamžik jednoho lidského života rovnováhu ještě udrží.

Celkové uspořádání i poloha jsou stejné jako u naší Porodnice (kromě přístavby, tu jsem nezřídil), a když se stala ta věc, právě tohle troglodytům zachránilo život.

Jinou budovu tu nikde nevidím, jen uprostřed ohrady stojí jakýsi domeček připomínající pekárnu.

Náhle cítím, že tu někdo je a dívá se na nás. Na prahu obydlí stojí rozložitá stařena ve staré, značně usmolené černé haleně a s podezíravě udivenou tváří si nás prohlíží. V domnění, že by to mohla být matka mého protivníka, k ní přistoupím a trochu rozpačitě řeknu:

„Jistě se domyslíš, co se stalo a že tu nejsem pro své potěšení.“

Hned neodpoví, jenom přikývne, ale nezdá se nijak obzvlášť zarmoucená. Je malé postavy, obličej má odulý, na tvářích laloky a krk tak široký a rozměklý, že to vypadá, jako by jí brada bez jakéhokoli výstupku pokračovala až k mohutnému poprsí, které se při sebemenším pohybu hází jako dva pytle ovsa na oslím hřbetě. Ze sádelnaté tváře vykukují dvě živé, docela pěkné černé oči a nad poněkud nízkým čelem trčí do všech stran neposlušné, ježaté chomáče kudrnaté kštice, bílé jako sníh.

„Dopadlo to, jak si myslím, jinak bys tu nestál,“ řekne s naprostým klidem.

Ani špetka pohnutí, a přízvuk i větná stavba kupodivu zdejší.

„Věř, je mi to líto,“ řeknu, „ale neměl jsem na vybranou. Tvůj syn, nebo já.“

Odpověď je přinejmenším nečekaná.

„Pojď dál,“ řekne a ustoupí z prahu, „něco s námi přece pojíš.“

A s povzdechem a pokrčením ramen dodá v nářečí:

„Můj syn to díkybohu nebyl.“

Pohlédnu na ni.

„Ty mluvíš po našem?“

„Však jsem odtud,“ odpoví v nářečí.

A jako by chtěla říci: „Já žádná divoška nejsem,“ pyšně vypne hruď, až se dotyčné pytle ovsa povážlivě rozhoupají.

„Jsem rodačka z La Roque,“ pokračuje. „Znáš tam Falvina?“

„Toho ševce, co si ochočil havrana?“

„To je můj bratr,“ prohlásí Falvinka s nesmírnou důstojností, a dodá: „Tak pojď dál, chlapče, a buď tu jako doma.“

Ať si to je třeba i nějaká Falvinová, sestra počestného ševce narozeného v La Roque, docela jí nevěřím. Vezmu do ruky pušku, nabiju ji, zaklapnu uzávěr a vpustím kulku do hlavně. Ani pak nevstoupím do domu první, ale předstíraje srdečnost, postrčím Falvinku před sebou. Dotknout se jejích zad je něco podobného, jako zabořit ruku do sádla.

Nikde nic podezřelého. Betonová, pláty vyspravovaná podlaha, vzadu a po stranách místo zdí šedobílá skalní stěna. Nechali ji, jak byla, i se všemi výstupky a nerovnostmi. Ani stopa po nějakém vlhku. Nahoře trámový strop a podlaha patra, do něhož patrně vedou malá dvířka, jež vidím v rohu zděné přístavby. V čelní zdi je okno, prosklené dveře a krb. Cihly zevnitř neomítnuté, ještě se stopami malty, jež vytekla ze spár. V krbu mírný oheň. Na poličce pod oknem řada holínek. S formálně zdvořilým „dovolíš?“ otevřu dveře vysoké venkovské almary ve stylu Ludvíka XV. Napravo prádlo, nalevo nádobí. Uprostřed místnosti rozložitý „selský stůl“, jak říkají Pařížané. Ti k němu ovšem kvůli malebnosti stavívají lavice, kdežto my dáváme přednost pohodlným židlím. Napočítal jsem jich tady sedm, všechny vyplétané slámou, ale jenom čtyři u stolu. Ostatní stojí podél stěny. Nevím, má-li to nějaký význam, ale zapisuji si to za uši. Zamířím k hornímu konci stolu. Tady patrně trůníval otec a tady, zády k vnitřku jeskyně a s karabinou mezi nohama, se taky posadím. Mám odtud pod dohledem oboje dveře. Tomášovi pokynu k židli po své pravici, aby mi tělem nezacláněl vchody, a Jacquet se sám od sebe pokorně usadí zády ke světlu na spodním konci stolu.

Když vytáhnu z kapsy balíček se šunkou, který mi dala před odchodem Menou, Falvinka hlasitě zaprotestuje a rozbzučí se kolem mě jak moucha. Nebudu přece jíst na stole, musím si vzít talíř. A jen ať počkám, usmaží mi k tomu vajíčko! A jistě neodmítnu kapku vína! Neodmítnu nic kromě vína, protože se obávám, že asi nebude za mnoho stát, a požádám místo něho o mléko. Naleje mi ho plný kvítkovaný hrnek a navrch přidá záplavu slov: když se to stalo, zrovna prodali tele, mají teď mléka, že nevědí co s ním, mohou se v něm koupat, stloukají je na máslo, a pořád ještě zbývá pro vepře.

Oči mi však div nevylezou z důlků, když položí na stůl pecen chleba a máslo.

„Chleba! Vy máte chleba!“

„Ale my si Na rybníce odjakživa pekli chleba sami,“ řekne Falvinka. „Wahrwoorde musel mít všechno po svém, zasel vždycky tolik, aby nám obilí vydrželo na celý rok a ještě víc. A to jsme mouku semílali ručně, protože elektřinu tady Na rybníce nemáme, a s máslem zrovna tak, v ruční máselnici. Wahrwoorde nic kupovaného nechtěl.“

Zaklesnu pecen do zásuvky ve stole, krájím pro každého po krajíci, tak jak to asi dělával starý, když byl ještě živ, a přemítám nad tím, co jsem se dověděl. Divoch Wahrwoorde si zkrátka chtěl žít ve svém koutku z vlastních zdrojů, soběstačně. Dokonce ani v mimomanželské lásce nevybočil z rámce rodiny.

Ale když se zmíním o Catie, Falvinčina reakce je zdrženlivá:

„Pokud jde o ty věci,“ řekne s trochou ostychu, „už to tak bude. Ale předně chudák Catie sama provokovala. Pak je taky pravda, že to jeho dcera nebyla. Miette taky ne. Jsou to dcery mé Raymondy.“

Mám dojem, že při zmínce o Miette zvedl Jacquet na druhém konci stolu hlavu a jaksi znepokojeně na Falvinku pohlédl. Ale tak bleskově a letmo, že vzápětí skoro pochybuji, zda jsem vůbec co viděl.

Zatím jsem z chleba ochutnal jen drobek, čekám až na slíbené vajíčko. Ale přesto, jaká lahoda, takový krajíc venkovského chleba s poctivou vrstvou másla (na rozdíl od několika málo zdejších usedlostí, kde se ještě podomácku stloukalo, Na rybníce máslo solí). Ale připomíná mi to tak silně život předtím, že zároveň pocítím i závan melancholie.

„A kdopak tu peče chleba?“ zeptám se, abych projevil vděčnost.

„Až donedávna Louis,“ povzdechne si Falvinka. „Od jeho smrti Jacquet.“

Motá se po kuchyni všecka zadýchaná, nadělá hromadu zbytečných kroků a vzdychá a pusa jí jede jako namazaná, kde by stačilo jedno slovo, tam jich poví deset. Usmažit tři vajíčka jí trvá dobře půl hodiny, přičemž hledí, abychom si všimli, že na sebe s nimi nepočítala (zato si je myslím sem tam s chutí dopřeje, když je sama, a „kapku vína“ jakbysmet). Sedím sice po celou tu dobu s prázdnou pusou, protože si šunku nechávám až k vajíčku, leccos se však aspoň dovím.

Jediné, čím se Falvinka podobá Menou, je záliba v genealogii. Aby mi vyložila, že její dcera Raymonda měla z prvního manželství dvě dcery, Catie a Miette, a jako vdova se podruhé vdala za Wahrwoorda, rovněž vdovce a otce dvou chlapců, Louise a Jacqueta, musí se vrátit až k praprarodičům.

„Nepotřebuju ti jistě vykládat, jak jsem na to manželství asi koukala, obzvlášť když mi pak umřel chudák Gaston a mne nezbylo než se nastěhovat sem. Jako u divochů, žádná elektřina ani vodovod, dokonce ani plynová bomba, kdepak, o tom nechtěl Wahrwoorde ani slyšet, vaří se tu načisto jak za starodávna, přímo na ohni. Chleba v cizím domě,“ dodá v nářečí s očima obrácenýma k nebi, „ten ti, pane, zhořkne v ústech. I když jsem ho Wahrwoordovi za těch deset let moc nesnědla.“

Čímž potvrdí mé podezření, že si zeťovu tyranii potají chutě vynahrazovala. Ovšem, její Raymonda už je taky pod drnem jako chudák Gaston, zbytečné povídat, kdo ji utrápil, ale měla taky špatné trávení, a co odešla, zhořkl ten cizí chlebíček ještě víc.

Dojím šunku i vajíčko, dopiji mléko, a Falvinka pořád běhá od ničeho k ničemu jako slepice, ani na okamžik neusedne s námi za stůl a nevezme do úst ani soustečko, její fiktivní odříkavost pokračuje i po Wahrwoordově smrti. Ale všechno mi přece jen neřekla, i když semlela kdeco. Lidé u nás a myslím, že i jinde – mají dvojí způsob, jak si nechat věci pro sebe: buďto mlčet, nebo toho namluvit až moc.

„Jacquete,“ řeknu, otíraje strýčkův nůž o poslední sousto chleba, „vezmeš teď lopatu a motyku a půjdeš pohřbít otce. Tomáš na tebe dohlédne.“

Zaklapnu čepel do střenky, a když strkám nůž zpátky do kapsy, dodám:

„Všiml jsem si, že měl celkem slušné boty. Udělal bys dobře, kdyby sis je vzal. Budeš je potřebovat.“

Jacquet vstane; trochu přihrbeně a se sklopenou hlavou, abychom viděli, jak umí poslouchat. Zvednu se také, s karabinou v ruce přistoupím k Tomášovi a tiše mu řeknu: „Dej mi dědkovu pušku, nech si jen svou, kluk ať jde před tebou, a až bude kopat jámu, postav se opodál a nespouštěj ho z očí.“ Ale neujde mi, že Jacquet toho okamžiku využil, přitočil se k Falvince a něco jí šeptl do ucha.

„No tak, Jacquete,“ pobídnu ho velitelským tónem.

Škubne sebou, zčervená, a následován Tomášem, paže na mocných ramenou bezvládně rozkymácené, vyjde beze slova ze dveří. Jakmile jsou venku, obrátím se s vážnou tváří na Falvinku.

„Jacquet jednoho z nás omráčil a ukradl nám koně. Ne, bránit ho nemusíš, já vím, že jen uposlechl otce. Ale potrestat na druhou stranu zaslouží. Zabavíme, co mu patří, a odvedeme ho na Malevil jako vězně.“

„A co já?“ vyhrkne poplašeně Falvinka.

„Můžeš si vybrat. Buďto se nastěhovat k nám na Malevil, nebo zůstat tady. Pokud bys tu zůstala, necháme ti, co budeš k živobytí potřebovat.“

„Zůstat tady?“ vykřikne zděšeně. „Ale co bych tu dělala?“

A už jí zas jede pusa. Dávám dobrý pozor a nevím, co si myslet, protože v celé té záplavě slov chybí právě to jediné, které bych od ní čekal, totiž slovo „sama“.

Děsit by ji mělo přece hlavně to, že zůstane Na rybníce „sama“. Ona však semele všechno možné, jen o tom jediném ani slovíčko. Zvednu hlavu, větřím jako lovecký pes. Bezvýsledně. Ale něco mi ta velectěná dáma tají. Vím to od začátku. Něco nebo někoho. Už ji neposlouchám. Když mi selhal čich, musí mi posloužit oči. Jedu pohledem po místnosti, zkoumám každou podrobnost. Naproti mně, u neomítnuté cihlové zdi přístavby, na polici asi čtyřicet centimetrů od země stojí v jedné řadě holínky všech obyvatel domu. Suše přetrhnu Falvince řeč:

„Tvá dcera Raymonda je mrtvá. Louis taky. Jacquet pohřbívá Wahrwoorda. Catie sloužila v La Roque. Je to tak?“

„Tak,“ odpoví zaraženě.

Nespouštěje z ní oči, vyštěknu, jako když práskne bičem:

„A co Miette?“

Zalapá po dechu jako ryba na suchu. Nedám jí čas, aby se vzpamatovala.

„No ano, Miette. Kdepak je Miette?“

Zamžiká a hlesne:

„Taky sloužila v La Roque. Pánbůhví, co s ní…“

Skočím jí do řeči:

„U koho?“

„U starosty.“

„Stejně jako Catie? Tak starosta měl dvě služky!“

„Ba ne, počkej, to se pletu. V hospodě.“

Mlčím. Sklopím oči. Padnou mi přímo na její mohutná lýtka.

„Trápí tě nohy?“

„No baže, a jak!“ řekne všecka zadýchaná, uklidněná, šťastná, že jsme obrátili list. „To mi dělá krevní oběh. Jen se podívej“ (vyhrne si sukně, abych se opravdu podíval), „křečové žíly a vůbec.“

„Nosíš do deště holínky?“

„I co tě napadá, jakživa ne. Zvlášť od té doby, co jsem měla zánět žil…“

Téma vlastních nohou je pro ni zřejmě nevyčerpatelné. Už ani nepředstírám, že bych poslouchal. S karabinou v ruce vstanu, ukážu Falvince záda a zamířím k polici s holínkami. Stojí tu tři páry velkých žlutých gumovek, asi tak číslo čtyřicet čtyři nebo čtyřicet šest, a vedle nich jedny černé, mnohem menší a na vyšším podpatku, nanejvýš osmatřicítka. Přendám karabinu do levičky, pravicí seberu ten malý pár, otočím se, zvednu holínky nad hlavu a přímo z místa, kde stojím, mrsknu jimi beze slova Falvince k nohám.

O krok ucouvne a zírá na holínky ležící na betonové podlaze jako na dva hady, kteří ji hodlají uštknout. Zvedne tlusté ruce k obličeji a připlácne je na tváře. Zčervenala jako rak. Netroufá si na mne pohlédnout.

„Dojdi pro ni, Falvinová.“

Chvilku mlčí. Podívá se na mne. Uklidnila se. Něco se jí v tváři změnilo. Z černých očí v sádelnatém obličeji čiší jakási potměšilá nestoudnost.

„Nezajdeš si za ní radši sám?“ řekne významně.

A když neodpovídám, laloky tváří se jí rozlijí v mlsném úsměvu od ústních koutků do stran, až se objeví drobné špičaté zuby. Tak nevím, nakolik je mi tahle Falvinka příjemná. Jistě, považuje to za přirozené. Přemohl jsem a zabil starého. Obklopen posvátnou úctou, zaujal jsem jeho místo a všecko mi patří. Včetně Miette. Já se však právě teď chystám od svého vrchnostenského práva ustoupit. I když ne s lehkým srdcem a taky ne z počestnosti, ale z rozumu.

„Řekl jsem ti, abys pro ni došla,“ opakuji nezvýšeným hlasem.

Úsměv se jí rozplyne, sklopí hlavu a už maže. Pospíchá, až se na ní všechno třese. Ramena, boky, zadek, obrovská lýtka, všechno je v pohybu.

Vrátím se ke stolu a usednu opět tváří ke dveřím; ruce položené na dubové, mytím zčernalé desce se mi třesou, snažím se ovládnout, ale skoro bez úspěchu. Vím, že co za chvíli spatřím, bude znamenat obrovskou radost a zároveň obrovské nebezpečí. Nepochybuji, že nám tahle Miette, až bude žít sama mezi šesti muži (Moma nepočítám), přinese strašlivé problémy, a má-li život na Malevilu zůstat i nadále možný, nesmím se dopustit jediné chyby.

„Tak tady máš Miette,“ řekne Falvinka a postrčí děvče před sebou do místnosti.

Ani sto očí by mi nestačilo, abych se na ni dost vynadíval. Může jí být asi dvacet. A to jméno, Miette, je načisto klamné: není vůbec žádný drobeček. Zdědila po babičce černé oči a bohaté vlasy, jenže je má havraní. Postavou je však o dobrých deset centimetrů vyšší, má široká, pěkně vykroužená ramena, vysoká, jako štít vypouklá ňadra, oblé boky a svalnaté nohy. Jistě, kdybych si vůbec troufl hledat na ní vady, řekl bych možná, že má trochu silný nos, poněkud široká ústa, bradu maličko vystouplejší, než by měla být. Ale v takovém rozpoložení zdaleka nejsem, líbí se mi na ní všechno, i její venkovský ráz.

Na ruce si sice nevidím, ale podle chvění, které mi telegrafují, cítím, že se mi třesou jen což. Schovám je pod stůl, opřu se hrudí a rameny o kraj desky, a tvář přitisknutou k hlavni pušky, neschopný vyrazit ze sebe slovo, doslova Miette hltám očima. Dovedu si představit, co asi cítil Adam, když jednoho krásného rána spatřil vedle sebe Evu, ještě vlhkou, jak právě vyšla z hrnčířského kruhu. Nikdo by nemohl strnout větším obdivem, zírat s hlubší něhou než právě teď já. Krčím se v zápase o přežití se svými zbraněmi v hloubi jeskyně a Miette po ní rozlévá světlo a teplo. Spravovaná jupka na ní málem praská, zašlá, obnošená, místy od molů prožraná sukně z červeného plátna se jí vlní vysoko nad koleny. Nohy má poněkud silné jako ženy vytesané Maillolem a stojí tu pevně na širokých bosých chodidlech, jako by čerpala svou sílu ze země. A tenhle nádherný lidský živočich se tedy stane pramátí lidí.

Vytrhnu se z rozjímání, vstanu ze židle, oběma rukama sevřu okraj stolu, palce dole, prsty nahoře, a řeknu:

„Posaď se, Miette.“

Vlastní hlas mi připadá jakýsi slabý a zastřený. Umiňuji si že napříště musí znít pevněji. Miette beze slova zaujme místo na celou délku stolu ode mne, tam, kde předtím seděl Jacquet. Oči má krásné a mírné. Upírá je na mne bez rozpaků, s vážnou tváří dítěte, které si prohlíží někoho, koho v domě ještě nevidělo.

„Miette,“ (Miette, jaké pěkné jméno) „odvedeme s sebou Jacqueta.“

V temných očích se jí kmitne obava. Okamžitě dodám:

„Nic se neboj, neublížíme mu. A jestli nechcete s babičkou zůstat Na rybníce samy, můžete se taky přestěhovat k nám na Malevil.“

„No bodejť, jakpak zůstat Na rybníce samy,“ řekne Falvinka, „to jsi opravdu moc hodný, chlapče…“

„Jmenuji se Emanuel.“

„Tak ti tedy děkuju, Emanueli.“

Obrátím se na Miette.

„A co ty, Miette, souhlasíš?“

Beze slova přikývne. Mnoho řečí nenadělá, ale oči mluví za ni. Nespouští je ze mne. Soudí jimi a zvažuje nového pána. Jen klid, Miette, na Malevilu potkáš jen přátelství a něhu.

„Jak jsi přišla k tomu jménu, Miette?“

„Jmenuje se vlastně Marie,“ řekne Falvinka, „ale narodila se předčasně, v sedmi měsících, byla drobounká jak střízlíček. Raymonda jí neřekla jinak než ‚mauviette‘, pápěrka, a Catie byly tehda tři roky, udělala z toho ‚Miette‘, ‚drobeček‘; a děvčeti už to zůstalo.“

Miette nic neřekne, ale usmívá se na mne. Možná proto, že jsem projevil zájem o její jméno. Tvář má řekněme poněkud hrubších rysů, alespoň podle městského měřítka krásy, ale úsměv ji dokáže neuvěřitelně rozzářit a zněžnit. Je to úsměv plný půvabu, naprosto upřímný a důvěřivý.

Otevřou se dveře a vejde Jacquet, následován Tomášem. Jen spatří Miette, zastaví se, zbledne, hledí na ni, otočí se k Falvince a rozzuřeně, jako by se na ni chystal vrhnout, vykřikne:

„Přece jsem ti říkal…!“

„No no, pomalu!“ zarazí ho Tomáš. Bere svou roli strážce velice vážně.

Pokročí kupředu, aby vězně zkrotil, a v tu chvíli za Jacquetem spatří Miette. Ztuhne jako zkamenělý. Ruka, připravená dopadnout na rameno, mu sklesne podél těla.

Mírným tónem zasáhnu:

„Miette mi nevyzradila babička, Jacquete. Uhodl jsem to sám.“

Jacquet na mě zírá s pusou dokořán. Nepochybuje o mých slovech ani vteřinu. Věří mi. Ba víc: už se kaje, že se pokusil něco mi zatajit. Zdědil jsem po jeho otci všecko: i neomylnost a vševědoucnost.

„Snad sis nemyslel, že jsi mazanější než páni z Malevilu!“ řekne Falvinka posměšně.

Zničehonic se vyskytuji v množném čísle. Jednou „chlapec“, podruhé „páni“. Ani jednou nekápne ta Falvinka do správného tónu. Jako by v ní bylo něco podlého. Ale nechci soudit ukvapeně. Komu by deset let otročení u troglodyta nenarušilo morálku?

„Copak jsi to šeptal babičce, Jacquete, než jsi odešel pochovat otce?“

S rukama za zády, hlavou na prsou a očima hledícíma do země řekne zkroušeně:

„Chtěl jsem vědět, kde je Miette; řekla, že ve stodole. Tak jsem jí povídal, aby to pánům neříkala.“

Podívám se na něj.

„To znamená, žes chtěl z Malevilu uprchnout, vrátit se k ní a někam s ní utéct?“

Zčervenal jak pivoňka.

„Ano,“ řekne tiše.

„A kam bys chtěl jít? Jak bys ji živil?“

„Nevím.“

„A co babička? Tu bys nechal na Malevilu?“

Falvinka se při vstupu obou mužů zvedla (reflex naočkovaný Wahrwoordem?), stojí teď vedle Miette opřená oběma rukama o stůl. Asi ji přece jen zmohla únava.

„Na babičku jsem nevzpomněl,“ řekne rozpačitě Jacquet.

„Jakpak jinak!“ opáčí Falvinka a z oka se jí skutálí veliká slza.

Nepochybuji, že mívá snadno slzy na krajíčku, ale Jacquet byl určitě její miláček. To má člověk právo na trošičku smutku.

Miette položí dlaň na Falvinčinu ruku, zvedne k ní tvář, dívá se na ni a vrtí hlavou, jako by chtěla říci: „Ale já bych tě tu byla nenechala.“ Miettin hlas bych rád slyšel, ale na druhou stranu se ani nedivím, že nemluví, řekne všechno očima. Možná je to pozůstatek z Wahrwoordovy doby, všichni kolem něho museli držet jazyk za zuby, a tak si nejspíš zvykla vyjadřovat se mimikou.

„A zeptal ses Miette, Jacquete,“ pokračuji ve výslechu, „zdali s tím plánem souhlasí?“

Miette prudce zavrtí hlavou a Jacquet se na ni dívá a neví už vůbec kudy kam.

„Nezeptal,“ šeptne, že ho sotva slyším.

Všichni mlčí.

„Miette půjde s námi na Malevil z vlastní vůle,“ řeknu. „Babička taky. A od téhle minuty, kdy tu s tebou mluvím, Jacquete, nemá nikdo právo říct: Miette patří mně. Ani ty. Ani já. Ani Tomáš. Ani nikdo na Malevilu. Rozuměl jsi?“

Přikývne.

„Proč jsi mi chtěl utajit, že je Miette tady?“

„Však víš proč,“ hlesne ochable.

„Bál ses, že se s ní vyspím?“

„Ne, proto ne, kdyby sama chtěla, máš na to právo.“

„Tak že ji přinutím?“

„Ano,“ řekne tiše. Ten odstín podle mého soudu svědčí pro něho. Nemyslel na sebe, ale na Miette. Cítím však, že trochu přísnosti by přece jen neškodilo. Jeho dobrácké psí oči mě odzbrojují. Je to chyba. Musím mu vštípit určité chování, bude přece co nevidět s námi žít.

„Dávej pozor, Jacquete. Jednu věc si musíš zapamatovat. Jestli někdo zabíjí, znásilňuje, sráží lidi k zemi a krade sousedům koně, pak leda Na rybníce. Na Malevilu se nic takového nedělá.“

S jakou tváří si nechává číst levity! Jenže mně samotnému úloha kazatele myslím příliš nesedí. Což znamená, jak si aspoň myslím, že nejsem sadista: nečiní mi potěšení zahanbovat druhého.

Rychle to skončím.

„Jak říkáš vašemu koni?“

„Goliáš.“

„Dobrá. Zapřáhneš Goliáše k vleku. Dneska stihneme přestěhovat jenom část. Zítra se sem s Goliášem a s Amarantou vrátíme, zapřáhneme ji do našeho vlastního vozu. Pojedeme tolikrát, kolikrát bude potřeba.“

Jacquet už si to míří ke dveřím, blažený, že může něco dělat. Tomáš se otočí na patě, že půjde za ním, ale zdá se mi, že dost mrzutě. Zavolám ho zpátky:

„Není třeba, Tomáši. Teď už neuteče, na to vezmi jed!“

Vrátí se zpátky, spokojený, že nepřijde o podívanou na Miette. Vzápětí už zase neví o světě. Jeho uhranutý výraz mi připadá trochu pitomý, to ovšem zapomínám, že jsem před malou chvílí patrně vypadal stejně. Miette však nespouští své překrásné oči z mých, vlastně spíš z mých rtů; zdá se, jako by sledovala jejich pohyb, kdykoli promluvím.

Ještě mám něco na srdci. Chci, aby bylo ve všem jasno.

„Něco bych ti rád pověděl, Miette. Nikdo na Malevilu tě nebude nutit k ničemu, co bys sama nechtěla.“

Když na to neodpoví, zeptám se jí:

„Rozumělas?“

Ticho.

„Ale to se ví, že rozuměla,“ ozve se Falvinka.

„Nech ji, Falvinová,“ řeknu netrpělivě, „ať to poví sama.“

Falvinka se ke mně otočí:

„Nemůže ti odpovědět. Je němá.“

8

S jakou slávou jsme se za soumraku vraceli na Malevil! Já v čele na neosedlané Amarantě, karabinu na řemeni hlavní přes prsa, za sebou Miette, svírající mě rukama v pase, V poslední chvíli mi totiž svou mimikou naznačila, že by jela ráda za mnou na koni. Jel jsem krokem, protože kdykoli Amaranta získala trochu náskok, Goliáš, ochotný jít za ní až na konec světa, se dal hned do klusu, až vůz za ním nestačil nadskakovat. Kromě Falvinky, Jacqueta a Tomáše vezl taky neuvěřitelnou hromadu matrací a různých pomíjejících statků. A vzadu, uvázaná na provaze, si to ke všemu nemotorně šněrovala kráva obtížená mohutným břichem; Falvinka odmítla nechat ji Na rybníce byť jen jedinou noc samotnou, vzhledem k tomu, že prý se může každým okamžikem otelit.

Vzali jsme to po náhorní rovině a kolem bývalé usedlosti Cussac, nyní lehlé popelem; dostat se totiž s vlekem přes zídky na planince svažující se dolů k Rhunes nebylo myslitelné. Jacquet mě ostatně ujistil, že cesta bude sice delší, ale žádné ohořelé kmeny přes ni neleží. Prošel tudy několikrát, když nás chodil na otcův příkaz k Malevilu špehovat.

Nebylo snadné zdolat s přívěsem louku stoupající ke Cussacu, ale pak už jsme byli na asfaltové silničce, a protože se valem stmívalo, napadlo mě, že bych mohl vyjet napřed a uklidnit kamarády na Malevilu. Když jsem však viděl, nebo spíš slyšel, jak se Goliáš rozcválal po uválcovaném štěrku za Amarantou a jak kráva, napjatou ohlávkou málem uškrcená, začíná za vozem bučet, přitáhl jsem kobylce uzdu a jel zas krokem. Chudák kráva se i přes všechno chlácholení Falvinky, nebezpečně vykloněné vzadu z přívěsu, nemohla hezky dlouho vzpamatovat z leknutí. Všiml jsem si, že jí říkají Markýza, což ji stavělo na šlechtickém žebříčku hluboko pod naši Princeznu. Strýček tvrdíval, že vzpurní sedláci v našem kraji začali těmi tituly pokřtívat dobytek v dobách revoluce, na posměch vyháněné vrchnosti. „To jim věru neublížilo,“ dodávala Menou, „po všem, co jsme od nich zkusili. To bys nevěřil, Emanueli, ale ještě za Napoleona III. nechal larocký hrabě pověsit kočího jen proto, že ho neposlechl. A neseděl za to ani den.“

Myšlenkami v dobách ještě dávno před Francouzskou revolucí, spatřil jsem náhle v dálce hradní donjon ozářený pochodněmi. Pohled na něj mě zahřál u srdce. Přesně takové pocity měl asi středověký hradní pán, když se vítězný a bez úhony vracel do svého doupěte z nějakého dlouhého válečného tažení, za sebou vozy naložené kořistí a zajatci. Jistě, docela stejné to nebylo. Miette jsem neznásilnil, dokonce ani nezajal. Naopak jsem ji osvobodil. Zato kořist věru zasloužila uznání a bohatě vyvažovala tři krky, které teď budeme živit navíc: dvě krávy, Markýza těsně před otelením a druhá, se struky plnými mléka, zatím ještě Na rybníce ve společnosti býka, kance a dvou sviní (nemluvě o čuníku proměněném v šunku a různé uzeniny), slepic dvakrát, ne-li třikrát tolik, co má Menou, a hlavně spousta obilí, protože Wahrwoorde měl ve zvyku péci chleba doma. Lidé považovali hospodářství za chudé, protože nic neutrácel. Měl však, jak už jsem říkal, úrodné pozemky na planině poblíž Cussacu. A já dnes přivážel z Rybníka na Malevil sotva desetinu tamějšího bohatství. Počítal jsem, že než převezeme všechno, dobytek i věci, padne na to celý zítřek a pozítřek, a to se ještě obrátíme s oběma vleky několikrát.

Je zvláštní, jak se bez auta životní tempo změní: na koni nám to trvalo krokem od Cussacu na Malevil celou hodinu, kdežto ve svém breaku bych ten kousek zvládl za deset minut. A kolik myšlenek projde jen člověku hlavou, když se tak zvolna, kolébavě pohupuje na koni, pod sebou neosedlaný, teplý a zpocený hřbet, a za sebou děvče, které ho svírá rukama kolem pasu, tváří se mu tiskne k šíji a ňadry na záda. Kolika dary mě Miette zahrnuje! A kolik moudrosti je v tom pomalém rytmu! Poprvé ode dne, kdy se stala ta věc, jsem byl šťastný. Ale ne, úplně šťastný přece jenom ne. Myslel jsem na Wahrwoorda, jak tam leží pod zemí, ústa a oči i ránu v hrudi zasypané hlínou. Ten měl, pane, za ušima! Vyhoštěnec plný energie! Žil si podle vlastních zákonů, jiné neuznával. A navíc měl učiněnou sbírku samců. Najít na tak malém hospodářství pohromadě kance, hřebce a býka byl totiž zcela neobvyklý přepych, obzvlášť v kraji jako náš, kde pěstitelé chovali jen samice, takže všechny krávy byly oplodňovány uměle. Kdežto Wahrwoorde choval v úctě princip samce. Nebyla to u něho jen otázka soběstačnosti. Podle mého tu šlo o jakýsi málem náboženský kult samčí svrchovanosti. A on jako nadsamec, jemuž byla podřízena všechna lidská havěť Na rybníce a jemuž podle jeho přesvědčení patřily i všechny ženy v rodině včetně nevlastních dcer, sotva dospěly.

Blížíme se k Malevilu a já mám co dělat, abych Amarantu udržel, co chvíli se dává do klusu. Ale s ohledem na chudáka Markýzu, která šlape za vozem a veliké břicho se jí mezi krátkýma nohama hází sem a tam, pevně tisknu lokty k tělu a kobylce nepovolím. Napadá mě, co si asi myslí o dni, který prožila. Unesli ji, zbavili panenství a teď ji vedou zpátky do rodné stáje. Hrome, teď už je mi jasné, proč ji únosce dokázal odvést: cítila z něho pach hřebce. A klisna Miláček v Porodnici teď zas ucítila nás, zdálky se ozvalo zaržání, Amaranta na ně odpoví, a když se Goliáš probere z překvapení (Cože! Ještě jedna klisna!), mocným zařehtáním se k ní připojí. Soumrak je plný živočišných pachů, nesou se vzduchem, přivolávají se, jeden druhému odpovídá. Jenom my nic necítíme. Alespoň ne čichem. Ale Miette přilnula celým tělem, stehny, břichem, ňadry k mým zádům, jako by ji přilepil. A kdykoli se Amaranta dá do klusu, přitiskne se ještě pevněji, sepne mi ruce na břiše a drží se jako klíště. Patrně jede na koni bez sedla poprvé. Nezapomene na to. A já taky ne. Všechny ty křivky za mnou žijí, zachvívají se a hřejí mě. Připadám si jako uložený v měkkém pelíšku. Kéž bych mohl taky zaržát, a nemusel myslet. A nemusel si v té chvíli blaženosti dělat hlavu z věcí příštích.

Na Malevilu dnes pochodněmi nešetřili. Dvě plápolají na donjonu a další dvě ze střílen vstupní věže. S bušícím srdcem si prohlížím svůj nádherný hrad, tak pevný a tak dobře střežený. A když pak šplháme do strmého svahu, který nás k němu co nevidět dovede, s obdivem hledím na mohutný donjon tyčící se v pozadí za šerosvitu pochodní, na vstupní věž, která už je kousek přede mnou, a na hradby za ní. Za chvilku už vidím, jak tam mezi cimbuřím natahují krky stíny, jejichž tváře dosud nedokážu rozeznat. Nad parapetem mává kdosi pochodní. A někdo křičí: „Jsi to ty, Emanueli?“

Škoda, že nemám třmeny, abych se mohl na Amarantě vztyčit.

„Já! A Tomáš! A ještě vám někoho vezeme!“

Výkřiky. Nesrozumitelný zmatek slov. Zaslechnu tlumený skřípot těžkých dubových vrat, jak se obě křídla otvírají. Obrovské panty jsou promazané důkladně, to sténá jen dřevo, že s ním hýbají. Vjedu do vrat, a už vidím, kdo to mával pochodní: Momo.

„Momo, za krávou pak zavři vrata!“

„Ebabul! Ebabul!“ křičí Momo, vzrušením bez sebe.

„Kráva!“ křičí Menou a směje se radostí. „Přivedl nám krávu!“

„A hřebce!“ křičí Peyssou.

Oslavují mě jako hrdinu! A slova se jen hrnou! Vidím jenom temně pobíhající a gestikulující postavy. Tváře zatím nerozeznávám. A klisna Miláček ze svého boxu na čtyři metry od nás ucítila hřebce, řehtá, co jí nozdry stačí, buší kopyty do dvířek, tropí pekelný rámus a Goliáš s Amarantou jí střídavě odpovídají. Zastavím u Porodnice, aby se kobyla pohledem na naše koně uklidnila. Nejsem si jist, zda je rozpoznává, ale každopádně zmlkla. Já sám nevidím na krok, protože světlonoš Momo v tu chvíli zavírá těžkou bránu a Menou sice vzala baterku (poprvé od té doby, co jsem jí ji svěřil), ale koná s ní na konci průvodu inspekci u krávy. Kamarádi se nahrnuli kolem Amaranty, podle bílého obvazu na hlavě poznávám teď Peyssoua. Někdo z nich se chopil otěží, podle postavy to bude Colin, a jak klisna skloní hlavu, přehodím jí pravou nohu přes šíji a v akrobatickém švihu seskočím. Nemám tenhle způsob vůbec rád, připadá mi teatrální, ale co mi zbývá, když mám za sebou Miette, z jejíhož náručí jsem se právě vyvlékl. Jen položím nohu na zem, Peyssou mě popadne a začne mě beze studu líbat. „Tak dost, ty cinto! Celého mě poslintáš!“ Hlaholíme smíchem, jásotem, padají štulce, nadávky, šťouchance loktem, div si nepolámeme žebra. Konečně se rozpomenu na Miette. Uchopím ji v pase a sesadím z koně. Váhu má, panečku, poctivou! A řeknu: „Tohle je Miette.“

Zrovna se vrátil Momo, šermuje pochodní nad hlavou a Miette se všemi svými křivkami a aureolou černé kštice se náhle vyloupne z tmy. Ticho jak v hrobě. Všichni tři zkameněli. A Momo taky, jen pochodeň v ruce se mu zachvívá. Lesk upřených pohledů. Hrobové ticho ruší jen několikerý dech. A něžný monolog v nářečí, kterým Menou pár metrů od nás na konci průvodu vítá krávu cizinku: „I ty naše krasavice, ty naše ducatá panenko, tak ty se nám chceš otelit, a jsi celá říčná, chuděrko, v takovémhle stavu tě nechali šlapat, telátko už jen vyklopit!“

Protože kamarádi stojí jak solné sloupy a pořád mlčí, jako by ztratili řeč, ujmu se představování sám. Tohle je Peyssou. Tohle je Colin. Tohle Meyssonnier. A tohle Momo. Miette každému podá ruku a stiskne ji. Až konečně Momo. Rozkřepčí se na místě, vykřikne: „Bebet! Bebet!“ (patrně zkomolenina z Miette), a nechávaje nás potmě, odkvačí s pochodní nad hlavou zvěstovat novinu matce. Už ji tady máme. A ježto Momova pochodeň zmizela i s Momem bůhvíkam, nejspíš porozjímat nad krávou, namíří Menou na Miette baterku a důkladně si ji prohlédne od hlavy až k patě. Probere všechno, oblá ramena, vyklenutá ňadra, statné boky, svalnaté nohy.

„Inu jo!“ řekne. „Inu jo!“

A víc nikdo ani nepípne. Miette je němá, protože je němá. Kamarádi se změnili v sochy z kamene. Ale podle toho, jak Menou prodlévá kuželem baterky na Miettině statné postavě, cítím, že je spokojená. Alespoň pokud jde o sílu, způsobilost k rozmnožování a pracovní zdatnost. K mravní stránce se Menou nevyjádří. Kromě onoho „Inu jo! Inu jo!“ neřekne vůbec nic. Mlčí. Jak ryba. Poznávám v tom její opatrnost. A nelásku k ženám. Moc dobře vím, co si myslí: „Pozor, hoši, aby vám ty bochánky nevlezly moc do hlavy. Ženská zůstane vždycky ženská. A moc dobraček mezi nimi nenajdeš.“

Nevím, zdali je Miette tohle dvojí ticho – uhranuté mlčení kamarádů a nezdvořilé Menouino – trapné nebo ne, ale situaci zachrání Tomáš. Seskočí z vozu, a hleďme! hleďme! nechá si od našeho vězně trůnícího dosud na vleku podat také obě pušky. A už stojí mezi námi, ověšený zbraněmi. Přivítají ho jaksepatří. Možná ne tak bouřlivě jako mne, ani tak bez dechu jako Miette, ale patřičného dílu štulců, herd do zad a šťouchanců loktem se mu dostane taky. Vidím vlastně poprvé, aby kamarádi tropili kolem něho takový bengál. Znamená to, že mezi ně konečně doopravdy zapadl. Jsem tomu rád. A on, unesen radostí, odpovídá na ten výbuch, jak nejlíp dovede, maličko toporně a ještě trochu neobratně jako člověk z města, který si dosud zcela neosvojil přirozené gesto a schopnost hbitě vyrukovat s kamarádskou nadávkou.

„A co ty, Emanueli, jakpak je s tebou?“ řekne Menou.

Vidím ji, jak se tam kdesi kus pode mnou usmívá, umrlčí hlavičku zdviženou, drobné tělo vypjaté jak bojovný kohoutek. Ani gram tuku. Po sádelných orgiích s Falvinkou mi její strohá vychrtlost dělá dobře.

„To jsem rád,“ řeknu v nářečí, „že tě nezajímá jen ta kráva!“

Uchopím ji pod lokty, zvednu do vzduchu jako pírko a políbím na obě tváře. Stručně jí pak vylíčím, jak to bylo Na rybníce, povím jí o Wahrwoordovi a jeho rodině. Wahrwoordovo jednání ji nijak neudiví. Jeho špatnou pověst znala.

„Musím běžet,“ řekne nakonec. „Než všechno vyložíte z vozu, uchystám vám něco k snědku.“

A už cupitá k obytné budově, drobná a čilá, v temné noci sama taky černá, před sebou tančící kužel baterky, už je na padacím mostě a před druhými hradbami, kde se její postava zdá ještě menší. Vykřiknu za ní: „Prostři pro devět, Menou! Dva lidi jsou ještě na přívěsu!“

Je nás osm, na přestěhování nám stačí půl hodiny. Prozatím složíme všechno do Porodnice, jen matrace rozhodnu přenést rovnou do obytné budovy, kde naše tři nové příchozí ubytujeme. Všechno proběhne jak po másle, až na Goliáše, který projevuje chvílemi takovou netrpělivost, že se Jacquet musel postavit před něj a pevně ho přidržet za obě otěže, a na Moma, kterého musíme párkrát okřiknout, protože místo aby nám svítil, natáčí pochodeň tak, aby viděl Goliášovi do rozkroku. „U všech ďasů, Momo, co to tam pořád tropíš?“ – „Bimba! Bimba!“ křičí Momo. „Koukej svítit, než tě kopnu do zadku!“ Ale kdepak! „Bimba! Bimba!“ opakuje Momo, pak se narovná a rozmáchne se volnou paží, aby nám názorně předvedl proporce, jež ho tak okouzlily. Peyssou si kupodivu odpustí komentář. Zřejmě se drží zpátky kvůli Miette:

Když jsou zvířata opatřena a zavřena – Goliáš v boxu, kde stával předtím můj hřebec: tady nepoláme ani nepřeskočí dvířka, aby se dostal ke kobylám, přeneseme matrace přes nádvoří do prvního patra obytné budovy a hned se vrátíme do velké síně v přízemí, kde už plápolá oheň, na dlouhém klášterním stole je prostřeno a uprostřed něho, to překvapení, trůní strýčkova stará olejová lampa, kterou Colin během naší nepřítomnosti někde vyhrabal a spravil a která nám připadá jako vrchol přepychu a poslední výkřik osvětlovací techniky.

Zato z Menouina přivítání nevyzařuje ani špetka vřelosti a jasu. Otočí se ke mně, protože jdu v čele skupinky, a skřípajíc zuby, černá a hubená, sevřené rty, sjede mě pohledem ostrým jak nůž. Hlouček za mnou se zastaví. Nováčky to vyděsilo. Starousedlíci zbystřili pozornost a v duchu se těší, jak se pobaví.

„Kdepak máš ty dva další?“ řekne rozzuřeně. „Lidi z Rybníka, přivandrovalce! Jako by nás už takhle nebylo ke stolu dost!“

Hledím ji uklidnit. Vypočítávám, kolik bohatství jsme jí přivezli, nemluvě o obilí, z něhož si budeme moci péci chleba, a šatech pro Peyssoua, protože Wahrwoorde byl téže postavy jako on. A přibudou i pomocné ruce. Vytáhnu z hloučku Jacqueta a předvedu jí ho.

Zapůsobil dobře. Na pěkné mužské, a vůbec na silné pohlaví, si Menou potrpí. (Mužský je z dobrého těsta, Emanueli, až na nějakou tu výjimku se s ním vždycky domluvíš.) A pak, stačí se podívat na Jacquetova ramena a paže! Ale ruku mu nestiskne, tak jako ji nestiskla Miette, a taky ho nepozdraví (nějaký cizák z Rybníka, co byste nechtěli: z hadru obratem ruky servítek neuděláš). Odměřeně mu pokývne hlavou. V kastovní hrdosti by Menou trumfla vévodkyni.

„A tady…“

Ale představit Falvinku či aspoň pronést její jméno už nestihnu, a taky už nestačím zarazit Menou, která ji právě zmerčila a v přesvědčení, že jí „cizačka“ nemůže rozumět, rázem vybuchne v nářečí:

„I propánakrále! Co tě to, Emanueli, napadlo? Co mi to sem vedeš? Co mi to chceš pověsit na krk? Bábu, která má nejmíň sedmdesát“ (jí samé, pokud se nepletu, je sedmdesát pět). „Neřeknu ještě tu mladou, je mi jasné, že ta ti poslouží, to prosím. Ale takovouhle starou maškaru, tlustou, že nepohne zadkem! K ničemu mi nebude, leda aby mi v kuchyni překážela a cpala si panděro! Taková stařešina,“ dodá zhnuseně, „dělá se mi nanic, jen se na ni podívám! Těch vrásek! A toho tuku, učiněný hrnec rozteklého sádla!“

Falvinka v obličeji jen hoří, ztěžka lapá po dechu a přes kaskádu faldovitých tváří a laloků pod bradou se jí kutálejí veliké, mně dobře známé kulaté slzy. Smutná podívaná, ale ne pro Menou, která se tváří, jako by pro ni cizinka neexistovala, a předstírá, že mluví jen ke mně.

„A ke všemu není ta stará bába ani od nás, přivandrovala sem bůhví odkud, bude to stejná divoška jako její syn! Chlap, který skočí na vlastní dceru! A kdoví, jestli ne i na vlastní matku!“

Tohle ničím nepodložené obvinění je už na Falvinku příliš, dodá jí sílu k obraně:

„Ale Wahrwoorde můj syn nebyl! Jenom zeť!“ vykřikne v nářečí.

Ticho. Zkoprnělá Menou se k ní otočí a poprvé ji vezme na vědomí jako lidskou bytost.

„Ty mluvíš po našem?“ řekne a přece jen se neubrání rozpakům.

Starousedlíci se po sobě nenápadně dívají a zadržují smích.

„Jakpak by ne?“ řekne Falvinka, „vždyť jsem z La Roque. Falvina možná znáš, má krámek hned vedle zámku. Jsem jeho sestra.“

„Ševce Falvina?“

„No bodejť!“

„Ale ten je z přízně!“ diví se Menou.

Nemůže se z toho vzpamatovat. Je zvláštní, že Falvinku vůbec nezná a dokonce ji nikdy ani neviděla. To si ještě budou muset vysvětlit. Postupně se to však určitě dovíme. Žádné strachy.

„Doufám, žes má slova nevzala ve zlém,“ řekne Menou. „Neplatilo to na tebe.“

„Nevzala,“ řekne Falvinka.

„Hlavně o té tloušťce,“ dodá Menou. „Jednak za to nemůžeš. A taky to neznamená, že bys musela jíst víc než ostatní“ (lze to chápat jako zdvořilost nebo jako upozornění, jak je komu libo).

„Nevzala jsem to ve zlém,“ opakuje Falvinka, mírná jako jehňátko.

Nic se nebojme, naše dvě starušky se domluví. Při zachování zdravé hierarchie. Nemusím se ani ptát, kdo bude v kurníku udávat tón a která z obou kvočen tu druhou občas klofne. Zvesela vykřiknu:

„Ke stolu! Ke stolu!“

Posadím se doprostřed a Miette pokynu na židli proti sobě. Chvilka nerozhodného přešlapování. Tomáš se konečně přestane rozmýšlet, usedne na obvyklé místo vpravo vedle mne a Meyssonnier nalevo. Momo se pokusí zmocnit židle vlevo od Miette, což mu ale Menou v zárodku zarazí, suše ho zavolá a usadí si ho po pravici. Peyssou na mne kouká. „Tak co,“ řeknu, „na co čekáš, kolohnáte?“ Konečně se ve svém vzrušení a zmatku rozhoupe a sedne si vpravo vedle Miette. Colin, očividně méně rozpačitý, se jí uvelebí po levici. Protože Jacquet dosud stojí, ukážu mu na židli vedle Meyssonniera; zaručeně k jeho radosti, protože odtud uvidí na Miette, aniž se musí předklánět Zbývá už jen volný příbor vedle Peyssoua; nabídnu ho Falvince. Nebylo to sice předem promyšleno, ale právě tohle vyšlo výborně. Peyssou při své nikdy nepolevující zdvořilosti s ní aspoň čas od času promluví.

Cpu se jako bezedný, ale v pití se po svém zvyku držím zpátky. Už proto, že den ještě neskončil, jsou tu různé věci, o nichž se musíme po večeři poradit a nějak je rozhodnout. S potěšením zjišťuji, že se Peyssouovi vrátila do tváře barva. Nechci se ho před Jacquetem ptát, co dělá šíje, protože chlapec se i tak div nepropadne hanbou a netroufá si na něj ani pohlédnout. Peyssou zřejmě s obvazem čekal, až mu ho sundám. Ale počkám ještě do zítřka, bojím se, aby nezačal v noci na polštáři znovu krvácet. Falvinka sedí se sklopenou hlavou, pusu jako zašitou, což ji podle mého stojí nemálo přemáhání, a ve snaze udělat na Menou dobrý dojem předstírá, že ze šunky sotva uďobne. Marná snaha, protože Menou nezvedne hlavu od polštáře.

Docela ve své kůži se patrně cítí jediná Miette. Je ovšem pravda, že veškerá vřelost a pozornost stolovníků se taky nepřetržitě soustřeďuje k ní. Neprobouzí to v ní rozpaky, ale vsadím se, že ani marnivost. Hledí na každého zcela nenuceně, s vážnou tváří dítěte. Chvílemi se usměje. Na každého z nás postupně, nevynechá ani Moma, nad jehož čistotou dnes přímo žasnu, protože už mi vypadlo z hlavy, že jsme ho ráno vymáchali ve vaně.

Večeře proběhne zvesela, ale k nenucenosti nám přece jen něco chybí. Nechci totiž líčit události Na rybníce před nově příchozími, a jejich přítomnost, přestože mlčí jako pěny a snaží se chovat co nejskromněji, nám vůbec trochu svazuje jazyk: připadá nám, že různé naše výroky, pronášené jindy zcela bez rozmýšlení, by před nimi zněly jaksi falešně. A taky u nich cítíme zcela jiný způsob života i myšlení. Než usedli za stůl, všichni tři se například pokřižovali. Je mi divné, kde k tomu zvyku přišli: u Wahrwoorda jistě ne! Ale zapůsobili tím dobře na Menou, vždycky nakloněnou vidět v každém „přivandrovalci“ divocha z předkřesťanské éry.

Meyssonnier do mne zleva dloubl loktem a Tomáš se na mne dívá málem nasupeně.

Oni dva jsou mezi námi jedinými přesvědčenými ateisty, jedinými, kteří přijali ateismus za své druhé náboženství, a cítí se teď v menšině ještě víc než jindy. Colin a Peyssou sice předtím své ženy do kostela příliš často nedoprovázeli – nezdálo se jim to dost chlapské, ale o velikonocích k přijímání chodili. A já sám vyrostl jaksi mezi dvěma židlemi, ani katolík, ani kacíř, prostě hybridní výplod dvojí výchovy, jež sama sebe potírala. Celé kusy víry vzaly ve mně za své a leckdy si říkám, že bych měl jednou provést inventuru, abych zjistil, co z ní vlastně zbylo. Ale pochybuji, že to někdy udělám. Rozhodně jsem však v otázce náboženství velmi nedůvěřivý, a to nejen vůči kněžím. Velice například nesnáším lidi, kteří se vychloubají, že Bůh Otec pro ně přestal existovat, náboženství nazývají „přežitkem“ a vzápětí je nahrazují filozofickými fetiši o nic lépe podloženými. I bez zmíněné inventury mohu však říci tolik, že pro mne náboženské zvyklosti mých předků mají určitou citovou přitažlivost. Všechna vlákna zkrátka zpřetrhána nejsou. Na druhou stranu si ovšem dobře uvědomuji, že lnout k něčemu ještě neznamená přijmout to.

Na Meyssonnierovo dloubnutí neodpovím a Tomášův pohled jako bych neviděl. Že by se na Malevilu kromě boje o Miette měla rozpoutat ještě náboženská válka? Našim dvěma ateistům každopádně neuniklo, že tři nové přírůstky posílí na hradě skupinu klerikálů. A protože v téhle oblasti nejsou zcela jisti ani mnou, nejde jim to pod nos.

Po večeři pošlu Jacqueta rozdělat v patře oheň, a když se vrátí, zvednu se a řeknu nováčkům:

„Dnes přespíte všichni v prvním patře na matracích. Zítra se uvidí, jak to dál zařídíme.“

Falvinka vstane dost rozpačitě, neví, jak se s námi rozloučit, ale od Menou jí pomoc nepřijde, ta jí nevěnuje ani pohled. Miette, možná proto, že nemusí mluvit, působí nenuceněji, ale trochu udiveně. Je mi jasné, proč.

„Tak pojďte, pojďte,“ řeknu s rozpřaženými pažemi. „Doprovodím vás.“

Ve snaze proceduru urychlit je postrkuji zdálky ke dveřím. Když vycházíme ze síně, nepadne ze strany nových ani starých obyvatel jediné, byť tiché, dobrou noc. Abych nějak zdůvodnil své otálení v prvním patře, předstírám, že se musím přesvědčit, zdali okna dobře přiléhají a nejsou-li matrace příliš blízko ohně. „Tak se pěkně vyspěte,“ řeknu a znovu rozpřáhnu paže, značně rozmrzelý, že se musím s Miette rozloučit takovým neutrálním a rezervovaným způsobem. Mám pocit, že na mne hledí s jakousi otázkou v očích, a radši se jejímu pohledu vyhnu.

Odcházím. Ale Miette si nesu s sebou, provází mě v myšlenkách, když se po schodišti věže vracím dolů do hradní síně, kde už Menou sklidila ze stolu a kamarádi si přitáhli židle k ohni; prostřední čeká na mne. Usednu a rázem si uvědomím, že celá místnost doslova přetéká Miettinou přítomností a že nejsou schopni myslet na nic jiného. Vsadil bych se, že ji první připomene Peyssou. Taky že ano.

„Pěkná holka,“ řekne lhostejným tónem. „Ale moc toho nenamluví.“

„Je němá.“

„Neříkej!“ podiví se Peyssou.

„Ememá!“ vykřikne Momo soucitně a zároveň s vědomím, že pokud jde o lingvistické schopnosti, nestojí už od nynějška mezi Malevilci na poslední příčce žebříčku.

Chvilka mlčení. S něžným dojetím rozjímáme o Miette.

„Mami! Ememá!“ volá Momo, vypínaje na lavičce pyšně hruď.

Menou na druhém konci lavičky plete. Jakou práci si vymyslí, až jí dojde vlna? Napodobí Penelopu a své dílo zase rozpáře?

„Nemusíš tak hulákat,“ řekne, aniž zvedne hlavu. „Však tě slyším. Já hluchá nejsem.“

„Miette taky ne,“ řeknu s odstínem chladu v hlase. „Jenom němá.“

„No jo,“ řekne Menou, „aspoň se s ní nebudete hádat.“

Její cynická poznámka nás znechutila, ale neradi bychom ji posadili na koně. Mlčíme. A protože ticho trvá příliš dlouho, spustím o našich dnešních zážitcích Na rybníce.

Válečnou epopej odbudu krátce. Nerozkládám příliš ani o rodinných vztazích uvnitř Wahrwoordova kmene. Je mi jasné, jakou zbraň bych tím vložil Menou do ruky. Mluvím hlavně o Jacquetovi, jak přepadl Peyssoua, jak se trpně podílel na otcových zločinných úmyslech, jak ho starý terorizoval. Na závěr prohlásím, že bude třeba potrestat ho odnětím svobody, už ze zásady, aby mu opravdu došlo, že provedl špatnost, a přešla ho na podobné věci chuť.

„A jak si takové uvěznění představuješ?“ řekne Meyssonnier.

Pokrčím rameny.

„To víš, uvázat ho nemůžeme. Nesměl by jedině opustit hrad a jeho území. Jinak by se s ním jednalo jako s kýmkoli z nás.“

„No jo! No jo!“ ozve se pohoršeně Menou. „Abych ti řekla svůj názor…“

„Neptám se tě na něj,“ přetrhnu jí bryskně řeč.

Jsem rád, že jsem ji usadil. Nelíbilo se mi, že nechala Falvinku odejít a neřekla ani bú. Koneckonců je to její příbuzná. Jaký má takové šikanování smysl? A vůči mně, myslím, si už taky dovoluje trochu moc. Je to stejné jako za strýčka, vidí ve mně něco jako pánaboha, ale to jí nebrání v neustálých pokusech urvat z mé pravomoci kousek pro sebe. Vsadím se, že se neubrání ani při modlitbě, aby nečtla Pánubohu levity.

„Jsem pro, udělat to, jak povídáš,“ prohlásí Meyssonnier.

Souhlasí všichni. A čtu jim v očích, že souhlasí i s tím, jak jsem usadil Menou.

Dohadujeme se, jak dlouho by měl Jacquetův trest trvat, Názory se různí. Nejtvrdší je Tomáš, protože se o mne bál: navrhuje deset let. Nejshovívavější Peyssou: rok.

„To si své palice moc neceníš,“ poznamená Colin se svým starým úsměvem.

On sám navrhuje pět let a zabavení osobního majetku. Hlasujeme. Přijato. Zítra bude mým úkolem oznámit rozsudek Jacquetovi.

Přistoupím k otázce bezpečnosti. Nevíme, zdali po krajině nebloudí další skupiny lidí, kteří přežili, a nemají-li útočné úmysly. Od nynějška musíme být ostražití. Za dne nesmí nikdo ven beze zbraně. V noci budou ve vstupní věži kromě Menou a Moma vždycky ještě dva muži. Ve druhém patře je tam jedna volná místnost s krbem, to se hodí. Navrhuji střídat se po dvou. V zásadě kamarádi souhlasí, ale nad otázkou složení dvojic, a jak často se střídat, se rozvine živá debata. Po dvacetiminutovém dohadování je rozhodnuto, že v sudých dnech budou držet stráž ve věži Colin s Peyssouem, v lichých Meyssonnier s Tomášem. Všichni pak schválí Colinův návrh, abych já sám neopouštěl donjon: kdyby někdo nečekaně překročil první hradby, ujmu se řízení obrany v předhradí.

Upozorním, že když budou dva z nás trvale přespávat ve věži, uvolní se tím v donjonu jedna místnost. Navrhnu, abychom světnici v prvním patře vedle koupelny přidělili Miette.

Sotva padne Miettino jméno, vzrušení z debaty opadne a všichni zmlknou. Každému krom Tomáše je známo, že zmíněná místnost bývala kdysi klubovnou. S oblibou jsme tehdy rozpřádávali myšlenku – nikdy neuskutečněnou, jak by bylo bezvadné mít mezi sebou holku, která by nám vařila a „ukájela naše vášně“. (Ten obrat pocházel ode mne“ objevil jsem ho v jednom románě, a třebaže obsah slova „vášeň“ nebyl nikomu z nás příliš jasný, značně jsem jím na ostatní zapůsobil.)

„A co tamti dva?“ ozval se nakonec Meyssonnier.

„Podle mého by zůstali, kde jsou.“

Ticho. Všichni chápou, že Miettino postavení na Malevilu nemůže být stejné jako Falvinčino nebo Jacquetovo. Ale o povaze onoho postavení nepadlo prozatím slovo. A vtisknout mu přesnější obsah se nikomu nechce.

Když pořád všichni mlčí, nakousnu to já:

„Tak a teď bychom si měli otevřeně promluvit o Miette. Samozřejmě pod podmínkou, že co tady řekneme, zůstane mezi námi.“

Rozhlédnu se po nich. Mlčky souhlasí. Jediná Menou kouká do pletení, jako by se jí věc netýkala.

„A ty si to, Menou, taky necháš pro sebe.“

Zapíchne jehlice do vlny, sbalí pletení a vstane.

„Jdu si lehnout,“ procedí mezi zuby.

„Pryč tě neposílám.“

„Stejně si jdu lehnout.“

„Ale Menou, jen se neurážej.“

„Já se neurazila,“ řekne zády ke mně, a jak si na bobku u krbu zapaluje lampičku, něco si pro sebe nesrozumitelně brblá; podle tónu nic pro mne lichotivého.

Ani neceknu.

„Klidně tady zůstaň, Menou,“ řekne vždy laskavý Peyssou. „My ti věříme.“

Významně na něj pohlédnu a mlčím dál. Po pravdě řečeno nijak se nezlobím, že Menou odchází. Brblání pokračuje. Pochytím z nejasné změti slova pýcha a nedůvěra. Moc dobře vím, o koho běží, ale pusu neotevřu. Zapaluje dnes lampičku nějak dlouho. Zřejmě čeká, že ji vyzvu, aby zůstala. Zklame se.

Taky že ano, a navíc se rozzuří.

„Tak jdeme, Momo,“ řekne úsečně.

„Áedébe zága!“ odvětí Momo, zaujatý naším rozhovorem.

O jé, to si vybral špatnou chvíli k neposlušnosti! Menou si přendá lampičku do levé ruky a drobnou suchou pravicí mu vlepí facku, jen to hvízdne. Načež mu ukáže záda a Momo zkrotle vykročí za ní. Nevím pokolikáté už v duchu žasnu, jak si může ten devětačtyřicetiletý trulant nechat líbit, aby ho matka, sama jak za groš kudla, ještě bila.

„Dobrou noc, Peyssou,“ řekne Menou, když prochází kruhem našich židlí, „dobrou a hezky se vyspi.“

„Ty taky,“ odpoví Peyssou, trochu rozpačitý nad zdvořilostí uštědřenou pouze jemu.

Menou odejde a Momo v závěsu za ní třískne dveřmi, div je nevyrazí z pantů, aby si své roztrpčení nad matčinou útočností vylil zdálky na mně. Zítra bude samozřejmě držet basu s matkou a na mne se bude mračit. Pupeční šňůra drží i po půlstoletí života.

„Dobrá, a teď Miette,“ řeknu. „Pohovořme si o ní. Když Jacquet s Tomášem pohřbívali Na rybníce Wahrwoorda, mohl jsem se s ní klidně vyspat, vrátit se na Malevil a říct: tak, a Miette patří mně, je to má žena a nikdo se jí ani nedotkne.“

Rozhlédnu se po kamarádech. Žádná reakce, aspoň napohled.

„Neudělal jsem to, ale ne proto, abych vyklidil pole někomu jinému. Jinými slovy, Miette by neměla výhradně patřit nikomu z nás. Nikdo nemá ostatně ani právo si ji přivlastnit. Patří sama sobě. Jak, s kým a kdy se bude stýkat, je čistě její věc. Souhlasíte?“

Rozhostí se dlouhé mlčení. Všichni sedí jako němí, dokonce na mne ani nepohlédnou. Mají v sobě monogamní systém zakořeněný tak hluboce a váže se k němu v jejich mysli tolik reflexů, vzpomínek a pocitů, že jakýkoli jiný, který by monogamii vylučoval, nedokážou prostě přijmout, ba ani připustit.

„Jsou dvě možnosti,“ řekne Tomáš.

No ovšem, přesně od něho jsem to čekal!

„Buď si Miette vybere jednoho z nás a ostatní škrtne…“

„Říkám rovnou,“ skočím mu do řeči, „že takovou situaci nepřipustím, ani kdybych měl to děvče získat třeba sám. A nepřiznám podobnou výsadu nikomu, ať už by Miette získal kdokoli.“

„Dovolíš?“ namítne Tomáš. „Ještě jsem nedomluvil.“

„Jen domluv,“ vybídnu ho přívětivě. „Skočil jsem ti do řeči, ale neberu ti právo povědět svůj názor.“

„To jsem rád,“ řekne Tomáš.

Rozhlédnu se beze slova po ostatních. Jen se usmívám. Užíval jsem téhle metody s úspěchem za časů Klubu a zůstala, jak vidím, úspěšnou dodnes: má trpělivost a protivníkova nedůtklivost způsobí, že se shodí sám.

„Pak je tu druhá alternativa,“ řekne Tomáš, ale očividně trochu zkrotleji. „Miette bude spát s každým, což je vyloženě nemorální.“

„Nemorální?“ podivím se. „V čem to je nemorální?‘

„To je přece zřejmé,“ řekne Tomáš.

„Vůbec ne. Neuznám za samozřejmost nějaké flanďácké názory.“

Obvinit Tomáše z flanďáckých názorů! Je to trošku podtrh, ale chvilku ho docela vychutnávám. Když on se náš Tomášek tváří, jako by v tom ohledu spolkl všechnu moudrost, a přitom je takový zelenáč.

„To není žádný flanďácký názor,“ řekne Tomáš nasupeným tónem, který mu převelice uškodí. „Nemůžeš popřít, že holka, která se vyspí s kdekým, je děvka.“

„Omyl,“ řeknu. „Děvka je to tehdy, pokud jde s mužským pro peníze. Nemorálnost z toho dělají peníze, ne počet partnerů. Takových žen, které spí s kdekým, najdeš habaděj. Všude, i v Malejacu. A nikdo se na ně proto nekouká skrz prsty.“

Ticho. V nastalé odmlce nám všem vytane na mysli Adéla. Pomohla kdysi překonat potíže dospívání jednomu každému z nás. Kromě Meyssonniera, který byl už od útlého věku zasnouben své Matyldě. Jsme za to Adéle dodnes vděční. A skoro bych se vsadil, že Meyssonnier přes všechnu svou počestnost dodnes trochu lituje.

Tomáš zřejmě onu sílu společných vzpomínek, jež mi poskytly oporu, také vycítil. Zmlkl. Vrátím se ke své myšlence, teď už skoro jistý, že ji prosadím:

„Neběží o morálku, ale prostě o to, přizpůsobit se okolnostem. V Indii najdeš, Tomáši, třídu lidí, kde se třeba pět bratrů ožení s jedinou ženou. Bratři a jedna manželka vytvoří natrvalo rodinu, společně vychovávají děti a nestarají se, kdo je zplodil. Sám by žádný z nich prostě ženu neuživil, dělají to tedy takhle. U nich pramení ten systém v kruté bídě, a nás k němu, myslím, vede nutnost, protože Miette je na Malevilu jediná žena v plodném věku.“

Všichni mlčí. Tomáš zřejmě cítí, že byl poražen. Vzdal se diskuse. A ostatním, jak to vypadá, se do řeči nechce. Ale nezbude jim než se vyjádřit. S tázavým pohledem je vybídnu:

„Tak jak?“

„Mně by se to nelíbilo,“ řekne Peyssou.

„Co?“

„Ten systém, jak jsi říkal, tam v Indii.“

„Nejde o líbení, je to nutnost.“

„Ale stejně,“ řekne Peyssou, ‚dělit se o ženu s několika dalšími, ne, to mi nesedí.“

Ticho.

„Já to vidím jako Peyssou,“ ozve se Colin.

„Já taky,“ přidá se Meyssonnier.

„Já taky,“ řekne Tomáš s úsměvem, že bych po něm s chutí něco hodil.

Hledím do ohně. Co se právě stalo, mi úplně vzalo dech: přehlasovali mě! Potřeli! Od mých dvanácti let, kdy jsem, lze-li to tak říci, zaujal čelné místo v kolektivním vedení Klubu, se mi něco podobného přihodilo poprvé. A jaksepatří mě to sebralo. Ano, propadat takovým pocitům je dětinství, uznávám. Snažím se aspoň nedat je na sobě znát, tvářit se jakoby nic, ujmout se pokud možno opět řeči, navázat, kde jsme přestali, přejít k dalšímu pořadu dne. Ale nejde to. Hrdlo mám sevřené. V hlavě jak vymeteno. Nejen že mě potřeli, ke všemu se ještě shazuju svým mlčením.

Nakonec mě, určitě bezděky, zachrání Tomáš.

„Tak vidíš,“ řekne bez servítku, „monogamie vítězí.“

Před chvílí jsem ho trochu podebral, to je fakt. „Flanďácké názory“ mu zřejmě leží v žaludku.

Ostatní přijali jeho poznámku chladně. Rozhlédnu se po nich. Zrudli, cítí se trapně, má porážka je vyvedla z míry přinejmenším stejně jako mne. „Hlavně po takovém dni,“ řekne mi později Colin, „kdy ses o nás všechny tolik zasloužil.“

Jejich rozpačitost mě vzpruží.

„Dobrá,“ řeknu, „jsem ochotný brát váš názor jako hlasování a podřídit se mu. Ale abychom si rozuměli, co je vlastně odhlasováno. Má to znamenat, že Miette přinutíme zvolit si jednoho partnera a toho se držet?“

„Ne, to vůbec ne,“ řekne Meyssonnier. „Nutit ji nebudeme. Ale pokud si vybere jednoho manžela, nebudeme jí to vymlouvat.“

Dobrá, věci jsou tedy jasné. Ale je tu jasný i rozdíl ve stylizaci. Já řekl „partner“, on „manžel“. Mám sto chutí komunistu Meyssonniera upozornit, že chápe manželství jako maloměšťák. Stoicky si to však odřeknu. Rozhlédnu se po třech ostatních.

„Takhle jste to mysleli?“

Ano, přesně tak. Vzdejme úctu instituci manželství. Ani pomyšlení cizoložit. Ani kdyby oba chtěli. Konvenční morálka nevymřela. Jenže ve společenství šesti mužů obdařených jedinou ženou nemůže podle mého ten úctyhodný systém absolutně fungovat. Nelze však mít pravdu proti všem. Postoj kamarádů mi připadá maximalistický a nesmyslný: zůstat radši bez ženy až do konce života než ji nemít jenom pro sebe. Pravda, každý z nich patrně v sobe živí naději, že vyvoleným bude on.

Nic neříkám. Začínám hledět do budoucna s obavami. Pocity ukřivděnosti, žárlivost, smrtelná závist, bojím se, že na tohle všechno dojde. A proč to neříci, taky nyní hořce lituji, že jsem se Miette nezmocnil, když jsem k tomu měl Na rybníce příležitost. Nedočkal jsem se moc pěkné odměny za to, že jsem zdržel na uzdě své „vášně“, abych použil svého vlastního termínu z dob Klubu.

Noc strávím mizernou a druhý den mě za svítání probudí zvon z věže, vyzvánějící jak na poplach. Koupil jsem ten veliký kostelní zvon kdysi v dražbě a pověsil ho zvenčí na bránu, aby si přicházející návštěvníci a turisté mohli zazvonit. Jenže když se rozduní, nadělá takový randál – prý je ho slyšet až do La Roque, že jsem zavedl k vratům elektrický zvonek, dnes ovšem k nepotřebě.

Co se to mohlo stát, co má to mohutné a dlouhé vyzvánění znamenat? Vyletím z postele, v pyžamu vklouznu do kalhot, bosýma nohama do holínek, popadnu karabinu, s Tomášem, rovněž ozbrojeným, v patách seběhnu po točitých schodech do přízemí a utíkám přes padací most do podhradí.

Shromáždil se tam před Porodnicí už celý hrad, každý vymóděný, jak se honem dalo. Čili nic zlého, naopak šťastná událost.

Markýza z Rybníka právě porodila v jednom koutě boxu telátko a v protějším rohu teď přivádí na svět druhé. Momo, pověřen matkou, aby nám zprávu oznámil, v bouři svého nadšení usoudil, že důstojnosti chvíle bude lépe odpovídat, rozhoupá-li zvon. Pořádně ho sjedu. Připomenu mu, že jsem to několikrát výslovně zakázal. Pak se obrátím na Falvinku, abych jí ke dvěma telátkům od její krávy poblahopřál; jsou to jalovičky. Falvinka se nadýmá pýchou, víc než kdyby je porodila sama, a nepřestává kdákat v boxu s Menou, ačkoli pomáhat už tam není s čím, protože druhý potomek, kulatý, mokrý a dojemný, už je taky na světě. Kamarádi spolu s Jacquetem událost komentují, ale všechny přehlaholí Peyssou, který vzpomíná na různě vzácné, nicméně pamětihodné případy, ať už z vlastní zkušenosti nebo z doslechu, kdy kráva porodila dvojčata. Opřeni o dřevěnou přepážku, stojíme všichni u boxu, brady na příčce, Miette mezi námi.

Oblečená jen tak tak, rozcuchaná, rozehřátá spánkem. Srdce se mi při pohledu na ni rozbuší jako splašené. No budiž. Obdivujme radši jalovičky. Kůži mají mahagonovou a nejsou zdaleka tak malé, jak by člověk čekal.

„Koho by napadlo,“ poznamená Peyssou, „že ta stará vyklopí dvě. Nebyla o nic nakynutější, než kdyby měla mít jedno.“

„No ba, už jsem viděla tlustší krávy než tahle,“ přisvědčí Menou. ‚A ona ti nadělí hned dvě, jedno hezčí než druhé. Člověk se až diví, kam se do ní ty jalůvky vešly.“

„To si můžeš gratulovat,“ řekne Peyssou Falvince (vlastně nevím, proč se všichni koříme Falvince kvůli krávě, která ve skutečnosti už patří Malevilu, ale možná bychom jí tím rádi vynahradili Menouino přivítání). „To si myslím, Falvinová,“ pokračuje Peyssou s lichotivou vážností, „že s takovouhle krávou, co ti rodí dvojčata, na trh nepospícháš. Ale prodat za týden tahle dvě telata, přišla by sis dobře na šedesát tisíc. A toho mléka, co bys ještě nadojila. Taková kráva má cenu zlata. Nemluvě o tom, že ti může nadělit dvojčata klidně i podruhé.“

„A komupak bys teď asi ty jalovičky prodával, vrtáku?“ řekne Colin.

„Povídám to jen tak,“ odvětí Peyssou se zasněnou tváří, oči přivřené. V duchu před sebou nejspíš vidí vzorovou stáj v nějakém lepším světě, zařízenou se vším všudy na elektřinu a vyhrazenou čistě pro chov krav rodících dvojčata. Docela kvůli tomu zapomněl koukat po Miette. Je ovšem pravda, že následkem včerejšího hlasování se na ni dnes díváme jen kradmo. Každý se bojí, aby si o něm ten druhý nemyslel, že své pěšce postrkuje příliš horlivě.

V duchu bilancuji: Princezna, Markýza a tahle právě narozená dvojčata, pojmenovaná v zájmu doplnění šlechtického almanachu Hraběnka a Baronka. Ano! Ještě jsem zapomněl, že Na rybníce zůstala Černá, sice méně aristokratická, zato však bez telete a se struky plnými mléka. Malevil má tedy pět krav, jednoho dospělého býka a býčka Prince. Toho si necháme také, bylo by příliš riskantní spoléhat na jednoho jediného samce. Pokud jde o koně, jsou tu tři kobyly: Amaranta, Miláček a její kobylka Nezdara; a hřebec Goliáš. Prasata nepočítám, máme jich teď tolik, že je ani nemůžeme všechna odchovat. Při pomyšlení na to množství dobytka mám hřejivý pocit bezpečí. Trochu ho brzdí jen obava, aby pole neodmítla dobytek nadále živit a s ním i nás. Je zvláštní, jak současně s penězi zmizely i všechny nepravé potřeby. Uvažujeme jen v pojmech obživy, půdy, stáda a zachování rodu jako v biblických dobách. Například Miette. Hledím na ni úplně jinak než kdysi na Birgittu. U Birgitty, jako by se to rozumělo samo sebou, jsem sexualitu a její poslání navzájem odděloval, kdežto v Miette vidím jedině ženu ploditelku.

I se dvěma vozy jsme stěhovali Rybník celé čtyři dny. Když si naříkají na stěhování městští lidé, nemají tušení, kolik věcí, vesměs potřebných a většinou těžko uskladnitelných, se za jediný lidský život nahromadí na takovém hospodářství. A navíc samozřejmě dobytek, píce a obilí.

Teprve pátý den jsme se konečně mohli vrátit na políčko v Rhunes a pokračovat v orbě. Poprvé jsme přitom uplatnili nová bezpečnostní opatření. Jacquet oral a my jeden po druhém s karabinou v ruce střídavě drželi stráž na pahorku na západní straně Rhunes. Pokud by hlídka spatřila jedno či více podezřelých individuí, rozkaz zněl vystřelit do vzduchu, ale neukázat se: Jacquet by se stačil rychle vrátit s koněm na hrad a my bychom mezitím dorazili na místo v silnějším počtu a s puškami – včetně Wahrwoordovy nyní třemi, s karabinou čtyřmi.

Výzbroj věru chudá. Tehdy mi vytanul na mysli Wahrwoordův luk, který se v boji nablízko osvědčil jako značně hrozivá i přesná zbraň. V teorii lukostřelby, sportu zdaleka ne tak prostého, jak by člověk na první pohled myslel, mě vzdělala Birgitta. Provázen všeobecnou nedůvěrou, začal jsem tedy na cestě k prvním hradbám trénovat. Chtělo to trochu vytrvalosti, ale nakonec jsem začal dosahovat slušných výsledků a vzdálenost postupně zvětšoval. Když mi přálo štěstí, dokázal jsem na čtyřicet metrů umístit do terče jeden šíp ze tří. S Vilémem Tellem bych se byl meřit nemohl, dokonce ani s Wahrwoordem, ale lovecká puška by na stejnou vzdálenost možná nedokázala ani tolik, vždyť broky se od padesáti metrů výš nesmírně rozptylují. Taky jsem žasl, s jakou silou se šíp zabodává; někdy držel v tlustém pletivu terče tak pevně, že jsem ho musel tahat oběma rukama.

Mé výsledky probudily v kamarádech ducha soutěživosti a cvičná lukostřelba se stala naší oblíbenou zábavou. Colin se mi brzo vyrovnal, ba docela mě předstihl. Na vzdálenost šedesáti metrů umísťoval své tři šípy pravidelně do terče a dokonce se začal trefovat blíž a blíž ke středu.

Z nás pěti (s Jacquetem šesti, ale tomu jsme ještě střílet nedovolovali) byl Colin zdaleka nejmenší a nejkřehčí. Jeho drobné proporce nám byly odedávna tak běžné, že jsme je považovali skoro za jakousi součást jeho podstaty a říkali mu malý Colin dokonce i před ním. Protože se tomu pojmenování nikdy nebránil, nepřišlo nám vůbec na mysl, že by mu mohlo vadit. Teprve když jsem viděl, jak ho nesmírně blaží, že nás s lukem v ruce předčí, najednou mi došlo, jak bolestně asi odjakživa nese svou subtilnost. Luk byl větší než on sám. Ale když ho držel – a držíval ho často, protože začal trénovat nejpilněji z nás všech – byl král. V poledne po obědě sedával u jednoho z dvou dílových oken v hradní síni a louskal malou lukostřeleckou příručku, kterou jsem koupil na Birgittino naléhání a nikdy neotevřel. Z malého Colina se zkrátka stal náš velký lučištník. Začal jsem mu tak doopravdy říkat a neušlo mi, jak mu slovo „velký“, byť užité v přeneseném smyslu, dělá dobře.

Přiměl Meyssonniera, aby se dal společně s ním do výroby tří dalších luků. Chtěl, abychom měli každý svůj, a slýchali jsme ho, jak si stýská po své kovárničce v La Roque (zámečnictví spojené s instalatérstvím), kde by nám mohl vykovat hroty k šípům. Každý jeho nápad jsem jen podporoval; myslel jsem na to, že náboje jednou dojdou, a protože nebude z čeho je vyrobit, zůstaneme bez pušek, s holýma rukama ve světě, z něhož jistě nevymizí násilí jen proto, že doslouží střelné zbraně.

Od onoho rána, kdy nám Momo zvěstoval rozhoupaným zvonem narození Markýziných dvojčat, uplynul už měsíc. A jednou večer kolem sedmé, zrovna když jsem zamykal pokoj v donjonu, abych sešel s biblí pod paží do obytné budovy, právě v okamžiku, kdy ke mně Tomáš ze schodiště prohodil: „Vypadáš jako učiněný světec,“ a já, otáčeje pravou rukou klíčem v zámku, obrátil k němu hlavu, abych mu odpověděl, ozval se zvon znovu. Ale ne tak burácivě jako minule, jenom dva dunivé údery a jeden slabší a pak ticho. Podivné, těžké. Ztuhl jsem. Momo to být nemohl. Nebyl to jeho styl. Znovu jsem odemkl, bibli položil na stůl, uchopil karabinu a Tomášovi podal pušku.

Pádil jsem beze slova k vstupní věži. Tomáš za mnou, ale venku na rovině mě svým rychlým běžeckým stylem okamžitě předstihl. Ve věži nikdo. Menou zřejmě chystala v obytné budově večeři a Momo se v naději, že něco oblízne, točil kolem ní. Ten večer měli spát ve věži Colin s Peyssouem, přes den tu však hlídkovat nemuseli. Zatímco Tomáš střežil venku vrata, probíhal jsem jednu opuštěnou místnost za druhou a uvědomil si, jak jsou naše bezpečnostní opatření nedostatečná. Na první hradby, mnohem nižší než druhé, by stačil žebřík, nebo i provaz s hákem. Přes příkop tu nevedl padací most jako u vstupní věže, ale jen obyčejný mostek, po němž se mohl kdokoli dostat až k hradbám a klidně je přelézt, aniž bychom, klidně usazeni kolem stolu v obytné budově, vůbec něco tušili.

Vyšel jsem z věže, šeptl Tomášovi, ať vyleze po schodech na hradby a shora, některým z otvorů v podsebití nad portálem ať si vezme návštěvníka nebo návštěvníky na mušku. Teprve když byl nahoře, došel jsem po špičkách ke špehýrce, tichounce ji na dva až tři milimetry pootevřel a opatrně k ní přiblížil oko.

Asi metr přede mnou, čili už na naší straně mostku, seděl obkročmo na velikém šedivém oslu asi čtyřicetiletý muž; zpoza levého ramene mu vykukovala hlaveň pušky na řemeni. Tvář měl temně snědou, tmavé vlasy, na hlavě nic, na sobě tmavě šedý, dost zaprášený oblek a na krku, jak jsem s podivením zaznamenal, stříbrný krucifix, jaký nosívají biskupové. Muž se zdál vysoký a statný. Z jeho obličeje vyzařoval naprostý klid a taky mi neušlo, že když zvedl oči k podsebití a zahlédl Tomáše, jenž ho odtud držel na mušce, ani nemrkl.

Hlučně jsem otevřel špehýrku až na doraz a hlasitě vykřikl:

„Co chceš?“

Drsný tón na něj vůbec nezapůsobil. Aniž se zachvěl, pohlédl na špehýrku a řekl vážným, pevným hlasem:

„Především vám vidět do tváře. A za druhé bych rád dnes v noci přespal na hradě. Mám za sebou pořádný kus cesty a trmácet se v noci zase zpátky není právě lákavé.“

Všiml jsem si, že se umí vyjadřovat, hovořil dokonce s jistou vybraností a vyslovoval pečlivě a s přízvukem, který sice nebyl zcela zdejší, ale hodně podobný.

„Máš u sebe ještě nějakou zbraň kromě pušky?“

„Ne.“

„Uděláš líp, odpovíš-li po pravdě. Uvnitř tě stejně prošacujeme.“

„Mám kapesní nůž, ale tomu neříkám zbraň.“

„Na péro?“

„Ne.“

„Jak se jmenuješ?“

„Fulbert le Naud. Jsem kněz.“

Jeho kněžství jsem pominul bez komentáře.

„Dávej pozor, Fulberte. Odšroubuj z pušky závěr a strč ho do kapsy.“

Uposlechl bez otálení, jen s lhostejnou poznámkou:

„Jste nedůvěřiví.“

„Taky máme proč. Byli jsme už napadeni.“

„Teď dávej pozor,“ pokračoval jsem, „otevřu ti. Projedeš bránou, po deseti metrech zastavíš, ale slezeš, až ti řeknu.“

„Dobrá.“

Pohlédl jsem vzhůru.

„Tomáši, měj ho pořád na mušce.“

Tomáš přikývl. Vzal jsem karabinu do pravé ruky, odjistil, odsunul obě závory, přitáhl křídlo vrat k sobě a ukryt za ním čekal. Sotva Fulbert projel, zavřel jsem tak bleskově, až jsem vzal vraty osla po zadku. Skočil kupředu a vzápětí do strany, div že jezdec nevyletěl ze sedla. Koně v Porodnici se rozeržáli, osel vztyčil dlouhé uši, a ve chvíli, kdy Fulbert zastavil, nohy se mu lehce roztřásly.

„Slez,“ vybídl jsem ho v nářečí, „a podej mi závěr pušky.“

Uposlechl, nářečí tedy rozuměl. Strčil jsem závěr do kapsy. Všechna ta opatrnost mi tentokrát připadala skoro určitě zbytečná, ale nedůvěra má s jinými ctnostmi společnou jednu věc: je účinná jenom tehdy, pokud nepřipouští výjimky.

Tomáš, nečekaje, až mu řeknu, sešel z hradeb, vzal šedého osla za uzdu a odvedl ho do Porodnice. Viděl jsem, že snímá vědro z háku, aby mu dal napít. Zůstal jsem stát, než se vrátí, a obrátil se k Fulbertovi:

„Odkud jsi?“

„Z Cahorsu.“

„Ale zdejšímu nářečí rozumíš.“

„Všemu ne. Ve slovníku jsou určité rozdíly.“

Podobné věci ho nejspíš zajímaly, protože hned začal srovnávat některá slova z našeho nářečí s výrazy od nich. Hovořit uměl, to se muselo nechat. Mezitím jsem si ho prohlížel. Nebyl tak vysoký, jak se mi původně jevil, zdál se velký spíš zásluhou urostlé postavy a jakéhosi elegantního držení těla. Jeho tvář mi prozatím zůstávala záhadou. Nechal jsem ho dokončit ona filologická srovnání a pak se ho zeptal:

„Přijel jsi z Cahorsu?“

Usmál se; dovedl se usmívat docela svůdně.

„Ne ne, jedu z La Roque. Když došlo k výbuchu, zrovna jsem tam byl.“

Zůstal jsem na něho civět.

„Copak v La Roque to někdo přežil?“

„Ale ovšem, pár lidí.“

A nenechávaje se vyvést z klidu, dodal:

„Asi tak dvacet.“

Tomášova poznámka

V předchozí kapitole přešel Emanuel mlčením jednu tak důležitou věc, že jeho vyprávění na chvíli přeruším, abych je doplnil. Pročetl jsem pro jistotu i další kapitolu, zdali se v ní snad Emanuel k dotyčné okolnosti dodatečně nevrací, jak to někdy dělává, ale nic. Ani slovo. Jako by mu to vypadlo z hlavy.

Protože však jde o ni, totiž o Miette, chtěl bych nejdřív něco poznamenat. Doufám, že to po Emanuelových lyrických výlevech nebude vypadat, že ji tím chci připravit o poetické kouzlo. Ale Miette je docela běžné venkovské děvče. Zdravé a statné, to ano, a bohatě obdařené veškerými patřičně pevnými křivkami, jaké Emanuel tolik miluje. Ovšem hovořit o ní jako o nějaké krasavici mi připadá hodně přehnané. Není podle mne o nic krásnější než Renoirova myjící se žena, jejíž reprodukce visí Emanuelovi nad záhlavím postele, nebo Birgitta střílející z luku, kterou má na fotografii na psacím stole v naší ložnici, (Stejně je zvláštní, že se té fotografie po onom ohavném dopise, v němž mu oznámila svou svatbu, nezbavil.)

Nesdílím Emanuelův názor, ani pokud jde o Miettinu „inteligenci“. Narodila se předčasně a je od narození němá, což znamená, že v jejím mozku došlo k určitému poškození, které ji připravilo o řeč a druhotně i ochudilo její představu o světě. Netvrdím, že je snad idiotka nebo třeba debilní, Emanuel by mi obratem vyjmenoval řadu případů, kdy naopak projevila velmi jemný smysl pro mezilidské vztahy. Ale z toho ještě neplyne, že by byla „neobyčejně inteligentní“, jak mi Emanuel několikrát tvrdil (další ukázka přeceňování na sexuální bázi); do toho má daleko a nikdo mě o tom nepřesvědčí. Přes všechno jemné cítění je zároveň velmi prostoduchá. Postihuje skutečnost jen zpola, jako děti. Ostatek je vybájené snění, které nemá nic společného s fakty.

Může to vypadat, jako bych Miette neměl rád. Naopak, pro mnohé si jí velice vážím. Je velkomyslná, dobrák od kosti, a není v ní ani špetka sobectví. Věřit na podobně nebezpečné žvásty, řekl bych, že je svou podstatou světice, až na to, že svou šlechetnost uplatňuje na poli pro světici ne zrovna obvyklém.

Druhý den po oné debatě, kdy byl Emanuel se svou teorií mnohomužství přehlasován, panovalo na hradě jisté napětí, každý si totiž v duchu kladl otázku, kdo se asi stane Miettiným vyvoleným „manželem“ (podle Meyssonniera) či „partnerem“ (podle Emanuela). Jak Emanuel správně poznamenává, každý z nás se bál vůbec na ni jenom pohlédnout, aby to nevypadalo, že chce urvat vítězství pro sebe. Jaký rozdíl proti předchozímu večeru, kdy jsme ji beze studu doslova hltali očima!

Těžko říci, co si Miette o naší náhlé zdrženlivosti myslela. Oči má jako dítě, „průzračné a nevyzpytatelné“ (citát z Emanuela, ale praví to až v příští kapitole). Nicméně, abych pověděl všechno, čahoun Peyssou, který je z nás nejotevřenější, při druhé stěhovací výpravě na Rybník rezignovaně poznamenal, že jak tak „na ni“ kouká, vybere si jasně Emanuela. Byl u toho jenom Colin, Meyssonnier a já, nováčkové zrovna v obydlí troglodytů chystali své saky paky. Se smutkem u srdce jsme všichni tři přitakali: bylo to skutečně jasné.

Přišel večer. Po večeři se pokračovalo v četbě z bible, která si získala tři nové horlivé posluchače, ale zato kamarádi, obávám se, jí mnoho pozornosti nevěnovali. Emanuel seděl u krbu, střídavě opřený zády o jednu či druhou obrubeň, a Miette uprostřed půlkruhu židlí, tvář a tělo dočervena ozářené tancem plamenů. Dobře se na ten večer pamatuji, vzpomínám si, v jakém jsem byl – vlastně jsme byli – napětí a jak mě Emanuelův hlas, i když vřelý a příjemně zbarvený, svým pomalým rytmem dráždil. Nevím, zdali to bylo únavou po celodenní práci nebo z té rozčilující nejistoty, či zda snad příšeří mezi námi probudilo jakési spojenectví, ale všechna zdrženlivost, do níž jsme se po celý den nutili, náhle padla. Viseli jsme očima jenom na Miette, která si tu zcela nenuceně seděla, oblá, jako by ji vysoustružil, a pozorně naslouchala četbě. Přitom se ale netvářila, jako že nic netuší. Občas k nám zalétla pohledem, a jak se zkřížil s naším, usmála se. Podělila úsměvem poctivě každého z nás. Byl to sice úsměv pořád stejný, ať platil tomu nebo onomu, ale velice přitažlivý, v tom má Emanuel pravdu.

Po skončení sedánky Miette zcela bez rozpaků vstala, vzala za ruku Peyssoua a odešla s ním.

Peyssou byl myslím doopravdy rád, že už je oheň zakrytý popelem a v hradní síni tak málo světla. A ještě šťastnější byl, když se k nám mohl otočit zády a schovat tvář. Zůstali jsme užaslí a beze slova sedět před krbem. Menou nám zatím zapalovala kahánky a brumlala cosi neuctivého o těch, kdo zůstali na ocet.

Tím ale ještě všechna překvapení neskončila. Příští večer si Miette vybrala Colina. Popozítří mne. Čtvrtý den Meyssonniera. Pátý Jacqueta. Šestý se vrátila k Peyssouovi. A pokračovala tak pořád ve zmíněném pořadí, jako by pro ni Emanuel neexistoval.

Nikomu do smíchu nebylo, ale situace nicméně hraničila s groteskou. Zesměšněn se cítil každý z nás. Hlasatel mnohomužství zůstane při praktickém uplatňování vlastních zásad na vedlejší koleji. A neoblomní zastánci monogamie beze studu svolí podílet se o jedinou ženu.

Jedna věc byla jasná: Miette jednala jen o své vůli, o našem dohadování nic nevěděla a s nikým se také neradila. Dala se všem prostě z dobrosrdečnosti, protože jsme po ní všichni velice toužili. Jí samotné totiž milování mnoho neříká. Když se uváží, jakým způsobem do něho byla zasvěcena, není ani divu.

Pokud šlo o volbu partnerů, zakrátko jsme postřehli, že nás bere zkrátka po řadě, jak sedíme kolem stolu. Jenom jedno zůstávalo nepochopitelným tajemstvím: proč nevyzve nikdy Emanuela, ačkoli ho zbožňuje?

Že ho zbožňuje, a to zcela otevřeně a beze studu jako dítě, bylo totiž víc než zřejmé. Jen vešel do hradní síně, měla oči jen pro něj. Kdykoli promluvil, visela mu na rtech. Když odcházel, vyprovázela ho pohledem. Člověk si ji uměl docela dobře představit, jak mu koupe nohy v drahých voňavkách a svými dlouhými vlasy je otírá. Nebudiž to přirovnání bráno jako důkaz, že začínám podléhat náboženské atmosféře našich sedánek. Vypůjčil jsem si je od malého Colina.

Když přišla potřetí řada na mne, rozhodl jsem se přijít věci na kloub a Miette v důvěrném ovzduší jejího pokoje vyzpovídat. Jenže rozhovor s Miette není snadný; ovládá sice v gestech i mimice natolik široký rejstřík, že se dokáže docela dobře vyjádřit (krom toho dovede psát), ale člověk těžko může být tak nevkusný, aby jí vyčetl mlčení jako jiné ženě, i když tuší, že mlčí schválně. Sotva jsem Miette položil otázku, proč si až do dneška nikdy nevybrala Emanuela, ztuhla v tváři a jen vrtěla hlavou zprava doleva. Zeptal jsem se jí několikrát, pokaždé jinak, ale jinou odpověď jsem z ní nedostal.

Zaútočil jsem tedy odjinud. Nemá snad Emanuela ráda? Ale ano, horlivě kýve hlavou, víčka něžných očí se jí rozmžikají, rty má pootevřené, dychtivou tvář. Rychle se vrátím ke své otázce: tak proč? Zavře oči, ústa, a zas jen vrtí hlavou zprava doleva. Tudy cesta nevede. Vstanu, vyndám z kapsy saka sešitek, kam zaznamenávám vydané a vrácené nářadí ze skladu, a v šerém světle lampičky napíši na jeden list tiskacími písmeny: PROČ NE EMANUEL? Podám notýsek i s tužkou Miette. Položí si ho na zvednutá kolena, chvíli cucá tužku, načež s pilným soustředěním napíše: „Proto“. Po krátkém zamyšlení udělá za oním „Proto“ dokonce tečku, patrně abych pochopil, že víc z ní nedostanu.

Tři dny nato, čistě náhodou, konečně její důvody, či vlastně důvod, odhalím. Je totiž jen jeden.

Jelikož Emanuelovi pořád straší v hlavě otázka bezpečnosti, rozhodl uložit všechny tři pušky, karabinu, náboje i oba luky včetně šípů v naší ložnici; pokoj teď pravidelně zamykáme a klíč schováváme do jedné zásuvky ve skladu, o které víme jen my dva a Meyssonnier.

Chtěl jsem se odpoledne převléknout – po první jezdecké lekci s Emanuelem se ze mne pot jen řinul – a zašel si do skrýše pro klíč. Byl jsem utahaný a točité schodiště v donjonu je dost krkolomné; šel jsem proto nahoru jen zvolna. Opíraje se levou rukou o kamenný sloup, kolem něhož se schodiště vine, došel jsem do druhého patra a nad schody se zastavil, že si vydechnu, ale na druhém konci rozlehlého nezařízeného sálu, za nímž leží oba pokoje, ke svému úžasu spatřím Miette, jak tiskne ucho na klíčovou dírku našich dveří a očividně se snaží ze všech sil něco zaslechnout. Já ovšem spolehlivě věděl, že v pokoji nikdo není, protože Emanuela jsem právě opustil u Porodnice, a před půldruhou hodinou, kdy jsem si tu byl obout jezdecké boty, jsem krom toho vlastnoručně zamkl.

Zamířil jsem k děvčeti a vykřikl: „Ale Miette, copak tady děláš?“ Škubla sebou, vztyčila se, zrudla a vyplašeně se rozhlédla, jako by chtěla vzít do zaječích. Skokem jsem byl u ní, uchopil ji za zápěstí a řekl: „Ale jdi, Miette, co bys tu chtěla slyšet, v ložnici nikdo není.“ Pohlédla na mne tak nevěřícně, že jsem vyndal klíč z kapsy, odemkl, a nepouštěje z ruky její zápěstí, vtáhl ji násilím dovnitř. Zprvu se bránila, jak mohla, ale jen stála v pokoji a uvědomila si, že je doopravdy prázdný, úžasem ztuhla jako solný sloup. A jako by neslyšela, že se jí na něco ptám, se svraštělým obočím otevřela šatník; rozeznala zřejmě Emanuelovy šaty od mých, protože mě nevšímavě přešla, kdežto po Emanuelových něžně přejela dlaní. A když postupně zotvírala všecky zásuvky v prádelníku, tvář se jí začala pomalu rozjasňovat. Nakonec se s jakýmsi tázavým výrazem obrátila ke mně, udivenému, co má to prohledávání znamenat, a když jsem nic neříkal, namířila pravý ukazováček k pohovce pod oknem a pak na má prsa. Přikývl jsem. Užasle se rozhlédla po pokoji a v tu chvíli spatřila na Emanuelově stole fotografii Birgitty, jak střílí z luku; chňapla po ní pravičkou, a upírajíc na mne doširoka otevřené oči, začala s ní šermovat a levou rukou na ni přitom ukazovala. Nevím, jak to dokázala, ale vším tím chováním, držením těla, sklonem hlavy, výrazem tváře a pohyby rukou mi nakonec ne snad položila otázku, protože ze rtů jí nesplynul jediný zvuk, ale předvedla ji mimicky, zahrála mi ji, málem vlastně zatančila. A byla to otázka tak jasná, že mi skoro připadalo, jako bych ji doopravdy slyšel: ale kde ta Němka tedy je?

Tajemství se vyjasnilo. Jak se čtenář pamatuje, Wahrwoordovi žili na Rybníce v přesvědčení, že Birgitta pořád ještě bydlí s námi. V Miettině mysli omyl přetrval. Podle ní byl zkrátka Emanuel vázán srdcem jinde, o čemž jí domněle sám podal důkaz, když vůči ní tenkrát po návratu na Malevil projevil zdrženlivost. Birgittu však nikde na hradě nebylo vidět, a tak došla k názoru, že ji Emanuel drží pod zámkem, aby ji uchránil před našimi chtíči. Navíc jediný Emanuelův pokoj se zamykal, a protože nevěděla, že tam spím i já, tím spíš to potvrdilo její domněnku. Ani na vteřinu ji nezarazilo, že její teorie naráží na celou řadu konkrétních překážek. Pak bylo ovšem jasné, proč si Emanuela nikdy nevybrala: respektovala jeho imaginární žárlivou vášeň.

Buď jak buď, ještě ten den po večerním sezení svůj omyl napravila a já krom úlevy, kterou jsme pocítili jeden jako druhý, zažil navíc zlomyslné potěšení z pohledu na Emanuela opouštějícího hradní síň, s biblí v jedné ruce a s Miette, lze-li to tak říci, v druhé.

9

Fulbert nám přinesl dvě dobré zprávy. Pohromu přežili jak Marcel Falvin, bratr naší Falvinky, tak Miettina starší sestra Catie. A nedotčeno zůstalo i Colinovo instalatérství a zámečnictví na Příčné ulici.

U stolu jsem k Peyssouově živé nelibosti posunul Miette o jedno místo a našeho hosta usadil naproti sobě; ani ne tak k jeho poctě, jako spíš proto, abych mohl po libosti sledovat jeho prapodivnou tvář.

Nově příchozí měl husté, jemné černé vlasy bez jakékoli stopy po tonzuře na temeni. Na spáncích důstojně prošedivělé, vpředu, zkadeřené v měkkých, vznešených vlnách, vytvářejících jakousi helmici či hřívu, pod níž tím výrazněji vystupovalo široké čelo a neobyčejně působivé oči, jiskřící životem a mazaností. Panenky želbohu směřovaly každá trochu jinam, čímž jeho pohled nabýval znepokojivě křivého výrazu. A spodní část tváře naneštěstí končila tlamou, která onen výraz falše, sedící mu v očích vinou šilhání, ještě prohlubovala.

Ten kontrast však nebyl u Fulberta jediný. Například jeho ruce. Široké a silné, s prsty lopatkovitě rozšířenými. Ruce manuálně pracujícího, které jako by ani nepatřily téže osobě, člověku s krásným, sladce jímavým hlasem a pečlivou výslovností.

Zrovna tak překvapovala i jeho podivně rozložená hubenost. Dvojice oblin pod očima, která nám u dětí připadá tak rozkošná a kterou nazýváme tváře – na rozdíl od mnohem méně poetického lékařského termínu Bichatovy tukové koule –, tedy ony tváře nebo koule, jak je komu libo, se u Fulberta rozplynuly tak totálně, že po sobě zanechaly podél nosu dvě dramatické propadliny, jež navozovaly dojem tuberkulózy v posledním stadiu a dodávaly mu klamného vzezření nemocného člověka nebo askety. Říkám-li klamného, má to svůj důvod: když Fulbert odjížděl z Malevilu, požádal mě jakožto člověk zvyklý žít z toho, co kraj dá, a „jako bratr“ (patrně ve jménu našeho společného otce na nebesích), abych mu postoupil (přesně tak to řekl) jednu ze svých košil, protože jeho už je příliš chatrná. Trochu mě sice překvapilo, že ono bratrství má jít pouze na můj účet, ale vyhověl jsem mu. Na místě se převlékl a odhalil přitom rozložitý a svalnatý, dobře živený, ba skoro buclatý trup, který nešel s jeho vychrtlou hlavou ani trochu dohromady.

Při svém prvním stolování u nás nicméně tvrdil, že je obojí, nemocný člověk i asketa. Nejprve nám svěřil, že „odjakživa žil z mála“, že nemá žádné „potřeby“ a že „chudobě už dávno přivykl“. Nějakou chvíli nato šel v důvěrnosti ještě dál. Sdělil nám, že má „zdraví podlomené nevyléčitelnou chorobou“, naštěstí ne nakažlivou (zřejmě pro naše uklidnění). Vlastně už je, jak pravil se skromnou prostotou, „jednou nohou v hrobě“. Cpal se ovšem za čtyři a svým krásným barytonem, který jen vibroval životní energií, nepřetržitě řečnil. Čas od času také mezi dvěma sousty mrkl vlevo po své sousedce. A když uslyšel, že je němá, jeho zájem jako by ještě vzrostl.

Pomalu mi nad ním začínalo leccos vrtat hlavou. Podle toho, co nám pověděl o svém životě předtím – a pověděl toho, alespoň zdánlivě, hodně, i když vesměs v obrysech dost neurčitých – proputoval celou střední a jihozápadní Francii, přičemž bydlel jednou u toho a toho faráře, podruhé u paní XY, jindy zas u řádových bratří v Z., a vždycky jako host. Osudný den ho zastihl v La Roque, kde přebýval už týden u tamějšího laskavého pana faráře, který před jeho očima odevzdal duši Bohu.

Náš milý Fulbert tedy neměl ani faru, ani vlastní domov? Z čeho ale žil? V jeho řečnění se vyskytovaly jen samé milosrdné dámy, které pečovaly o jeho potřeby (žádné přece neměl), zahrnovaly ho dárky a mohly se o něj potrhat. Při tomhle tématu si krasavec Fulbert, jak se mi zdálo, neodpustil trochu koketérie, bylo vidět, že si je svých půvabů vědom.

Na sobě měl tmavě šedý oblek, dost obnošený, ale velice čistý, jak se ukázalo, když z něho okartáčoval prach, košili vůbec ne s kolárkem, ale normálním límečkem, z něhož skutečně už málem lezly nitě, a tmavošedou pletenou kravatu. Ale hlavně mu na prsou, na černé stužce, honosně visel nádherný stříbrný krucifix, jaký by si podle mého soudu žádný kněz kromě biskupa nedovolil nosit.

„Když pocházíš z Cahorsu,“ řekl jsem (rozhodnut bez ohledu na jeho vznešenost pokračovat v tykání), „studoval jsi zřejmě v tamním semináři?“

„Ovšemže,“ odvětil a spustil těžká víčka přes šilhavé oči.

„V kterém roce jsi tam vstoupil?“

„To se mě moc ptáš!“ řekl s dobromyslným zasmáním, aniž zvedl oči. „Je tomu tak dávno! Nejsem už totiž žádný mladík,“ dodal koketně.

„Ale jen se trochu zamysli,“ řekl jsem. „Datum vstupu do semináře musí přece pro kněze něco znamenat.“

„To zajisté,“ odvětil Fulbert svým krásným hlubokým hlasem. „Je to jistý mezník.“

Když jsem nic neodpovídal, musel se nakonec přestat vykrucovat.

„Počkejme… To bylo tak v šestapadesátém… Ano, v šestapadesátém,“ opakoval po další chvilce duševního vypětí.

„Však jsem si to myslel,“ opáčil jsem honem s blaženou tváří. „Vstoupil jsi v Cahorsu do semináře ve stejnou dobu jako můj kamarád Serrurier.“

„Totiž… V semináři nás bylo hodně,“ pousmál se Fulbert. „Všechny jsem neznal.“

„V prvním ročníku nebývá tak plno, A Serrurier byl navíc zjev, jakého si každý všimne. Metr devadesát čtyři a vlasy jak oheň.“

„Ale ano, ovšem, jak mi ho teď popisuješ…“ řekl.

Hovořil jaksi zdráhavě a očividně se mu ulevilo, když jsem ho požádal, aby nám pověděl, jak to vypadá v La Roque.

„Po tom výbuchu,“ povzdechl si zkormouceně, „jsme museli čelit velice bolestné situaci.“

„Bolestné,“ no ovšem. Jakživ jsem tohle slovo neslyšel od nikoho jiného než od kněží nebo lidí, co se po nich opičí. Patří u nich málem k řemeslu. A přes všechno nepříjemné, co v člověku vyvolává, jako by jim dokonce přinášelo jakési uspokojení. Slyšel jsem od někoho, že prý mladí knězi toho výrazu už neužívají. Je-li tomu tak, tím lépe. Připadá mi tak samolibé, že je nemohu ani cítit. Bolest – obzvlášť bolest druhých – není téma, aby je člověk vychutnával nebo aby sloužilo za ozdobu krasoduchům.

Fulbert nad svou „velice bolestnou situací“ rozkoší div neslintal. Spočívala v tom, že kdo katastrofu přečkali, museli pochovat pozůstatky mrtvých. My zažili něco podobného, ale slovo o tom mezi námi nepadlo.

Neušetřil nás jediného detailu. Abych obrátil list, zeptal jsem se ho, jak teď lidé v La Roque žijí.

„Dobře i špatně,“ řekl, potřásaje hlavou, a zvolna přejel svýma krásnýma melancholickýma očima po všech kolem stolu. „Z duchovního hlediska dobře, z hmotného dost špatně. Z duchovního hlediska musím říci,“ pokračoval s přivřenýma očima, strkaje si do úst tlustý plátek šunky, „že jsem velmi potěšen. Účastní se bohoslužeb s pozoruhodnou horlivostí.“

Vida, že se Meyssonnier a já tváříme poněkud udiveně (v La Roque měli totiž obecní správu v rukou socialisté a komunisté), dodal:

„Možná vás to překvapí, ale v La Roque chodí nyní všichni na mši a k přijímání také.“

„A čemu to přičítáš?“ ozval se podrážděně Meyssonnier a svraštil obočí.

Seděl vlevo ode mne, když jsem na něj chtěl vidět, musel jsem otočit hlavu. Zarazilo mě, jaká přísnost čiší z jeho protáhlého profilu. Fulbertova slova ho musela pěkně rozčilit. Katastrofa sice obrátila vniveč jeho naděje, ale své uvažování o světě dodnes opíral o představu starostenských křesel jakožto předmětu úsilí spojených sil levice. Lehce jsem ho pod stolem kopl. Jsou chvíle, kdy je upřímnost na místě, a jiné, kdy se příliš nehodí. Má nedůvěra vůči Fulbertovi rostla minutu od minuty. Nepochyboval jsem, že má na pozůstalé v La Roque značný vliv, a vyvolávalo to ve mně obavy.

„Lidé se po výbuchu obrátili do sebe,“ prohlásil svým krásným, hlubokým a jaksi sebezálibným hlasem, „zpytovali svědomí. Po všem tom krutém utrpení, jak fyzickém, tak hlavně morálním, se začali zamýšlet, zdali je nestihlo prokletí za jejich mnohé chyby, hříchy, lhostejnost vůči Bohu a zanedbávání povinností – především povinností náboženských. Náš život se ostatně stal tak nejistým, že se obracíme k Pánu a prosíme za jeho ochranu přímo pudově.“

Jak jsem tak Fulberta poslouchal, vzklíčilo ve mně podezření, že onoho pocitu viny využil jako vody na svůj mlýn a dělal co mohl, aby ho u svých farníků ještě víc posílil. Cítil jsem, jak Tomáš po mé pravici neklidně poposedává. Z obavy, že vybuchne, poslal jsem i jemu pod stolem varování. V jednom bodě jsem byl neochvějně rozhodnutý: žádnou hádku s Fulbertem o náboženských otázkách. Už proto, že si svýma sametovýma, byť mírně šilhavýma očima, krásnou hlavou askety a hlubokým hlasem člověka, který je „jednou nohou v hrobě“ (přičemž druhou je samo sebou přisátý k zemi jako klíště) stačil během necelých dvou hodin získat srdce všech tří žen a hluboký dojem udělal i na Jacqueta, Peyssoua a dokonce Colina.

Když se všichni stolovníci sesedli po večeři kolem ohně, Fulbert sám od sebe znovu spustil o hmotných potížích v La Roque.

Zpočátku hleděli tamější lidé do budoucna optimisticky, protože oheň sice zpustošil celou dolní část městečka, ale dva velké obchody sousedící s Colinovým krámkem, koloniál a uzenářství, z jeho dosahu unikly. Všem nicméně brzo došlo, že se zásoby jednoho dne vyčerpají a nebude z čeho je obnovit, protože všechny statky v okolí městečka i se vším živým inventářem lehly popelem. Na zámku, jehož majitelé žili v Paříži, a se vší pravděpodobností tedy zahynuli, zůstalo několik prasat, jeden býk, pět jezdeckých koní a píce pro ně. Ušetřen zůstal sice Courcejac, maličká osada o šesti obyvatelích mezi La Roque a Malevilem, ale krom jediné krávy, která živila telátko, všechny ostatní zahynuly. Ztráta byla o to horší, že v La Roque zůstala naživu taky dvě nemluvňátka a jedna osiřelá holčička, sice dvanáctiletá, ale křehkého zdraví, jež vyžadovalo zvýšenou péči. Doposud je živili kondenzovaným mlékem z koloniálu, ale jeho zásoba už docházela.

Fulbert nevyvodil ze své řeči žádný závěr. Hleděli jsme jeden na druhého. A když nikdo ani nešpitl, obrátil jsem se na hosta s několika otázkami. Podle jeho odpovědí tušili obyvatelé městečka už od začátku, že na Malevilu někdo přežil, protože stejně jako La Roque a Courcejac i hrad je chráněn skálou. Jednou ráno asi před měsícem jim připadalo, že zaslechli náš zvon, což je v jejich domněnce ještě utvrdilo. Dověděl jsem se také, že na obranu vlastní asi deset loveckých pušek, „hromadu nábojů“ a nějaké karabiny.

Když se Fulbert opětně zmínil o jezdeckých koních, zbystřil jsem uši, ale ani necekl. Dobře jsem je znal. Prodal jsem je Lormiauxovým já sám. Lormiauxovi byli pařížská průmyslnická rodina, koupili za drahé peníze zchátralý zámek, vydali šílené částky na jeho zrestaurování a trávili na něm jeden měsíc v roce. Nicméně si vzali do hlavy, že si na ten měsíc zahrají na zámecké pány a budou jezdit na koni. Jezdili prachmizerně, ale přestože jsem je – ke své cti – přemlouval, aby si koupili nějaké obyčejnější koně, ne, kdepak, museli mít angloarabskou rasu, a hned v trojím vydání, protože sami byli taky tři. A já se na druhou stranu tenkrát před dnem D mohl přece jen dost těžko bránit, aby mi dali snobové vydělat. Kromě tří angloarabských valachů ode mne Lormiauxovi koupili taky dvě bílé kobyly, ale na ty ještě přijde řeč.

Neušlo mi, že Fulbert po všem svém tak ochotném řečnění odpovídá na mé otázky nápadně stručně. Usoudil jsem z toho, že líčením hmotné situace v městečku sleduje nějaký cíl, ale že mu ani jeho pozoruhodná sebedůvěra prozatím nepomohla shledat v sobě tolik odvahy nebo obratnosti, aby ho jasně vyjádřil. Zmlkl jsem a zahleděl se do ohně.

Po chvíli si Fulbert lehce odkašlal; ne snad z rozpaků, ale na důkaz, že už je jednou nohou na onom světě a činí mu jisté obtíže vrátit se mezi nás a starat se tu o pozemské záležitosti.

„Abych řekl pravdu,“ navázal na svá předchozí slova, „osud obou nemluvňátek a našeho nešťastného sirotečka mi působí velkou starost. Je to velice bolestná situace a nevidím z ní východiska. Neumím si představit, jak bychom je bez mléka dokázali udržet při životě.“

A zase pauza, aby ticho patřičně dolehlo. Nespouštěli jsme z něho oči, ale ústa jako by nám zamrzla.

„Vím dobře,“ ozval se znovu svým hlubokým hlasem, „že mou žádost, kterou se vám chystám předložit, budete považovat za troufalou, ale koneckonců situace je výjimečná, boží dary nestejně rozdělené a pro náš život, ba dokonce pouhé přežití bude nutné si připamatovat, že jsme všichni bratři a musíme si pomáhat.“

Poslouchal jsem ho. S každým jeho slovem mohl člověk jenom souhlasit. Ale z jeho úst znělo všechno falešně. Jako by hrál na city druhých, ale jemu samému lidské city nic neříkaly.

„Obracím se na vás ve jménu našich ubohých nemluvňátek,“ pokračoval. „Povšiml jsem si, že máte několik krav. Byli bychom vám hluboce vděční, kdybyste nám mohli jednu postoupit.“

Ticho jako v hrobě.

„Postoupit?“ ozval jsem se. „Řekl jsi ‚postoupit‘? To znamená, že máš na mysli nějakou protihodnotu.“

„Po pravdě řečeno nemám,“ odvětil Fulbert zvysoka. „Nechápal jsem tu věc jako obchodní transakci. Spíš jako skutek milosrdenství nebo také jako povinnost neodmítnout pomoc v ohrožení.“

Jsme tedy varováni. Jestliže odmítneme, staneme se pro Fulberta lidmi bez srdce a morálky.

„Nejde tedy o postoupení, ale darování,“ řekl jsem.

Fulbert přikývne a my všichni kromě Tomáše zíráme jak spadlí z nebe. Chtít na venkovanech, aby darovali krávu! Inu, lidé z města!

„Nebylo by jednodušší,“ řeknu sladce (ale kam se v líbeznosti hrabu na Fulberta), „kdybychom obě nemluvňata i s tím sirotkem vzali prostě na Malevil a živili je tady?“

Miette sedí mezi mnou a Fulbertem, a jak se k němu při té otázce otočím, vyčtu z její něžné tváře, že je plánem na zřízení dětských jeslí na Malevilu přímo unesená. Jen tak na okraj hovoru se na ni usměji; celou vteřinu na mne jen upírá své krásné, průzračné a nevyzpytatelné dětské oči a pak mi náhle úsměv oplatí. Vrátí mi ho, smím-li to tak říci, stonásobně, jako kdyby v sobě shromáždila veškerou svou schopnost lásky a všechnu naráz mi ji podala.

„Pokud jde o sirotka, snadná věc,“ řekne Fulbert, „máme s tou dívenkou opravdu velkou potíž. Je tak hubená a drobná, že vypadá ve třinácti letech na deset; trpí astmatickými záchvaty a navíc je to zvláštní povaha. Bolí mne, že to musím říci, ale skutečně nevím, komu bych ji v La Roque mohl svěřit.“

Jeho krásná asketická hlava se na okamžik pohrouží do melancholického rozjímání. Zadumal se nad lidským sobectvím, přičemž patřičná část meditace je, jak cítím, vyhrazena nám. Nepustí nicméně ze zřetele, proč přišel, a s povzdechem pokračuje:

„Ale svěřit vám nemluvňátka není bohužel možné. Maminky se od nich nechtějí odloučit.“

Těžko se jich ovšem ptal, když předem ani nevěděl, máme-li jaké krávy, zrovna jako nemohl tušit, že mu nabídneme vzít nemluvňata na stravu k nám. Probudí to ve mně podezření, že nemluví pravdu a že to nejsou jen miminka, kdo by v La Roque s potěšením uvítal mléko. Přitlačím ho ke zdi ještě víc:

„V tom případě ochotně vezmeme na Malevil s nemluvňaty i matky.“

Zavrtí hlavou.

„Ale ne, to prostě nejde. Každá z nich má manžela a další děti. Rozdělit jen tak rodinu, to přece nejde.“

Mávnutím ruky energicky můj návrh zavrhne. A mlčí. Postavil nás bez milosti před dilema, z něhož nelze ven: buď dáme krávu, nebo miminka umřou. A čeká.

Ticho se protahuje.

„Miette,“ otočím se k děvčeti, „byla bys tak hodná a přepustila Fulbertovi na dnešní noc svůj pokoj?“

„Ale to ne,“ brání se Fulbert chabě, „nerad bych někoho obtěžoval. Otýpka sena v chlévě mi stačí.“

Zdvořile ten projev evangelické prostoty zavrhnu:

„Máš za sebou dlouhou cestu,“ prohlásím a vstanu, „potřebuješ si odpočinout. Vyspíš se, a my zatím projednáme tvou žádost. Odpověď ti dáme zítra ráno.“

Zvedne se také, vztyčí se v celé výšce a zabodne do nás vážný, zpytavý pohled. Snesu ho pokojně jako beránek, teprve po chvíli zvolna odvrátím hlavu.

„Přespíš dnes v noci s Falvinovou, Miette,“ řeknu.

Děvče přikývne. Fulbert se vzdal představy, že mě uhrane. Otcovským zrakem obejme své ovečky a rozpřáhne otevřené dlaně s otázkou:

„V kolik hodin si budete přát, abych ráno odsloužil mši svatou?“

Radíme se pohledy. Menou navrhne devět hodin a kromě Meyssonniera a Tomáše, kteří dělají, jako by se jich věc netýkala, všichni souhlasí.

„V devět hodin,“ řekne důstojně Fulbert, „Dobrá, řekněme tedy v devět. Od půl osmé do devíti se budu zdržovat ve svém pokoji“ (vida, tak už „ve svém“), „kdo bude chtít přistoupit k přijímání, může se přijít vyzpovídat.“

To bychom měli. Vzal nás fyzicky i duchovně do svých rukou. Teď může jít klidně spát.

„Miette,“ řeknu, „doprovod Fulberta do pokoje. Převlékneš mu ložní prádlo.“

Fulbert nám svým krásným barytonem udělí vážně „dobrou noc“, přičemž každého postupně osloví jménem. A vykročí za Miette, která už čile spěchá ke dveřím komnaty. Jeden z nás sleduje její odchod pěkně otráveně, totiž Colin; byl dnes u Miette na řadě,¹* a návštěva teď padne, protože místnost je obsazena. Vyprovází ji očima a trochu i na Fulberta žárlí. Když vzpomenu na jisté pohledy u stolu, i mě ostatně napadá, bylo-li dobře poslat s naším hostem zrovna Miette. Mrknu na hodinky: deset dvacet. Musím si dát pozor, kolik budou ukazovat, až se Miette vrátí.

Jakmile se zavřou dveře, všem je vidět ve tvářích, jak se jim ulevilo. Fulbert na nás vyvinul takový nátlak, že už to přestávalo být snesitelné. Jen zmizel, jako by z nás spadly okovy. Ale jen zpola, protože své požadavky nechal tady.

Kromě ulehčení čiší však ze všech tváří značný zmatek a směs nejrůznějších pocitů. Gratuluji si, že jsem Meyssonnierovi a Tomášovi zabránil rozpoutat u stolu půtku; spor o náboženství by určitě vyvolal na Malevilu rozkol a zmatená situace by se ještě zhoršila.

Kloužu očima z jednoho na druhého. Menou sedí na lavičce s pletením jako Gorgona či Medusa, neproniknutelná, oči sklopené, ústa na zámek. Momo, který s Miettiným odchodem ztratil jediný předmět zájmu, šťouchá nohou do zpola shořelého polena. Matka, aniž zvedne oči, mu potichu, ale hezky nakvašeně pohrozí, nedá-li si pokoj a bude si dál pálit křápy, že dostane kopanec do zadku. Falvinka v záplavě svých faldů a dvojitých brad jen supí a vzdychá, břicho podepřené pravým kolenem přehozeným přes levé, prsa položená na břiše a krční laloky spadlé na prsa. Její sténání má znamenat: něco takového svět neviděl ani neslyšel. Vězeň Jacquet, náš „nevolník“, jak mu žertem říká Colin, a můj oddaný nohsled, jehož dobrácké zlatohnědé oči, nesmírně podobné psím, sledují každý můj pohyb s takovou vytrvalostí, že mne za necelý měsíc dokázaly opříst pouty jakéhosi málem synovského vztahu, kouká i teď samo sebou na mne, a co si myslí, je prosté a uklidňující: když Emanuel krávu dá, udělá dobře, a když nedá, neudělá taky špatně. Peyssouova hrubě tesaná, poctivá kulatá papula s nosem, který v ní sedí jak venkovská kudla v bramboře, jeví tak mučivou nejistotu, až je ho člověku líto. Přímo vidím, jak se usilovně snaží nějak sladit rodící se úctu k Fulbertovi s pohoršlivým charakterem hostových požadavků. Colin to sice nedává tak znát, ale není zmaten o nic míň. Neklidný a zklamaný (z výše zmíněných důvodů), ohlíží se neustále po dveřích.

V Tomášových očích není zato nejistoty ani za mák: Fulbert je hanebný chlap. A jsem přesvědčen, že k tomu názoru došel, aniž v nejmenším chápe, jaké svatokrádeže se Fulbert v očích všech ostatních dopustil. Kráva! Opovážil se nám sáhnout na krávu! Na to nejposvátnější hned po Bohu (ne-li před ním). Čímž vůbec nechci říci, že by pro nás kráva měla význam hlavně svou peněžní hodnotou. To rozhodně ne. Když přechází do jiných rukou, žádáme za ni peníze jen proto, abychom vyjádřili až nábožnou úctu, jakou se jí cítíme povinováni.

Meyssonnierovi se Fulbert hluboce protiví po obou stránkách: po stránce tak říkaje teoretické, jakožto představitel „náboženství, opia lidu“, a po stránce skutkové, jakožto člověk schopný tak bezmezného cynismu, že dokáže požadovat na druhém, aby mu zadarmo přenechal krávu. Dívám se na něj. Jak málo se změnil od obecné školy! Stále táž protáhlá, úzká tvář s útlým čelem, vlasy na ježka a šedivýma očima, které sedí blízko sebe, a kdykoli ho něco vzruší, začnou mžikat. Ode dne, kdy se stala ta věc, se jeho dlouhá tvář protáhla ještě víc, protože vlasy nepřistřihované už larockým holičem mu narostly silou zvyku vzhůru, úplně kolmo k nebi.

Dveře do hradní síně se otevřou. Miette. Mrknu na hodinky, deset dvacet pět. Pět minut. Příliš krátká doba, aby mohlo k něčemu dojít. I kdybych Fulbertovi přiřkl ty nejvyšší nebo nejnižší milenecké kvality. Jak se k nám Miette svou vlnivou, a přitom zcela nevyzývavou chůzí blíží přes ztemnělou síň, teplo, které vyzařuje její tělo a vysílá před sebou, nás obestře jako hřejivá vlna. Díky, Miette. Colinovi spadl kámen ze srdce, čtu mu to ve tváři, začíná se do ní opět vracet úsměv. Když už se náš velký lučištník nemůže dnes večer potěšit s Miette sám, aspoň že mu ji nikdo nepřebere.

Jsme v plném počtu a je to poprvé, kdy se valné hromady účastní i všechny tři ženy, Momo a „nevolník“. Začínáme se demokratizovat. Musím na to upozornit Tomáše.

Menou se sehne, aby víc rozdmýchala oheň, protože monumentální olejovou lampu jsme po večeři ze šetrnosti zhasli a máme teď světlo jen z krbu. Nepotřebuje pohrabáč ani kleště, šikovně jen sesune polena a plamen vyskočí. Jako signál pro Meyssonniera, který vzplane spolu s ním.

„Jen jsem toho farářa zmerčil,“ vybuchne a v hněvu přitom plete francouzštinu s nářečím, „hned mě napadlo, že nepřišel pro naše krásné oči. Ale něco takového by mě přece jenom nenapadlo. To je teda věc,“ rozhořčuje se, jako by pro nehoráznost Fulbertova požadavku nenacházel prostě výraz. „To je teda věc,“ opakuje několikrát za sebou a plácá se dlaní do kolena.

A zase spustí, zlostí bez sebe:

„Sedí si tu klidně na zadku jak zosobněný pánbůh a beze všeho na tobě chce krávu! Jako by řekl, dej mi kus chleba! Krávu, kterou sis vypiplal, po léta ji dvakrát denně opatřoval, když v zimě zamrzl kohoutek, vláčel jsi od kuchyně k chlévu vědra s vodou, abys ji napojil, solil prachy veterináři, nemluvě o lécích, a těch starostí se slámou a senem, když jich ve stodole ubývá a ty si děláš hlavu, jestli vydržíš do příští sklizně. Neříkám ani, co si s ní užiješ, když se otelí. A čeho se dočkáš?“ pokračuje rozezleně. „Přijde chlap, odříká pár otčenášů, a máš po krávě! Vrátili jsme se snad do středověku? Až tam jsme to dopracovali? Kněžstvo z nás bude ždímat desátek? Pročpak nás taky nezahnat do lesa na robotu, když jsme jednou v tom?“

Je to řeč bezbožná, ale zapůsobí i na věřící. Vzpomínka na vrchnost z našeho kraje dosud nevymizela a farářovu moc nevidí rádi ani ti, kdo chodí do kostela. Zatím však neotvírám ústa. Čekám. Nerad bych byl přehlasován podruhé.

„Ale jsou tam ty děti,“ namítne Colin.

„No právě,“ řekne Tomáš, „proč by je nemohli svěřit Malevilu? Neumím si dobře představit, že by se nějaká matka bránila odloučit od dítěte, když je tím může zachovat při životě.“

To nebylo špatné, Tomáši. Střízlivé a logické, i když možná ještě málo konkrétní, aby to ostatní přesvědčilo.

„Ale Fulbert říkal, že nechtějí,“ ozve se náš věčný bezmezný důvěřivec Peyssou.

Meyssonnier pokrčí rameny a rozhorleně prohlásí:

„Fulbert nám napovídal, co se mu hodilo do krámu!“

Teď to možná vzhledem ke složení posluchačstva trochu přehnal. Nařkl Fulberta nepřímo ze lži, a nikdo kromě Tomáše a mne zatím není v rozpoložení, aby podobný soud přijal. Dlouhou dobu nikdo nepromluví. Nesnažím se ticho nijak přerušit.

„Ale člověk přece jenom musí uznat, že to je špatně zařízeno,“ řekne konečně Menou, složí pletení do klína a dlaní je uhlazuje, aby se jí pořád nestáčelo do ruličky. „V La Roque jich je dvacet, a na dvacet hlav mají jediného býka a pět koní, to je věru nevytrhne.“

„Tak jim tu svou krávu dej, nikdo ti nebrání,“ ušklíbne se Meyssonnier.

To se mi nelíbí. Pozor. Slova jako „můj“ a „tvůj“ jsou velice nebezpečné pojmy. Ozvu se.

„S podobným způsobem řeči nesouhlasím. Nemáme tu žádnou Menouinu krávu, ani krávu z Rybníka, ani Emanuelovy koně. Je tu prostě malevilský dobytek. A malevilský dobytek patří Malevilu, čili nám všem. Pokud na to má někdo jiný názor, může si svůj kus nebo kusy dobytka klidně sebrat a jít.“

Vyjel jsem tak zhurta, že se po mém prohlášení rozhostilo poněkud stísněné ticho.

„Co tím chceš říct, Emanueli?“ zeptá se po chvíli malý Colin.

„Chci tím říct, že pokud se máme rozloučit s nějakým kusem dobytka, musíme o tom rozhodnout všichni.“

Řekl jsem „rozloučit“, ne „darovat“. Ten odstín nikomu neunikl.

„Člověk se musí vžít do jejich kůže,“ ozve se Falvinka. Obrátíme k ní užaslé pohledy, protože za ten měsíc, co je u nás, vytrpěla od Menou takových klofanců, že si většinou netroufá otevřít pusu. Povzbuzena naší pozorností, zhluboka nabere dech, aby ho protlačila hlubinami faldů, v nichž se jí ztrácí, a dodá:

„Když má na Malevilu deset lidí tři krávy a dvacet v La Roque ani jedinou, jednou z toho musí pojit závist.“

„Nepovídáš nic jiného, než co už jsem řekla,“ usadí ji Menou jedovatě.

Už mám Menouina terorizování dost, teď zas usadím já ji.

„To jsi řekla dobře, Falvinová.“

Lalokovité tváře se rozvalí do stran, všechno se v ní uvolní, s blaženým úsměvem se rozhlíží kolem sebe.

„Koně už nám ukradli,“ řekne Peyssou. „Nic ve zlém,“ dodá, když vidí, jak se chudák Jacquet na židli scvrkl. „Proč by nám nemohli ukrást taky krávu na pastvě?“

„Krávu?“ řeknu. „Proč ne i všechny tři? V La Roque mají pět koní, stačilo by pět mužů v sedle. Přiřítí se, naše hlídky srazí k zemi, a sbohem krávy!“

Jsem rád, že jsem se mohl zmínit o koních. Má to svůj důvod.

„Jsme ozbrojeni,“ namítne Colin.

Pohlédnu na něj.

„Oni taky. A líp než my. My máme čtyři pušky. V La Roque jich mají deset, A hromadu nábojů, abych ti citoval Fulberta. Což není náš případ.“

Ticho. S úzkostí si v duchu představujeme, jak by taková válka mezi lidmi z La Roque a námi asi vypadala.

„Nechce se mi věřit, že by v La Roque byli takoví,“ potřese Menou hlavou. „Jsou to přece našinci. Lidi jaksepatří.“

Ukážu jí na tři nováčky.

„Jaksepatří? Tihle snad nejsou jaksepatří? A viděla jsi to.“

„Od jednoho zkaženého jablka shnije celý košík,“ dodám v nářečí.

„Pravda pravdoucí,“ dosvědčí Falvinka, šťastná, že mi může laskavost oplatit a zároveň se bez nebezpečí postavit proti Menou. Ale Menou se ke mně připojí taky a s ní Colin a Peyssou.

„To máš pravdu, Emanueli,“ přidá se i Meyssonnier, zvedne oči k nebi a ukáže prstem k donjonu, aby snad nedošlo k nedorozumění. Opakuje po mně v nářečí: „Od jednoho zkaženého jablka shnije celý košík.“

Vidím, že se k němu Tomáš naklonil, aby si dal přísloví přeložit do francouzštiny, a že také přikyvuje. Magické kouzlo věkovitých stereotypů! Mé přísloví všechny sjednotilo. Fulbertisté a antifulbertisté svorně souhlasí. Lišíme se jen v názoru na to, koho má zkažené jablko představovat. Jedna strana si je personifikuje zcela přesně, druhá jen neurčitě.

Dosáhl jsem úspěchu a dál už mlčím. Rozhovor se pohybuje v kruhu. Diskuse vázne, ale jen ať klidně vázne. Začíná se dostavovat únava, cítím to z hlasů, postojů, všeobecné znervóznělosti. Všeobecnou únavu jen vítám. Počkám si.

Ale ne dlouho. Po jedné delší odmlce Colin řekne:

„A co ty, Emanueli, jaký ty máš názor?“

„Co já,“ odvětím, „přizpůsobím se tomu, na čem se dohodnete.“

Dívají se na mne. Má skromnost je zmátla. Až na Tomáše, v jehož očích vidím ironii. Ale slovíčko od něho nevyjde. Dělá pokroky. Naučil se větší opatrnosti.

Mlčím. A stane se, s čím jsem počítal.

„Ale stejně, Emanueli,“ řekne Peyssou, „něco si přece myslíš ne?“

„Inu,“ řeknu, „něco málo si myslím. Především si myslím, že s těmi nemluvňaty nás chce někdo vydírat.“ (Oním „někdo“ myslím samozřejmě zkažené jablko, ale ponechávám mu dosud neurčité obrysy.) „Dovedeš si totiž, Menou, představit“ (sklouznu do nářečí), „že držíš v náručí Moma, nikde ani kapka mléka, abys ho nakrmila, a ty odmítneš svěřit ho lidem, kteří mléko mají? A dokonce máš drzost prohlásit: nechci pro Moma mléko, ale krávu?“

Neřekl jsem nic jiného než před chvilkou Tomáš. Ale řekl jsem to konkrétně. Stejné květiny, ale svázané v jinou kytici. Trefil jsem hřebíček na hlavičku, čtu jim to ve tvářích.

„No budiž,“ pokračuji za okamžik, „až vyrazíme do La Roque, tohle si vyjasníme a zeptáme se matek, jak se věci doopravdy mají. Ale v jednom s vámi souhlasím: skutečnost je taková, že máme tři krávy a lidé v La Roque ani jedinou. Umíte si jistě představit, jak snadno je může někdo“ (pořád ještě blíže nepojmenovaný) „proti nám poštvat a nasadit jim do hlavy všelijaké myšlenky. A že budou asi vypečené, na to můžete vzít jed, protože Laročanů je víc a mají lepší výzbroj.“

Všichni mlčí.

Nakonec se ozve Peyssou, úplně už vyvedený z konceptu: „Podle tebe jim tu krávu máme tedy dát?“

„Dát!“ vykřiknu honem, „co tě napadá! Nikdy! Dát rozhodně ne. Meyssonnier měl pravdu, nezačneme jim přece sami od sebe platit nějaký desátek! Jako by to byla naše povinnost! Jako by město mělo samozřejmé právo dát se živit venkovem! To by ještě scházelo! Ostatně udělat takovou pitomost a dát jim krávu, jedině bychom se u nich připravili o respekt.“

Oči jim planou společně sdíleným rozhořčením. Mezi fulbertisty a antifulbertisty zavládla naprostá jednota. Opírám se o tisíce generací venkovanů, ti mi stojí po boku a povzbuzují mě. Cítím pod nohama pevnou půdu a odvážím se dál.

„Podle mého nám tu krávu musí zaplatit. A draho! Protože my po kupci nebažíme. Kupovat chtějí oni.“

Odmlčím se a mrknu na ně s mazaností, která jim má naznačit: nejsem nadarmo synovec koňského handlíře a sám taky koňský handlíř. Načež zvolna a co nejzřetelněji prohlásím:

„Za naši krávu od nich budeme chtít dva koně, tři pušky a pět set nábojů.“

Udělám další pauzu, aby jim přemrštěnost mých požadavků patřičně došla. Ticho. Živě se dohadují pohledy. Ne že bych dosáhl zrovna bouřlivého úspěchu, ale nic jiného jsem ani nečekal.

„S puškami bych tomu rozuměl,“ řekne Colin. „Teď jich mají deset, tři jim vezmeme. Zbývá sedm. My máme čtyři, s třemi od nich to dělá taky sedm. Síly budou vyrovnané. A získat náboje by bylo taky dobré, sami jich moc nemáme.“

Mlčení. Dívám se na ně. Vyrukovat s tím nikdo nechce, ale nejde jim na té směně do hlavy její první půlka. Začíná mě zmáhat únava, ale přece jen se ještě trochu opřu do chomoutu a ujmu se znovu řeči:

„No ano, říkáte si: nač koně, máme jich dost i tak. Goliáše, Amarantu, Miláčka a navíc ještě Nezdaru. Koně mléko nenadojí, říkáte si. To je fakt, ale jen si trochu rozvažme, jak to vlastně s koňmi na Malevilu doopravdy vypadá. Nezdara je momentálně na nic. A Miláček taky, ta zas živí Nezdaru. Takže zbývají dva koně, jak k jízdě, tak na práci: Goliáš a Amaranta. A dva koně pro šest mužů schopných jízdy podle mého nestačí. Jednu věc si totiž uvědomte“ (nakloním se dopředu a zdůrazňuji každé slovo): „v dohledné době se bude muset naučit jezdit každý z vás. Každý! Řeknu vám proč: než se stala ta věc, každý kluk, dokonce i děvče, kteří neuměli sednout za volant, platili na venkově za chudáka. Dneska bude chudák ten, kdo nemá koně a neumí jezdit. V míru jako ve válce. Pokud by totiž došlo k boji, bleskový úder je možný jedině na koni, a když má navrch protivník, útěk zrovna tak. Od nynějška nahradí kůň všechno: motorku, auto, traktor i obrněný vůz. Bez koně jsi dneska nula. Mizerný pěšák, nic víc.“

Nevím, zdali jsem dokázal přesvědčit Menou a Falvinku. Muže ano. Nezabral na ně argument války, ale hledisko životního standardu. Definice chudáka jakožto člověka bez koně. Přesně tak, jako předtím platil za chudáka zemědělec bez traktoru. Rozmohla se u nás tehdy učiněná traktorová mánie! Každá desetihektarová usedlost musela mít traktor, ne-li dva! Hospodář se zadlužil koupí nového o síle padesáti koní a starou dvacítku si nechal na výpomoc. Jako soused! Nemohl přece zůstat pozadu! Ani když měl polí všehovšudy deset hektarů a zbytek zarostlý lesem!

Ale podobná mánie se přece jen někdy hodí, její zásluhou jsem nyní dosáhl, že místo traktoru stoupl v ceně kůň.

Hlasujeme. Souhlasí i ženy. Vydechnu úlevou a také únavou. Zvednu se, ostatní po mně, v nastalém šumu přistoupím k Meyssonnierovi a Tomášovi a tiše jim řeknu, že bych s nimi ve svém pokoji ještě rád mluvil. Přikývnou. Požádám ještě jednou o ticho a prohlásím:

„Mám v úmyslu účastnit se zítra bohoslužeb a jít k přijímání. Pokud mi to ovšem Fulbert dovolí, protože zpovídat se nehodlám.“

Všichni zkoprní. Jedni se namíchnou (ale rozhořčení spolknou, protože se spolu za chvilku uvidíme u mne v ložnici), druhé to potěší. A nejvíc Menou; má k tomu svůj důvod. Než se stala ta věc, k smrti se totiž poškorpila s malejackým farářem, protože odmítl podat Momovi hostii, když se nevyzpovídal. Dělá si teď naději, že pokud mi Fulbert vyhoví, proklouzne vzniklou skulinou i její syn.

„Kdo z vás půjde ke zpovědi,“ dodám ještě, „a byly by mu kladeny nějaké příliš zvědavé otázky ohledně Malevilu,“ (stále dodržuji onen neosobní tvar) „udělá dobře, když si dá důkladný pozor na jazyk.“

Ticho.

„A jaké otázky?“ ozve se pojednou Jacquet; dobře se zná, jaký je slabý a lehko ovlivnitelný, a už má strach, že neudrží jazyk za zuby.

„No, třeba jak jsme vyzbrojeni, nebo taky jaké máme zásoby vína, obilí a masa.“

„A co mám říct, když se mě na to zeptá?“ doptává se Jacquet horlivě, div se nepřetrhne dobrou vůlí.

„Odpovíš: to nevím, musíte se zeptat Emanuela.“

„No, heleď,“ řekne čahoun Peyssou, papulu rozšklebenou od ucha k uchu, a položí mohutnou paži na Jacquetovo statné rameno. (Ode dne, kdy ho Jacquet praštil do hlavy, výborně si ti dva rozumějí.) „Abys měl jistotu, že nic nepopleteš, odpovídej tak na všechno. Fulbert se tě například zeptá: Synu, dopustil ses hříchu smilstva? A ty odpovíš: to nevím, musíte se zeptat Emanuela.“

Dáme se do smíchu. Smějeme se s Peyssouem, protože má ze svého žertu upřímnou radost, a smějeme se Jacquetovi i spolu s Jacquetem. Nevolník utrží pár štulců a je blažeností bez sebe. Na Malevilu přece jenom vládne jiné ovzduší než Na rybníce.

Zato když se za několik okamžiků sejdu s Tomášem a Meyssonnierem ve svém pokoji, atmosféra je dost napjatá. Obují se do mne, že jsem přistoupil na Fulbertovu hru (dokonce, ó hrůzo, půjdu k přijímání!), místo abych toho podvodníka vyhodil. Snažím se jim vysvětlit svůj postoj. V podstatě mi dělá hlavu možnost ozbrojeného konfliktu s La Roque. Nechci Fulbertovi poskytnout sebemenší záminku – ať už hmotnou nebo náboženskou, aby něco takového rozdmýchal. Proto jsem byl ochoten přenechat mu krávu, ale tak, abychom zároveň oslabili jeho palebnou sílu. A proto se také přidávám k náboženské víře většiny. Je to kompromis. Zrovna ty bys měl mít, Meyssonniere, pro nějaký ten kompromis přece pochopení. Tvá strana se jich svého času nadělala až až. (Meyssonnier zamžiká.) Ostatně Fulbert není vůbec kněz, dal bych za to skoro hlavu. Zrzavého seminaristu Serruriera jsem si sakumprásk vycucal z prstu, a Fulbert si na něj přesto vzpomněl! Zkrátka podfukář, dobrodruh, člověk schopný všeho. Tím ovšem nebezpečnější. Kdybyste vy dva s Tomášem měli rozum, přišli byste zítra na mši taky. Jelikož Fulbert není kněz, pravá mše to stejně nebude a opravdové přijímání taky ne, když nedojde k proměňování.

Přesvědčivější už snad být ani nemohu, říkám si, a v skrytu duše vychutnávám, jaký to je vrchol ironie: přemlouvám je k účasti na mši pomocí argumentu, že nebude „pravá“.

V tu chvíli někdo zaškrábe na dveře. Nezaklepe, zaškrábe. Strnu, pohlédnu na oba své hosty a pak na hodinky. Jedna hodina ráno. Zaškrábání se ozve do ticha znovu. Sáhnu k stojanu na pušky, který mi Meyssonnier přidělal na zeď proti posteli, vezmu karabinu, kývnu na Meyssonniera a na Tomáše, aby se také ozbrojili, odsunu závoru a na škvírku pootevřu dveře. Stojí za nimi Miette.

Usměje se na Tomáše, na Meyssonniera (prvního tu čekala, na druhého se podívá trochu překvapeně), a už ke mně hovoří. Rukama, rty, očima, obočím, trupem, nohama, dokonce i vlasy. Je to řeč zcela spontánní, něco úplně jiného než ruční dorozumívání hluchoněmých, jemuž se nikdy nenaučila a jemuž bych já stejně nerozuměl. Sděluje mi překvapivé věci. Když po večeři doprovodila Fulberta do jeho pokoje, chtěl na ní, aby za ním přišla, až všichni usnou („všechny“ znázorní kruhovým pohybem napřaženého prstu a „spaní“ sepjatými dlaněmi, složenými pod nachýlenou tváří). Je jí jasné, že se s ní chce pomilovat (což naznačí gestem až nepopsatelně bezprostředním). Spatřila u mne světlo (zvedne malíček levé ruky a druhou nad ním vykreslí aureolu, aby naznačila plamen), a vyšla tedy nahoru zeptat se, zdali souhlasím.

„Nemám námitky,“ řeknu nakonec. „Udělej, co sama chceš, Miette. Nikdo tě nenutí, ani v jednom, ani v druhém směru.“

„Dobrá, jdu tam,“ řeknou mi její pohyby, „ale jen ze zdvořilosti a laskavosti. Nadšená zrovna nejsem.“

„Nelíbí se ti?“

Zašilhá a sepne ruce (Fulbert), položí pravičku na srdce a pak si ukazováčkem téže ruky prudce zakomíhá před nosem. Nato vyjde ze dveří a zavře za sebou. Všichni tři jsme zůstali stát před nimi.

„Tak vida, co je to za chlapa,“ řekne Tomáš.

„Mohls to zarazit,“ řekne Meyssonnier se svraštělým obočím a tvrdým výrazem v tváři.

Pokrčím rameny.

„Ve jménu čeho? Naši zásadu přece znáš, může si dělat, co chce.“

Hledím na ně. Zuří a cítí se uraženi jako podvedení manželé. Je to paradoxní a dokonce trochu komické, protože mezi námi samotnými vlastně žárlivost nepanuje. Nejspíš proto, že všechno probíhá uvnitř skupiny, před očima a s vědomím ostatních. Nikdo nikoho nepodvádí a nikdo si taky nemůže užívat přespříliš. Naše uspořádání věcí má po jedné stránce naprosto uklidňující, institucionální charakter. Fulbert ovšem do skupiny nepatří a ke všemu se zachoval nanejvýš pokrytecky. Nemít v sobě Miette tolik slušnosti, upozorňují mě Meyssonnier s Tomášem, dokonce bychom se o jejím „cizoložství“ ani nedověděli. Toho slova sice neužijí – určitý smysl pro směšnost si přece jen zachovali, ale v duchu k němu nemají příliš daleko. Stačí vidět jejich nakvašené tváře.

„Sviňák jeden!“ uleví si Meyssonnier a nestačí mu francouzština, ještě to opakuje v nářečí.

Tomáš mu přitakává, pro jednou ho opustil jeho bohorovný klid.

„Ať je to jak chce, tohle nespolknu,“ prohlásí Meyssonnier výhružně, „hned ráno povím Colinovi a Peyssouovi, čím se Fulbert v noci bavil.“

Polekaně vykřiknu:

„To jim neřekneš!“

„A proč ne? Mají právo to vědět, nemyslíš?“

Pravda to je, i oni mají právo dovědět se, jak je Fulbert oklamal. Hlavně Colin, ten byl ošizen hned dvakrát.

„A řeknu to i Jacquetovi,“ dodá Meyssonnier, zatínaje pěsti. „Nevolník má stejná práva jako my.“

Abych zachránil aspoň něco, napůl se k němu přidám.

„Colinovi to pověz,“ řeknu, „ale Peyssouovi ne. S tím počkej, až bude Fulbert pryč. Znáš přece Peyssoua, byl by v stavu rozmlátit mu hubu!“

„A dobře by udělal,“ procedí Tomáš skrze zuby.

O Miette nepadne jediné slovo a vsadím se, že ji neodsuzují ani v myšlenkách, dokonce naopak. V přesvědčení, že prohnaný Fulbert zneužil jejího smyslu pro povinnost a pohostinství, spíš ji litují. A taky se vsadím, že kdybych teď navrhl, abychom okamžitě probudili Colina, Peyssoua a Jacqueta, společně vtrhli k Fulbertovi a vyrazili ho i s oslem ze dveří, s jásotem by návrh přijali. Zažít tu scénu rozhodně nechci, ale vychutnávám ji aspoň v duchu. Představa šesti podvedených manželů, kteří se vřítí do pokoje a uštědřují výprask milenci své společné ženy, mě rozesměje.

„Tady není nic k smíchu,“ řekne přísně Meyssonnier.

„Ale pusť to z hlavy,“ řeknu, „běž si lehnout. Co se stalo, stalo se.“

Má otřepaná uklidňující fráze na něho nezabere. Vlastně bych měl říci „na ně“, protože Tomáš sice tolik nemluví, ale zuří stejně jako on.

„Nejvíc se mi hnusí pomyšlení,“ řekne Meyssonnier, „že se u chudáka děvčete pokusil zneužít jeho vady. Řekl si: je němá, nikomu nic nepoví.“

„A na mši zítra půjdu, na to vezmi jed!“ prohlásí po chvíli zvýšeným hlasem. „Už proto, abych si poslechl ty jeho žvásty o hříchu, když teď vím své! No, tak já jdu spát,“ dodá, protože si všiml, že se tvářím netrpělivě.

Nakvašeně vyjde z pokoje. Při svlékání úmyslně předstírám, že mi není do řeči, aby Tomáš znovu nezačal. Nedělám z věci drama. Už proto, že Fulbert není kněz. A proč by se ostatně skutečný kněz nemohl pomilovat se ženou? Že to chudák musí dělat pod pokličkou, je pro něj už tak dost velký trest.

Že nám Fulbert vyfoukl na jednu noc Miette, to mu za zlé nemám. Zítra jeho nočního dobrodružství bez obalu proti němu využiji, ale za jiným účelem. Je to podle mne totiž zcela nepochybně člověk bez srdce i smyslu pro spravedlnost a s Malevilem určitě nesmýšlí dobře. A já proti němu Malevil opět sjednotím. Opět sjednotím naše společenství, v němž dnes večer otázka náboženství málem způsobila trhlinu.

Zhasnu kahánek a vlezu do postele, ale stane se, co jsem čekal: nemohu usnout. Ani Tomášovi se to nedaří. Slyším ho, jak se na pohovce převrací z boku na bok. Pokusí se zapříst hovor, ale zhurta ho odbudu. Když už nemohu spát, chci mít aspoň ticho.

10

Fulbert po snídani zpovídá ve „svém“ pokoji kajícníky a já se zatím vydám k Porodnici za Goliášem, abych s ním pokračoval v jezdeckém výcviku. Přes všecko mé úsilí ještě chvilku potrvá, než se z těžkého tahouna stane slušný jezdecký kůň. Nemá dost citlivou tlamu, pobídkám rozumí, jen když se mu chce, a zastavit ho není snadné. Taky mi vadí, že musím na jeho širokém hřbetě sedět nezvykle rozkročený a sevření pak nemívá patřičný účinek. Připadám si na tak těžkém hřebci jak středověký rytíř. Chybí mi jen brnění. On sám by je ani nepocítil. Tenhle mohutný hřebec by rozhodně unesl dvojnásobek, i trojnásobek mé váhy. Vládne neuvěřitelnou zásobou síly, a když se pustí do cvalu, mám vždycky dojem, jako bych se řítil do útoku. Hřbet mě, pravda, svou šíří až překvapuje, ale zato je pohodlný. Sedí se na něm ohromně dobře, pro dlouhou výpravu, při níž by nezáleželo na rychlosti, bych doporučil citlivým zadnicím jedině Goliáše.

Jacquet s Momem právě čistí boxy, a jak se chystám osedlat Goliáše, všimnu si, že Momo už zase naložil Miláčkovi dvakrát tolik slámy než druhým dvěma koním. Ne že by ti dva přišli zkrátka, ale Miláček jí má zbytečně mnoho. Obořím se na Moma, není-li mu hanba takhle nadržovat jednomu koni a zároveň plýtvat slámou; na můj příkaz musí polovinu steliva odklidit. Pohrozím mu, že přistihnu-li ho ještě jednou, nakopu ho do zadku.

Je to hrozba čistě mechanická. Zdědil jsem ji po strýci, ale v praxi ji, stejně jako on, nikdy neuplatnil. Člověk by myslel, že proměnou v čirou teorii musela ztratit všechnu účinnost. Ale na Moma, který ji dodnes chápe jako krajní výraz rodičovské nespokojenosti, pořád ještě do určité míry platí. Jsem sice o několik let mladší než on, v jeho očích jsem však spolu se strýčkovým majetkem zdědil i strýčkovu otcovskou moc nad ním.

Čtu mu levity a při tom jako každé ráno procházím všemi boxy, abych se ujistil, že automatické napáječky v pořádku běží. Ještě štěstí, že je na Malevilu rozvod vody zajišťován samospádem, protože být odkázáni na čerpadlo, zůstali jsme úderem osudného dne nejen navždy bez elektřiny, ale tím i bez vody.

Jen vstoupím do boxu k Amarantě, klisna se mnou začne jako obvykle laškovat, šťouchá mě hlavou do zad, klade mi vlhké nozdry na šíji, kouše mě do rukávů. Jen ruce jí chybějí, aby mě mohla lechtat. Koutkem oka přitom číhá po slepici, jež se k ní do boxu zatoulala, jak jsem nechal za sebou otevřená dvířka. Naštěstí jsem slípku zmerčil první, důkladným plácnutím po zadku zatrhnu Amarantě úmysl vyrazit z ní kopytem duši a zvrtačelou opeřenou nešťastnici postrčím nohou k východu.

Skočím se mrknout i na Fulbertova velkého šedivého osla, nebo spíš na jeho vědro s vodou; je totiž ustájen v boxu, který jediný nemá napáječku. Protože u něho obchůzka končí, naberu potom do dlaně – z obavy před špičatým zobanem vlastně do staré rukavice – pár zrnek ječmene, a kde se vzal tu se vzal, rázem mi sedí u nohou náš havran. Ví bůh, jak dokázal vystihnout tu pravou chvíli. Chvilku mě ve své oblíbené póze starého lakomého hrbáče s rukama složenýma na zádech podezíravě obchází, pak zamává křídly, usadí se mi na levém rameni a začne mi zobat z dlaně; koutkem čilého oka mě přitom bez ustání pozoruje. Sezobe snídani, ale hned neodletí, sedí mi na rameni, ještě když vcházím do boxu ke Goliášovi, abych ho osedlal. Ke Goliášovi, ano, neříkám k Amarantě, protože do jejího boxu mě náš Kra dosud nikdy nedoprovodil. Taky jedna věc, nad kterou žasnu: jak mohl poznat, že je Amaranta sice hodná k lidem, ale nebezpečná pernatcům?

Ve chvíli, kdy navlékám Goliášovi udidlo (Kra se mu zatím prochází po širokém hřbetě), přijde Menou podojit Černou, a aniž na mne vidí, začne si mi z vedlejšího boxu stěžovat, jak je na všecko sama. Upozorním ji, že dost dobře nejde, aby Falvinka s Miette myly a utíraly v hradní síni včerejší nádobí a zároveň dojily v chlévě krávu, a že jedna a táž ruka je ostatně pro krávu lepší. Mou poznámku vystřídá nejprve ticho, načež se v Menouině boxu rozbrblá proud nesrozumitelného žehrání, v němž rozeznávám slova jako „slabost“, „pěkná děvka“ a „stehna“. Není těžké dobrat se podle nich celkového smyslu.

Když pořád mlčím, Menou zvýší hlas a přejde k dalším stížnostem. Přede mnou se Falvinka tváří, jako by z jídla sotva uzobla, a potají se zatím láduje (rád bych věděl, jak to dokáže, když má Menou všechny klíče u sebe). Už teď je jak bečka, a jestli se nepřestane pořád takhle cpát, těžko se dočká nějakého stáří. Tady Menou na okamžik odbočí, aby mi připomněla, že nám hnedle dojde mýdlo a cukr, takže až povedeme krávu do La Roque, musíme si tam o ně říci. A hned se zas vrátí k svému oblíbenému tématu, totiž představě Falvinčina brzkého konce, jehož podobu mi líčí už předem: hrůzná smrt zadušením následkem přežranosti.

Goliáš už je osedlaný, vyvedu ho ven a přitom poznamenám, že už je Falvinka tady. Jen tak, abych té nekrománii učinil konec, protože v sousedním boxu je Jacquet, který všechno slyší, i když jak vím, babičce nic neřekne. Falvinka však doopravdy přichází a hrne si to plnou parou přímo ke mně; chce mi předvést svou pracovní horlivost, a než nasednu na koně, taky si se mnou maličko popovídat. Jen se pozdravíme, hned začne sténat a naříkat nad počasím a já naříkám spolu s ní. Ode dne výbuchu je nebe neustále šedivé a zimavé, bez deště, bez jediného slunečního paprsku. Jestli to tak bude pokračovat, všechno všudy zajde, říká Falvinka. Může si to odpustit, myšlenka na zmizelé slunce a na déšť, který stále nepřichází, projde každému z nás hlavou stokrát za den. Neseme v sobě tuhle úzkost ode dne pohromy.

Z Porodnice vyjde Menou a stroze Falvince přikáže, aby pokračovala v dojení. „S Černou jsem hotová,“ sdělí jí suše, „čeká ještě Princezna. Ale nezapomeň, že je tady Princ, nesmíš jí vzít víc jak dva tři litry. Já jdu za Fulbertem.“ A zamíří pryč. Hubená a pohrdavá. Hledím za tím drobným, droboučkým ranečkem kostí, jak se vzdaluje, jak si to na svých velikých šlapkách energicky cupitá k donjonu, a v duchu se ptám, z jakých hříchů se taková Menou může asi zpovídat, pominu-li sem tam nějakou tu sprosťárničku vůči Falvince.

Falvinka, ještě zadýchaná spěchem, sleduje můj pohled.

„Když se nad tou Menou zamyslíš,“ prohlásí, „učiněná pápěrka. Nějakých čtyřicet kilo, a to jí ještě přidávám. Prostě kde nic, tu nic. Když si člověk představí, že by na ni padla nemoc a doktor“ (kde by se vzal?) „jí nařídil dietu, z čeho by zažívala? Taky už není nejmladší. Proti mně má šest let navíc, a v našem věku není šest let žádná legrace. Nechtěla jsem ti to ani říkat, Emanueli, ale připadá mi, že sešla už jen za tu dobu, co jsem na Malevilu. Někdy bývá duchem nepřítomná. Pamatuj si, co ti povídám, ta jednou skončí pomatená. Třeba tuhle: něco jí tak trošku povídám, a ona mi ani neodpoví. Hned jsem poznala, že se jí myšlenky rozutíkaly.“

Pod záminkou, že chci trochu provést Goliáše, aby se rozhýbal, než na něj nasednu, odvedu rozkládající Falvinku od Porodnice, protože Momo na rozdíl od Jacqueta nepoví, co neví. Dokonce se v tom s chutí vyžívá. Nesmlčí nic a ještě věc vylepší, nebo spíš přibarví na černo, a jeho lesklé tmavé oči jenom číhají, jak se ten druhý otráví. Já ovšem pomatený neskončím: poslouchám Falvinku a na znamení pozornosti občas něco zamručím. Není to poprvé, kdy mi ta či ona z našich dvou staruch věští brzký skon své kolegyně. Zpočátku mě to bavilo. Ale teď, abych řekl pravdu, si spíš smutně říkám, jaký je člověk podivný živočich, když může s tak lehkým srdcem přát bližnímu smrt.

Vedu Goliáše za uzdu, a když se s ním a s udýchanou Falvinkou, která se po mé levici snaží udržet se mnou krok, vracím od vstupní věže k druhým hradbám, spatřím na padacím mostě Miette. Jde ke mně. Leží mezi námi ještě čtyřicet metrů, a jak se k sobě blížíme, je to velice pěkná chvilka. Miette má na sobě opranou modrou halenku, spravovanou a zmačkanou, ale čisťounkou a vzdutou, až radost pohledět, a modrou vlněnou sukénku, taky už notně zašívanou, která jí sahá nad kolena a odhaluje nohy bez punčoch, obuté jen do gumových botek. Nohy i paže má nahé, statné a červené. Není vůbec zimomřivá, kdežto já si ke starým jezdeckým kalhotám navlékl svetr s rolákem, a i v něm se málem klepu zimou. Vlny bohatých vlasů, velice podobných babiččiným, jenže černých jako uhel, se jí rozlévají po ramenou; přistoupí ke mně, s láskyplnou něhou na mne upře sladké oči zářící živočišnou nevinností a políbí mě na obě tváře. Přitiskne se ke mně v tu chvíli celým tělem, ale ne pro vlastní potěšení: čistě proto, aby je způsobila mně. Jsem jí za tu velkodušnost vděčný, protože vím stejně dobře jako všichni na Malevilu, že jí samotné rozkoš nic neříká. Kdyby někdo otevřel její prostinké srdce, vsadím se, že by tam dokonce našel jakýsi úžas nad tím, proč jsou muži tak posedlí ohmatávat osoby jejího pohlaví.

Falvinka se s těžkopádnou ohleduplností vytratí a pak si Miettiných mazlivých rukou a rtů musí užít ještě Goliáš. S lehkým zákmitem žárlivosti si mimochodem všimnu, že ho hubičkuje na tlamu, ačkoli nikoho z mužů na ústa nikdy nepolíbí. Když se s ním dost namazlí, postaví se přede mne a spustí svou mimickou řeč. Především mi sdělí, že se s ní (palec obrácený k srdci) ten (oči šejdrem a sepjaté ruce) doopravdy miloval (gesto, jež nelze popsat), tak jak si to myslela (ukazováček namířený k čelu). Velice se jí to nelíbilo (znechucená grimasa), obzvlášť s někým takovým (sepjaté ruce), ale ještě víc ji pobouřilo (rozzlobená tvář), že jí ten (oči šejdrem, sepjaté ruce) nabídl (dlaně vztažených rukou obrácené vzhůru jako podnos), aby s ním odešla (nohama napodobí chůzi, pravicí sevře čísi neviditelnou ruku) do La Roque (rozmáchne se paží do dálky) a tam mu sloužila (pohyby, jako když cídí a pere). Taková lumpárna! (zatne pěsti na kyčlích, svraští obočí, ohrne rty a dupe nohama, jako by zašlapávala hada.) Odmítla to (divoce vrtí hlavou) a odešla pryč (obrat o sto osmdesát stupňů, nepřátelská záda, rozhořčení vyjadřuje dokonce i zadeček). Udělala dobře?

Protože v ohromení nad Fulbertovou troufalostí neodpovídám, zopakuje poslední gesta ještě jednou.

„Ale ovšem, Miette, nemohlas udělat nic lepšího,“ řeknu a levou rukou ji pod záplavou krásných těžkých vlasů pohladím po šíji. Pravicí zároveň pobídnu Goliáše, který už nemůže vydržet na místě. Miette mě v chůzi okamžitě zhubičkuje na tvář, jen tak v letu, kam se zrovna trefí, už to v jednu chvíli skoro vypadá na podobný polibek, jaký dopřála Goliášovi. Ale ne, už běží, aby pomohla v Porodnici. Právě odtud vyšla Falvinka, kymácí se v těžkých bocích jako mořský koráb a valí se k donjonu.

Tak se mi zdá, že tentokrát Fulbert přestřelil a věci se začínají obracet proti němu. Ale zapudím myšlenky na něho z hlavy a soustředím se na svůj úkol. Vyskočím do sedla a procvičuji s Goliášem kolem dvora trojí způsob kroku. Otěží ho pobízím jen při otáčkách a hlavně se snažím, aby klusal. Ostruhy mám bez koleček, užívám jich však jen velmi zřídka a bičíku skoro nikdy, ani když si hřebec začne stavět hlavu. Ne že by ho švihnutí snad bolelo, určitě je ani necítí, ale vypadá to, že je považuje za urážku. Zvládnout mohutného hřebce vyžaduje tolik síly, že jsem po půlhodině zbrocený potem.

Při jedné objížďce kolem dvora jsem koutkem oka zahlédl Jacqueta. Svěšené paže, dlaně pootevřené, těžká ramena vysunutá kupředu, mířil k donjonu. Jsem utahaný a Goliáš taky. Seskočím a vedu hřebce k Porodnici. Objeví se Colin; zatíná zuby. Vejde do boxu zároveň se mnou, a než odstrojím koně a položím sedlo s udidlem na pažení, beze slova si udělá z kusu podestýlky slaměný věchet a začne hřebci zuřivě třít boky, jež se lesknou potem. Vezmu si z velkého lučištníka příklad a začnu z druhé strany; s tím rozdílem, že já nezuřím. Chvílemi přes koňskou šíji po Colinovi mrknu a čekám, kdy vybuchne. A už to ze sebe sype. Viděl se s Meyssonnierem a Tomášem. Ukládali zrovna do skladu kořist z Rybníka a Meyssonnier mu pověděl o dnešní Miettině noci. Poslouchám ho. Naslouchat druhým je na Malevilu můj přednostní úkol. Když se vysoptí, nabádám ho, ať se hledí krotit. Přepadají mě obavy. Fulbertovo postavení se začíná naklánět až povážlivě. Napadá mě, že mi možná nezbude, než jeho porážku nějak zmírnit, abychom se nerozešli příliš ve zlém.

„Viděl ses už s Peyssouem?“ řeknu nakonec.

„Ne.“

„Tak až ho uvidíš, nic mu neříkej. Rozumíš, nic mu neříkej.“

Neochotně přikývne. Jdu zavěsit udidlo a sedlo do sedlovny a Fulbertův veliký šedý osel začne v tu chvíli hýkat, div nám neprasknou bubínky. Malý Colin vystoupí na špičky a nakoukne k němu do boxu. „No no,“ řekne pohrdavě, „copak se tak naparuješ, skrčku nafoukaný, myslíš, že jsi hřebec? Že jsou naše kobyly pro tebe, ty osle jeden? Co tě takhle popadnout a hodit i s tvým pánem do příkopu, co? Aby vám ledová voda zchladila zadky!“

Dám se do smíchu, jak krásně spojil dohromady pána s oslem, a směji se naschvál hodně dlouho, abych dal najevo, že ten záměr nelze samozřejmě brát vážně. „Ale to si piš,“ řekne Colin, vlastním žertem trochu uklidněný, „že mě u zpovědi neuvidí.“ Lehce ho třepnu po zádech a vykročím k donjonu, že se převléknu.

Před padacím mostem potkám Menou. Vypadá nějak ustaraně. Jen se u ní zastavím, zvedne ke mně svou umrlčí hlavičku s živě jiskřícíma očima a spustí: „Zrovna ti chci, Emanueli, povědět, co mi Fulbert po zpovědi řekl. Dělá prý mu hlavu, jak budeme plnit naše náboženské povinnosti, když nemůžeme chodit každou neděli celou tu dálku do La Roque, a tak prý uvažuje, že by jmenoval nějakého vikáře a poslal ho nastálo na Malevil.“

Zírám na ni s otevřenou pusou. „Hned mě napadlo,“ dodá Menou, „že ti to neudělá žádnou radost.“

Neudělá radost! Hodně mírně řečeno! Je mi až moc jasné, co se za Fulbertovou starostlivostí skrývá. Šplhám do točitých schodů v donjonu a skřípu zuby jako prve Colin, jenže z jiných důvodů. Když dorazím do prvního patra, otevřou se jedny z dvojích dveří a v nich se zjeví Fulbert; vyprovází zrovna Peyssoua. Jacquet stojí na chodbě a čeká, až na něho dojde.

„Dobrý den, Emanueli,“ pozdraví mě Fulbert poněkud chladně. (Ví už, že se nehodlám dostavit ke zpovědi.) „Mohl bych s tebou před bohoslužbou několik minut hovořit ve svém pokoji?“

„Počkám na tebe u sebe,“ řeknu. „Druhé patro napravo.“

„Tak dobrá,“ odvětí.

Srazil jsem mu trošku hřebínek, ale na důstojnosti mu to neubralo ani v nejmenším. Nesmírně vznešeným gestem pokyne Jacquetovi dovnitř.

Otočím se okamžitě k Peyssouovi:

„Udělal bys pro mne něco, Peyssou?“

„Ale s radostí.“

„Chci tě poprosit, aby ses usadil vedle v pokoji a vycídil tam pušky. Ale vyblejskat jak na vojně! Ať se to jen svítí!“

Vojenská řeč Peyssouovi sedí, ochotně přisvědčí a mně spadne kámen ze srdce. Ne kvůli puškám, ty jsou čisté i tak, ale že jsem Peyssoua až do mše stáhl z oběhu. Situace už je zkomplikovaná až dost, nepotřebuji mít na krku ještě problém s Peyssouem.

V pokoji stáhnu pulovr i nátělník a do půl těla nahý se dávám do pucu. Už dávno jsem nebyl tak ustaraný a nervózní. Musím pořád myslet na setkání jež mě čeká, a jako prve Colina, nabádám teď k umírněnosti sama sebe. Abych přišel na jiné myšlenky a dopřál si trochu potěšení, otvírám zásuvky a dlouho vybírám košili. Košile jsou můj přepych. Mám jich dobře dva tucty, vlněné, bavlněné, popelínové. Pečuje o ně Menou. Ani pomyšlení že by nechala „bůhvíkoho jiného“, aby je zapral nebo spálil žehličkou.

Jen dopnu poslední knoflíček, někdo klepe. Fulbert. Jacqueta zřejmě rychle vyprovodil. Vstoupí, oči mu padnou na otevřené zásuvky a právě v tu chvíli se odehraje výše zmíněná epizoda, kdy mě „bratrsky“ požádá o košili.

Nadšený zrovna nejsem, ale vyhovím mu. Každý máme nějakou tu slabost: já si potrpím na košile. Je ale pravda, že z té jeho, nemá-li jinou, opravdu už lezou nitě a člověk mu přímo čte ve tváři, jak je šťastný, že ji může hned na místě vyměnit za jednu z mých. Jak už jsem říkal, pohled na jeho svlečené tělo mě přivede v úžas. Trup má na rozdíl od vychrtlé tváře doslova vypasený. Ale svaly mu nechybějí, jsou jen skryté jako u černošských boxerů. Falešný skrz naskrz, klame dokonce i vzhledem.

Zdvořile mu přenechám křeslo u psacího stolu. Zdvořile, ale hlavně vypočítavě, protože na pohovce mám světlo v zádech a Fulbert mi nevidí tak dobře do tváře.

„Díky za košili, Emanueli,“ pronese důstojně.

Dopíná si límeček, váže pletenou šedivou kravatu a přitom na mne upírá vážný pohled, jehož vážnost současně zmírňuje medovým úsměvem. Fulbert je člověk velice inteligentní. Dokonce rafinovaný. Určitě vycítil, že něco neklape, že jsou jeho plány ohroženy, že pro něj znamenám jisté nebezpečí: jeho pohled se podobá dlouhému tykadlu, jímž obezřetně přejíždí po mé osobě.

„Dovolíš, abych ti položil několik otázek?“ řekne posléze.

„Prosím.“

„V La Roque mi říkali, že prý jsi v otázce víry dost vlažný.“

„Ano, býval jsem vlažný.“

„A že prý vedeš ne zrovna příkladný život.“

Zbaví větu ostří lehkým úsměvem, já však mu na úsměv neodpovím.

„‚Ne zrovna příkladný život, co se tím v La Roque rozumí?“

„Ne zrovna příkladný, pokud jde o ženy.“

Rozvažuji. Nerad bych bodnutí jen tak přešel. Ale taky bych nerad, aby došlo k výbuchu či roztržce. Hledám nejpřijatelnější odpověď.

„Sám dobře víš, Fulberte,“ řeknu nakonec, „jak je pro muže v plné síle jako ty nebo já těžké obejít se bez ženy.“

Zvednu při těch slovech oči a pohlédnu na něj. Ani nemrkne. Zůstane úplně nepohnutý. Dokonce až moc. Ve jménu své „neúprosné choroby“ a „jedné nohy v hrobě“ by se měl proti životní síle, kterou mu přičítám, ohradit. Znamená to, že ho v mé větě upoutalo něco jiného než pravě tenhle aspekt.

Zničehonic se usměje.

„Není ti, Emanueli, proti mysli odpovídat na mé otázky? Nerad bych, aby to vypadalo, že tě zpovídám proti tvé vůli.“

Ani teď mu úsměv neoplatím. Řeknu s poněkud chladnou vážností:

„Nevadí mi to.“

„Kdy jsi byl naposled u svatého přijímání?“

„V patnácti letech.“

„Měl prý na tebe značný vliv tvůj strýc, protestant.“

Na tohle mu neskočím! Podezření z kacířství energicky odvrhnu:

„Strýček byl protestant. Já jsem katolík.“

„Ale stal ses dost vlažným.“

„Ano, býval jsem.“

„Už nejsi?“

„Měl bys to vědět.“

V mé odpovědi není ani stopa přívětivosti a krásné šilhavé oči trochu zamžikají.

„Pokud tím narážíš na svou každodenní večerní četbu Starého zákona,“ pronese nejhlubším hlasem, jakého je schopný, „musím ti, Emanueli, říci, že sice uznávám čistotu tvých úmyslů, ale nepovažuji takovou četbu pro tvé společníky za příliš vhodnou.“

„Vyžádali si ji oni sami.“

„Je mi známo,“ odvětí podrážděně.

Nic na to neřeknu, nežádám na něm ani vysvětlení. Ostatně je znám.

„Mám v úmyslu,“ pokračuje, „vysvětit někoho z La Roque na vikáře a s tvým svolením ho jmenovat na Malevil.“

Pohlédnu na něj s předstíraným úžasem.

„Ale počkej, Fulberte, jak bys mohl vysvětit někoho na kněze, když nejsi biskup?“

Pokorně sklopí oči.

„V normální době samo sebou nemohu. Ocitli jsme se však v mimořádných podmínkách. A církev musí pokračovat dál. Co by se stalo, kdybych zítra zemřel? Bez následovníka?“

To už je taková nestoudnost, že mu ji nedaruji. Nasadím úsměv.

„No ovšem,“ řeknu a pořád se usmívám. „Ovšem. Chápu, že na seminář v Cahorsu není momentálně ani pomyšlení, ať už by tam chodil Serrurier nebo ne.“

V tu chvíli se prozradí. Tvář zůstane sice nepohnutá, ale v očích se mu na nepatrnou půlvteřinu zableskne. Pohled sice kratičký, ale dost děsivý. Začišela z něho na mne divoká vznětlivost a stěží zadržovaná nenávist. Vycítil jsem také, že před sebou nemám zbabělce. Jakýkoli otevřenější výpad by neváhal vrátit.

„Jistě víš,“ pokračuje naprosto klidně, „že v prvotní církvi volilo biskupy shromáždění věřících. Mohl bych se docela dobře odvolat k tomuto precedentu a nechat si svého kandidáta schválit věřícími v La Roque.“

„Na Malevilu,“ přeruším ho suše. „Věřícími na Malevilu, protože by sloužil bohoslužby tady.“

Přejde mou námitku mlčením. Vrátí se raději na pevnější půdu.

„Všiml jsem si,“ pokračuje s vážnou tváří, „že ses nepřišel vyzpovídat. Znamená to, že se stavíš zásadně proti zpovědi?“

Už zas ta snaha chytit mě do pasti kacířství!

„Ale vůbec ne,“ odvětím rázně. „Jde spíš o to, že mně osobně zpověď nepomáhá.“

„Že ti nepomáhá?“ vykřikne s obdivuhodně zahraným výrazem pohoršení.

„Ne.“

A protože mlčím, dodá o něco mírnějším tónem:

„Vyjádři se, prosím tě, přesněji.“

„No, i když jsou mi hříchy odpuštěny, prostě si je vyčítám dál.“

Je to ostatně pravda. Mé svědomí je skutečně utvářeno tak nešťastně, že se nedá vyprat. Už v patnácti letech jsem se konkrétně přesvědčil, nakolik je pro mne zpověď k ničemu, a dodnes jsem na to nezapomněl. Můj tehdejší čin byl sice dětinský, ale velmi krutý, a výčitky svědomí nijak příliš neutichly ani po dvaceti letech.

Myšlenky se mi trochu zatoulaly, nicméně slyším Fulberta, jak odříkává řemeslně kněžské fráze. Připadá mi, že do nich vkládá značný zápal. Když si začne laik hrát na kněze, je papežštější než papež.

Fulbertovi zřejmě neušlo, že ho poslouchám jen jedním uchem, protože najednou ztichne, jako by uťal, a jen dodá:

„Zkrátka a dobře, zpověď tedy odmítáš.“

„Ano.“

„Pak ale nevím, budu-li tě moci připustit k přijímání, jak sis přál.“

„Proč?“

„Není ti jistě neznámo,“ řekne s krátkým šlehnutím v medovém hlase, „že k přijímání může jen člověk ve stavu milosti.“

„No, podle mne trochu přeháníš,“ namítnu. „Ještě než došlo k té věci, bylo ve Francii dost kněží, kteří už přijímání na zpověď nevázali.“

„Nečinili správně!“ prohlásil Fulbert úsečně.

Sevřel rty, oči se mu rozjiskřily. To mě podržte! Tenhle podvodník je navíc taky fanatik. Podivuhodné. Integrista fascinujícího stylu.

Vyloží si mé mlčení špatně a honem mě pospíchá zaskočit:

„Nežádej na mně nemožné, Emanueli. Jak bych ti mohl podat hostii, když nejsi ve stavu milosti?“

„No dobrá,“ řeknu a pohlédnu mu do očí, „tak se tedy spolu pomodlíme k Bohu, aby nám ji ráčil seslat. Mně po všech těch letech, kdy jsem žil stranou svátosti, a tobě po tvé dnešní noci na Malevilu.“

Je to nejtvrdší rána, jakou mu mohu zasadit, aniž tím vyvolám otevřenou roztržku. Fulbertovo sebevědomí však musí být přímo neuvěřitelné, protože ani nemrkne a neřekne jediné slovo. Tváří se dokonce, jako by nic neslyšel. V jistém smyslu ho usvědčuje právě to, že mlčí, protože kdyby chtěl vypadat nevinný, musel by po mně chtít vysvětlení, co jeho „nocí na Malevilu“ vlastně myslím.

„Pomodlíme se, Emanueli,“ prohlásí po chvíli hlubokým hlasem. „Modlitby je člověku vždycky zapotřebí. A já budu prosit Boha především za to, aby ses nebránil přijmout na Malevil mého abbého, až ti ho pošlu.“

„To vůbec nezáleží na mně,“ opáčím živě, „ale na nás všech. O všem rozhoduje většina, a když mě přehlasují, podvolím se.“

„Já vím, já vím,“ řekne a zvedne se. Pohlédne na hodinky a dodá: „Je načase myslit na bohoslužbu.“

Vstanu také a sdělím mu, za jakých podmínek jsme ochotni darovat městečku krávu. Při mé zmínce o puškách mrkne po stojanu, který mi Meyssonnier instaloval v ložnici, zřejmě ho překvapí, že ho vidí prázdný, ale nic neřekne. Zato jakmile promluvím o koních, začne se škubat.

„Dva!“ zvolá rozhořčeně. „Dva! To se mi zdá příliš! Nesmíš si myslet, Emanueli, že nemám o koně zájem. Naopak, požádal jsem Armanda, aby mě učil jezdit.“

Armanda dobře znám. Býval na zámku jakousi děvečkou pro všecko. Ale víc než po práci natahoval vždycky ruce po spropitném. Jinak to je potměšilý neurvalec. A jak jezdí, je mi známo. Na zámku mají tři valachy a dvě kobyly, ale Lormiauxovi (a když tam nebyli, tak Armand) jezdili zásadně jen na valaších. Kobyly jim naháněly strach, a vím taky proč.

„Mám na mysli ty dvě kobyly,“ řeknu. Jezdit na nich nikdy nikdo nedokázal. Taky jsem Lormiauxovým radil, aby je nekupovali. Armand ti to jistě říkal. Ale chceš-li si je nechat, prosím, je to tvá věc.“

„Ale dát je hned obě?“ řekne Fulbert. „Za jedinou krávu? A ještě k tomu pušky? Tvé podmínky se mi zdají hodně tvrdé.“

„Ty podmínky nekladu já,“ řeknu poněkud suše, „ale Malevil. Včera večer jsme se na nich jednohlasně dohodli a já v tom nemohu nic měnit. Jestli ti nevyhovují, nechme všechno plavat.“

Starý handlířský trik předstírat nezájem na dalším jednání na něj zapůsobí a otřese jeho sebedůvěrou. Už mu čtu z tváře, že ustoupí. Nechce se vrátit do La Roque s prázdnýma rukama. Pohlédne však jen na hodinky, omluví se a vyjde z pokoje.

Když osamím, napadne mě, že bych se měl na mši „vyšňořit“, jak říkávala matka. (Ach, toho ondulování, aby měly sestry pěkné kudrlinky!) Stáhnu jezdecké boty a rajtky a navleču svůj – řečeno s Menou – „pohřební oblek“. Pravda je, že v posledních dobách bývalo u nás na venkově pět pohřbů na jednu svatbu. Kraj se vylidňoval už předtím, než spadla bomba.

Jsem spokojený, i když ne docela. Ale bilance je každopádně velmi radostná. Zmařil jsem Fulbertovy machinace i jeho pokus o nátlak, k zpovědi jsem nešel, a přesto mě od přijímání určitě nevyhodí a ostatní také ne. Zabránil jsem tím, aby se na Malevilu přijímání vázalo na výslech inkvizitorského typu, jaký zřejmě zavedl v La Roque. Narušil jsem něco, z čeho by se v tak bezohledných rukách rychle stala nebezpečná síla, a povedlo se mi to, aniž jsem mu poskytl možnost vylíčit mě v La Roque jako bezbožníka nebo kacíře.

Jeden z nejdůležitějších bodů, jež si mohu připsat k dobru, je výměna krávy. Ani ne tak kvůli puškám, jako kvůli koním. Protože Fulbert mi kobyly dá, o tom nepochybuji. Je to sice člověk inteligentní, ale přece jen z města, chybí mu pud venkovana. Nechápe, že když od něho dostanu obě klisny a sám mám hřebce, získám tím současně i jediný hřebčinec v kraji. Nechápe, že až mu jeho tři valaši jednoho krásného dne pojdou, bude si muset pro nové koně přijít leda za mnou a že mi ke všemu přenechal monopol na chov koní v době, kdy kůň představuje velice významnou pracovní sílu a také sílu vojenskou. Čili se oslabil. A já svou sílu zvětšil. Z toho hlediska se tedy, myslím, nemám čeho bát. Jedině zrady. Když se uváží, s kým máme tu čest, nelze ji rozhodně předem vyloučit. Ještě teď vidím, jak se mu nenávistně zablesklo v očích při mé narážce na jeho falešné chování a noc strávenou s Miette. Nedalo se nic dělat, musel jsem odhalit karty, jít s nimi ven, na vydírání odpovědět vydíráním. Ale znám tenhle typ lidí: neodpustí mi to.

Vážu si kravatu a jsem už skoro hotov, když se do pokoje vřítí Tomáš. Obvyklý poklid je z jeho tváře tentam. Obličej má červený a rozechvělý. Beze slova projde za mnou ke své skříni, vytáhne odtud nepromokavý plášť, motoristickou přilbu, ochranné brýle, rukavice a Geigerův počítač.

„Kam se to ženeš?“

„Barometr klesá. Myslím, že bude pršet.“

„To není možné!“ vykřiknu a pohlédnu k oknu. Přistoupím blíž a otevřu je dokořán. Nebe, od rána šedivé, velice ztemnělo, a co hlavního, ve vzduchu je ona známá nehybnost a jakési čekání, jež vždycky předcházejí dešti. Ode dne, kdy spadla bomba, jsme ho toužebně přivolávali už tolikrát, že teď v jeho příchod nedokážu uvěřit. Otočím se a pohlédnu na Tomáše.

„A k čemu ta výstroj?“

„Abych se přesvědčil, nebude-li déšť radioaktivní.“

Zírám na něj, a když jsem konečně s to promluvit, hlas mám tak bezbarvý, že ho nepoznávám:

„Bylo by to možné? Tak dlouho po té věci?“

„Ale jistě. Pokud je ve stratosféře radioaktivní prach, déšť ho strhne s sebou. Byla by to katastrofa, to si můžeš myslet. Chytila by to voda v naší vodárně, tvé zaseté obilí, a kdybychom se vystavili dešti, tak i my. Znamenalo by to konec, několik měsíců nebo let pozvolného umírání.“

Hledím na něj s vyprahlými rty. Tohle jsem si neuvědomil. Toužil jsem po dešti jako každý na Malevilu, aby pomohl zemi k novému životu. Nenapadlo mě, že by naopak mohl dva měsíce po bombě dovršit její dílo.

Pomalá, dodatečně načasovaná smrt. Hrůzná představa. Jsem v tu chvíli strachy málem bez sebe. Nevěřím v ďábla, ale kdybych věřil, jak se ubránit myšlence, že je člověk ďábelský tvor?

„Musíme se všichni shromáždit,“ pokračuje Tomáš horečně. „A hlavně lidi upozornit, aby nevycházeli ven, až začne pršet.“

„Ale shromážděni vlastně už jsou!“ řeknu. „V hradní síni, kvůli bohoslužbě.“

„Tak honem,“ opáčí Tomáš, „pojďme tam, než to začne padat!“

Takže se Tomáš přece jen zúčastní mše, napadne mě. Ale jen velice letmo, v takovou chvíli není člověku do ironie. Vyjdu za Tomášem ze dveří a na schodech v prvním patře mi teprve dojde, že jsem v pokoji vedle své ložnice nechal Peyssoua s puškami. Vrátím se pro něj sám, pár slovy mu vyložím situaci, a už se přes čtyři schody řítíme dolů. V přízemí cestou přes sklad zavolám na Meyssonniera, není ho však nikde vidět, Tomáš už ho zřejmě upozornil a vzal s sebou. Pádíme přes dvůr k hradní síni, dveře jsou otevřené, vběhneme dovnitř a Peyssou je za mnou zabouchne.

Okamžitě vidím, že jsou tu všichni, ale jak jsem vyjevený, počítám znovu a znovu, a pořád je nás jedenáct, o jednoho víc! Teprve když všechny přepočítám ještě jednou, dojde mi, že jedenáctý je Fulbert.

Tomáš už jim všechno řekl. Bledí a beze slova na mne upírají oči. Fulbert stojí sice zády k dílovým oknům, ale pokud rozeznávám jeho tvář, je bílá jak stěna. My sedíme z druhé strany klášterního stolu ve dvou řadách proti němu. Nevím, kdo měl ten nápad, že po stranách přenosného oltáříku postavil dvě mohutné svíce ze sklepa, ale myšlenka to je docela dobrá, protože obloha venku temní minutu od minuty, propouští už jen jakési sinalé světlo, jako by nastával konec světa.

V první řadě vedle Miette je volná židle, už si na ni málem sedám, ale vzápětí si všimnu, že bych měl po levici Moma, a jakkoli jsem rozčilený, obvyklý reflex neselže ani teď. Zamířím do druhé řady a posadím se vedle Meyssonniera. Místo mnou opominuté zaujme Peyssou, který vešel dovnitř za mnou.

V životě se snad žádná mše nesetkala s tak malou pozorností. Nepomáhá ani Fulbertův krásný hlas, nikdo ho nevnímá, nikdo neposlouchá ani repliky ministranta Jacqueta. Všechny oči se místo na kněze u oltáře upírají s nadějí a úzkostí na okna za ním. A náhle mi bleskne hlavou myšlenka, až mi na zádech vyrazí pot: co dobytek? Nám zbude přinejhorším vždycky víno. Ale dobytek? Čeho se napije, bude-li vodárna zamořená? A co půda? Kdyby ji pokryl radioaktivní prach a dostal se s deštěm do hlubin, kdo může vědět, kdy se koloběh jedu v úrodě zastaví? Žasnu, že se mi Tomáš se svými obavami nesvěřil. V jakém klamném bezpečí jsme žili od onoho osudného dne zásluhou jeho mlčení! Jedinou možnost přírodní katastrofy jsem viděl v nekonečném suchu, jež by vysušilo vodní toky a obrátilo půdu v prach. Nikdy mi nepřišlo na mysl, že nositelem smrti by se mohl stát déšť, déšť, na který jsme čekali den za dnem od rána do večera.

Meyssonnier ke mně otočí hlavu, pohlédnu na něj a v očích mu nečtu ani tak úzkost jako nesmírný úžas. Ach, jak mu rozumím! My venkované sice taky někdy bručíme na špatné počasí, třeba když nám vinou mizerného června shnijí sena, ale dobře víme, že déšť je náš přítel, náš životodárce, bez něho že by nebylo úrody z polí ani ze stromů, nebyly by louky ani vodní prameny. A teď máme pochopit nepochopitelné: že déšť může ty, jež živí, také zabít.

Meyssonnierův pohled zaletí zpátky k oknu. Můj také. Člověk by to považoval skoro za nemožné, ale temno venku ještě zhoustlo. Holý, zčernalý kopec na protější straně Rhunes, na jehož temeni se tyčí tři pahýly stromů, vypadá jako Golgota pod příkrovem tmy. Jeho obrysy, ozářené zezadu sinavým přízemním světlem, vykresluje proti černé obloze bělavá linka. Kopec sám je temně šedý, ale nad ním se kupí mraky černé jako inkoust, protkané jen tu a tam trochu světlejší šmouhou. Hrozivý obraz se mění každým okamžikem. Hledím na něj jako zhypnotizovaný. Je to zvláštní, nemodlím se, neposlouchám Fulberta, ale mezi zpěvem jeho slov a tím, co vidím, vzniká v mé mysli jakési pouto. Zapomínám v tu chvíli, kdo je Fulbert, vypadla mi z hlavy jeho lstivá faleš, zůstal pouze jeho hlas. Třebaže mši nesleduji, uvědomuji si, že ji ten falešný kněz slouží velmi dobře, s vážností a pohnutě. Neposlouchám ji, ale vím, o čem vypráví. O úzkosti staré dva tisíce let, stejné, jakou právě teď s očima upřenýma na okna prožíváme my.

Podle toho, jak jsou mraky černé a jak nízko visí, teď už nepochybuji, že se déšť opravdu spustí. Ale minuty, jež mu předcházejí, jsou nekonečné. Dává si pořádně načas! A čekání je tak mučivé, že si skoro přeji, aby už přišel, aby s námi skoncoval a Tomášův počítač aby nám oznámil rozsudek smrti. Mrknu po Meyssonnierovi, který sedí vedle mne, a zahlédnu, jak mu ohryzek na hubeném krku stoupá nahoru. Polyká slinu. A protože jeho židle stojí trochu víc vzadu než má, rozeznám i Tomášovu tvář. Vidím ho z profilu, právě s námahou pootevřel slepené rty a přejel po nich jazykem. Určitě nejsem sám, komu se bedra a dlaně zrosily potem. Jsme na tom všichni stejně. Mít jemnější čich, určitě bych ten pach úzkosti a potu, linoucí se z jedenácti nehybných těl, musel cítit.

Do uší mi pořád zaléhá Fulbertova mše, ale ne slovy, ta se ani nepokouším zachytit, jen zvukem. Teď mi však krásný, vážný hlas našeho hosta připadá jaksi naprasklý, roztřesený. No vida, přece máme, Fulbert a já, něco společného. Rád bych mu to řekl. Že všechno napětí a nenávist mezi námi ztratily smysl, protože přichází déšť, déšť, který nás usmíří. Jakým způsobem, všichni dobře víme.

Ale když propukne, je to jako elektrický šok. Ačkoli jsme ho čekali, všichni nadskočíme a pak se rozhostí ještě hlubší mlčení než předtím. Fulbertův hlas už ztratil skoro všechnu líbeznost, je chraptivý a nakřáplý, ale neutichl. Kurážný chlap, ten Fulbert, a zdá se, že mu nechybí ani víra. Později mě letmo napadne, nepramení-li jeho přetvářka nakonec z faktu, že se minul povoláním. Momentálně však mám v hlavě prázdno, jenom poslouchám. Déšť divoce bije do oken, tluče do nich s takovou zuřivostí a silou, že se v něm Fulbertův hlas chvílemi ztrácí, ale ne docela; i když mi připadá úplně slaboučký, slyším ho pořád, upínám se k němu, držím se ho jako nitě, jež mne vede tmou. Třebaže totiž obě okna pod náporem deště zbělela, setmělo se ještě víc, je černo jak nikdy. Hradní síň teď už osvětlují pouze dvě mohutné svíce, ale plamen mají komíhavý, protože vítr proniká okenními škvírami a pode dveřmi i sem. Fulbertův stín na zdi se zdá obrovský, chabě se tam blyskotá jen ostří zavěšených mečů a halaparten, všechno ostatní je ponuré, až mám dojem, jako by se všech nás jedenáct uteklo před smrtí, řádící nad námi a kolem nás, někam do katakomb.

Déšť na chvíli poleví, pak se obě okna rozsvětlí prvním bleskem a na východě za protějším kopcem zahřmí. Bouře u nás v kraji bývají děsivé, dobře je znám. Bojím se jich od dětství. Jak jsem rostl, naučil jsem se tu úzkost sice skrývat, ale přemoci ji nedokážu dodnes. A teď se ještě spojila s oním druhým strachem a celého mě tak roztřásla, že zatímco pozoruji klikatiny blesků osvětlujících tři pahýly na temeni kopce a čekám, kdy zahřmí, mám co dělat, aby se mi nechvěly ruce. A náhle se rozřádí vítr jako utržený ze řetězu. Duje od východu. Poznávám ho, jak se kvílivě hrouží pod polorozpadlou klenbu, kde jsem si chtěl kdysi udělat pracovnu, jak znovu a znovu otřásá dveřmi a okny a hvízdá v dutinách skály. Strhne se nový liják, vítr ho vrhá proti oknům jako tisíce oštěpů. Člověk má dojem, že skla musí každým okamžikem prasknout. Týž pocit má zřejmě Fulbert, který stojí zády k nim, protože vtáhl krk mezi ramena a nastavuje záda, jako by už už čekal nápor uragánu. Ale mezi dvojím nelidským zaburácením hromu vždycky ještě slyším jeho hlas.

Schovám ruce do kapes a napřímím šíji. Blýská se neúprosně a soustavně blíž a blíž. Hrom už neburácí, ale práská. Blesky ostřelují Malevil se zlomyslnou přesností dělových ran, jako kdyby se hrad proměnil v terč, k jehož zničení už chybí jen poslední zásah. Už nekřižují černou oblohu v podobě bílých klikyháků a zlomených šípů, rozsvěcují teď co chvíli okna ledovým, oslepujícím třpytem, po němž to vždycky mohutně a suše třeskne, jako když vybuchne granát. Je to zvuk takové síly, že ho uši sotva snesou. Člověk by se nejraději rozběhl, někam utekl, skryl se. Jediné, čeho se držím, je Fulbertův hlas, sice tenoučký a chvějivý jako rozkomíhané plameny svící, ale v krátkých okamžicích zklidnění mezi dvojím úderem hromu přece jen zřetelný. Slyším i něčí tiché úpění, ale když se nakloním kupředu, chvíli mi trvá, než pochopím, že to naříká Momo, velikou ježatou hlavu přitisknutou k Menouině křehké hrudi a chráněnou matčinými vychrtlými pažemi.

A náhle je bouře pryč. Někde v dálce ještě pohřmívá, ale ve srovnání s tím, co jsme právě zažili, je to zvuk málem uklidňující. Burácení slábne, ozývá se ve stále delších intervalech, vichřice však zato dostoupila vrcholu. Vynaložil jsem takové úsilí, abych přemohl třes, až mě z toho bolí krční svaly, paže i ramena. Snažím se je uvolnit. Neprší po kapkách, leje teď jako z konve. Okenní tabulky jsou pod jednou záplavou jak přední skla v autě nebo lodní okénka, do nichž bijí vlny. Hluk deště se změnil, už to není nepřátelské bubnování, ale řada temných úderů, jež přerušují Fulbertův vzdálený hlas a Momovo úpění jako rány sekyrou. Někdo mě šťouchne do lokte. Meyssonnier. Otočím se k němu. Něco mi říká, ale neslyším ani slovo, fascinovaně jen hledím, jak mu ohryzek na krku s bolestnou námahou stoupá vzhůru. Teprve když se nahnu, až mu přilepím ucho skoro na ústa, slyším: „Tomáš ti chce něco říct.“ Protože v tu chvíli zrovna stojím – mechanicky jsme napodobovali první řadu a vstávali a usedali podle nich, zpředu ho obejdu a přistoupím k Tomášovi; tak blízko, až se ho dotýkám. S obtíží rozlepí rty, přičemž mu mezi nimi zůstane viset vlákno husté, málem ztuhlé sliny, a řekne: „Půjdu se podívat, jen co přestane pršet.“ Přikývnu a vrátím se na své místo, udivený, proč si myslel, že mi něco tak samozřejmého musí oznamovat. Nečekám přece, že se vystaví dešti nabitému smrtonosným prachem. Že tomu tak je, o tom už teď vůbec nepochybuji. Vybičovaná úzkost ve mně zabila všechnu naději.

Obě okna jsou nepřetržitě zaplavována vodou, ale zvláštní je, že se zdají jasnější než předtím. Jako by nám sem svítila dešťová clona. Za ní se nedá rozeznat vůbec nic, jen cosi neproniknutelně bělavého. Zmocnil se mě nesmyslný dojem, jako by celé říční údolíčko až k nám zalila potopa a všemi trhlinami podemílala skálu. S podivením zjistím, že mezi námi koluje sklenice plná vína a talíř, na němž jsou rozloženy kousky chleba. Zprvu mi vůbec nedojde, co to znamená, vidím jen Tomáše a Meyssonniera, jak jeden po druhém pijí, a teprve podle úžasu, který se mě zmocní, si uvědomím, že právě nevědomky přijali svátost. S radostí zřejmě uvítali možnost svlažit vyschlá ústa douškem vína. Ale zřejmě už také pochopili, oč jde, a hned se vzpamatovali, protože mi podávají sklenici i s talířem, a chleba se nedotknou.

Postřehnu, že vedle mne stojí Jacquet. Vida mé rozpaky, vezme mi talíř z rukou. Ve chvíli, kdy lačně zvednu sklenici k ústům, nakloní se a řekne mi do ucha: „Nech trochu pro mě.“ Udělal dobře, byl bych vypil všechno. Když se napiji a Jacquet mi podá talíř, zároveň se skývkou určenou pro mne rychle seberu i oba kousky svých sousedů. Čistě z obranného reflexu: nechci, aby Fulbert věděl, že dva z nás nepřijímali. Žasnu, že se takový reflex vůbec ozval a že ještě uvažuji, jak průběh věcí do budoucna uhladit, když jsem naprosto přesvědčený, že nikoho z nás už žádná budoucnost nečeká. Můj trik, provedený za širokými Falvinčinými zády ve skrytu před Fulbertovýma očima, Jacquetovi neušel. Pohlédne na mne, v naivních očích se mu mihne stín nesouhlasu, ale vím už, že nic nepoví.

Všechno se pro mne odehrálo v jakémsi mlhavém neurčitu, jako by mi déšť bijící do oken zaplavil i mozek. Mám zvláštní pocit, jako bych to už jednou viděl, jako bych celou tu scénu i podívanou zažil v nějakém předchozím životě: kalné světlo, okna zalitá vodou, trofeje zbraní na zdi mezi okny, neurčitá Fulbertova silueta a nezřetelný stín jeho vpadlé tváře, těžký klášterní stůl a my v jednom shluku za ním, tiší, shrbení, sžíraní strachem. Hrstka lidí ztracená v pustém světě. Jacquet se vrátil na své místo. Fulbert opět spustil svůj recitativ a Momo po odchodu bouře už nesténá, sotva však spolkl svátost, už zas schoval hlavu pod ochranu Menouiných hubeňoučkých, ale divoce odhodlaných paží. Je zvláštní, jak mi to všecko připadá známé, všecko, i celá ta rozlehlá, zešeřelá panská síň chabě osvětlená jen bledými okny a dvěma tlustými svícemi, v níž si připadám jak v kobce, kde bdíme na modlitbách u svých budoucích hrobů. Na Miettiných nádherných černých vlasech se v pološeru zaleskne trocha světla a mně se sevře srdce myšlenkou, že její příchod mezi nás byl k ničemu, že už se nestane pokračovatelkou života.

Mše končí, ale liják venku neustává. Okna se pod nápory větru sice neotevřela, ale trocha vody přece jen stekla po zdi na dlaždice a rozlila se tam do louží. Napadne mě požádat Tomáše, aby nad nimi přejel Geigerovým počítačem. Ale hned tu myšlenku potlačím. Připadá mi, že kdybych chtěl věci uspěchat, rozsudek by byl nepříznivý. Vím, je to ode mne pověrčivost. Ale nebráním se jí. Jaké drobné zbabělůstky sám sobě potají dovoluji, ačkoli se tak pyšním odvahou! Když jsem hodinu pravdy takto oddálil, obrátím se na Menou a klidným hlasem ji požádám, aby rozdělala oheň. Hlas ovládnout dokážu, zdání je zachráněno, podlehl jsem slabosti jen v nitru. Zatopit je ostatně potřeba. Od chvíle, kdy jsme se zas rozhýbali, je teprve cítit, jak nahlas poznamenám, že je v místnosti zima jak v hrobce.

Plameny vyšlehnou. Úzkostí oněmělí, shlukneme se všichni kolem ohně. Mlčení se mi zdá po chvíli nesnesitelné. Potřebuji trochu pohybu. Na pěnových podrážkách, které není na dlaždicích slyšet, přecházím tiše z jednoho konce síně na druhý. Přívaly vody na okenních sklech ve mně probouzejí dojem, že už tone v záplavě celý Malevil a za chvíli vypluje na hladinu jako archa. A jako bych se ze samého napětí a strachu potřeboval utéci do absurdna, v hlavě se mi rodí další stejně nesmyslné nápady. Například sáhnout do zbraní mezi okny a naráz všecko skoncovat mečem, který bych si vrazil do těla jako římský imperátor.

V tu chvíli vichřice zesílí a náhle je po dešti. Vítr ještě hvízdá a otřásá okny, ale jak už jsem patrně přivykl hřmotu vody na okenních tabulích, jen průtrž ustane, mám pocit ticha. Hlouček u ohně se otočí k oknům jako jeden muž, skoro jako řada hlav na jediném těle. Tomáš, aniž na mne pohlédne, vykročí ze skupiny, přistoupí beze slova k židli, kde nechal ležet svou výstroj, pomalými, zkušenými pohyby odborníka si oblékne pršiplášť, pečlivě zapne pásek, nasadí si ochranné brýle, po nich helmu a nakonec vklouzne do rukavic. Pak vezme Geigerův počítač, sluchátka nastavená na příjem si zavěsí na krk a jde ke dveřím. Vypadá ve svých motoristických brýlích, pod nimiž je mu vidět z tváře jen spodek, jako neúprosný robot, který bez zřetele na lidi prostě jen plní přidělený technický úkol. Nepromokavý plášť má černý, černou i přilbu a holínky.

Připojím se k hloučku u krbu. Potřebuji být mezi nimi, čekat spolu s nimi. Oheň skomírá, že ho není skoro vidět. Kdepak, aby jednou Menou zapomněla šetřit! Choulíme se kolem jejího skoupého plamínku otočeni zády ke dveřím, odkud nám má přijít rozsudek. Menou sedí na lavičce, Momo také, ale naproti ní z druhé strany krbu. Přejíždí střídavě očima od matky ke mně. Nevím, jakou představu vyvolává v jeho mysli výraz jako „radioaktivní prach“. Ale ať už je to jak chce, spoléhaje zřejmě i ve věci strachu na nás dva, bojí se jen což. Zbledl jak stěna. Upírá černé lesklé oči strnule do prázdna a třese se po celém těle. Nebýt toho, že jsme se my dospělí naučili kontrolovat, chovali bychom se stejně.

Tváře ostatních nejsou už jen bledé, ale šedivé. Stojím mezi Meyssonnierem a Peyssouem a náhle si uvědomím, že se všichni držíme jaksi ztuhle, přihrbeně, každý s hlavou k zemi a rukama zabořenýma hluboko do kapes. Fulbert z druhé strany vedle Peyssoua je taky všecek popelavý, a jak klopí oči, vytratil se mu z hubené tváře všechen život, takže ještě víc než jindy připomíná mrtvolu. Falvinka a Jacquet pohybují rty. Zřejmě se modlí. Na malém Colinovi je vidět stísněnost a rozčilení, zívá, neustále polyká sliny a dýchá, jako by mu ležel na prsou kámen. Jediná Miette vypadá skoro bezstarostně. Trochu neklidná je taky, ale kvůli nám, ne kvůli sobě. Dívá se střídavě hned na toho, hned na onoho a pokouší se o nesmělé konejšivé úsměvy; po našich olověných tvářích však jen sklouznou.

Vítr se utišil, a protože nepadne jediné slovo a v krbu je místo praskajícího ohně jen pár žhavých uhlíků, na celou komnatu tíživě dolehne ticho. Co se pak odehraje, proběhne tak rychle, že se na ten přechod z jednoho stavu do druhého skoro ani nedokážu upamatovat. Přechody existují jen v knihách. V životě to vypadá vždycky jinak. Dveře do hradní síně se hřmotně rozletí. Objeví se Tomáš, bez přilby, bez brýlí, vytřeštěné oči. A pronikavě, vítězoslavně křičí: „Nic! Vůbec nic!“

Moc jasné to není, ale pochopíme všichni. A už se řítíme ke dveřím. Dorazíme k nim všichni najednou a strkáme se jeden přes druhého. Sotva vyběhneme ven, už zas leje. Jako z konve, ale nám to nevadí! Stojíme v dešti samý smích a křik, jen Fulbert se schová pod klenbou malých dvířek do věže, kde se k němu vzápětí připojí i Falvinka s Menou. Liják je ostatně vlahý, aspoň nám tak připadá. Řine se nám po těle a omývá staletou černou dlažbu pod našima nohama, až se celá leskne. Prýští z podsebití donjonu v drobných kaskádách na věkovité kvádry, kde se jednotlivé stružky po chvíli opět spojují s jeho hlavním proudem. Obloha je šedobílá, s lehkým narůžovělým odstínem. Už dva měsíce jsme ji neviděli tak jasnou. Miette si pojednou strhne halenku a vystaví dešti mladou hruď, hruď, jež nikdy nepoznala podprsenku. Směje se, podupává, natřásá se v bocích, paže nad hlavou, a jednou rukou si protřepává vlasy zdvižené k nebi. Přetrvat dodnes tradice prvotních lidí, roztančili bychom se i my. Takhle místo tance diskutujeme.

„To budeš koukat,“ křičí Peyssou, „jak nám teď pšenice poroste!“

„Déšť nestačí,“ řekne Meyssonnier. Ještě nevyrazilo ani stéblo, a nedá se říct, že bys málo zaléval. Chce to slunce.“

„Sluníčka ještě užiješ, až tě to bude mrzet!“ odvětí Peyssou, jehož naděje nezná od téhle chvíle hranic. „Déšť je vytáhne. Nemám pravdu, Jacquete?“ dodá a plácne hocha po zádech.

Jacquet přisvědčuje, že má pravdu, že se slunce jistě ukáže, ale herdu do zad si mu oplatit nedovolí.

„Bylo by načase!“ poznamená velký lučištník. „Červen, a zima jak v březnu.“

Déšť nepolevuje. Po prvních minutách třeštění jsme se všichni uchýlili do úkrytu, jen Miette pořád ještě tancuje a dokonce zpívá, ačkoli jí z úst nevyjde jediný zvuk, a Momo nehybně stojí pár kroků od ní s hlavou zvrácenou nazad, chytá déšť do otevřených úst a nechává si ho stékat po tváři. Minutu co minutu na něj Menou volá, aby se vrátil, že si něco užene (proroctví, které se dík Momovu železnému zdraví ještě nikdy nevyplnilo), a jestli neposlechne, že dostane kopanec do zadku. Ale Momo ani neodpoví, spoléhá na zaručenou beztrestnost, protože je od matky dvacet metrů daleko a spuštěný padací most mu poskytuje možnost vzít v mžiku do zaječích. S rozkoší polyká déšť a nespouští oči z Miettiných nahých ňader.

„Ale dej mu pokoj,“ zasáhne Peyssou. „Co pořád máš! Stejně mu kapka vody udělá jen dobře. Nic ve zlém, Menou, ale ten tvůj synátor smrdí jako tchoř. Chudák, až jsem z toho byl při mši celý nesvůj.“

„Když já ho sama neumyju,“ řekne Menou. „Znáš ho, jakou má sílu.“

„Zatraceně,“ spustí Peyssou – rozpačitě se však zarazí a mrkne po Fulbertovi, jehož se Falvinka právě vyptává na svého bratra, ševce v La Roque, a na vnučku Catie. „Teď si vzpomínám! Vždyť on se ten špindíra vlastně nekoupal od toho dne, co mě –“ už chce říci „praštili do hlavy“, ale v poslední chvíli se vzpamatuje. Bohužel pozdě, všichni jsme pochopili. I Jacquet. Jeho prostou tvář zaplaví výraz, až je ho člověku líto.

„Jedeš zpátky, Momo!“ křičí Menou v bezmocném rozčilení.

„Zpátky ho nedostaneš,“ usoudí Meyssonnier rozumně, „dokud Miette nepřestane s tím sprchováním. Div mu nevypadnou oči.“

Všichni se rozesmějeme. Až na Menou. Nahota v ní jako v pravé venkovance probouzí posvátnou hrůzu. Sevře rty a řekne:

„Ta holka je přece jen učiněná pohanka. Ukazovat takhle cecky kdekomu.“

„Ale jdi,“ odbude ji Colin, „vždyť je tady kromě Moma každý zná.“

Pohlédne při těch slovech vyzývavě na Fulberta. Ten je však ve Falvinčině zajetí a nic neslyší, nebo se tak aspoň tváří. Peyssou po mně vrhne tázavý pohled a znovu tím probudí mé obavy. Rozhodnu se dát věcem trochu rychlejší spád a odchod svatého muže uspíšit. Přivolám Miette a přikážu Menou, aby rozdělala v krbu pořádný oheň, ale rozumíš, Menou, doopravdy pořádný. Ale bodejť by teď taky šetřila, musí se přece usušit její syn! Miette už je totiž ve vší nevinnosti zpátky mezi námi, blůzku drží v ruce (aniž si ji Fulbert, jak vidím, troufne pokárat nebo na ni vůbec pohlédnout) a Momo s blaženou nadějí, jak se na ni dosyta vynadívá, až si bude sušit halenku u ohně, vklouzl samozřejmě dovnitř vzápětí po ní. Očekávání ho nezklame. Miette stojí u krbu, my okolo ní, všichni společně se smažíme u ďábelsky sálajících plamenů, až se nám z šatů kouří, a ďábel nás pokouší, jak se tak koukám, i v myšlenkách.

Miette na mne pohlédne a rozprostře halenku na nízkou stoličku, aby měla volné ruce, protože mi chce něco říci. Táhne mě stranou, chystá se na mne s výčitkami. Podvolím se. Spustí svou mimickou řeč. Držela mi židli, abych seděl při mši vedle ní, a dobře si všimla (prst pod oko), jak jsem v poslední chvíli uhnul do druhé řady (pohyb rukou, jako když plave ryba a v poslední vteřině změní směr).

Uklidňuji ji. Neutekl jsem před ní, ale kvůli Momovi, však dobře ví proč. Přisvědčí, že Momo doopravdy (nos ve skřipci mezi ukazováčkem a palcem). Je jí to divné. Líčím jí, jaké máme s jeho mytím potíže, jak ho vždycky musíme nečekaně přepadnout, kolik nás na to musí být, co to stojí energie a s jakou mazaností a silou dokáže Momo naše pokusy zmařit. Miette soustředěně poslouchá, dokonce jí to přijde k smíchu. A najednou se přede mnou postaví s rukama v bok, potřese černou hřívou a s rozhodným pohledem mi oznámí, že od nynějška bude Moma koupat ona.

Potom za mnou přijde Menou a tiše se zeptá, nemá-li uchystat „lidem“ něco k zakousnutí. (Na srdci jí leží, licoměrnici, hlavně syn, musí ho nakrmit, aby se „nezastudil“.) Odpovím jí taky polohlasem, že bych radši počkal, až kněz odejde, zatím ať zabalí Fulbertovi bochník chleba a kilo másla pro obyvatele La Roque.

Když konečně Fulbert v jedné chvíli vyjasnění usedne s křesťanskou skromností na svého šedivého osla a vydá se na zpáteční cestu, stojí u vstupní věže celý Malevil. Loučení je nejrůznějších odstínů. Z Meyssonnierovy a Tomášovy strany studené jak led. Z Colinovy na hranici impertinence. Já sám se rozloučím velmi vlídně, ale s nenuceným odstupem. Skutečnou srdečnost projeví jedině naše dvě staruchy, k nimž se aspoň pro tuto chvíli – přidají i Peyssou s Jacquetem. Miette k Fulbertovi nepřikročí a on jako by na ni zapomněl. Pohroužila se na dvacet kroků od nás do velice živého rozhovoru s Momem. Její mimiku sledovat nemohu, protože ke mne stojí zády, ale Momův obvyklý zvukomalebný způsob odporu mi jasně prozrazuje, že se jí tvrdě brání. Nevezme však do zaječích, jak to praktikuje s matkou a se mnou. Stojí před ní jako přilepený, fascinovaný pohled, tvář jako ochromenou, a jeho obranné reakce, jak se zdá, slábnou a řídnou.

Vrátím Fulbertovi s úsměvem jeho závěr od pušky. Zasadí ho zpátky a pověsí zbraň křížem přes prsa. Nepozbyl ani špetky ze svého klidu a důstojnosti. Než vsedne na osla, se smutným povzdechem nad chabou mírou lidského milosrdenství mi sdělí, že pokud jde o to darování krávy larocké farnosti, připadají mu mé podmínky sice hodně tvrdé, ale přistupuje na ně. Na mou odpověď, že podmínky nekladu já, se zatváří skepticky, a když se nad tím zamyslím, není se vlastně čemu divit, protože on sám je právě teď přijal, a se svými ovečkami se naprosto neradil. Říkám ovečkami, ne spoluobčany, to bych si nedovolil, mluvil přece o farnosti, ne o obci. Jedna věc je jistá: v La Roque rozhoduje o všem sám a stejnou moc přisuzuje na Malevilu mně.

Fulbert nám pak uštědří jeden malý proslov o dešti seslaném evidentně prozřetelností, ježto nám přinesl spásu zrovna ve chvíli, kdy jsme očekávali své zatracení. Za řeči vztáhne před sebe rozpřažené ruce a několikrát za sebou je zvedne a spustí. Neměl jsem to gesto příliš rád už u Pavla VI., ale u Fulberta mi už vůbec připadá jako karikatura. Jede přitom po nás svýma krásnýma šilhavýma očima z jednoho na druhého. Dobře si zapsal za uši, jak různě se tu k němu kdo choval, a nic nezapomene.

Skončí kázání, vyzve nás k modlitbám, nezapomene ještě připomenout svůj úmysl vyslat na Malevil vikáře, načež nám požehná a odjíždí. Colin za ním s nezdvořilým prásknutím okamžitě zavře těžká, železem pobitá vrata. Udělám jen jazykem „ts, ts“, neřeknu však slovo. Nezbude mi k tomu ostatně ani čas, protože Menou poplašeně zavřískne:

„Kde je Momo?“

„Ale však se neztratil,“ uklidňuje ji Peyssou. „Kde myslíš, že by měl být?“

„Viděl jsem ho před chvilečkou u Porodnice,“ řeknu, „něco tam rozkládali s Miette.“

Menou je bleskem v Porodnici a už volá: „Momo! Momo!“ Nikdo tam však není.

„Počkej, teď si vzpomínám,“ řekne Colin. „Před chvilkou jsem tvého Moma viděl utíkat k padacímu mostu. S Miette. Drželi se za ruce. Málem jak dvě děti.“

„Rány Kristovy!“ vykřikne Menou. A už taky běží a my napůl se smíchem a napůl udiveni za ní. Máme, jak je vidět, Moma přece jenom rádi, protože jsme se rozdělili v čety, že prohledáme celý hrad, jedni sklep, druzí dřevník, další přízemek obytné budovy. Pojednou mi svitne v hlavě, co měla Miette v plánu, a vykřiknu:

„Pojď se mnou, Menou! Já ti povím, kde máš syna!“

Táhnu ji k donjonu. Ostatní spěchají za námi. Zastavím se na rozlehlé chodbě v prvním patře přede dveřmi do koupelny, chci je otevřít, je však zamčeno. Zabuším na těžkou dubovou výplň pěstí.

„Momo? Jsi tam?“

„Áe dábedéde zága!“ zavřeští to z koupelny.

„Je tam s Miette,“ řeknu. „Hned tak nevyleze.“

„Ale co tam s ním provádí? Co s ním provádí?“ běduje hlasitě Menou.

„Určitě nic, co by bolelo,“ řekne Peyssou.

Rozřehtá se na celé kolo, vrazí Jacquetovi herdu do zad a plácá se do stehen. A ostatní totéž. Je to zvláštní. Na Moma nikdo z nich nežárlí. Momo je člověk z Malevilu, to je něco jiného. Patří sem. Je jeden z nás, i když trochu slabší na hlavu. To se prostě nedá srovnávat.

„Koupe ho,“ řeknu. „Vím od ní že se k tomu chystala.“

„Měl jsi mi to povědět,“ řekne vyčítavě Menou. „Byla bych na něj dávala lepší pozor.“

Hlasité protesty. Nebude přece Miette bránit, aby jí syna vykoupala. Vždyť ten její Momo smrdí jako starý kozel! Bude pro všechny jen dobře, když ho Miette vydrbe. Nemluvě o tom, že by se do něho mohla dát taky nějaká nemoc! Nebo vši!

„Momo vši jaktěživ neměl,“ namítne Menou dotčeně, což je ovšem lež a nikoho tím taky nepřesvědčí. Bledá a hubená pobíhá přede dveřmi do koupelny sem a tam jako kvočna, které se zaběhlo kuře. Zaklepat na ně nebo na Moma zavolat si před námi netroufá. Ostatně moc dobře ví co by jí odpověděl.

„Tihle cizáci,“ ulevuje si zlostně. „Však jsem si říkala hned první den, že z nich nepojde nic dobrého. Divoch a křesťan pod jednou střechou, to přece jen nejde dohromady.“

Falvinka už odevzdaně nastavuje hřbet. Sveze se to na ni. Spolehlivě. Jacquet je kluk, toho Menou nechává na pokoji. Za Miette zase stojí příliš velká síla. Kdežto ona, chudák, nemá v nikom zastání.

„Cizáci?“ řeknu přísně. „Kdes to vzala? Falvinka je přece tvá příbuzná!“

„Vypečená příbuzná!“ procedí Menou zaťatými zuby.

„Však ty nejsi o nic lepší když už to chceš slyšet,“ řeknu v nářečí. „Už toho nech a běž radši Momovi pro kus čistého prádla. A taky bys mohla sáhnout do zásob a dát mu jiné kalhoty, tyhle už se na něm div nerozpadnou.“

Když se dveře od koupelny konečně otevřou, jsem už v ložnici, kde smontovávám pušky a rovnám je zpátky do stojanu, ale Colin pro mne zajde, abych o tu podívanou nepřišel.

Momo sedí na proutěném sedátku zabalený do modrožlutě květovaného koupacího pláště, který jsem mu koupil krátce předtím, než se stala ta věc. Rozzářené oči, úsměv od ucha k uchu, čistotou přímo svítí a Miette, obhlížejíc své dílo, stojí za ním. Momo je k nepoznání. Kůže mu zesvětlela o několik odstínů, je oholený, ostříhaný, učesaný, a protože na něj Miette vylila celý flakón Chanelu zapomenutého ve skříni Birgittou, trůní na sedátku navoněný jako koketa.

O něco později mám ve svém pokoji dost důležitý rozhovor s Peyssouem a Colinem. Oba se pak vydají na obchůzku do údolí Rhunes. Peyssou zřejmě s pošetilou nadějí, že pšenice v tu ránu vyžene klíčky. Ale možná je to u něho jen reflex rolníka, který si jde po bouřce prostě obhlédnout pole, aniž tím cokoli určitějšího sleduje.

A já se odeberu do hradní síně. Prokázaná neškodnost deště a odjezd o něco méně neškodného Fulberta mě zvesela naladily. Mířím k Menou a přitom si hvízdám. Je sama, ale vidím jí jen záda, sklání se právě nad nějakým kastrolem.

„Tak copak nám chystáš dobrého, Menou?“

Odpoví, aniž se ohlédne:

„Nech se překvapit.“

Pak se otočí, lehce vykřikne a oči se jí zamží slzami.

„Já myslela, že to je tvůj strýček!“

Hledím na ni dojat.

„Zrovna takhle vždycky vešel,“ řekne, „hvízdal si a povídá, tak copak nám, Menou, chystáš dobrého? I ten hlas měl stejný. Až to se mnou zamávalo.“

„Tvůj strýc byl veselý člověk, Emanueli,“ pokračuje po chvilce. „Jak ten měl rád život! Zrovna jako ty. Skoro až moc,“ dodá, když se upamatuje, že se na stará kolena stala ctnostnou osobou a nepřítelkyní žen.

„Ale jdi, jdi,“ chlácholím ji, protože se domyslím, co jí sedí v hlavě, třebaže to neřekla. „Nebudeš přece Miette vyčítat, že ti vydrbala syna. Však ti ho neukradla, jenom vypulírovala.“

„No jo,“ řekne, „no jo.“

Její zmínka o strýčkovi a skutečnost, že mě k němu přirovnala, mě náhle zaplaví pocitem štěstí. Za poslední měsíc jsem ji pro její sekýrování Falvinky, které už mi doopravdy připadalo přehnané, tolikrát sjel, že jí to chci nějak vynahradit. Usměji se na ni. Otočí se zády, aby skryla dojetí. Naše drsná skořepinka má taky srdce, ale musí se pod její hroší kůží hledat.

„Poslyš, Emanueli,“ ozve se po chvilce, „smím se tě zeptat, proč ses nechtěl vyzpovídat? Zpověď udělá člověku přece jen dobře. Jako by ho vyprala.“

Nenadál bych se, že dnes večer povedu s Menou teologickou rozpravu. Postavím se u krbu, ruce v kapsách. Dnešek není den jako jiné. Dosud mám na sobě svůj pohřební oblek. Připadám si důstojný málem jako Fulbert.

„Když mluvíme o zpovědi, Menou, smím se tě na něco zeptat já?“

„Ale bodejť,“ řekne, „víš přece, že my dva se jeden před druhým nemusíme žinýrovat.“

Zvedne ke mně svou umrlčí hlavičku na hubeném krku, a třímajíc v ruce sběračku, pozorně na mne zdola hledí. Je to ale drobeček, ta Menou! A navíc scvrklá jako suché jablíčko. Zato oči! Bystré, inteligentní, plné kuráže!

„Když jsi byla u zpovědi, přiznala ses Fulbertovi, že se chováš k Falvince někdy trochu sprostě?“

„Já?“ namítne pohoršeně. „Já se chovám k Falvince sprostě? No to mě podržte! Co všechno člověk nemusí vyslechnout! To je tedy vrchol! Už jen za to, že tu bečku sádla vedle sebe dennodenně vydržím, bych se měla dostat do ráje.“

Podívá se na mne, a jako by se v ní náhle zvedla vlna úzkostlivé poctivosti, pokračuje:

„No ano, sprostá někdy jsem, ale ne k Falvince. K Momovi se chovám sprostě, to jo! Věčně po něm jedu, sekýruju ho a ztěžuju mu život. Dokonce mu někdy, chudákovi, vlepím v jeho věku facku! Však mám z toho taky výčitky a Fulbertovi jsem to řekla!“

„To člověka ovšem neomlouvá,“ dodá s přísnou tváří.

Dám se do smíchu.

„Co se směješ?“ řekne trochu rozladěně.

Než jí stačím odpovědět, vejde do komnaty čahoun Peyssou s Colinem. Škoda. Ale ujít si to nenechám, příležitostně jí povím, že zpovědní očista zasáhla nepravé místo.

Ten den se po společné večeři, při níž všichni cítíme, jak se nám odjezdem našeho návštěvníka ulevilo, sesedneme kolem krbu k valné hromadě.

Za prvé rozhodneme, že vikáře chystaného pro nás Fulbertem v žádném případe nehodláme přijmout. Za druhé jsem na Peyssouův a Colinův návrh jednohlasně zvolen malevilským abbém.

Tomášova poznámka

Přečetl jsem minulou kapitolu a pro klid svědomí i kapitolu následující: k valné hromadě, při níž byl na Peyssouův a Colinův návrh jednohlasně zvolen za malevilského abbého, Emanuel skutečně už nic víc nedodává.

Předpokládám, že je čtenář trochu překvapen. Já také. Není divu: všeho všudy tři řádky o výsledku zasedání, které trvalo tři hodiny.

Leckdo se může taky pozastavit nad tím, jak vůbec Peyssou s Colinem na podobný návrh připadli, a hlavně, jak je možné, že jsme ho my dva s Meyssonnierem odhlasovali:

Zde jsou odpovědi na obě otázky:

l. Nejprve Colinovo svědectví. Vyzpovídal jsem ho ve skladu druhý den po hlasování, v době, kdy Emanuel v podhradí cvičil Goliáše. Uvádím jeho slova v plném znění:

„To se ví, že s myšlenkou, abychom ho s Peyssouem navrhli za malevilského abbého, přišel Emanuel sám. Nás dva by to nenapadlo, to si můžeš myslet! Požádal nás o to ve své ložnici chvíli po tom, jak se Momo vykoupal. Důvody znáš. Přemílali jsme je včera dost dlouho. Za prvé: nedovolit Fulbertovi, aby nám přilepil na hřbet špeha, tak jak by rád. Za druhé: nepřipravit o bohuslužbu ty, kdo po ní na Malevilu touží. Jinak by půlka Malevilu chodila v neděli do La Roque a půlka zůstávala na hradě. Bylo by po jednotě a taková situace by znamenala značné nebezpečí.“

„Ale Emanuel není věřící,“ namítnu, „to přece víš.“

„No,“ odvětí Colin, „to bych s takovou jistotou netvrdil! Dokonce ti řeknu, že podle mého Emanuel k náboženství vždycky dost tíhl. Jenže by si byl nejradši farářoval sám.“

Pohlédne na mne, usměje se svým obvyklým způsobem a dodá:

„No vidíš, a už je to tady. Vyšlo mu to!“

Myslím, že v Colinově svědectví je třeba odlišit od sebe dvě věcí, totiž skutečnost – Emanuelovu tajnou dohodu s Colinem a Peyssouem, aby ho zvolili za abbého – od komentáře – totiž že Emanuel odjakživa tíhl k náboženství.

Skutečnost je nepopiratelná, potvrdil ji ostatně i Peyssou. O komentáři by se dalo diskutovat. Aspoň podle mne by to bylo na místě.

2. Při volbách se nehlasovalo jen jednou, ale dvakrát. Poprvé hlasovali pro: Peyssou, Colin, Jacquet, Menou, Falvinka a Miette. Zdrželi se: Meyssonnier a já.

Emanuel nám měl naši abstenci velice za zlé. Prý si neuvědomujeme, co děláme! Oslabujeme jeho postavení! Fulbert to vylíčí lidem v La Roque jako projev nedůvěry! Podrýváme zkrátka a dobře malevilskou jednotu! Setrváme-li ve svém postoji, odmítá se malevilským abbém stát. Vykašle se na všechno, ať sem klidně přijde Fulbertova kreatura.

Krátce a hodně mírně řečeno, Emanuel na nás vyvinul určitý nátlak. A protože ostatní už se na nás začínali tvářit, jako by byl Malevil hřál na prsou dva hady, a krom toho jsme taky viděli, že je Emanuel opravdu rozčilený a dokázal by skutečně všechno pustit k vodě, nakonec jsme ustoupili. Své abstence jsme odvolali, přistoupili na princip druhých voleb a podruhé hlasovali pro.

Takovým způsobem dosáhl tedy Emanuel oné kýžené jednomyslnosti.

11

V noci po mém zvolení se spustí taková průtrž, že celé hodiny nezamhouřím oka. Ne pro hluk deště, ale z vděčnosti. Málem až osobní vděčnosti za to, že konečně přišel. Miloval jsem proudící vodu odjakživa, ale jaksi nedbale. Z čeho je člověk živ, na to si lehko zvykne. Nakonec to považuje za samozřejmost.

Ale pravda je jiná: nic nám není darováno provždy, všechno může být v jediném okamžiku to tam. Teď to vím, a proto se při pohledu na vodu, jež se opět objevila, cítím jako znovuzrozený.

Místnost, kde spím, jsem si vybral za ložnici kvůli pohledu z jejího vysokého dílového okna; vede totiž na východ k Rhunes a naproti přes údolí k půvabnému zámku Rouzies, který je teď v rozvalinách. A právě tím oknem vstoupí ráno dovnitř slunce a probudí mě. Nemohu uvěřit vlastním očím. Přesně jak Peyssou předpověděl: přichází to všechno najednou. Vstanu, divoce zatřepu Tomášem a společně hledíme na první slunce po dvou měsících.

Vzpomínám si, jak jsme jednou s kamarády z Klubu ujeli v noci na kolech pětadvacet kilometrů a pak dobře půldruhé hodiny ještě šplhali, abychom mohli pozorovat východ slunce z nejvyššího bodu v krajině (512 m). V patnácti letech člověk podobné věci dělává. V jakémsi záchvatu opojení, jehož schopnost později ztrácí. Je to škoda. Měli bychom věnovat životu víc pozornosti. Není tak dlouhý.

„Pojď,“ řeknu Tomášovi. „Osedláme koně a zajedeme se na to podívat z Poujade.“

Ani nevzdechneme na mytí nebo snídani a nápad okamžitě uskutečníme. Poujade je kopec nad Malejacem, nejvyšší z celého okolí. Protože Goliáš ještě vyžaduje hodně pozornosti, kdežto Amaranta je mírná jako jehňátko, vezmu si hřebce a klisnu jako obyčejně přenechám Tomášovi.

Vzpomínka na naši společnou vyjížďku na Poujade za onoho časného rána mi nikdy nevymizí z paměti. Ne že by se přihodilo něco zvláštního – bylo tam jen slunce a my – nebo že by padla nějaká významná slova – neotevřeli jsme ústa. Ani že by snad vyhlídka z Poujade byla nějak okouzlující: zuhelnatělá krajina, zbořené usedlosti, zčernalá pole, kostry stromů. Ale všechno zalité sluncem.

Než dorazíme na kopec, kotouč slunce vyskočí kus nad obzor a změní barvu z rudé v růžovou a z růžové na narůžověle bílou. Dosud je zamžený, lze se na něj dívat, aniž člověk mhouří oči, ale jeho teplo už je cítit. Ze země napité vodou se kolem dokola kouří. Stoupající pára kontrastuje se zuhelnatělou, inkoustově černou půdou a zdá se tím bělejší.

Otočeni na temeni kopce k východu, bok po boku na koních mlčky čekáme, až slunce ztratí opar. Když se to stane – zničehonic a v mžiku, klisna s hřebcem současně našpicují uši kupředu jakoby v údivu nad nějakým neobvyklým úkazem. Amaranta dokonce slabě zařehtá strachem a otočí hlavu ke Goliášovi. Hřebec ji vzápětí několikrát jemně hryzne do tlamy, což ji zřejmě uklidní. Jak pootočila hlavu ke mně, všimnu si, že mrká, ale nesmírně rychle, mnohem rychleji, zdá se mi, než by to dokázal člověk. I Tomáš si ostatně zaclonil oči rukou, jako by samotná víčka na ten nápor světla nestačila. Napodobím ho. Oslnění je málem nesnesitelné. Oči nás tak bolí, že si teprve teď uvědomíme, v jakém šerém sklepení jsme dva měsíce žili. Jen si však přivyknu, muka se změní v pocit blaha. Hruď se mi dme. Je to zvláštní, ale začnu se zhluboka nadechovat, jako by světlo bylo něčím, co lze nasát do plic. Mám pocit, že se mi i oči otevřely dokořán jako dosud nikdy a já že se celý otvírám s nimi. Koupu se v té záři s jakýmsi nikdy nepoznaným pocitem osvobození, lehkosti. Pootočím Goliáše a chvíli si vyhřívám v slunci záda a šíji. Abych mu postupně vystavil každou část těla, začnu krokem objíždět temeno kopce; Amaranta hřebce okamžitě napodobí, a nečekajíc na Tomášův názor, vykročí za mnou. Prohlížím si půdu pod nohama. Uhnětená a prosáklá deštěm, ztratila svůj prašný vzhled. Jako by se do ní vrátil život. Ze samé nedočkavosti dokonce pátrám, nevykukuje-li někde čerstvý výhonek, a prohlížím nejméně zasažené stromy, jako bych si myslel, že z nich snad očima vytáhnu pupence.

Druhý den se rozhodneme obětovat býčka Prince. Stačí nám Herkules, býk z Rybníka. V La Roque mají také jednoho. Nechávat si Prince ztratilo smysl, a potřebujeme taky Princeznino mléko, protože Černou hodláme věnovat městečku a Markýza kojí svá dvojčata.

Porážka – jak se vraždě zvířete pokrytecky říká – byla něco příšerného. Sotva jsme Princezně býčka odvedli, rozbučela se, div nám to neutrhlo srdce. Miette Prince hladila do poslední chvíle, pak usedla na dlažební kostky a rozplakala se jak o pohřbu. Což bylo nicméně k něčemu dobré, protože Momo se při podobném obřadu ocital vždycky na vrcholu vzrušení, a dokud hanebná operace neskončila, nepřestal vyrážet divošské skřeky. Když teď spatřil Miette plakat, ztichl a po několika bezúspěšných pokusech utěšit ji, si sedl na zem vedle ní a rozplakal se taky.

Princ byl tele víc než dvouměsíční. Když ho Jacquet rozpůlil, rozhodli jsme se věnovat jednu půlku lidem v La Roque a výměnou je požádat o cukr a mýdlo. Jako dar jsme s sebou vzali navíc dva pecny chleba a máslo. A také tři nálože trhaviny na odstranění kmenů, které jistě v osudný den napadaly přes silnici.

Vyrazíme ve středu časně ráno na káře tažené Goliášem. Jde sice o jediný den, ale opouštím Malevil se sevřeným srdcem. Zato Colin se raduje, že zase spatří svůj krámek, a Tomáše trocha změny taky nemrzí. Všichni tři jedeme ozbrojeni, řemeny pušek šikmo přes prsa.

Trojice z Rybníka je radostí bez sebe, shledají se opět s Catie a strýcem Marcelem. Miette má čerstvě umyté vlasy a za její šatečky z imprimé jí všichni skládáme poklony (mlaskavé hubičky jako díkůvzdání). Jacquet je oholen, učesán. A Falvinka se blahem div nerozplyne; nejen že se shledá s bratrem, ale navíc unikla pro několik příštích hodin domácím povinnostem a Menouinu sekýrování.

Nemůže to štěstí unést: sotva vyjedeme z Malevilu, spustí stavidla a už to z ní jede „jako chcanky z krávy“, řečeno s Colinem. Důvod euforie je nám jasný a nikdo nemá to srdce ji okřiknout. U prvního kmene ležícího přes cestu seskočíme raději všichni čtyři z vozu (přidala se k nám i Miette), necháme Jacqueta, aby se s Falvinčinou slovní vichřicí nějak vyrovnal, a pak už nasedáme jen při cestě z kopce. Na jízdu klusem není stejně ani pomyšlení. Za károu, uvázaná na provaze, škobrtá Černá. Pachtíme se těch patnáct kilometrů do La Roque víc než tři hodiny. Ačkoli Falvinku nikdo neposlouchá, nezavře pusu celou cestu. Jednou nebo dvakrát zbystřím sluch, abych zachytil, jaký mechanismus oním přívalem vlastně pohybuje.

Žádná záhada: jedna věc přivolává druhou, čili prostý řetěz myšlenkových asociací. Falvinčina řeč se odvíjí jako růženec. Nebo spíš jako toaletní papír. Zatáhne se za konec, a už se řítí všecko.

K jižní bráně městečka dorazíme v osm. A vida, dvířka v bráně nejsou zamčená. Stačí zmáčknout kliku, vklouznout dovnitř, odsunout závory a rozevřít obě křídla brány dokořán. Stojím uvnitř, a nikde nikdo. Volám. Žádná odpověď. Pravda, dolní část města, do níž brána vede, celá vyhořela a je v sutinách, není tedy divu, že tu nikdo nebydlí. Ale nehlídaná, dokonce nezamčená brána v každém případě napovídá, nakolik je Fulbert lehkomyslný.

La Roque je malé, vysoko položené městečko opřené o skálu, v dolní části zcela obehnané hradbami a v horní korunované zámkem. Podobných městeček, kdysi oblíbených turistických cílů, má Francie dobře tucet, La Roque však zůstalo jedním z historicky nejcelistvějších, jeden dům vedle druhého je starobylý, nepokažený dokonce ani stavebními úpravami, a v celku se zachovaly i hradby včetně obou krásných bran opatřených kulatými věžemi; jednou z nich, jižní, jsme právě projeli, z druhé na západní straně vede silnice do okresního města.

Při vjezdu jižní bránou se člověk dostane nejprve do bludiště úzkých uliček a z nich pak na hlavní ulici. Není také o mnoho širší, ale říká se jí „hlavní“, protože ji lemují po obou stranách obchody. Jinak se také nazývá Příčná.

Krámky jsou tu dík Památkové péči překrásné, protože v období modernizačního výbuchu nedovolili na jejich půlkruhové klenuté vchody a výlohy ani sáhnout. Ostatek tvoří neomítnutý zlatavý kámen s nenápadnými spárami; střechy z kamenných plátů jsou místy vyspraveny novými tabulemi, jež se, světlé a teplé, klikatí mezi šedočernými skvrnami původní krytiny. Stejně jako domy i velké, nestejné dlažební kostky, nádherně ohlazené generacemi, jež po nich přešly, pamatují čtyři sta let.

Hlavní ulice stoupá značně strmě až k zámecké bráně, ozdobné a monumentální, ale bez vstupní věže, podsebití i střílen, protože stavba je z pozdější doby, kdy už tato „obranná zařízení“ vyšla z módy. Bránu dali Lormiauxovi natřít na tmavozeleno, což vzhledem k tradiční vínové barvě okenic v městečku na první pohled překvapí. Zámek, postavený na místě vyhořelého hradu a prozrazující se vším všudy šestnácté století, je rovněž obehnán hradbami; zvenčí se o ně opírají domky z téže doby. Před zámkem se prostírá nevelká esplanáda o rozloze padesátkrát třicet metrů; je odtud výhled daleko po krajině – za jasného počasí dokonce až na Malevil. Lormiauxovi sem kdysi dali navozit obrovská kvanta zahradní prsti, aby si mohli pořídit anglický trávník. Nad zámkem ční skalní sráz a zezadu ho současně chrání.

Jen se z asfaltu uliček octneme na kočičích hlavách Příčné ulice, Goliášova kopyta a kola dvoukoláku spustí pěkný randál. V oknech se tu a tam objeví hlava. Vybídnu Jacqueta, aby zastavil u řezníka Lanouaille, že tam vyložíme půlku dovezeného telete. Sotva vůz zastaví, lidé začnou vycházet z domů a postávají přede dveřmi.

Zdají se vyhublí a hlavně jaksi nesví. Proti mému očekávání nás nevítají nijak bouřlivě. Ve chvíli, kdy si Jacquet naloží na záda půlku Prince a za Lanouaillovy pomoci ji pověsí na hák, oči jim sice zasvítí, ale hned zas pohasnou. Týž jev se opakuje, když vytáhnu oba pecny chleba a máslo a předám je Lanouaillovi. Seskupeni kolem nás, dychtivě upírají na chleba pohledy plné smutku a sám Lanouaille, jak si všimnu, přijme dar jaksi váhavě a trochu vyděšeně.

„Tohle všecko jsi přivezl nám?“ řekne rázně, skoro zhurta Marcel Falvin, vymaní se ze sestřina a neteřina objetí a ve své kožené zástěře, která mu při každém kroku pleská do nohou, vykročí ke mně.

Útočný tón jeho hlasu mě překvapí. Podívám se na něj. Znám ho odedávna, ale nejčastěji jsem ho vídal v jeho krámku, když s kopytem mezi koleny příštipkoval boty. Je to člověk asi šedesátiletý, skoro holohlavý, s velice tmavýma očima a bradavicí na pravém chřípí mohutného nosu. Nejvíc mě však na něm překvapí kontrast mezi krátkýma, křivýma nohama a herkulovskými rameny.

„Samozřejmě,“ přisvědčím. „Je to pro vás pro všechny.“

„Jaképak tedy odklady,“ prohlásí Marcel, aby ho všichni slyšeli, a obrátí se k Lanouaillovi. „Rozděl to hned. A nejdřív chleba.“

„Nevím, zdali by se to panu faráři líbilo,“ ozve se Fabrelâtre. „Měli bychom radši počkat.“ Fabrelâtre má v La Roque krám s použitým železářským zbožím. Vzhledem dlouhá bílá svíčka, tvář jako bláto, pod nosem šedivý kartáček vousu, za brýlemi s kovovými obroučkami pomrkávající oči.

„Dáme mu jeho díl stranou,“ odpoví Marcel a jen prudce máchne rukou, aniž mu věnuje pohled. „Nikdo zkrátka nepřijde, ani Armand, Gazel a Josefa, jen se nebojte. No tak, Lanouailli, na co čekáš, ksakru!“

„Proto ještě nemusíte klít,“ poznamená Fabrelâtre svrchu.

Všichni mlčí. Lanouaille se na mne dívá, jako by čekal, co řeknu. Je to mladý, asi pětadvacetiletý chlapík plných tváří a upřímných očí, stejný pořízek jako Jacquet. Souhlasí, pokud mohu soudit, s Marcelem, ale netroufá si přejít bez povšimnutí Fabrelâtrovy námitky.

Hlouček okolo nás tvoří asi dvacet osob. Hledím na jejich tváře, některé známé, jiné neznámé, a ze všech ke mně hovoří hlad, strach, smutek. Jsem už rozhodnut do sporu se vložit, a vím také, jak to udělám. Chci si jen líp vyjasnit situaci.

Jeden muž přistoupí blíž. Pimont. Měl v La Roque trafiku spojenou s papírnictvím a prodejem novin. Znám ho dobře, a ještě líp jeho ženu Agnès. Oběma je pětatřicet, Pimont býval středním útočníkem v mužstvu, které porazilo Malejac ten den, kdy se strýček a rodiče zabili v autě. Je malý, čilý, podsaditý, vlasy na ježka, usměvavý. Ale dnes úsměv někde zapomněl.

„Není proč dělení odkládat,“ řekne jaksi znervózněle. „Všichni tu ručíme za to, že proběhne spravedlivě a na nikoho se nezapomene.“

„Bylo by přece jen slušnější počkat,“ poznamená suše Fabrelâtre a oči mu za kovovými obroučkami pomrkávají.

Všiml jsem si, že když Fabrelâtre hovoří, Pimont, Marcel ani Lanouaille mu nevěnují jediný pohled. Taky mi však neušlo, že výbušný, živý Marcel ani necekl, když ho Fabrelâtre přede všemi sjel, že kleje. Celý hlouček je zcela zřejmě pro okamžité dělení, stačí vidět, jaké bázlivé a hladové pohledy upírají na oba pecny. Ale kromě Marcela a Pimonta se nikdo neodvážil promluvit. Rozbředlý, mdlý, změkčilý Fabrelâtre drží v šachu dvacet lidí!

„Tak dělé,“ obrátí se pojednou starý Pougès na Lanouaille v nářečí (z čehož okamžitě pochopím, že Fabrelâtre nářečí nerozumí). „Krájej, chlapče, už se mi na ten pecen sbíhají sliny!“

Na starého Pougèse ještě přijde řeč. Promluvil jakoby v žertu, se smíchem, ale odezvy se nedočkal. Všichni mlčí. Lanouaille se na mne podívá a pak úzkostně sklouzne očima k tmavozelené zámecké bráně, jako by čekal, že se zničehonic otevře.

Mlčení se protahuje. Vidím, že přišla má chvíle.

„To je nějakého dohadování!“ řeknu a bodře se zasměji. „Vy ale naděláte cirátů kvůli takové maličkosti! Když se nemůžete rozhodnout, je snad nejlíp přidržet se většiny, ne? Kdo je pro,“ pokračuji rychle zvýšeným hlasem, „aby se potraviny rozdělily hned?“

Na okamžik ustrnou. Potom zvednou ruku Marcel a Pimont. Marcel prudce, až se musí krotit, Pimont rozvážněji, nicméně bez špetky zaváhání. Lanouaille rozpačitě klopí oči. Po chvilce udělá starý Pougès krok kupředu, podívá se na mne, jako že si rozumíme, zvedne pravý ukazováček, ale drží ho tak přimáčknutý na prsou, že Fabrelâtre nemůže z pozadí nic vidět. Člověku za něj přijde pro ten podvůdek až hanba. Jeho hlas nepočítám.

Taky ani nehlesne, když řeknu: „Dva pro. A teď, kdo je proti?“

Jediná ruka. Fabrelâtrova. Marcel, oči zahleděné kamsi mimo něj, se uštěpačně zachechtne. Pimont stáhne rty v posměšný úsměv.

„Kdo se zdržuje hlasování?“

Nikdo se nepohne. Zvolna kloužu očima z jednoho na druhého. Neuvěřitelné: dokonce si netroufají ani zdržet se hlasování.

„Dva proti jednomu,“ řeknu klidně. „Odhlasováno je tedy okamžité rozdělení. Proběhne pod kontrolou dárců. Tomáš s Jacquetem dohlédnou, aby se nikomu nestala křivda.“

Tomáš, pohroužený zrovna do živého rozhovoru s Catie (na tu si hodlám udělat čas později), vykročí, Jacquet za ním a lidé se poslušně rozestoupí, aby je vpustili do Lanouaillova krámu. Mrknu po Fabrelâtrovi: všecek zežloutl a kouká jak přejetý. Musí to být pěkný hlupák, když skočil na mé hlasování a dokonce svou osamocenost projevil zvednutím ruky. Sám o sobě neznamená ten trumbera vůbec nic, to je mi jasné. Všemi nitkami pohybuje síla skrytá za zámeckou bránou.

Lanouaille se horlivě vrhne do práce; začne rozkrajovat bochníky. Všimnu si, že Agnès nechala manžela ve frontě a sama postává s děckem v náručí opodál. Připadá mi trochu pohublá, ale sluší jí to pořád, plavé vlasy se jí lesknou v slunci a světle hnědé oči mi ještě i dnes připadají modré. Přistoupím k ní. Měl jsem pro ni kdysi jistou slabost a teď cítím, jak se při pohledu na ni znovu probouzí. Dívá se na mne očima plnýma vřelé něhy a smutku, jako by říkala: Tak vidíš, můj zlatý, kdyby ses byl před deseti lety rozhoupal, mohla jsem být dneska na Malevilu. Však já vím. Další z věcí, které jsem v životě propásl. Leckdy mě to napadá. Zatímco si takto vyměňujeme myšlenky, dáme se do hovoru. Pohladím její děcko po tvářičce. Mohlo být mé. Agnès mi sdělí, že to je holčička a bude jí osm měsíců.

„Slyším, Agnès, že kdybychom byli odmítli dát krávu, holčičku prý bys na Malevil nesvěřila. Je to pravda?“

Pohoršeně na mne upře oči.

„Kdo ti to řekl? O něčem takovém se vůbec nemluvilo!“

„Však víš kdo.“

„Ach, ten!“ řekne a je cítit, jak přemáhá hněv. Ale neujde mi, že i ona ztišila hlas.

V tu chvíli zahlédnu koutkem oka Fabrelâtra, jak se nenápadně krade k zelené bráně.

„Pane Fabrelâtre!“ vykřiknu na něj.

Jak se zastaví a otočí, všechny pohledy jsou soustředěny k němu.

„Pane Fabrelâtre,“ řeknu s bodrým úsměvem a vykročím k němu, „to od vás není moc chytré, odcházet zrovna při rozdělování!“

Nepřestávaje se usmívat, vezmu ho za paži. Nebrání se.

„Snad byste Fulberta nebudil,“ řeknu tónem, z něhož neví, co si vybrat. „Víte přece, že má podlomené zdraví. Musí hodně spát.“

Cítím, jak se mi jeho měkká, nesvalnatá paže v sevřených prstech chvěje, ale nepovolím a dovedu ho pomaličku zpátky k obchodu.

„Ale musíme přece pana faráře upozornit, že jste přijeli,“ namítne bezbarvým hlasem.

„Však nehoří, pane Fabrelâtre. Je sotva půl deváté. Víte co, pomozte zatím Tomášovi rozdat příděly.“

A ta dlouhá svíčka poslechne! Stačí jen poručit! Je takový bábovka a ťulpas, že se zúčastní dělení, jež neschvaluje. Marcel, paže založené na kožené zástěře, se tomu hlasitě rozchechtá, ale nepřidá se k němu nikdo kromě Pimonta. Na toho se však po onom až příliš něžném setkání s očima jeho ženy tak trošku stydím podívat.

Už už mířím ke Catie, ale připlete se mi do cesty starý Pougès. Znám ho dobře. Neklame-li mě paměť, překročil teď někdy pětasedmdesátku. Drobný, tuk skoro žádný, vlasů pořídku, zubů pořídku a pracovního zápalu už vůbec nejmíň. Jediné, čeho má hojnost, je nažloutle bílý knír, který mu spadá po galsku podél rtů a je myslím taky jeho pýchou. S oblibou si ho totiž hladívá a tváří se přitom, jako kdyby vyzrál na celý svět. „Víš, Emanueli,“ říkával, když jsem ho někdy v Malejacu potkal, „nevypadám na to, ale krásně jsem je všechny převezl. Nejdřív svou starou. Natáhla bačkory. Dobře jí tak, mrše, však jsi ji znal. Pak mi dali v pětašedesáti rolnickou penzi a já na to tata prodal hospodářství za doživotní rentu. A šup do La Roque. Mám se tu jak pán, beru pěkně ze dvou stran a žiju si tak říkaje na útraty vrchnosti. Nepřeložím stéblo křížem. Takhle už to táhnu deset let! A na kahánku ještě nemám. Umřu jako tatík, v devadesáti. Ještě patnáct let takového žívobytíčka! A za peníze z cizí kapsy!“

Potkával jsem Pougèse a jeho knír v Malejacu, protože tam denně přijíždíval z La Roque na kole, aby si dal v bistru, které Adéla v pozdějších dobách otevřela vedle svého koloniálu, dvě sklínky bílého vína. Dennodenně patnáct kilometrů, i když třeba sněžilo. A nikdy víc než dvě sklenice. Jednu platil sám. Druhá šla na účet Adély, ke starým zákazníkům vždycky štědré. Zase jedna výhodička pro Pougèse. Sklenici, kterou neplatil, vychutnával hezky pomalu.

„A jakpak to,“ řekne Pougès tiše, „že jsi můj hlas nepočítal?“ Popotahuje se za knír a dívá se na mne, jako by vyzrál na celý svět.

„Já tě neviděl,“ odvětím s lehkým úsměvem. „Nejspíš jsi nezvedl ruku dost vysoko. Příště na to musíš s větší párou.“

„Ale stejně,“ řekne a táhne mě stranou, „já hlasoval pro. Nezapomeň, Emanueli, já hlasoval pro. Nelíbí se mi, co se u nás děje.“

Ale taky se mu, jak je vidět, nelíbí se namočit.

„Teď už si nevyjedeš do Malejacu na své dvě sklenky bílého,“ řeknu zdvořile. „Asi ti to chybí, co?“

Pohlédne na mne a potřese hlavou.

„Copak o vyjížďky, ty mi ani nechybějí. Nebudeš mi věřit, Emanueli, ale jezdím na kole každý den i teď. Po okresce. Chyba ale je, že člověka na konci nic nečeká, není si u čeho odpočinout. A vína ze zámku,“ pokračuje s utajovanou zlostí, „i kdyby sis nohy ušoupal, nedostaneš od těch mizerů ani náprstek!“

„Poslouchej,“ navrhnu mu v nářečí, „silnice je už volná, proč bys občas nezajel až na Malevil? Udělal bys Menou jenom radost, kdyby ses dal pohostit sklenkou červeného z naší vinice. Chutná přinejmenším stejně dobře jako Adélino bílé.“

„Kdepak bych odmítl,“ řekne, stěží skrývaje vítězoslavný a jaksi až nestoudný pocit nadšení nad představou bezplatného popití. „Člověk hned na tobě pozná, že máš vychování, Emanueli! A neboj se, ani o tom neceknu, lehko by se našli takoví, co by toho chtěli využít!“

Nato mě přátelsky plácne po nadloktí, popotáhne se za knír a s úsměvem na mne mrkne, zřejmě už dopředu na oplátku za všechno víno, které ze mne vyždíme. Rozejdeme se spokojeni jeden i druhý, on, že opět našel dojnou krávu, já, že jsem navázal pravidelné a nenápadné spojení s La Roque.

Dělba v Lanouaillově krámě se chýlí ke konci. Jakmile lidé dostanou každý svůj příděl chleba a másla, pospíchají domů, jako by se báli, že jim ho v poslední chvíli někdo vezme.

„A teď nečekej a rozporcuj maso,“ řeknu Lanouaillovi.

„To bude ale chvíli trvat.“

„To je jedno, dej se do toho.“

Podívá se na mne – hezký chlapík, statný, a zároveň nesmělý, pak jde, sundá půlku telete z háku, hodí ji na pult a začne si brousit nůž. V krámě zůstal jen Marcel, Tomáš, Catie a s ní jakási holčička; drží se jí za ruku. Když skončilo dělení, Jacquet odešel pomoci Colinovi, který o několik metrů pod námi na téže ulici nakládá na vůz své železářské zboží. Falvinku ani Miette nikde nevidím, nejspíš jsou v městečku u nějakých přátel. Při pohledu na chleby všichni kupodivu trochu zapomněli na Černou, stojí uvázaná ke kruhu po pravé straně zelené brány, tlamu ponořenou do kupky sena, které jsme dík Jacquetovu rozumnému nápadu přivezli s sebou.

Konečně mám kdy prohlédnout si důkladně Catie. Je vyšší a štíhlejší než Miette, zřejmě se na ní v La Roque projevil vliv ženských ilustrovaných časopisů a jejich kultu hubenosti. Poněkud silnějším nosem a bradou se podobá sestře, oči má krásné, černé, hodně však nalíčené, ústa krvavě rudá a vlasy méně bohaté, ale pečlivěji upravené. Na sobě má těsné přiléhavé džínsy, pestrou halenku, široký pásek se zlatou sponou a na uších, krku, zápěstí a prstech spoustu bižutérie. Se vším všudy včetně ozdob jako vystřižená z módní přílohy Mladé dívky, a ten vykloubený, nenucený, nonšalantní postoj s pánví vystrčenou kupředu a paží opřenou o zeď krámu nejspíš odkoukala od manekýn z katalogu Reduty.

Její pohled sice podle mne postrádá Miettino bohatství něhy, ale soudě z toho, jak se během několika minut dokázal zmocnit Tomáše, lapnout ho a upoutat, že před ní stojí jako uhranutý, bude patrně po sexuální stránce nabit značnou útočností. Jen jsme sestoupili z vozu, stačilo jí zřejmě mrknout, a měla vybráno. A opřela se do útoku s takovou rychlostí a silou, že dotyčnému myslím nezbývá, než se předem vzdát vší naděje.

„Emanueli,“ řekne Marcel, „ty se s mou neteří neznáš.“

Stisknu neteři ruku, něco prohodím, ona mi odpoví a jaksi na okraj onoho společenského obřadu mě rychle přejede znaleckým pohledem. A hotovo. Jsem posouzen, změřen, zvážen. Ne ovšem ve svých mravních, tím méně intelektuálních kvalitách, nýbrž jako případný partner pro jediný druh činnosti, která jí v životě připadá důležitá. Obdržel jsem, zdá se, slušnou známku. A hned zas obrátí plnou palbu svých očí na Tomáše. Nad čím žasnu, je neuvěřitelná, skoro až brutální rychlost, s níž se na něj vrhla, aby se ho zmocnila. Pravda, náš způsob života ode dne, kdy se stala ta věc, je vlastně nenormální po všech stránkách. Svědectvím byl zrovna před chvílí postoj zdejších lidí k otázce rozdělení potravin. A dokazuje to i fakt, že nikdo z nás neuznal až dosud za dobré odložit pušku, dokonce ani Colin, třebaže mu při nakládání na vůz určitě velice překáží.

„A co ty?“ obrátím se k holčičce, kterou drží Catie za ruku. Dospělí, s nimiž stojí, si nad její hlavou tak zaujatě vyměňují pohledy, že na ni zapomněli; už chvíli se tedy baví sledováním každého mého pohybu. „Jakpak ty se jmenuješ?“

„Evelyna,“ odpoví, upírajíc na mne vážné, zapadlé, temnými kruhy lemované modré oči, které jí zabírají přes půl tváře. Hubený obličej rámují plavé vlasy, rovné jako hřebíky a dlouhé až po lokte. Uchopím ji oběma rukama v podpaží a zvednu, že ji políbím, v tu ránu mi však nohama obemkne boky a popadne mě hubenýma rukama okolo krku. S blaženým výrazem mi oplácí hubičky a drží se mě rukama i nohama jako klíště. Žasnu, kde se v ní ta síla vůbec vzala.

„Poslyš,“ obrátí se ke mně Marcel, „pojď na chvilku ke mně do krámu, máš-li čas. Rád bych s tebou pohovořil, než se přihrnou ti lumpové.“

„Milerád. Vy dva,“ (což platí pro Catie s Tomášem) „běžte zatím pomoct Colinovi s nakládáním. Tak hopla dolů, Evelyno, pusť mě,“ dodám, zatímco Catie vezme za ruku Tomáše a vleče ho na ulici. Marně se však snažím rozevřít Evelyniny hubené ručky.

„Ne, ne,“ brání se a tiskne se ke mně. „Odnes mě takhle k Marcelovi.“

„A když tě odnesu, slezeš?“

„Slovo na to.“

„Jak té uličnici jednou ustoupíš, nedá ti pokoj,“ řekne Marcel. „Co spadla bomba, žije u mě,“ dodá po chvilce.

„Stará se o ni Catie. Ale věř mi, někdy je s ní pěkné trápení. Má astma. V noci si užijeme.“

Tohle je tedy onen sirotek, o němž Fulbert tvrdil, že si ho nikdo v La Roque nechce uvázat na krk. Hnusný chlap! Lže jako když tiskne, dokonce i tehdy, kdy to ani nepotřebuje.

V Marcelově dílně by nás mohli zvenku vidět, zavede mě proto do maličké jídelny s oknem do dvorka, ne o mnoho většího. Hned mi padnou do oka jeho šeříky. Chráněny ze čtyř stran zdí, neshořely, jenom zrezivěly.

„Všiml sis,“ řekne Marcel se zábleskem potěšení v černých očích. „Mám na nich pupence! Se šeříky není amen, vzpamatují se. Tak se posaď, Emanueli.“

Jen usednu, Evelyna se mi uvelebí mezi nohama zády ke mně, popadne do rukou oba mé palce a zkříží si je na prsou. Od té chvíle už se ani nehne.

Zahledím se na poličky s knihami nad ořechovým prádelníkem. Samá „kapesní“ a klubová vydání. Knížka „do kapsy“ se totiž dá koupit kdekoli a klubová má výhodu, že člověk nemusí do knihkupectví vůbec vkročit. Poprvé jsem nad Marcelem užasl ve dvanácti letech. Chtěl tenkrát ukázat strýčkovi nějakou knížku, a než po ní sáhl, šel si do kuchyně umýt ruce. Viděl jsem ho, jak si je tam dlouho drhne mýdlem, ale když se vrátil, ukázalo se, že je nemá o nic bělejší než předtím. Kůže na jeho mocných tlapách, zčernalá barvou zažranou do hloubky, vypadala jako vydělaná.

„Nemám ti co nabídnout, můj zlatý,“ řekne, když usedá proti mně.

Vzápětí smutně potřese hlavou:

„Tak ses přesvědčil na vlastní oči.“

„Přesvědčil.“

„Víš, abych Fulbertovi nekřivdil, zpočátku přece jen své udělal. Přiměl nás pohřbít mrtvé. A svým způsobem nás i povzbudil. Teprve později začali s Armandem přitahovat šroub. Pomaloučku, polehoučku.“ ‚A vy jste se nebránili?“

„Když jsme se chtěli začít bránit, bylo pozdě. Udělali jsme chybu spíš hned na začátku, že jsme mu moc věřili. Dovede mluvit, že by vymámil z jalové krávy tele. Řekl prostě: když jsou majitelé mrtvi, všechny zásoby z koloniálu se musí přenést na zámek, aby se předešlo drancování. No budiž, připadalo nám to rozumné, tak jsme ho poslechli. S uzenářstvím zas ta samá řeč. A pak přišel s dalším: lidem prý se nesmějí nechat pušky, nebo se nakonec začnou pobíjet sami mezi sebou. Uskladní se taky na zámku. No, to taky nevypadalo hloupě. A nač si konečně schovávat doma pušku, když bylo stejně po zvěři? Jenže jsme pak jednoho krásného dne zjistili, že je na zámku vlastně všechno: píce, obilí, koně, prasata, uzeniny, zboží z koloniálu i pušky. O krávě, cos nám přivedl, radši ani nemluvím. Takhle to tu chodí. Příděly pro lidi se vydávají každý den na zámku. A porce se mění jak u koho, chápeš? A třeba ze dne na den, prostě jak se zrovna pánovi líbíš. Fulbert nás drží zkrátka v hrsti. Příděly jsou jeho zbraň.“

„A jakou roli v tom všem hraje Armand?“

„Armand? Nahání hrůzu. Představuje světskou moc. Fabrelâtre zase zpravodajskou službu. Ale hlavně to je blbec, rozumíš. Sám ses mohl přesvědčit.“

„A Josefa?“

„Josefa je služka. Něco kolem padesátky. Teda ne zrovna nějaká krasavice. Ale poslouží i jinak, nejen v domácnosti, jestli mi rozumíš. Žije s Fulbertem, Armandem a Gazelem na zámku. Gazel je ten vikář, kterého ti Fulbert hodlá poslat, až ho jaksepatří vycepuje.“

„A jaký to je člověk, ten Gazel?“

„Učiněná ženská,“ řekne Marcel a rozhlaholí se smíchem. Vidět ho rozesmátého je pro mne radost, přesně tak ho totiž pamatuji z jeho krámu; věčně veselý, černé oči mu jen jiskřily, bradavice se mu třásla a mocná ramena se dmula smíchem; napůl zadržovaným, protože měl plnou pusu cvočků, které jeden po druhém bral a zatloukal do podrážek. A jak to panečku uměl, každý si vždycky pěkně rovně, kolmo postavil, nikdy neklepl vedle, a cvočky se mu v ruce jen kmitaly!

„Gazel je vdovec,“ pokračuje Marcel, „taky asi padesátník. Ale jestli se chceš zasmát, běž se k němu podívat v deset ráno, když uklízí. Zaváže si vlasy do turbanu, aby se mu nezaprášily, a už drhne, cídí, leští. Přitom je všechna ta práce pro kočku, on sám bydlí stejně na zámku. Jenže to se mu právě líbí! Aspoň si doma nenadělá!“

„A jinak?“

„No, v podstatě by nebyl zlý, ale to máš těžké, prostě těm věcem věří. A ve Fulbertovi vidí pánaboha. Kdyby se měl usadit na Malevilu, bylo by každopádně dobře dát si na něj pozor.“

Zvednu k Marcelovi oči.

„Na Malevilu se nikdy neusadí. V neděli večer mě kamarádi zvolili za malevilského abbého.“

Evelyna pustí mé palce, otočí se, vyděšeně na mne upře pohled, ale co čte v mé tváři, ji patrně uklidní, protože hned zase zaujme původní pozici. Marcel na vteřinu vykulí oči, otevře pusu dokořán a pak vybuchne v smích.

„Ty teda svého strýčka nezapřeš!“ řekne mezi dvojím škytnutím. „Škoda, že nebydlíš v La Roque! Dokázal bys tu verbež odtud vypráskat. Rozumíš,“ spustí opět vážně, „mě už taky napadalo udělat s nimi krátký proces. Ale mám tu spolehnutí jenom na Pimonta. A to víš, Pimont, kdepak vztáhnout ruku na kněze!“

Mlčky se na něho dívám. Fulbertova tyranie musí být věru tvrdá, může-li člověka Marcelova typu něco podobného napadnout.

„Počkej,“ řekne, „když Fulbert v neděli odjížděl z Malevilu, nedal jsi mu chleba?“

„Chleba a máslo.“

„No jo, vyneslo se to přes Josefu. Ještě že je taková drnda.“

„Ale ten chleba byl pro vás pro všecky.“

„Bodejť, to mi bylo jasné!“

Rozevře před sebou černé dlaně, připomínající vydělanou kůži.

„Tady vidíš, kam až jsme to dopracovali. Jestli Fulbert zítra rozhodne, že máš chcípnout, tak chcípneš. Stačí, aby se mu zazdálo, že se vyhýbáš mši nebo zpovědi, a jsi vyřízený. Porce se ti ztenčí. Ne že by ti ji úplně sebral, to ne! Ale bude ti z ní pomaličku uhryzávat. A kdybys remcal, dojde si za tebou na návštěvu Armand. Ke mně ovšem ne!“ dodá Marcel a napřímí záda. „Přede mnou má ještě pořád trochu respekt. Kvůli tomuhle.“

Vytáhne z přední kapsy kožené zástěry knejp. Ostrý jak břitva. Jen se zaleskne, a zmizí, odkud přišel.

„Poslyš, Marceli,“ řeknu po chvíli. „My dva už se známe hezky dlouho. Znal jsi taky strýčka a on si tě vážil. Kdyby ses chtěl s Catie a Evelynou usadit na Malevilu, s radostí vás přijmeme.“ Evelyna se neotočí, ale křečovitě zatne pěsti, v nichž mi svírá palce, a přitiskne si mé paže k hrudi s takovou silou, že by to v ní nikdo nehledal.

„Děkuju ti,“ řekne Marcel a černé oči se mu zamží slzami. „Opravdu ti děkuju. Ale nemohu to přijmout ze dvou důvodů: za prvé tu máme Fulbertovy dekrety.“

„Dekrety?“

„No ano, představ si, milostpán vydává dekrety, úplně sám, nikoho se ani nezeptá. A v neděli nám je čte z kazatelny. První dekret – znám ho zpaměti: soukromé vlastnictví v La Roque je zrušeno a veškerý majetek, nemovitosti, obchody, potraviny a další potřeby v okruhu městských hradeb patří farnosti.“

„To není možné!“

„Počkej! Tím to nekončí. Druhý dekret: žádný obyvatel města nesmí La Roque opustit bez povolení farnostní rady. A tu radu – jmenoval ji samozřejmě sám – tvoří Armand, Gazel, Fabrelâtre a on!“

Nestačím zírat. Postupoval jsem až dosud vůči Fulbertovi opatrně, ale to jsem ho ještě zdaleka nedocenil. Taky jsem tu ovšem za ty tři čtvrtě hodiny viděl a vyslechl dost, abych nabyl přesvědčení, že kdyby se vztahy s Malevilem pokazily, mnoho zastánců by Fulbertův režim nenašel.

„Můžeš se domyslet,“ pokračuje Marcel, „že mi farnostní rada povolení k odchodu nikdy nedá. Švec je řemeslník až moc potřebný. Obzvlášť teď!“

„Fulbert a jeho dekrety ať nám vlezou na záda!“ vybafnu. „Pojď, Marceli, pomůžem ti přestěhovat věci a vezmeme tě s sebou!“

Potřese smutně hlavou.

„Ba ne. Povím ti, jaký je pravý důvod. Nechci zdejší lidi nechat na holičkách. Ano, já vím, moc kuráže zrovna nemají. Ale kdybych tu nebyl, vypadalo by to ještě hůř. My s Pimontem to panstvo přece jen držíme trochu na uzdě. A nenechám tu přece Pimonta samotného. To by bylo ode mě svinstvo.“

„Ale chceš-li vzít s sebou Catie a Evelynu,“ dodá po chvilce, „nic proti tomu. Fulbert stejně v poslední době Catie otravuje, aby mu šla na zámek vést domácnost. Je ti to jasné! Nemluvě o tom, že se kolem ní motá taky Armand.“

Vytrhnu palce z Evelyniných rukou, otočím ji o sto osmdesát stupňů a uchopím za ramena.

„Umíš držet jazyk za zuby, Evelyno?“

„Umím.“

„Tak dávej pozor, uděláš všechno, co ti Catie řekne, ale nikomu ani slovíčko, rozumíš?“

„Ano,“ řekne s vážností novomanželky pronášející manželský slib.

Pohled na její obrovské, temnými kruhy ještě zvětšené modré oči, které se na mne slavnostně upírají, mě baví i dojímá. Pečlivě jí přidržím paže, aby se na mne nemohla zase pověsit, sehnu se a políbím ji na obě tváře.

„Spoléhám na tebe,“ řeknu a vstanu.

V tu chvíli k nám dolehne z ulice jakýsi halas, pak někdo utíká po chodníku, ve dveřích jídelničky se objeví zadýchaná Catie a vykřikne na mne: „Pojďte honem! Armand se chce prát s Colinem!“

V tu ránu je pryč. Spěchám honem ven, ale vida, že Marcel vykročil za mnou, na prahu se otočím.

„Když tady hodláš zůstat,“ řeknu v nářečí, „bude líp se do věci nemíchat. Ohlídej radši malou, ať se nám neplete pod nohy.“

U vozu spatřím Armanda v postavení, které pro něj nevěstí nic dobrého. Huláká jak na lesy. Jacquet s Tomášem mu svírají obě paže (Tomáš mu ruku navíc zkroutil). Před ním stojí Colin rudý jako krocánek a mává mu nad hlavou kusem olověné trubky.

„No ne, copak se tu děje,“ řeknu co nejmírumilovnějším tónem.

Postavím se zády ke Colinovi, mezi něj a Armanda.

„Počkejte, vy dva, pusťte Armandovi ruce! Ať nám poví, oč jde.“

Tomáš a Jacquet ochotně poslechnou, v podstatě jsou mému zásahu docela rádi, protože se octli v poněkud prekérní situaci: drží Armanda už chvíli, a Colin pořád ne a ne se rozhodnout ho praštit.

„To on, tvůj kamarád,“ řekne Armand, kterému se taky velice ulevilo, a ukáže na Colina. „Urazil mě.“

Prohlížím si ho. Od té doby, co jsme se neviděli, pěkně ztloustl. To se věru nikomu jinému v La Roque nepovedlo. Chlap jako hora, ještě větší než Peyssou. Široká ramena a mohutná šíje prozrazují značnou sílu. Míval ještě před výbuchem takovou pověst, že stačilo, aby přišel na tancovačku, a sál byl v cuku letu prázdný.

Nakonec si tím věčným vyháněním lidí z tancovaček odradil i děvčata. Přestože měl na zámku pevný plat, zdarma bydlení, otop i světlo, žádná ho za muže nechtěla. Zůstal bez manželky, v městečku na něj zbyly jen staré škatule a utahané rachotiny, a tak zakysl ještě víc. Pravda, přitažlivý zrovna není: bledé oči, obočí a řasy úplně bílé, rozpláclý nos, vystouplá brada, trudovitá pokožka. To by ovšem ještě nebyl kámen úrazu. I ten největší šereda nevěstu vždycky najde. Na Armandovi však kromě surovosti odpuzuje, že mu narostly ruce dozadu. Nejraději by jen pouštěl hrůzu. Lidé mu mají za zlé, že se tváří jako šafář nebo hajný, a přitom není jedno ani druhé. A nejvíc se všem zprotivil, že začal dokonce chodit v jakési rádoby vojenské uniformě: na hlavě starou vojenskou loďku, černé semišové sako se zlatými knoflíky, černé rajtky, holínky. A samozřejmě pušku. Na tu nezapomeňme. Pušku i v době hájení.

„Že tě urazil?“ podivím se. „Copak ti řekl?“

„Řekl: ‚Běž do paďous‘,“ žaluje roztrpčeně Armand „‚Běž do paďous i se svým dekretem‘.“

Udělám čelem vzad, obrácený zády k Armandovi mrknu na Colina a zeptám se: „Řekl jsi to?“

„Ano,“ potvrdí Colin, dosud rudý v tváři. „Řekl a…“

Nenechám ho domluvit.

„Že ti není hanba, ty jeden nevychovanče!“ obořím se na něj v nářečí. „Okamžitě to odvolej, přece jsme sem nepřišli, abychom se k lidem chovali hrubě.“

„No dobrá, odvolávám,“ řekl Colin, pochopiv konečně mou hru. „Jenže on mi zase řekl ‚prdelko‘,“ dodá.

„Řekl jsi to?“ otočím se s přísnou tváří zpátky k Armandovi.

„Naštval mě,“ řekne Armand.

„No, počkej, počkej, to je trochu silné kafe! ‚Prdelko‘ je mnohem horší než ‚běž do paďous‘. Nemluvě o tom, že jsme tu hosty zdejšího faráře. To zas odsud až posud, Armande. Dovezeme vám krávu, půlku telete, dva pecny chleba a kilo másla, a ty nám nadáváš ‚prdelků‘!“

„‚Prdelko‘ jsem řekl jemu,“ brání se Armand.

„Nám nebo jemu, to je jedno. Nic naplat, Armande, on to odvolal, ty musíš taky.“

„Když ti to udělá radost,“ řekne Armand, ale jen velice nerad.

„Výborně!“ skočím mu hned do řeči, protože cítím, že bude asi moudřejší nechtít na něm přespříliš. „To bychom měli! Když jste se teď usmířili, můžeme si v klidu povědět, oč vlastně běží. Mluvilo se o nějakém dekretu, co to má být?“

Než mi to Armand vysvětlí, mám zatím čas připravit si odpověď.

„A tys pochopitelně chtěl prosadit,“ obrátím se k němu, když domluví, „aby se dekret tvého faráře dodržoval. Bránil jsi Colinovi vystěhovat věci z krámu, protože podle dekretu patří teď jeho krám farnosti.“

„Ano, tak,“ přisvědčí Armand.

„No, v tom jsi měl, hochu, pravdu,“ řeknu. „Konal jsi svou povinnost.“

Armand na mne udiveně a trochu nedůvěřivě zírá, bílé řasy nad bledýma očima mu pomrkávají.

„Jenže, víš, Armande,“ pokračuji, „má to háček. My jsme na Malevilu taky vydali jeden dekret. A podle toho dekretu všechen bývalý majetek malevilských obyvatel, ať je kdekoli, patří teď hradu. Čili Colinův zdejší krám je nyní vlastnictvím Malevilu. Nechceš, doufám, říct, že ne,“ obrátím se přísně na Colina.

„Ne, to nechci,“ řekne Colin.

„Podle mého názoru,“ hovořím dál, „jde o zvláštní případ. Dekret tvého faráře se na něj nevztahuje, protože Colin nebydlí v La Roque, ale na Malevilu.“

„Může být,“ odsekne Armand arogantně, „ale rozhodnout o tom musí pan farář, ne já.“

„No dobrá,“ řeknu a vezmu ho za paži, abych mu umožnil elegantnější odchod, „jdi tedy za Fulbertem, vysvětli mu, co jsem ti říkal, a taky mu pověz, že jsme tady a je už dost hodin.

„Vy zatím nakládejte dál,“ dodám přes rameno, „dokud nedostanete nový příkaz. Nechci se chlubit, Armande,“ pokračuji důvěrným tónem, jakmile poodejdeme několik kroků, „ale dá se říct, že jsem tě dostal z pěkné šlamastiky. Jsou to hoši jak břitva a nejostřejší je malý Colin, děkuj zázraku, že ti nerozrazil lebku, ani ne tak kvůli nadávce, ale kvůli zdrobnělině. Narážku na svou malou postavu nikomu neodpustí. A vůbec, Armande,“ prohlásím a pevně mu stisknu paži, „přece si La Roque a Malevil nevyhlásí válku pro hromadu starého železa, které už stejně nikoho nevytrhne. Kdyby snad Fulbert nechtěl uznat právo Malevilu na Colinův krám a situace se natolik přiostřila, že by se začalo střílet, bylo by hloupé nechat se pro něco takového zabít, ne? A vezmi vás samotné, kdybyste vzali na zámku pušky a rozdali je zdejším lidem, není tak docela jisté, že by je obrátili zrovna proti nám.“

„Nechápu, jak jsi na tohle přišel,“ řekne Armand, zastaví se a pohlédne na mne, strachem a hněvem bílý jak stěna.

„Ale jen se, hochu, kolem sebe rozhlédni. Křičeli jste na sebe dost hlasitě, že? No, a podívej se! Jen se podívej! Ulice jak vymetená!“ Usměji se. „Nedá se říct, že by ti zdejší lidi zrovna pospíchali na pomoc, když tě moji tři hoši trošku zmáčkli.“

Odmlčím se, aby měl čas hořkou pilulku spolknout. Skutečně ji mlčky spolkne a s ní i mé zastřené ultimátum.

„Tak, já teď půjdu,“ řeknu po chvilce. „Spoléhám, že Fulbertovi vyložíš, jak se věci mají.“

„Uvidím, co dokážu,“ odvětí Armand, snaže se stůj co stůj opět zahalit v potrhané roucho ješitnosti.

12

Jako by k tomu Armand svým odchodem dal signál, v oknech se znovu objevily hlavy. A vzápětí se všichni obyvatelé městečka vyhrnuli zpátky na ulici. Zásluhou kousku chleba s máslem, který pravě spolkli, se jejich chování změnilo, nabyli zas trochu energie, a navíc jim zvedla morálku Armandova porážka sledovaná zpoza oken. Strach samozřejmě nezmizel, prozrazovaly to jejich kradmé pohledy po Fabrelâtrovi stejně jako fakt, že o hádce nepadla jediná zmínka a nikdo se také neodvažoval Colinovi pomoci či vůbec přistoupit k vozu. Ale hovořili nyní hlasitěji a s živějšími gesty. A z jejich pohledů se dalo vycítit jakési potlačované vzrušení. Vystoupil jsem po dvou schodech před Lanouaillův obchod, zatleskal a hlasitě řekl:

„Než si odvedeme obě klisny, mám v úmyslu provést s nimi na esplanádě před zámkem pár jezdeckých cviků, aby se rozhýbaly. Nejezdilo se na nich hodně dlouho, počítám, že dají trochu zabrat. Pokud vás to zajímá, požádal bych Fulberta, aby vám dovolil se na to podívat, chtěli byste?“

Všechny ruce vyletí naráz vzhůru s takovým výbuchem radosti, až mě to překvapí. Nemám sice času nazbyt, ale chvilečku ten jásot zamyšleně pozoruji. Vlastně je mi nad ním do pláče. Jak prázdný a smutný musí být život zdejších lidí, když se takhle rozjásají pouhou vyhlídkou, že uvidí jezdce na koni. Ucítím v levé dlani drobnou teplou ručku. Evelyna. Skloním se. „Dojdi k vozu pro Catie a řekni jí že na ni čekám u strýčka. Ať přijde ale hned.“

Počkám, až se ke mně Fabrelâtre otočí zády, a vklouznu do ševcova domu. Po několika vteřinách se objeví Marcel. I na něm je vidět, že se trochu rozveselil.

„Uděláš tím vystoupením našim lidem doopravdy radost, to mi věř, Emanueli! To nejhorší, co nás tady ubíjí, není jen bezpráví, ale taky nuda. Nemáme do čeho píchnout. Já se ještě trochu zabavím řemeslem. Aspoň než mi dojde kůže. Ale co ostatní? Pimont, Lanouaille, Fabrelâtre? A rolníci? Do setí se mohou dát leda až v říjnu. A člověk nemá ani rozhlas, televizi taky ne, dokonce ani ten gramofon. Lidi chodili zpočátku do kostela jen proto, že se aspoň sešli a někdo k nim mluvil. V prvních dnech nám Fulbert nahrazoval televizi. Jenže takové farářské výklady se člověku bohužel rychle přejedí, je to pořád stejná písnička. Nebudeš mi věřit, ale denně se všichni dobrovolně hlásíme na zámek na kydání hnoje od koní. Odhazovat hnůj je pro nás dneska dokonce něco jako odměna! Podle mého by se Fulbertova tyranie dala o mnoho líp snášet, kdyby nás aspoň něčím zaměstnal. Já nevím, mohli bychom třeba odklízet trosky na dolním městě, snášet kámen na hromady, vytahat a uložit hřebíky. A taky bychom pracovali společně, rozumíš, v partě. Neštěstí je totiž u nás hlavně v tom, že nežijeme jako obec. Ani trochu. Každý je zalezlý doma a čeká, až mu pán milostivě udělí kus žvance. Kdyby to tak mělo pokračovat, nakonec už z nás ani nebudou lidi.“

K odpovědi mi nezbude čas. Catie už se přihrnula jako vítr. Evelyna však vběhla dovnitř před ní a hned se mi zas uvelebila mezi nohama.

„Catie,“ řeknu, „nemám mnoho času a nehodlám ho ztrácet dlouhými výklady. Co říkáš, chtěla by ses přestěhovat s Evelynou na Malevil? Tvůj strýček by souhlasil.“

Začervená se, přímo jí kouká z očí, jak by ráda. Ale hned se vzpamatuje.

„No, já nevím,“ řekne s upejpavou tváří, oči k zemi.

„Moc nadšená zřejmě nejsi. Klidně můžeš odmítnout, jestli chceš. Nemám ve zvyku někoho nutit.“

„Ale ne, to ne,“ odvětí, „spíš mě mrzí opustit strýčka.“

„No ne, no ne,“ ozve se Marcel.

„Když ti to přijde zatěžko,“ řeknu, „bude asi líp zůstat tady. Už o tom nemluvme.“

V tu chvíli pochopí, že si ji dobírám, začne se usmívat a s venkovskou přímostí, mnohem hezčí než předchozí upejpavé manýry, z ní vyletí:

„Bodejť, děláš si legraci! Pojedu s vámi strašně ráda!“

Doopravdy mě to rozesměje a Marcela taky. Neušla mu zřejmě prve před řeznickým krámem ona scéna složená z krátkých slov a dlouhých pohledů.

„Tak jedeš?“ řeknu. „Nelituješ příliš?“

„Nemrzí tě příliš, že opustíš strýčka?“ poznamená Marcel.

Catie se dá taky do smíchu, do upřímného, tryskajícího smíchu, který jí probíhá celým tělem, rozvlní jí ramena, ňadra, boky. Je to hezká podívaná a skutečně se na ní taky okem pozdržím. Samozřejmě, že si toho Catie okamžitě všimne, a vrhajíc po mně koketní pohledy, vloží do tanečku ještě větší zápal.

Vrátím se k načaté řeči:

„Poslouchej mě dobře, Catie. Dovedeš si jistě představit, že kdybychom požádali Fulberta, povolení by nám nedal. Odejdete s Evelynou potají. Za několik minut se lidé z městečka pravděpodobně půjdou na esplanádu podívat, jak tam cvičím koně. Ty tam nepůjdeš. Zůstaneš ve svém pokoji, jako že Evelyna dostala astmatický záchvat a ty se o ni staráš. Jakmile budou všichni na zámku, sbalíš sobě a Evelyně věci, odneseš je na vůz a pečlivě zakryješ prázdnými pytli, v nichž jsme dovezli chleby. Pak vyjdete pěšky jižní bránou, půjdete pět kilometrů po malejacké silnici a na křižovatce k Rigoudie na nás počkáte.“

„Vím, kde to je,“ přikývne Catie.

„Neukazujte se, dokud nás nepoznáte. A ty, Evelyno, poslechneš ve všem Catie.“

Evelyna na mne upře němý horoucí pohled a beze slova přikývne. Chvilku je ticho.

„Děkuju, Emanueli,“ řekne Catie dojatě. „Smím to povědět Tomášovi?“

„Nepovíš mu nic. Nemáš ani čas. Ztrať se s Evelynou do pokoje.“

Opravdu se ztratí, ale nezapomene se na odchodu ohlédnout, zdali se za ní dívám.

„A já půjdu, Marceli, radši ať mě Fulbert u tebe nevidí. Jen bych ti pohoršil.“

Marcel mě obejme. Už jsem v chodbě, ale ještě se vrátím, vytáhnu z kapsy balíček a položím ho na stůl.

„Buď tak hodný a tohle si vezmi. Trochu ti to nahradí zmenšené porce, až Fulbert zjistí, že Catie utekla.“

Na ulici ke mně přistoupí vysoká statná dáma v modrém pulovru a širokých kalhotách. Má bohaté, prošedivělé krátké vlasy, silné čelisti a modré oči.

„Dovolte, pane Comte,“ řekne hlubokým, pečlivě artikulovaným hlasem, „abych se vám představila: Judita Medardova, profesorka matematiky, svobodná. Svobodná, ne stará panna, aby nedošlo k omylu.“

Úvod se mi líbí, a protože jsem u ní nepostřehl ani stín zdejšího přízvuku, zeptám se, je-li z La Roque.

„Z Normandie,“ odvětí, přičemž se zmocní mé pravé paže a sevře ji mohutným stiskem. „Bydlím v Paříži. Tedy bydlela jsem, dokud ještě nějaká existovala. Mám ale také dům v La Roque, díky tomu jsem přežila.“

A znovu mi zmáčkne biceps. Pokusím se nenápadně z vikingského stisku vymanit, ale dosáhnu jen toho, že se do mne články jejích prstů zatnou ještě pevněji. Přitom bych se vsadil, že si toho není vůbec vědoma.

„Díky tomu jsem přežila,“ pokračuje, „a poznala značně svérázný typ teokratické diktatury.“

Vida, aspoň jedna osoba, která se nedá zterorizovat Fabrelâtrovýma ušima. Šourají se sice, veliké jak plachty, necelých pět metrů od nás, ale potomkyně Vikingů jim nevěnuje ani pohled.

„Rozumíte,“ hovoří dál zvučným, zřetelným hlasem, „já jsem taky katolička.“ (Má paže se octne potřetí v kleštích.) „Ale duchovních podobného druhu jsem v životě mnoho nepotkala. A co si myslet o pasivitě našich spoluobčanů? Nechají si líbit prostě všecko! Člověk by skoro řekl, že je někdo připravil o atributy mužství!“

Zato ona, třebaže slabého pohlaví, pobrala z mužnosti svůj díl. Stojí si tu s vyzývavým klidem v těch svých kalhotách, hranatou bradu vystrčenou z roláku, v modrých očích jiskry. A na hlavní ulici městečka pěkně hlasitě a od plic kritizuje místní mocipány.

„Až na Marcela,“ řekne. „To je aspoň chlap!“

Jestlipak taky Marcelovi ohmatává bicepsy? Klidně by mohla. Měla by co. Marcel zůstal i po šedesátce samý sval a leckterá žena – nejen svobodná – se o něj ještě ráda otře.

„Já, pane Comte,“ pokračuje hlasem tribuna, „já říkám výborně. Výborně, že jste okamžitě rozdělili potraviny,“ (paže v kleštích) „byla to pro nás jediná šance, jak se dostat každý k svému podílu. A taky výborně, že jste zpražil místního esesmana“ (další stisk). „Nebyla jsem ještě vzhůru, jinak bych vás byla podpořila.“

Pojednou se ke mně skloní. Ano, skloní, připadám si totiž vedle ní o dobré tři nebo čtyři centimetry menší. Řekne mi do ucha:

„Kdybyste snad chtěl jednoho dne proti tomu tatrmanovi něco podniknout, pane Comte, pomohu vám.“

Pronesla své „pomohu vám“ sice tiše, ale velmi energicky. Narovná se a zjistí, že má Fabrelâtra málem za zády. Pustí mou paži, zprudka se otočí a vrazí do něho ramenem, až ta dlouhá svíčka zavrávorá.

„Z cesty! Z cesty!“ vykřikne Judita a oběma rukama se rozežene. „Přece máme, k čertu, v La Roque místa dost!“

„Promiňte, paní,“ hlesne Fabrelâtre.

Ani na něj nepohlédne. Podá mi širokou pravici, já ji stisknu a rozloučím se s ní. Biceps mám rozbolavělý, ale jsem rád, že jsem tuhle spojenkyni objevil.

Dojdu k vozu. Nakládání proběhlo velice rychle a už končí. Kra sezobal drobky rovnou Lanouaillovi pod nohama a teď se prochází s výrazem učence po širokém Goliášově hřbetě. Jakmile se přiblížím, přívětivě zakráká, sletí mi na rameno a začne se mnou laškovat. Tomáš mě odvede stranou. Tvář má zrudlou, napjatou a oči mu bez ustání zalétají k ševcovské dílně.

„Co se děje?“ zeptá se. „Proč od nás Catie odešla?“

To jeho „od nás“ je mimochodem roztomilé.

„Evelyna má astmatický záchvat, zůstala u ní.“

„Je to nutné?“

„Jistěže to je nutné!“ řeknu s pohoršeným údivem. „Astmatický záchvat je značně bolestivá záležitost. Nemocný někoho potřebuje, aby ho povzbudil.“

Rozpačitě sklopí oči, pak je však najednou zvedne, chvilku zřejmě sbírá odvahu a nakonec řekne bezbarvým hlasem:

„Poslyš, měl bys něco proti tomu, kdyby se Catie nastěhovala za sestrou a babičkou na Malevil?“

Tohle „za sestrou a babičkou“ je ještě hezčí než předchozí „od nás“.

„To bych věru měl,“ odvětím vážně.

„A co?“

„To, že Fulbert zakázal, aby se kdokoli z La Roque odstěhoval, a odejít by jí určitě nedovolil. Někdo by ji musel leda unést.“

„No a?“ řekne a hlas se mu třese.

„Jaképak no a? Chceš snad kvůli nějakému děvčeti riskovat roztržku s Fulbertem?“

„Tak daleko by to snad nedošlo.“

„Ale došlo! Ty totiž nevíš, že Fulbert po tom děvčeti jede. Chtěl, aby mu šla dělat na zámek služku.“

Tomáš zbledne.

„Tím spíš.“

„Tím spíš co?“

„Musí od toho individua pryč.“

„No počkej, Tomáši, ty jsi ale dobrý, vždyť ses Catie ani nezeptal. Třeba se jí Fulbert líbí.“

„Určitě ne.“

„A v podstatě o tom děvčeti nic nevíme. Poznali jsme ji sotva před hodinou.“

„Je skvělá.“

„Myslíš morálně?“

„Samozřejmě.“

„Aha, to je tedy jiná, když jsi o tom přesvědčený. Na tvou objektivnost jsem vždycky spoléhal.“

Slovo „objektivnost“ schválně zdůrazním. Zbytečná námaha. Humor Tomášovi nic neříká ani normálně. Natož teď.

„Tak ano?“ řekne úzkostně. „Vezmeme ji s sebou?“

Pohlédnu na něj tentokrát doopravdy vážně.

„Jednu věc mi slíbíš, Tomáši. Že v té věci sám nic nepodnikneš.“

Zaváhá, ale něco v mém tónu a očích ho zřejmě přiměje k zamyšlení, protože řekne:

„Slibuju.“

Udělám čelem vzad, odeženu havrana, který už mě začal na rameni příliš tížit, a pustím se vzhůru hlavní ulicí. Velká tmavozelená vrata na jejím konci se pravě otevřela a současně všechen hovor utichl, jako když utne.

První vyjde přes práh Armand, v narvané držce nerudný a nepřístupný výraz. Za ním se objeví jakási mně neznámá podivuhodná figura, v níž podle Marcelova popisu rozpoznám Gazela. A nakonec Fulbert.

Herec je to dobrý. Nestačí mu prostě přijít. Musí to být vstup jak na divadle. Nechá Gazela, aby za ním zavřel vrata, nepohnutě stane a otcovským pohledem zvolna putuje po hloučku. Má na sobě zase svůj tmavošedý oblek, košili, kterou jsem mu „postoupil“, šedou pletenou kravatu a na krku kříž, jehož spodní konec svírá mezi palcem a ukazováčkem levice, jako by z něho čerpal inspiraci. Na přilbě černých vlasů se mu leskne slunce, maska askety prosvícená krásnýma šilhavýma očima nabyla v slunečních paprscích ještě ostřejších rysů. Prsa Fulbert nijak nevypíná, dokonce naopak, drží tělo v poměru k hlavě spíš poněkud zpátky, aby ukázal, jak malou váhu mu přikládá. Oči upřené na své stádo, tváří se jako laskavý, trpělivý pastýř hotový k mučednické oběti.

Sotva spatří, jak si k němu razím hloučkem cestu, probere se z nehybnosti, vztáhne ruce a s radostným, bratrským výrazem v tváři mi vykročí vstříc.

„Vítej v La Roque, Emanueli,“ řekne svým krásným hlubokým hlasem, chopí se pravičkou mé ruky a ještě ji levicí přikryje, jako by uzamykal poklad. „Nesmírně mne těší, že tě zase vidím! Samozřejmě že tu není žádný problém,“ pokračuje, pouštěje s jistým politováním mé prsty z uvěznění. „Colin není z městečka, zdejší dekrety se na něj nevztahují. Může si svůj obchod klidně vystěhovat.“

Pronesl to hodně rychle a jaksi jen mimochodem, jako by celá věc byla od začátku samozřejmá.

„A tady máme naši kravičku,“ naváže okouzlujícím tónem, přičemž se otočí ke krávě a pozvedne ruce, jako by jí hodlal požehnat. „Není-liž to zázrak, že dobrý Pánbůh stvořil živočicha, v jehož útrobách se seno a tráva proměňují v mléko? Jakpak se jmenuje?“

„Černá.“

„Černá, ale mléko nám dá bílé,“ zasměje se zdrženlivě jako správný duchovní, ale přidají se k němu jenom Fabrelâtre s Gazelem. „Ale vida, tady jsou i tvoji přátelé! Dobrý den, Coline. Dobrý den, Tomáši. Dobrý den, Jacquete,“ pozdraví je dobrotivě, ale tím, že k nim nepřistoupí ani jim nestiskne ruku, dá současně najevo, že podle něho je mezi pánem a jeho druhy přece jen určitý rozdíl. Miette a Falvince jen lehce pokyne a obrátí své černé, samou dobrotou až zvlhlé oči zpátky ke mně. „Už také vím, že jsi nám přivezl krásné dárky, Emanueli. Chleba, maso, máslo!“

Při každém zvolání současně vznese paže do vzduchu.

„Ty dva pecny a máslo byly dárky,“ prohlásím co nejzřetelněji. „Ale maso ne. Pojď se podívat, Fulberte.“

Vykročím první a dovedu ho k řeznictví.

„Není to, jak vidíš, maličkost. Půlka telete. Řekl jsem Lanouaillovi, aby s porcováním nečekal, bude patrně horko a ledničky nemáme.“

„Jak jsem říkal,“ pokračuji po chvilce, „chleba a máslo jsme přivezli darem. Ale tele ne. Oplátkou za tele očekává Malevil od městečka cukr a mýdlo.“

Nejméně tři věci nejdou v mé řeči Fulbertovi pod nos: oslovuji ho na jeho panství Fulbert. Z rozsekaného telete už nikdo neudělá celistvou půlku. A chci na něm zboží z koloniálu. Neprozradí však svou nespokojenost ani mrknutím. Rozplývá se nad telecím:

„Bude to naše první čerstvé maso od té doby, co spadla bomba,“ prohlásí svým krásným barytonem a melancholicky přejede očima po mně, po mých kamarádech a po lidech z městečka, z nichž dosud nikdo neotevřel ústa. „Mám z toho radost kvůli nám všem. Mně samotnému, jak víš, stačí málo. Když je člověk v takovém stavu jako já, vlastně už jednou nohou v hrobě, domyslíš se, že už toho mnoho nepozře. Na druhou stranu ovšem, dokud ještě chodím mezi živými, cítím se povinován nést odpovědnost za zdejší chudičké zásoby na svých bedrech, a tak mě omluv, projevím-li vůči tobě určité skrblictví.“

„Dary jsou dary,“ řeknu chladně. „Ale směna je směna. Má-li výměnný obchod mezí Malevilem a La Roque pokračovat, nesmí být protihodnota směšná. Chci-li za půlku telete deset kilo cukru a patnáct balíčků něčeho na praní, nezdá se mi, že bych žádal příliš.“

„Uvidíme, Emanueli,“ zaševelí Fulbert sladce. „Nevím, kolik cukru nám ještě zbývá“ (neujde mi, jakým zdrcujícím pohledem přejel Gazela, který už otvíral pusu), „ale uděláme i nemožné, abychom tě uspokojili. Alespoň jakž takž. Jistě už jsi zjistil, že zde žijeme v absolutní chudobě. Naprosto jinak než vy na Malevilu, kde máte všeho hojnost“ (a rozhlédne se přitom po svých farnících, jako by říkal: „Však si rozumíme!“). „Musíš nám prominout, Emanueli, ale nemůžeme vás pozvat ani na oběd.“

„Nevadí,“ řeknu, „stejně jsem počítal, že převezmu koně, pušky a to zboží, a hned zase vyrazíme zpátky. Ale ne, hned vlastně ne. Chvilku budu ještě potřebovat, abych klisny před odjezdem trochu rozhýbal.“

Povím mu o svém záměru projet je na esplanádě. „Ale to je výtečné!“ prohlásí Fulbert, okamžitě zlákán možností zahrát si lacino na kavalíra. „Máme ve farnosti bohužel tak málo příležitosti k rozptýlení! Tvé jezdecké číslo jen uvítáme, Emanueli, obzvlášť nebude-li pro tebe příliš nebezpečné. Nu, pojďme tedy,“ vyzve své ovečky vznešeně rozmáchlým gestem obou paží. „Když tolik spěcháš, neztrácejme čas. Ale nevidím tu Catie,“ dodá, zatímco Gazel s Armandem na jeho pokyn už otevřeli křídla vrat dokořán a Laročané vcházejí do zámecké aleje. Poněkud ožili, ale pořád se ještě nikdo neodváží hlasitěji promluvit.

„Před chvílí někdo povídal, že prý Evelyna dostala astmatický záchvat a Catie zůstala u ní,“ řeknu.

Aby tady dlouho neotálel, honem zamířím do aleje.

Koně si chci nechat na konec jako pochoutku, a požádám tedy Fulberta nejprve o pušky, náboje, cukr a mýdlo. Předá svému vikáři svazek klíčů, cosi mu šeptne do ucha a svěří mě do jeho péče. Jacquet a Colin se dvěma velkými pytli jdou se mnou.

Nevím, který z oné proslulé dvojice amerických komiků, tvořené jedním tlustým a druhým hubeným, je Laurel a který Hardy, ale je fakt, že Gazel jako by z oka vypadl tomu drobnějšímu. Týž dlouhý krk, hubená tvář, špičatá brada, vyvalené oči, přihlouplý výraz. Prošedivělé vlasy nemá však na rozdíl od svého dvojníka rozježené, nýbrž pečlivě učesané, dokonce nakulmované do kudrlinek, jaké kdysi zdobívaly kštice mých sester. Ramena má úzká, pas štíhlý, široké boky a zahalen je do bílého ošetřovatelského pláště bez jediné poskvrnky, nepřepásaného však na břiše, jak by to udělal muž, nýbrž o kus výš. Hlas nemá mužský ani ženský: něco uprostřed.

Jdu vedle něho nekonečnou, mramorem vydlážděnou zámeckou chodbou.

„Tak jsem něco slyšel, Gazeli,“ řeknu, „že tě Fulbert hodlá vysvětit na kněze.“

„Ne, to vlastně ne,“ odvětí svým nedefinovatelným hlasem. „Pan farář má v úmyslu nechat o tom hlasovat zdejší obec věřících.“

„A poslat tě na Malevil?“

„Budete-li mě chtít,“ řekne pokorným tónem, který kupodivu nezní vůbec falešně.

„Nic proti tobě nemáme, Gazeli. Přijde ti ovšem asi zatěžko rozloučit se se zámkem a domkem v městečku.“

„To ano,“ přitaká Gazel s překvapivou upřímností. „Hlavně s domkem.“

„No vidíš,“ řeknu. „Nebudeš muset. V neděli večer mě věřící na Malevilu jednohlasně zvolili za tamějšího abbého.“

Slyším, jak se za mnou někdo tiše zasmál, nejspíš Colin, ale neotočím se. Gazel se však zastaví a upře na mne vyvalené oči. Jak jsou vystouplé a navíc mají obočí neobvykle vzdálená od víček, vypadají, jako by se pořád divily. Právě tenhle rys dodává Gazelovi onen přihlouplý výraz. Mimochodem klamný, protože hlupák to není. Také jsem si všiml po straně jeho dlouhého krku jakési zduřeliny. Nejspíš počátek volete, což je překvapující, protože v našem kraji jím bývají postihovány hlavně staré ženy. Ale už to tak bude, ani jedna žláza mu, chudákovi, zřejmě nefunguje normálně,

„Už jste to pověděl panu faráři?“ zeptá se Gazel svým tenkým hláskem.

„Neměl jsem zatím příležitost.“

„Panu faráři to bude totiž velice proti mysli,“ řekne a znovu vykročí po mém boku chodbou.

Což podle mého jinými slovy znamená, že jemu to není proti mysli ani trochu. Představa, že by měl opustit La Roque a nemohl už denně cídit dům, i bez toho čistý jako sklo, ho zřejmě doslova děsí. V jádru není ten Gazel nesympatický. Tichý maniak, zbožňující svého faráře a snící o tom, jak se svými rozkošnými kudrnami, běloskvoucím pláštěm a důkladně vypranou dušičkou vstoupí jednoho dne neposkvrněn do ráje a tam se rovnou cestou vrhne do klína Panence Marii. Neškodný. Ale ba ne, možná přece ne. Jestliže uznal za svého pána člověka, jako je Fulbert, a zavírá oči před nespravedlností, docela neškodný nebude.

Odemkne dveře do sklepa, zamčené na dva západy. Sem tedy Fulbert snesl poklady vyrvané městečku metodou přesvědčování. Sklep je rozdělen na dvě části. Do první, kde právě stojíme, uložili zásoby, jež nejsou k snědku. Do druhého sklepa, za dveře opatřené mohutným visacím zámkem, věci z koloniálu, uzenářské zboží, víno. Tam mě ale Gazel nepustí. Něco málo jen letmo zahlédnu, když vchází dovnitř a když se pak vrací.

V prvním sklepě jsou ve stojanu vyrovnány pušky a u něho na dlouhé poličce leží pečlivě roztříděné náboje.

„Prosím,“ vyzve mě Gazel svým neurčitelným hlasem, „vyber si.“

Užasnu, odkud se vzala ta velkomyslnost. Hned však pochopím, že mám co vděčit Fulbertově i Gazelově nevědomosti. Neprozradím údiv ani mrknutím a pohlédnu na Colina, aby se snad nepodřekl. Napočítám jedenáct pušek, většinou venkovských loveckých, ale mezi nimi, jako plnokrevník mezi sprostými herkami, se leskne nádherná springfieldka, kterou si Lormiaux nejspíš koupil, aby se s ní blýskl při nějakém luxusním safari. Je to drahá zbraň, schopná zastřelit buvola na dálku sto padesáti metrů (za pomoci dvou tří dobrých střelců, kteří odněkud z úkrytu nešikovného klienta podpoří). Nesáhnu po ní hned, ověřím si nejdřív munici. Odpovídající kalibr tu je, a ve značném množství. Další dvě zbraně vyberu rychle: dvaadvacítku s dlouhou hlavní a puškohledem, patrně bývalý majetek Lormiauxova syna, a za třetí tu nejlepší dvouhlavňovku. Nábojů je pro obě dvě také dostatek. Uložíme do pytle nejdřív střelivo, pak všechny tři pušky, a Jacquet ho na můj příkaz dobře zaváže, aby se během převozu jedna o druhou netloukly. Gazel pak vezme druhý pytel, poprosí nás, abychom zůstali, kde jsme – to je prostě zásada, řekne omluvně – zmizí ve sklepě s potravinami a po nějaké chvíli se s naplněným pytlem vrátí.

Vydám se do stáje, tam však dojde k menšímu zádrheli s Armandem. Ani jedna z obou klisen – o jejich typických vlastnostech se zmíním později – si, jak vidím, od výbuchu mnoho neužila. Je jim málem vidět žebra a navíc jsou špinavé; nezbývá mi než popadnout hřeblo a kartáč, protože na tak znečištěná zvířata sednout nehodlám. Armand bledým okem přihlíží, přilepený na mne jako štěnice, ale nehne prstem. Ozve se, až když vidí, že jdu pro sedla, dvě si vyberu a jedno po druhém je zavěsím na přepážku mezi boxy.

„Co chceš s těmi sedly dělat?“ spustí zhurta.

„Osedlat kobyly, samozřejmě.“

„I kdepak,“ řekne. „To tedy ne! Mám přikázáno dát ti kobyly, ale sedla ne. Nebo je sem vrátíš, až koně projedeš.“

„A jak myslíš, že mám s nimi dojet na Malevil? Bez sedel? Na takových koních?“

„To je mi jedno. Měl sis výstroj dovézt.“

„Na Malevilu mám sedla pro koně, kteří mi zbyli. Pro tyhle ne.“

„Co je mi do toho?“

„Měj rozum, Armande, tímhle přece městečko o nic nezkrátím. Tři sedla pro vaše tři valachy vám tady zůstanou.“

„A co až se opotřebují? Čím je nahradíme? A ke všemu sis nevybral ta nejhorší. Sedla od Hermèse, byl jsem pro ně se starým Lormiauxem až v Paříži! Každé za dva tácy. Věděl jsi, kam sáhnout! Ty máš, pane, oko! Ale já taky!“

Neodpovím. Dám se znovu do hřebelcování jedné z klisen. Brát si takhle k srdci zájmy pána, ať už je to Lormiaux nebo Fulbert, to se Armandovi nepodobá. Copak že se najednou tak staví na zadní? Maličká pomsta za Colinův krám?

„Nechápu, proč se tak cukáš,“ řeknu po chvilce. „Fulbert ti na sedla kašle.“

„To vím taky,“ odpoví. „Fulberta zajímá, jen z čeho kouká žvanec. Kdybych mu ale řekl: pozor, sedla ne, každé stojí dvě tisícovky, můžeš si být jistý, že je nedostaneš. Rozhodně ne za pět prstů.“

Z jeho slov jsou mi patrné dvě věci. Jednak že se mě tak trošku pokouší vydírat. A jednak, že si svého faráře absolutně neváží. Dalo by se z toho usuzovat, že se ti dva lumpové spolu vskrytu dělí o moc, kdežto Gazel s Fabrelâtrem jim jen zpovzdálí přizvukují, aniž mají do čeho co mluvit.

„Počkej, Armande,“ řeknu a s hřeblem v jedné a kartáčem v druhé ruce se narovnám. „Přece s tím na Fulberta nepůjdeš.“

„Byl bych sám proti sobě.“

„Nemáš na tom zájem.“

„Ale nemám taky zájem neudělat to.“

A jsme u toho. Trochu se na něj pousměju, jako že jsem pochopil a jsem ochotný něco obětovat. Ale hned to z něho nevyleze. Začnu se znovu rozhánět kartáčem. Naše dlouhé dohadování kobyle prospělo. Je běloučká, že by mohla soupeřit s Gazelovým pláštěm.

Armand, opřen oběma lokty o přepážku, na mne hledí, bílé řasy nad bledýma očima mu pomrkávají.

„Hezká věcička, ten tvůj zlatý pečetní prsten,“ vyjde z něho konečně.

„Chceš si ho zkusit?“

Stáhnu prsten z prsteníku a podám mu ho. Labužnicky našpulí rty, začne si ho zkoušet a nakonec se mu povede navléci ho na malík. Položí pak ruku na okraj přepážky a pohrouží se v obdivné zadumání. Rázem vrátím hřeblo a kartáč na místo a začnu sedlat kobyly. Nepadne mezi námi jediné slovo.

Obě klisny jsem kdysi koupil od jednoho kaskadéra, který musel pověsit řemeslo na hřebík. Jedna se jmenovala Morgana, druhá Meluzína. Ne že bych jejich jména považoval zrovna za šťastná, ale uznávám, že na plakátech dělala jistě dojem. Obě mají srst jak padlý sníh, dlouhý ocas a bohatou hřívu.

Lormiaux je u mne viděl, když kupoval své tři angloarabské valachy, a nedal si vzít, že mu je musím prodat. Marně jsem namítal, že jsou to zvířata pro cirkus nebo do filmu, čili nebezpečná pro každého, kdo nezná jejich řeč. Postavil si zkrátka hlavu, a jaký už byl arogantní křupan, položil mi nůž na krk. Buď všech pět, nebo nic. Tak jsem mu je nechal. Ne ovšem doslovně, vysolil za ně slušnou cenu.

Čekal jsem, že ho brzo omrzí chovat ve stáji zvířata, na která se neodváží sednout. Ale kdepak. Vychloubal se jimi. V létě v šestasedmdesátém dvakrát požádal Birgittu, aby je před jeho hosty projela. Jedno vystoupení dvě stě franků. Pravda, jízdy se neobešly bez pádů. Birgitta však nebyla vůči penězům lhostejná a za takový honorář by byla ochotně padala každé odpoledne.

Když jsem přivedl Morganu na esplanádu a Armand za mnou Meluzínu, lidé z městečka už spořádaně čekali na zámecké terase. Zašel jsem blíž k nim a upozornil je, že kdybych spadl, nemají se hýbat z místa ani křičet. Mohl jsem si to odpustit. Měli mě tu dnes místo televize a zaujali už předem blažený postoj pasivních diváků. Když jsem viděl dětinskou radost, jež čišela z jejich vyhublých tváří, a kradmé pohledy, jež neustále vrhali po Fulbertovi, jako by se cítili provinilí, že se chtějí pobavit, svíralo se mi až srdce.

Požár v den výbuchu trávník na esplanádě sežehl, ale nezničil. Provedl jsem po něm Morganu jako po rohoži dvakrát dokola, abych si očima i nohama ověřil, nakolik je terén pevný. Docela ušel, půda deštěm změkla, ale nerozmočila se. Vyhoupl jsem se do sedla, dvě objížďky vykonal krokem a třetí s řadou různých obratů, abych se ujistil, že Morgana z drezúry nic nezapomněla. Když jsem vyjížděl počtvrté, dal jsem jí znamení, vlastně spíš několik znamení, že přijde její číslo. Sevřel jsem jí nohama boky, obě otěže vzal do levice a pak naráz stisk zesílil a zároveň vyrazil pravou rukou nahoru a vpřed: klisna okamžitě přešla v divokou řadu beraních skoků působících na diváka dojmem, že mě chce vyhodit ze sedla. Ve skutečnosti jen poslouchala mé pokyny. Vytřásla mě pořádně, žádné nebezpečí mi však nehrozilo. Ani ve chvílích, kdy jsem zoufale máchal pravicí ve vzduchu, jako by mě stálo nevím kolik úsilí udržet se divokému koni na hřbetě.

Předvedl jsem sérii beraních skoků třikrát, mezi tím vždycky s přechodem do klidu, a po poslední objížďce krokem jsem seskočil.

Fulbert, opřený v první řadě mezi Fabrelâtrem a Gazelem o kamenné zábradlí, na mne s dobrotivým výrazem zavolal krátké „výborně!“ a dlaněmi naznačil, jako že tleská. V tu chvíli se stalo něco nečekaného. Jeho projev se úplně ztratil v bouři nadšení. Laročané se roztleskali jako diví a pokračovali ještě dlouho potom, kdy on se svou zdvořilostní opičárnou přestal. Upravoval jsem Meluzíně délku třmenů a schválně si dával načas, abych mohl Fulberta koutkem oka pozorovat. Zbledl, rty měl sevřené a v očích neklid. Čím déle aplaus trval – a vzhledem k mému kratičkému vystoupení trval doopravdy nesmírně dlouho, tím víc patrně nabýval Fulbert dojmu, že je namířen proti němu.

Vyskočil jsem do sedla. S Meluzínou běželo zas o něco jiného. Měla nacvičené číslo s padáním. Jaké to bylo výborné a krásné zvíře! A co peněz jistě vydělala svému kaskadérovi, když se během natáčení nějakého dobrodružného filmu hroutila k zemi pod nepřátelskými kulkami! Připravit ji vyžadovalo však nějakou chvíli. Aby mohla padnout bez nebezpečí, musela mít všechny svaly zahřáté. Když se mi zdála zajetá, vytáhl jsem nohy z třmenů, řemeny přehodil křížem před sedlo a pomocí uzlů zkrátil otěže, aby se do nich klisně při pádu nezapletly nohy. Pak jsem ji pobídl do cvalu. Hodlal jsem pád provést v ohybu před nejbližší parkovou cestou. Těsně před začátkem jsem trhl opratí doleva a vyklonil se vpravo. Trik neselhal, kobyla ztratila rovnováhu a jako sražená nepřátelskou střelbou padla k zemi. Přeletěl jsem jí přes šíji a i já se vzápětí válel na bitevním poli. Ozvalo se ohromené „Och!“ a vzápětí „Ach!“, když jsem se zvedl. Meluzína po celou tu dobu ležela na boku jako načisto mrtvá, dokonce i hlavu na zemi a zavřené oči. Přistoupil jsem k ní, sebral otěže a zamlaskal: v tu ránu stála na nohou.

Předvedl jsem padání jen dvakrát. Podruhé skončilo poněkud tvrdě, řekl jsem si tedy, že ten čas už by Catie mohl stačit a zábava lidem také. Seskočil jsem a s trochou zlomyslnosti a špetkou pohrdavé výzvy v tváři podal otěže Armandovi. Přijal je, aby se neshodil. A protože už držel také Morganu, měl náhle obě ruce vyřazené z provozu.

Propuklo hotové šílenství. Síla ovací – dokonce bych řekl záměrná bouřlivost – ještě předčila aplaus po prvním čísle. A protože Armand byl pro tu chvíli očividně zneškodněn a sportovní nadšení nabízelo pohodlné alibi, Laročtí se rozběhli ze schodů na esplanádu, obstoupili mě a začali mi provolávat slávu. V směšném, opuštěném hloučku na terase zůstali jen Fulbert s Gazelem a Fabrelâtrem. Na esplanádě stál sice Armand, ten však měl plné ruce práce s kobylami poplašenými náhlým vpádem davu, a jak s nimi zápolil, točil se ke mně zády. A lidé povzbuzeni jeho nesnázemi začali nakonec místo pouhého tleskání skandovat mé jméno jako při plebiscitu. „Díky za příděly, Emanueli!“ volali dokonce někteří významně, ale opatrně, aby je neviděl Fulbert; stál bez hnutí a beze slova na terase, jeho pozorné oči však metaly blesky.

Zničehonic jsem si uvědomil, že celá situace zavání tak trochu vzpourou. Projela mnou myšlenka, že bych toho mohl využít a Fulberta na místě svrhnout, jenže Armand byl ozbrojen. Colin, jemuž jsem před jízdou svěřil svou pušku, se v tu chvíli zaujatě bavil s Agnès Pimontovou. Tomáš se momentálně propadl v zadumání. A Jacqueta nebylo nikde vidět. Řekl jsem si také – a myslím si to pořád, že něco takového nelze improvizovat. Vymanil jsem se ze shluku a zamířil k Fulbertovi.

Následován Gazelem a Fabrelâtrem, vyšel mi po schodech z terasy vstříc, propadlý a velitelský zrak upřený však na farníky místo na mne. Jak se k nim blížil, lidé shluklí ještě před vteřinou kolem mne a provolávající mi slávu ztichli a začali poodstupovat. Přejížděl očima z jednoho na druhého, aby stádo přivedl zas k pořádku, a mně jen chladně poblahopřál, aniž mi věnoval pohled. Ačkoli se mi hnusil, musím přiznat, že před jeho klidem a silou, jíž působil na druhé, jsem v duchu smekal. Doprovodil mě mlčky až k bráně, dál však ne. Jako by mu byla nepříjemná představa, že vykročit z ní ven, octl by se po mém odchodu mezi svými farníky sám.

Když se se mnou loučil, všechna jeho úlisnost byla tatam. Už se nerozplýval v sladkých slovech a k další návštěvě už mě taky nepozval. Sotva vyšel poslední Laročan a Colin vyvedl koně, zelená brána se zavřela a Fulbert s Gazelem, Fabrelâtrem a Armandem zůstali uvnitř. Patrně proto, aby farnostní rada okamžitě zasedla a poradila se, jak ovečky přivést zpátky k poslušnosti.

Z obavy, aby hřebec v přítomností obou kobyl nezačal na úzké ulici uprostřed davu vyvádět, vyjel Jacquet napřed a čekal na nás s vozem a Goliášem za městem. Když jsme vycházeli z jižní brány, všiml jsem si, že na zdi jedné z obou kulatých postranních vížek visí poštovní schránka. Po její krásné žluti a vůbec po jakékoli barvě nezbylo stopy, byla oprýskaná, zčernalá, zmizel i obrys nápisů.

„Vidíš to,“ řekl Marcel kráčející vedle mne, „zůstal u ní ještě klíček. Chudáka listonoše to spálilo na uhel zrovna ve chvíli, kdy chtěl vybrat poštu. Schránka byla určitě doruda rozžhavená, ale kov nakonec vydržel.“

Otočil klíčkem v zámku. Dvířka se dala zcela hladce otevřít i zavřít. Vzal jsem Marcela stranou a odvedl ho kousek po malejacké silnici.

„Vezmi si ten klíček a nech ho u sebe. Kdybych měl pro tebe nějaký vzkaz, někdo ti ho hodí do schránky.“

Přikývne. Hledím se sympatiemi na jeho inteligentní černé oči, na bradavicí, jež se mu zachvívá na špičce nosu, na jeho ramena, mohutná, a přesto neschopná uchránit ho před smutkem, který se do něho očividně začíná vkrádat. Pár minut s ním ještě hovořím. Vím, jak se bude cítit sám, až se bez Catie a Evelyny vrátí domů, před sebou neradostnou perspektivu příštích dnů, kdy se mu Fulbert bude mstít a zmenší mu porce. Nejsem však s to zcela sebrat myšlenky. V hlavě mi až příliš vězí Malevil, už se nemohu dočkat, abych byl zpátky. Bez jeho zdí kolem sebe se cítím zranitelný jako rak poustevníček zbavený ulity.

Bloudím za řeči očima po lidech stojících okolo nás, jsou tu bez výjimky všichni, kteří v La Roque přežili, dokonce i obě děcka, jedno Marie Lanouaillové, ženy mladého řezníka, druhé Agnès Pimontové; Miette všecka u vytržení přechází od jednoho k druhému, kdežto Falvinka, znavená vydatným klábosením po městečku, už se usadila na vůz k Jacquetovi, který má co dělat, aby udržel neklidného a řehtajícího Goliáše.

Tváře Laročanů v jasném poledním slunci svědčí o tom, jak jsou šťastni, že se dostali na několik minut ze svých dusných zdí. Ale přestože tu není Fabrelâtre, pozoruji, že si nikdo netroufá pronést sebemenší poznámku, ať už o larockém dobrotivém pastýři nebo rozdělení potravin či Armandově porážce. Jak se tak dívám, Fulbertovi se zřejmě povedlo cestou drobných úskoků a dobře vypočtených indiskrecí vyvolat mezi nimi ovzduší udavačství, nedůvěry a nejistoty. Dokonce si ani netroufají přiblížit se k Juditě, Marcelovi a Pimontovi, jako kdyby církevní moc dala ty tři do klatby. Ani kolem mne už se tak netlačí jako na esplanádě; Fulbertovo chladné rozloučení zřejmě stačilo, aby se styk se mnou stal nebezpečným. A až na ně za chvíli na všechny společně zavolám na shledanou – ono na shledanou, jemuž se Fulbert vůči mně tak pečlivě vyhnul, odpovědí mi jen očima a zpovzdálí, aniž se odváží zamávat či pronést jediné slovo. Je to jasné, přivádění zpátky k poslušnosti začalo. Laročané dobře cítí, že za ono spravedlivé rozdělení potravin budou muset Fulbertovi mnoho zaplatit. Tak tak, že můj chléb a máslo strávili, a už mi je mají skoro za zlé…

Jejich chování mě rozesmutňuje, ale vinu nepřičítám jim. Každé zotročení má v sobě určitou strašlivou logiku. Naslouchám Marcelovi – Marcelovi, který s nimi zůstal, aby je bránil, a s nímž se teď nikdo neodváží promluvit! Kromě Pimonta a Judity. Ta žena je hotový dar z nebes! Inspirátorský duch revoluce! Naše Johanka z Arcu – až na to, že není panna, jak výslovně zdůraznila, „aby nedošlo k omylu“. Marcelova posmutnělá tvář jí zřejmě neušla, protože najednou stojí vedle něho a už mu svírá biceps. A on, jak se zdá, si ho nechává demolovat se zřejmým potěšením, vděčně přitom bloudě černýma očima po rozložitých vikingských proporcích.

Pimonta patrně ostrakismus natolik nepostihl. Hovoří s jakýmisi dvěma muži, podle vzhledu asi rolníky. Hledám očima Agnès. Už ji mám. Colin svěřil Morganu zamlklému a znervóznělému Tomášovi, takže mu zbyla jen Meluzína, kterou sice drží se značným vypětím sil, ale přesto si ještě našel možnost, jak pokračovat s Agnès v nápadně živém rozhovoru načatém už v městečku. Bývali jsme kdysi sokové. Ustoupil sám od sebe a potom, jak praví Racine, „obrátil své srdce jinam“. Když jsem pak od Agnès upustil i já, nezbyl jí pojednou ze dvou nápadníků ani jeden. Mít sklon k zatrpklosti, měla věru důvod. Pozoruji, že je vůči Colinovi samá roztomilost, ani jí nevadí, že přitom musí všelijak uhýbat Meluzíně, čehož využívá Miette, aby se pomazlila s jejím děťátkem. Necítím však kupodivu ani trochu žárlivosti. Vzrušení, jež ve mně probudila, když jsem ji znovu spatřil, už vyprchalo.

Rozloučím se s Marcelem, přistoupím k Tomášovi a tiše mu řeknu:

„Pojedeš na Morganě.“

Zděšeně pohlédne nejprve na mne, potom na Morganu. „Zbláznil ses! Po tom, co jsem viděl!“

„Viděl jsi jen cirkusové číslo. Morgana je vtělená poslušnost.“ Několika slovy mu vysvětlím, jaká znamení jí nesmí dávat, a protože Goliáš už není k udržení, vezmu od Colina Meluzínu, naskočím do sedla a s Tomášem v patách ostatní o kus předjedu. U první zatáčky přejdu znovu do kroku, aby se snad Goliáš nerozběhl příliš rychle, kdyby ztratil kobyly z dohledu. V tu ránu je Tomáš po mém boku a obrátí ke mně beze slova tvář, jejíž nepohnutost je tatam.

„Tomáši!“

„Ano,“ odvětí s jakousi těžko zadržovanou dychtivostí.

„V příští zatáčce pobídneš Morganu do klusu a pojedeš napřed. Po pěti kilometrech uvidíš rozcestí s kamenným křížem. Tam na mě počkáš.“

„Zase tajnosti,“ řekne nakvašeně, ale nicméně pobídne Morganu lehce patou. Klisna okamžitě přejde do plavného klusu.

Něco mě napadne a ještě ho dohoním.

„Tomáši!“

„Ano.“ (Pořád tak nakvašeně, a aniž na mne pohlédne.)

„Kdybys snad uviděl něco, co by tě překvapilo, pamatuj, že sedíš na Morganě. Nesmíš zvednout pravou ruku, nebo budeš na zemi, ani se nenaděješ.“

Užasle se na mne podívá, pak mu to dojde. Tvář se mu okamžitě rozzáří, zapomene na strach z Morgany a cvalem vyrazí. Blázen! Po asfaltce! Kdyby to vzal aspoň po krajnici!

Přibrzdím Meluzínu. Goliáš padesát metrů za mnou začal právě sjíždět malý svah, nebylo by dobře, kdyby se po něm pustil moc rychle. Chvíle samoty mi docela vyhovuje, mohu se v myšlenkách vrátit k naší krátké návštěvě v La Roque. Sotva patnáct kilometrů od Malevilu, a úplně jiný svět. Jiný typ organizace. Celé dolní město, které nechránila od severu skála anebo jen špatně, leží v troskách. Tři čtvrtiny obyvatelstva smeteny ze světa. Z pospolitého života nezbyl ani stín, jak Marcel správně postřehl. Hlad, zahálka, tyranie. A ke všemu žádné bezpečí. Pevnost obehnaná poctivými hradbami, a přesto špatně chráněná. Dostatek zbraní, ale strach je rozdat. Nejbohatší pozemky z celého kantonu, jejich případná budoucí úroda bude však nespravedlivě rozdělena. Nešťastné vyhladovělé městečko, neschopné se sjednotit. Vyhlídky na přežití má tak jedna ku jedné.

Už se jeho obyvatel nebojím. Teď už vím, že je Fulbert proti mně nikdy nepošle. Bojím se však o ně, je mi jich líto. Jak se tak pohupuji v rytmu Meluzínina klusu, dospěji v tu chvíli k rozhodnutí, že jim v příštích týdnech a měsících budu hledět pomáhat, co mi síly stačí.

Pohled mi sklouzne k otěžím, zarazí se na ruce bez pečetního prstenu. Vytane mi scéna z boxu. Jaký je ten Armand pitomec! Dát mu obyčejný kamínek, byl by na tom stejně! Jako kdyby zlato dva měsíce po výbuchu mělo nějakou cenu! Ty časy jsou dávno pryč, nebo zní-li to tak lépe, ještě dlouho nepřijdou. Kdepak vzácný kov, vrátili jsme se do éry mnohem primitivnější: ke směnnému obchodu. Věk šperků a peněz leží ještě daleko, velice daleko před námi. Možná se ho dožijí naši vnuci. My ne.

Meluzína nastraží uši, klopýtne. A v příští zatáčce, padesát metrů před námi, se tyčí uprostřed silnice drobná postavička s vlasy ozářenými zezadu sluncem. Zůstanu s kobylou stát.

„Já věděla, že tě potkám,“ řekne Evelyna a bez obav jde k nám. Zdá se vedle mohutného koně maličká a křehká jako pápěrka. „Tamty dva jsem nechala plavat. Líbají se, to bys koukal! Jako bych pro ně byla vzduch!“

Dám se do smíchu a seskočím na zem.

„Tak pojď, pojedeme za nimi.“

Vysadím ji před sebe do sedla. Zabírá opravdu jen maličko místa.

„Chyť se oběma rukama hrušky.“

Vyhoupnu se na koně a přidržím si její drobné tělíčko mezi opratěmi. Dosahuje mi hlavou těsně pod bradu.

„Opři se mi o prsa.“

Pobídnu Meluzínu znovu do klusu, cítím však, že se Evelyna chvěje.

„V pořádku?“

„Trošku se bojím.“

„Opři se pořádně. Neseď jako pravítko. Musíš se uvolnit.“

„Moc se to hýbe.“

„Spadnout nemůžeš, dávám ti rukama záchranu.“

Poposednu, abych ji pevněji sevřel, a ujedu mlčky tak dvě stě tři sta metrů.

„Už je to lepší?“

„Ó ano,“ řekne změněným, rozechvělým hlasem, „je to nádhera! Jsem nevěsta hradního pána, veze si mě na zámek.“

Vymýšlí si, patrně aby potlačila strach. Jak ke mně za řeči otáčí hlavu, cítím na krku její dech.

„Měl bys dobýt La Roque a Courcejac,“ ozve se po chvilce.

„Jak dobýt?“

„Se zbraní v ruce.“

Výraz, který jí nejspíš utkvěl z poslední hodiny dějepisu. Poslední jednou provždy.

„A co by se tím změnilo?“ řeknu.

„Proklál bys Armanda a faráře mečem a stal se králem.“

Rozesměji se.

„No vida, takový program by mi seděl jako ulitý. Zvlášť to ‚proklání mečem‘.“

„Tak to uděláme?“ otočí se ke mně Evelyna a slavnostně se na mne zahledí.

„Ještě si to rozmyslím.“

Meluzína začne řehtat, Goliáš klusající třicet či čtyřicet metrů za ní jí odpoví, a za ohybem cesty se nám zjeví Morgana, bradu bez okolků opřenou o Tomášovu hlavu, skloněnou ve vášnivém polibku nad Catie.

„Ti jsou k popukání,“ řekne Evelyna, „všichni tři!“

„Emanueli,“ obrátí se ke mně Tomáš poněkud nepřítomným pohledem, „mohu vzít Catie za sebe?“

„Ne, to nemůžeš.“

„Ale ty jsi taky vezl Evelynu na Meluzíně.“

„Jenže ta má jinou váhu. A vůbec jiný objem a taky…“

Málem už jsem řekl „jiného jezdce“, ale kvůli Catie jsem konec věty spolkl.

Dojede k nám Goliáš, tak vzrušený, že na něj Jacquet z vozu už nestačí. Aby mohla Catie nastoupit k babičce, musí Colin slézt a přidržet ho. Trojice z Rybníka se raduje, ale udiveni nejsou. Miette totiž při odjezdu z La Roque objevila zavazadla skrytá pod pytli, otevřela je a poznala sestřiny věci.

„Pojď, Tomáši,“ řeknu, „pojedeme napřed. Kdybychom se drželi moc blízko, nebude Goliáš k zvládnutí.“

Jakmile se mi zdá náskok dost velký, zpomalím a jedu zase krokem.

„Emanueli,“ ozve se Tomáš a hlas má zadýchaný, jako by byl utíkal. „Catie by chtěla, abys nás zítra oddal.“

Ohlédnu se na něj. Nikdy nebyl tak krásný. Řecká socha, v jejíž uzavřené schránce se dosud skrýval, náhle ožila. Z jeho očí, chřípí, pootevřených rtů sálá plamen života.

„Catie že by chtěla, abych vás oddal?“ opakuji nevěřícně.

„Ano.“

„A ty?“

Užasle se na mne podívá.

„Já samozřejmě taky.“

„Tak samozřejmé to zas není. Jsi koneckonců ateista.“

„Když to bereš takhle,“ řekne kysele, „ty zase nejsi pravý kněz.“

„To se nepleť,“ opáčím rychle. „Pravý kněz není Fulbert, protože lže. Ale ne já. Já podvodník nejsem. Zárukou mého kněžského stavu je víra těch, kdo si mě zvolili. Jsem její emanací. Náboženské úkony, které se ode mne očekávají, beru proto s naprostou vážností.“

Tomáš na mne zírá jako u vidění.

„Ale ty sám přece nevěříš,“ řekne po chvilce.

„O mém náboženském cítění se mezi námi nikdy nemluvilo,“ odvětím suše. „Ale ať už věřím nebo ne, s pravostí mé funkce to nemá nic společného.“

Chvilku je ticho. Pak se Tomáš ozve rozechvělým hlasem:

„Odmítneš nás oddat, protože jsem ateista?“

„Ale kde!“ vykřiknu. „To vůbec ne. Platnost tvého manželství je založena už na faktu, že je sám chceš. Svazek se uskutečňuje spojením tvé a Catiny vůle.

„Takže vás oddám, žádné strachy,“ pokračuji po chvilce. „Je to šílenství, ale oddám vás.“

Pohoršeně na mne pohlédne:

„Šílenství?“

„Ale ovšem. Ženíš se, protože se Catie dosud nezbavila někdejšího způsobu myšlení a neumí si sebe samu představit jinak než pod čepcem. I když ti nehodlá být věrná.“

Škubne sebou a trhne otěžemi tak prudce, že se Morgana zastaví. Meluzína okamžitě zůstane stát také.

„Rád bych věděl, jak jsi na tohle přišel.“

„Ale jdi, nijak. Čistě předpoklad.“

Zlehka ťuknu klisnu podpatky do boků. Tomáš udělá totéž.

„Podle tvého je ten sňatek šílenství, protože mě Catie bude podvádět?“ řekne Tomáš a spíš než ironie zaznívá z jeho hlasu obava.

„Šílenství je to každopádně, znáš můj názor: kde je šest mužů a dvě ženy, tam nemá monogamie místo.“

Nějakou chvíli je ticho.

„Jsem do ní blázen,“ ozve se posléze Tomáš.

Nedržet opratě, zvedl bych ruce k nebi.

„Ale kdo by nebyl, já taky! A Meyssonnier zrovna tak! I Colin! A Peyssou do ní bude taky blázen, až ji uvidí!“

„Takhle to nemyslím,“ namítne Tomáš.

„Ale ano, myslíš! Vždyť ji znáš sotva dvě hodiny.“

Čekám na jeho odpověď, ale náš velký diskutér pojednou ztratil do diskuse chuť.

„Zkrátka, oddáš nás, nebo ne?“ uzavře arogantně rozhovor.

„Oddám.“

Suše mi poděkuje a uzavře se jako ústřice. Pohlédnu na něj. Není mu do řeči. Když už nemůže kvůli Goliášovi jet vedle Catie, touží být aspoň sám, aby na ni mohl myslet. Jako by mu z tváře každým pórem vyzařovalo jakési světlo. Jsem z toho mocného niterného výtrysku úplně naměkko. Náš mladý Tomáš ve mně probouzí závist, ale je mi ho trochu i líto. Mnoho děvčat zřejmě nepoznal, jestliže ho Catie takhle vyvedla z míry. Dopřejme mu těch několik chvilek štěstí. Však se ani nenaděje, a srdce ho začne bolet. Pobídnu Meluzínu do klusu a pod záminkou, že ji chci vést při okraji silnice, Tomáše předjedu. Zamíří k okraji vozovky za mnou.

Dobře hodinu je slyšet jen kopyta našich kobyl, jež tlumeně dusají holou půdu, a v různě se měnící vzdálenosti za námi suchý klapot Goliášových kopyt na asfaltce a rachot povozu.

Čím to jenom je, že kdykoli znovu spatřím Malevil, srdce se mi rozbuší jak splašené? Pět set metrů před vstupní věží spatřím Peyssoua. Stojí tu s puškou na rameni, papulu roztaženou v úsměvu. Zastavím.

„Co tady děláš? Co se děje?“

„Samé dobré věci,“ odpoví s úsměvem od ucha k uchu.

A dodá vítězoslavně:

„Pšenice u řeky vzešla!“

13

Je to tak, opravdu vzešla.

V rychlosti zhltnu plátek šunky – který mi Menou s kyselou tváří ukrojí náhradou za mou porci věnovanou Marcelovi a už s námi Peyssou horempádem rázuje na políčko v Rhunes. S Colinem, Jacquetem, se mnou a samozřejmě s Evelynou, protože ta se ode mne na krok nehne. Každý máme přes rameno pušku: hrozba ze strany La Roque sice pominula, to však ještě neznamená, že by měla padnout naše bezpečnostní opatření.

Zdálky, z kamenité cesty klesající dolů vyschlým korytem, vidíme jen obdělanou půdu. Lánek pěkné, černé země, jež ztratila onen prašný, mrtvý vzhled, jaký měla před deštěm. Teprve až hodně zblízka spatříme klíčky. Jak jsou malé, maličké! Sotva pár milimetrů. Vykukují z oranice jako droboučké, světlounce zelené tečky, učiněné nic, ale člověk by nad nimi plakal radostí! Pravda, věnovali jsme tomu kousku země spoustu práce a hnojem taky nešetřili. Ale když si člověk pomyslí, že je to teprve čtyři dny, co poprvé zapršelo, a sotva tři, co svítí slunce, a že zrno stačilo v tak krátké době vzklíčit a vyrazit ze země, nestačí nad jeho rychlým vzrůstem žasnout. Ozkusím půdu hřbetem ruky. Je vlahá jako lidské tělo. Divže nemám pocit, jako bych v ní cítil tepot krve.

„Teď už je zachráněná,“ prohlásí Peyssou s vítěznou tváří.

Myslí tím ženským rodem zřejmě půdu, nebo tuhle planinku. Nebo úrodu.

„No jo,“ řekne Colin, „vzešla, to se nedá popřít, jenže… I když vyroste rychle osení…“

„Osení tu budeš mít do čtrnácti dnů,“ přeruší ho Peyssou kategoricky.

„Dejme tomu, ale vezmi si, jaká už je pokročilá doba. Nemáš nikde psáno, že ti ta pšenice dozraje.“

„Neblbni, Coline,“ řekne Peyssou přísně. „Když pšenice takhle rychle vyraší, je vidět, že kouká dohonit, co zameškala.“

„Pokud ovšem…“ ozve se Jacquet.

Peyssou k němu otočí širokou papulu, jejíž výraz nepřipouští námitek.

„Pokud co?“

„Pokud bude dost slunce,“ prohlásí nevolník směle.

„A deště,“ dodá Colin.

Peyssou pokrčí rozložitými rameny, pobouřen takovým skepticismem.

„To už by bylo, aby nám trochu nezasvítilo sluníčko a nezapršelo po tom všem, co jsme zkusili.“ Zvedne svou hrubě tesanou tvář a pohlédne k nebi, jako by je bral za svědka, že toho přece nežádá tak mnoho.

V dlani drobnou Evelyninu ručku, stojím s kamarády nad políčkem v Rhunes, zaplaven týmž neurčitým, ale prudkým pocitem vděčnosti, jaký už jsem zažil, když začalo pršet. Já vím, lze mi namítnout, že takový pocit předpokládá kdesi mimo náš svět přítomnost nějaké dobrotivé síly. Prosím, ale síly velmi neurčitých obrysů. Nebát se směšnosti, s radostí bych například na poli v Rhunes poklekl a řekl: díky, vlahá země. Díky, teplé slunce. Díky, zelené klíčky. Ještě krok, a málem bych si mohl zemi a mladé výhonky symbolizovat do podoby krásných nahých dívek jako ve starověku. Obávám se, že jakožto malevilský abbé nevynikám zrovna pravověrností.

Po nás přijde složit obdivný hold pšenici v Rhunes celý Malevil, zajdou sem s propletenými prsty i Tomáš a Catie. Těm dvěma jde každý z cesty, klidně by o vás zakopli, nemají pro nikoho oči. Z Tomáše se stal hradní průvodce a prohlídka hned tak neskončí, protože hrad je velký, zákoutí mnoho a také mnoho důvodů se v nich pozdržet.

Když odpoledne sundávám Goliášovi sedlo, Evelyna je v boxu se mnou. Opírá se o přepážku, rovné plavé vlasy spadlé do tváře, kruhy pod modrýma očima ještě hlubší. Působí vyhuble a unaveně a bez přestání kašle, nebo spíš suše pokašlává, jako by ji škrábalo v krku. Působí mi to starost, Catie se totiž před pár minutami vrátila na moment zpátky na zem a upozornila mne, že se tak většinou ohlašuje astmatický záchvat.

Objeví se Tomáš, zrudlý v tváři, uspěchaný.

„No ne,“ řeknu. „Bez Catie?“

„Jak vidíš,“ odvětí trochu rozpačitě.

A mlčí. Když vyjdu z boxu, abych uklidil sedlo k ostatním, beze slova mě následuje. Hleďme, nějaká mise. A nepříjemná, ježto přišel sám. Vyslala ho zaručeně ona.

Zavřu dvířka boxu, opřu se o ně a s rukama v kapsách se zahledím na své holínky.

„Jde totiž o pokoj,“ vymáčkne se konečně Tomáš; z hlasu se mu trochu vytratila barva.

„O pokoj? O jaký pokoj?“

„Pro Catie a pro mne, až se vezmeme.“

„Máš na mysli můj?“ řeknu tónem, z něhož si nic nevybere.

„Ale prosím tě, to ne,“ pohorší se. „Přece tě nevystěhujeme.“

„Tak Miettin?“

„Ne, to taky ne, Miette ložnici potřebuje.“

No sláva, aspoň že na to nezapomněl. Z tónu, jakým to řekl, však poznávám, že už zaujal vůči Miette odstup. Vůči mně taky, jenže v jiné rovině. Jak se ten Tomáš proměnil. Těší mě to, ale taky rozesmutňuje, žárlím. Pohlédnu na něj. Je samou nejistotou všecek usoužený. Tak už dost, přestaňme ho trápit.

„Pokud ti dobře rozumím,“ řeknu s úsměvem, nad nímž se mu tvář okamžitě rozzáří, „chtěl bys ten pokoj ve druhém patře vedle mého. Mám pravdu?“

„Ano.“

„A byl bys rád, kdybych požádal kamarády, aby si sbalili svých pět švestek a přestěhovali se nastálo do druhého patra ve věži.“

Odkašle si.

„No, tedy, aby si sbalili svých pět švestek, tak bych to zrovna neřekl.“

Musím se tomu malému pokrytectví zasmát.

„Dobrá. Uvidím, co dokážu. Mise je vyřízena?“ řeknu s humorem. „Jinou prosbu už nemáš?“

„Ne.“

„Proč nepřišla Catie s tebou?“

„Má z tebe trošičku strach. Připadáš jí chladný.“

„Vůči ní?“

„Ano.“

„Nezačnu přece obletovat tvou budoucí manželku! Když už to tedy musí být manželka.“

„Ach, já nejsem žárlivý,“ zasměje se krátce Tomáš.

Vida našeho kohoutka, jak se cítí!

„Tak padej. Nějak už to udělám.“

Vypadne opravdu jak vystřelený a do mé dlaně, ani nevím jak, znovu vklouzla teplá ručka.

„Co myslíš?“ řekne Evelyna s úzkostným pohledem, „narostou mi taky prsa? Jako Catie? Nebo jako Miette, ta má ještě větší.“

„To víš, že narostou, Evelyno, nic se neboj.“

„Myslíš? Když já jsem tak hubená,“ povzdechne si zoufale a položí si levičku na hruď. „Podívej, jsem rovná jako kluk.“

„Na tom nezáleží, ať jsi hubená nebo tlustá, stejně ti narostou.“

„Víš to určitě?“

„Zaručeně.“

„Tak jo,“ řekne s povzdechem, který vyústí v kašel.

V tu chvíli rozhoupá kdosi velice nevtíravě zvonek u vstupní věže. Trhnu sebou. Okamžitě jsem u brány, pootevřu na pár milimetrů špehýrku. Je to Armand, přijel na jednom z larockých valachů, pušku přes prsa, zachmuřený pohled.

„Á to jsi ty, Armande,“ řeknu přívětivě. „Budeš muset chvilku počkat, než dojdu pro klíč.“

Špehýrku opět zasunu. Klíč je samo sebou v zámku, chci však získat trochu času. Vzdálím se spěšně od brány a přikážu Evelyně:

„Běž do domu a řekni Menou, ať přinese do věže sklenici a láhev vína.“

„Armand mě chce odvést?“ řekne Evelyna. Všecka zbledla a kašle.

„Ale kde. A stejně, co by mělo být. Kdyby tě chtěl odvést, na místě ho prokláme mečem.“

Rozesměji se a ona se mnou, tenký pramínek smíchu se však změní v kašel.

„Dávej pozor. Řekneš Catie a Tomášovi, aby se neukazovali. A zůstaneš s nimi.“

Evelyna odběhne a já zajdu do skladu v přízemí donjonu. Až na Tomáše jsou tam všichni, uklízejí věci z Colinova krámu.

„Máme návštěvu. Armanda. Chtěl bych, aby si Peyssou a Meyssonnier vzali každý pušku a přišli do věže. Čistě pro jistotu. Strach z něho nejde.“

„Docela bych tu figuru rád viděl,“ řekne Colin.

„Ba ne, ani ty, ani Jacquet, ani Tomáš. Víš proč.“

Colin vyprskne smíchem. Je prima, že se mu spravila nálada. Krátké tête a tête s Agnès Pimontovou mu udělalo dobře.

Cestou přes druhé nádvoří spatřím Tomáše. Vyřítil se z obytné budovy jako vítr.

„Jdu tam.“

„Cože?“ řeknu suše. „Právě jsem ti vzkázal, že tam chodit nemáš.“

„Je to má žena, ne?“ odvětí a metá z očí blesky.

Vidím mu na tváři, že ho zpátky nedostanu.

„Tak pojď, ale pod jednou podmínkou: pusu na zámek.“

„Dobře.“

„Pusu na zámek, ať řeknu, co chci.“

„Vždyť už jsem slíbil, že ano.“

Pospíším k bráně. Než ji otevřu, haraším chvíli klíčem v zámku. A tady máme Armanda. Stisknu mu ruku. Ruku, na jejímž malíčku trůní můj pečetní prsten. Ano, máme ho tady i s jeho bledýma očima, bílým obočím, vykrmenou držkou, vyrážkou a rádoby vojenskou uniformou. Valacha po jeho boku poznávám taky. Je to můj krásný, můj ubohý Faraón. Pohladím ho, pronesu k němu pár slov. Říkám ubohý, protože musí-li kůň nést na hřbetě jezdce, který mu takhle zřídí tlamu, je doopravdy k politování. Nevím, jak se mi při naší přísné šetrnosti dostala do kapsy kostka cukru, ale najdu ji tam, a Faraónovy dobrácké pysky po ní okamžitě chňapnou. A protože Menou už nese sklenice a láhev a přichází i se synem, svěřím valacha Momovi. Ještě mu připomenu, aby mu sundal udidlo a nasypal mísu ječmene. Menou má zase proč brblat: taková marnotratnost.

Sedíme v kuchyni ve vstupní věži, přišel už i Meyssonnier s Peyssouem. Tváří se přátelsky, ale pušky nezapomněli. Sotva Armand drží v ruce naplněnou sklenici, využiji jeho rozpaků (nezaviněných samozřejmě sklenicí, ale tím, co nám má říci), a rozhodnutý záležitost bez průtahů vyřídit, zaútočím:

„Jsem rád, že tě vidím, Armande,“ řeknu a přiťuknu si s ním. (Nehodlám sklenici vyprázdnit, protože touhle dobou nikdy nepiji, její ze tří čtvrtin nedopitý obsah však s nadšením vyzunkne Momo, jen co návštěvu vyprovodíme.

„Zrovna jsem se chystal někoho k vám poslat, abych uklidnil Marcela. Chudák, jistě mu to způsobilo pěknou starost.“

„Takže jsou tady?“ řekne Armand, váhaje mezi otázkou po konkrétním stavu věcí a tónem žalobce.

„Ale samozřejmě, kde by měly být? Ty na nás, pane, vyzrály! Našli jsme je i s kufry na křižovatce k Rigoudie. Jedu prý na čtrnáct dní k babičce, řekne mi beze všeho ta starší. Vžij se do mé kůže: neměl jsem přece jen to srdce poslat je zase zpátky.“

„Neměly na to právo,“ zlostně vyjede Armand.

Nezbývá než taky trošku vybafnout, aniž ovšem vybočím z dobrosrdečného tónu. Zvednu paže k nebi.

„Neměly právo! Neměly právo! Nač tak zhurta, Armande! Nemají právo zajet si na čtrnáct dní k babičce?“

Tomáš, Meyssonnier, Peyssou i Menou hledí na Armanda s tichým nesouhlasem. Zahledím se na něj také. Mějme přece ohled na rodinu! Náš tábor brání posvátné svazky!

Armand neví kudy kam. Aby to zamaskoval, ponoří rozpláclý frňák do sklenice a vyprázdní ji.

„Ještě jednu, Armande?“

„Ne že bych odmítl.“

Menou brumlá, nicméně mu naleje. Ťuknu si s ním, už však nepiji.

„Chybu udělaly v jednom,“ prohlásím nestranným, uvážlivým tónem, „že se nedovolily Marcela.“

„A Fulberta,“ doplní Armand. Druhou sklenici má z polovice prázdnou.

Ale takového ústupku se ode mne nedočká.

„Marcela, a ten by informoval Fulberta.“

Armand není padlý na hlavu, dobře odstín pochopil. Ale jaksi se mu nechce mluvit na Malevilu o dekretech platných v La Roque. Hodí do sebe zbytek sklenice a postaví ji. Momovi sklaplo, už z ní nevylízne ani kapku.

„Dobrá, tak jak?“ řekne Armand.

„Zkrátka je za čtrnáct dní přivezeme do La Roque,“ odvětím a vstanu. „Můžeš to ode mne vyřídit Marcelovi.“

Netroufám si ani mrknout do kouta, kde sedí Tomáš. Armand hledí na láhev, ježto ale nevypadám, že bych mu hodlal nalít potřetí, zvedne se a beze slova rozloučení či poděkování vyjde z kuchyně. Podle mého čistě z neohrabanosti: umí lidem jen nahánět strach, a když to nejde, neví, jak se k nim chovat.

Momo nasazuje udidlo šťastnému koni. Mísa u Faraónových nohou je prázdná, vymetená do posledního zrníčka. Pán a kůň odjíždějí, žaludky naprané, valach srdce naplněné vděčností. Bude na Malevil vzpomínat.

„Na shledanou, Armande.“

„Na shledanou,“ zahučí Faraónův pán.

Než za ním zavřu bránu, chvíli čekám. Hledím, jak se vzdaluje. Rád bych ho měl z doslechu, než Tomáš vybuchne. Klidným tempem přivřu obě křídla, zasunu závory a otočím mohutným klíčem v zámku.

Síla výbuchu přesáhne mé očekávání.

„Co je tohle za lumpárnu?“ vykřikne Tomáš a s očima navrch hlavy vykročí, jako by se na mne chtěl vrhnout.

Narovnám se, mlčky na něj pohlédnu, otočím se k němu zády a zamířím k padacímu mostu. Slyším, jak ho za mnou Peyssou vyčítavě krotí:

„No no, kamaráde, to teda nevím, jak můžeš být při všech svých školách takový vrták! Snad si nemyslíš, že Emanuel ty žáby vydá! To ho špatně znáš!“

„Tak na co ale,“ křičí Tomáš (vážně křičí, chlapec!), „celá tahle šaškárna?“

„Běž se ho zeptat,“ odbude ho příkře Meyssonnier.

Zaslechnu v zádech dupot nohou. Tomáš. Už ho tu máme. Vykročí mi po boku. Samozřejmě dělám, jako bych ho neviděl; upírám oči k padacímu mostu. Rázuji si to s rukama v kapsách, bradu zdviženou.

„Omlouvám se ti,“ řekne bezbarvě.

„Omluvy si můžeš strčit za klobouk, nejsme v salóně.“

Nepříliš povzbuzující začátek Ale co mu zbývá, nežli vytrvat?

„Peyssou říká, že děvčata nevydáš.“

„To se plete. Zítra tě ožením a za čtrnáct dní pošlu Catie zpátky do La Roque, ať si na ní Fulbert smlsne.“

Odpověď to není právě nejvkusnější, uklidní ho však.

„Nač ale potom ta komedie?“ řekne málem plačtivě, což u něho nikdo neznáme. „Vůbec tomu nerozumím.“

„Vůbec tomu nerozumíš, protože myslíš jen na sebe.“

„Že myslím jen na sebe?“

„A co Marcel? Na toho jsi nevzpomněl?“

„A proč bych měl myslet na Marcela?“

„Protože se všechno sveze na něj.“

„Co se na něj sveze?“

„Budou se mu mstít, zmenší mu porce a tak dál.“

Chvilku mlčí. Nakonec se ozve hlasem značně zkroušeným:

„To jsem nevěděl.“

„Chtěl jsem, aby na Marcela nepadlo podezření,“ vysvětluji. „Jedině proto jsem tomu lotrovi stiskl ruku a celý útěk mu vylíčil prostě jako uličnictví obou děvčat.“

„A co za čtrnáct dní?“

Truhlík, ještě pořád je v něm malá dušička.

„No co, je to přece jasné! Napíši Fulbertovi, že jste se vy dva s Catie do sebe zamilovali, já že vás oddal a Catie musí samozřejmě zůstat s manželem.“

„A co bude Fulbertovi bránit, aby nezačal tím okamžikem Marcela pronásledovat?“

„A proč by to dělal? Ztratí půdu pod nohama, všechno bude pouhá náhoda. Žádné spiknutí. Marcel z toho bude venku.“

„Tady máš důvod,“ dodám za okamžik s určitým chladem, „celé té šaškárny, jak jsi řekl.“

Dlouho je ticho. Nakonec se Tomáš ozve:

„Ty se zlobíš, Emanueli?“

Pokrčím rameny, nechám ho stát a pustím se zpátky za Peyssouem a Meyssonnierem. Musím ještě vyřídit záležitost s pokojem. Zachovají se skvěle! Nejenže jsou ochotni ložnici přepustit, přistoupí na to dokonce s radostí. „To víš, aby to člověk pro ty dvě děti neudělal,“ řekne Peyssou rozněžněle, zapomínaje, že jedno z nich zrovna před chvílí nazval vrtákem.

Ještě víc naměkko jsou všichni druhý den, když v hradní síni Catie s Tomášem oddávám. Uspořádání je stejné jako při Fulbertově bohoslužbě: já zády k oběma okenním výklenkům, místo oltáře stůl a kamarádi ve dvou řadách za ním, tváří proti mně. Přestože je venku krásně, oběma velikými dílovými okny proudí dovnitř slunce a kreslí na dlážděné podlaze dva obrovské kříže, Menou v záchvatu neuvěřitelné hýřivosti postavila na stůl dvě tlusté svíce. Všem se vlhce lesknou oči, dokonce i mužům. A když dojde k přijímání, nikdo svátost neodmítne. Ani Meyssonnier. Menou prolévá slzy. Proč, to povím později. Tečou tu však také slzy zcela jiné, Miettiny. Kutálejí se jí v kapkách po svěžích lících, aniž sama zavzlykne. Ach ano, chudinka Miette. I já cítím, že ve vší té okázalosti a slávě, jež tu jsou vzdávány děvčeti, které se nerozděluje všem, je cosi nespravedlivého.

Po obřadu vezmu Meyssonniera stranou a chvíli se procházíme v podhradí. Došlo u něho k jakési nepatrné proměně. Tvář má pořád stejnou, protáhlou a vážnou, s blízko posazenýma očima, nezbavil se ani zvyku ve chvílích vzrušení mžikat víčky. Ne, změnu způsobily vlasy. Protože ztratil možnost zajít k holiči, ježek mu, jak už jsem říkal, vyrazil nejprve přímo k nebi, ale pak ještě víc poporostl a spadá mu teď nazad, čímž dodává jeho fyziognomii křivku, která dosud chyběla.

„Všiml jsem si, že jsi přijímal,“ řeknu neutrálním tónem. „Mohu se tě zeptat, proč?“

Poctivou tvář zaplaví lehký ruměnec a řasy se mu jako obvykle rozkmitají.

„Nejdřív jsem váhal,“ řekne po chvilce. „Ale pak mě napadlo, že kdybych se zdržel, mohlo by se to ostatních dotknout. Nechtěl jsem se stavět stranou.“

„Měl jsi pravdu,“ přisvědčím. „Proč konečně nechápat přijímání v tomhle smyslu? Jako spoluúčast.“

Udiveně na mne pohlédne.

„Chceš říct, že ty vidíš přijímání takhle?“

„Ale ano. Řekl bych, že společenský obsah svátosti přijímání má značnou váhu.“

„Největší?“

Záludná otázka. Meyssonnier by mě patrně rád přetáhl na svou stranu. Odpovím, že ne, ale dál otázku nerozvádím.

„Já se tě taky na něco zeptám,“ řekne Meyssonnier. „Dal ses zvolit za malevilského abbého jen proto, aby se k nám nedostal Gazel?“

Kdyby mi podobnou otázku položil Tomáš, rozmyslel bych si dvakrát, než odpovím. Vím však, že Meyssonnier se s úsudkem neukvapí. Bude si má slova v hlavě zvolna přemílat a nevyvodí z nich nic zbrklého.

„Chceš-li, řekneme to tak,“ odvětím, zvažuje každé slovo, „že podle mého každá civilizace potřebuje cosi jako duši“

„A tou duší je náboženství?“

Poněkud se při té větě ošklíbne. Jsou mu v ní proti mysli hned dvě slova: „duše“ a „náboženství“. Slova dávno „překonaná“. Meyssonnier je školený funkcionář, prošel kursy pro stranické kádry.

„Za současného stavu věcí ano.“

Mé tvrzení jemuž jsem zároveň vytyčil určité hranice, ho přiměje k zamyšlení. Je pomalý, postupuje krok za krokem. Neuvažuje však lehkovážně. Žádá si upřesnění:

„Duší naší dnešní civilizace tady na Malevilu?“

Slovo „duše“ pronesl jaksi v uvozovkách, jako kdyby je bral pinzetou, aby si je udržel dál od těla.

„Ano.“

„Chceš říct, že tou duší je víra většiny těch, kdo žijí na Malevilu?“

„Nejen to. Je to také duše odpovídající naší dnešní kulturní úrovni.“

Celá otázka je ve skutečnosti poněkud složitější. Zjednodušuji, abych dopad svých slov trochu zmírnil. Ale moc se mi to nepovede. Meyssonnier lehce zrudne a začne mžikat: chystá se k protiútoku.

„Ale tou ‚duší, jak říkáš, by zrovna tak dobře mohl být i určitý filozofický názor. Třeba marxismus.“

A jsme u toho.

„Marxismus je vázán na průmyslovou společnost. Ve společenství prvobytně pospolném není k ničemu.“

Zastaví se, obrátí ke mně tvář a zahledí se na mne. Má poslední slova na něj zřejmě udělala dojem. Tím spíš, že jsem je pronesl bez jakéhokoli vzrušení, jako bych jen konstatoval určitý fakt.

„Čili ty naši malou společnost na Malevilu definuješ jako prvobytně pospolnou?“

„Jak jinak?“

„Ale tahle naše prvobytně pospolná společnost není pravý komunismus?“ řekne a zatváří se dost nešťastně.

„Tebe o tom jistě poučovat nemusím.“

„Je to krok zpátky?“

„Sám to víš.“

Zajímavé. Ačkoli nejsem marxista, vypadá to, že dá na můj úsudek spíš než na svůj vlastní. A velice se mu, zdá se, ulevilo. Naděje na dosažení opravdového komunismu pro něj sice padly, ale jen když si ho může uchovat aspoň v mysli jako ideál.

„Znamená to krok zpátky v tom smyslu,“ pokračuji, „že je konec se vším věděním a technikou. Ztratili jsme pocit životní jistoty, bezpečí. Ale nedá se říct, že bychom byli nešťastnější. Právě naopak.“

Ale hned bych vzal svá slova zpátky, kdybych mohl. Rázem jsem si totiž uvědomil, že hovořím s člověkem, který přede dvěma měsíci ztratil všechny své blízké. Zdá se však, že mu něco podobného vůbec nevstoupilo na mysl, netváří se dokonce ani pohoršeně. Pohlédne na mne a pomalu, mlčky přikývne. I on tedy pocítil na vlastní kůži, že ode dne, kdy se stala ta věc, přilnuli jsme k životu s mnohem větší láskou a každou společnou radost prožíváme také daleko intenzivněji.

Zmlkl jsem také. Přemýšlím. Hodnoty se zkrátka proměnily. Třeba Malevil. Předtím byl Malevil cosi tak trochu umělého: zrestaurovaný hrad. Žil jsem na něm sám. Byl mou pýchou a hodlal jsem ho – napůl z marnivosti a napůl i z finančního zájmu – otevřít pro turisty. Kdežto dnes, dnes je Malevil něco jako kmen. Jsou tu pozemky, stáda, zásoby sena a obilí, skupina kamarádů spjatých jako prsty jedné ruky, ženy, které nám porodí děti. A je i naším útočištěm, naším doupětem, naším orlím hnízdem. Jeho hradby nás chrání a všichni víme, že budeme jednou odpočívat v jeho zdech.

Neustále pokašlávající Evelyna vystrnadí večer u stolu Tomáše z jeho místa po mé pravici. Tomáš se bez poznámky posune o jednu židli, další vpravo od něho zaujme Catie. Sedí nás teď kolem stolu dvanáct, ostatní rozsazeni jako obvykle. Až na Moma, který se nějakým záhadným způsobem najednou octl na matčině místě a Menou se přestěhovala nalevo ke Colinovi. Momo tím získal záviděníhodné strategické postavení. Až nastane zima, bude ho oheň hřát do zad. Hlavně však má krásný výhled na Catie po své levici a na Miette na protější straně stolu. Nepřestávaje se ládovat, upírá oči střídavě hned na tu, hned na onu. Ne však úplně stejným způsobem. Na Catie s výrazem jakéhosi šťastného překvapení, jako sultán, který objevil novou tvář. Na Miette zbožně.

Rozhodně se ale nezdá, že by jeho blízkost Catie nějak vadila. Každou poctu přijímá vždy s radostí. Spíš jí, myslím, připadají ostatní Tomášovi druzi až moc zdrženliví. S Momem si přijde aspoň na své. Hledí na ni se směsicí dětské nevinnosti a satyrské vilnosti. Jeho sousedství ostatně přestalo být nepříjemné. Od té doby, co ho Miette koupe, nikdo už od něho nemusí dotčeně odvracet nos. Stal se z něho docela přijatelný tvor. Až na to, že si pomocí prstů cpe do úst žvance, které sotva pozře. Do toho však zasáhne se vší energií Catie. Zmocní se jeho talíře, pokrájí mu šunku na malé kousky, rozláme mu jeho porci chleba a všechno zas vrátí zpátky před něj. Momo, všecek okouzlen, se nebrání. Když má jídlo zase před sebou, natáhne opičí paži, dvakrát třikrát poplácá Catie po rameni a prohlásí: „Oná, oná (hodná, hodná).“ Menou během celého výjevu ani nešpitne.

Právě z Menou jsem měl strach, když jsem přivezl na Malevil Evelynu a Catie. Značně se však krotila. „Ty můj chuděro,“ řekla mi, „tak tys nám přivedl další dvě cácory a další dvě kobyly.“ Neboli další hladová ústa, která nám k ničemu nebudou. Ale když nám teď v Rhunes vyrašilo obilí, Menou už se hladu tolik nebojí. A hlavně je v sedmém nebi, že máme na Malevilu svatbu. Svatby, to bylo odjakživa její. Jakmile se v Malejacu někdo ženil nebo vdával, i kdyby ho třeba neznala, pustila u Sedmi buků všechno k vodě a už si to šlapala na kole ke kostelu. „Ta stará bláznivka už si zas odjela poplakat,“ říkával strýček. Taky že se nemýlil. S farářem se poškorpila, že nepustil Moma k přijímání, proto dovnitř nešla, postavila se však na stráž ke vchodu, a sotva se mladý párek objevil, už ronila slzy. Tahle reakce u tak praktické ženy mě vždycky překvapovala.

Momo pokukuje fascinovaně i po Evelyně, jenže ta mu nevěnuje pozornost. Má oči jen pro mne. Potkám se s nimi, kdykoli otočím hlavu, a když ji neotočím, stejně je na sobě cítím. Mám pocit, že se mi pravá tvář od jejího vytrvalého pohledu každým okamžikem rozžhaví. A jen odložím vidličku a spočinu pravou rukou na stole, už mi do ní vklouzne malá pracička.

Když po jídle vstanu a chvilku se procházím po hradní síni, abych si protáhl nohy, připojí se ke mně Catie.

„Chtěla bych s tebou mluvit.“

„Ale? Už ti nenaháním strach?“

„Jak vidíš,“ odpoví s úsměvem.

Hodně se podobá sestře, jen ta živočišná něha v očích jí chybí. Odložila na svatbu své křiklavé hadříky a oblékla si velmi prosté šaty z námořnicky modré látky s malým bílým límečkem. Takhle jí to sluší mnohem líp. Tvář má rozzářenou triumfem a štěstím. Raději bych tam viděl jen to štěstí. Ale stejně z ní vyzařuje teplo, které cítí kolem sebe každý z nás. Podle mne je to rozhodně projev jisté velkodušnosti. Ach ne, do Miette má Catie daleko, Miette je velkodušnost sama. Musím ale koneckonců Catie přiznat, že prve u stolu rozkrájela Momovi šunku a několikrát se ustaraně naklonila směrem k Evelyně, když ji slyšela kašlat.

„Ještě pořád ti připadám chladný?“ řeknu, vezmu ji jednou rukou kolem krku a políbím na tvář.

„Hleďme, hleďme!“ řekne Peyssou. „Dej si bacha, Tomáši!“

Všichni se rozesmějí. Catie mi hubičku vrátí, mimochodem zpola na ústa, a beze spěchu se mi vyvine, nadšená, že může připojit k opasku můj skalp. Ani já se nezlobím. Skutečnost, že se s Catie nikdy nevyspím, dodá našim vztahům cosi příjemně svobodného.

„Předně,“ řekne, „díky za pokoj.“

„Poděkuj těm, co ti ho přenechali.“

„Už se stalo,“ odvětí nenuceně. „Ale tobě děkuju, žes to zařídil. A hlavně díky za Malevil, žes mě sem vzal. A vůbec,“ dodá v náhlých rozpacích, „díky za všecko.“

Usměji se, naráží tím nepochybně na náš drobný spor s Tomášem. Zřejmě jí ho vylíčil.

„Chtěla bych ti říct,“ pokračuje tišším hlasem, „že dnes v noci dostane Evelyna určitě záchvat. Kašle už dva dny.“

„A co je třeba dělat, když to na ni přijde?“

„Nic zvláštního. Jsi u ní, chlácholíš ji, pokud máš kolínskou, přetíráš jí čelo a prsa.“

Jak vidím, adresuje radu mně. Čtu jí ve tváři, že nejtěžší balvan má ještě na srdci. Rozhodnu se věc jí usnadnit.

„A ty bys ráda, abych se o ni dnes v noci postaral.“

„Ano,“ řekne s úlevou. „Babička se hned splaší, rozumíš, začala by běhat kolem dokola a kdákat jak bezhlavá, zkrátka přesně to, co se nemá dělat.“

Celá Falvinka, popsala ji dobře. Přikývnu.

„Tak jestli Evelyna dostane záchvat,“ řekne, „smí pro tebe babička přijít?“

Zavrtím hlavou.

„To nepůjde. Vchod do donjonu na noc zevnitř zamykáme.“

„A nešlo by pro jeden večer…?“

„Vyloučeno,“ přeruším ji stroze. „Bezpečnostní opatření musí platit bezvýjimečně.“

Pohlédne na mne s hlubokým zklamáním.

Jedno řešení tu je,“ řeknu. „Že bych Evelynu přestěhoval k sobě do pokoje, na pohovku po Tomášovi.“

„Udělal bys to?“ zajásá.

„Proč ne?“

„Musím tě ale varovat,“ řekne Catie poctivě. Jakmile ji jednou nastěhuješ k sobě, máš konec. Nikdo ji tam odtud nedostane.“

Usměji se.

„Jen se neboj. Však ona se jednoho dne vypakuje.“

Vrátí mi úsměv. Je vidět, jak se jí ulevilo.

V noci po příchodu na Malevil spala Evelyna s Falvinkou a Jacquetem ve druhém patře obytné budovy. Když slyší, že má bydlet se mnou, radostí se div nezblázní. Ale dlouho se neraduje. Sotva ulehne na pohovku a Miette, jež mi pomohla jí ustlat, vyjde ze dveří, dostaví se záchvat. Evelyna se začne dusit. Nos jí zešpičatí, čelo má v jednom potu. Dosud jsem astmatický záchvat u nikoho nezažil a je to pro mne strašlivý pohled: lidský tvor, marně lapající po dechu. Trvá mi několik vteřin, než ovládnu rozrušení. To musím dokázat ze všeho nejdřív, protože Evelyna na mne hledí s úzkostí v očích, a mám-li ji uklidnit, musím nejdřív nabýt klidu sám. Podložím jí záda polštáři, nemám je však na pohovce o co opřít, ujíždějí. Vezmu Evelynu do náruče a přenesu ji na svou postel, široké dvoumístné lůžko zděděné po strýčkovi. Má vycpávané záhlaví, mohu o ně Evelynu podepřít. Snažím se na ni nedívat. Slyším jen, jak zápasí s dechem, a mám pocit, že se zadusí. Kahánek jen slabě blikotá, noc je však jasná, zřetelně vidím Evelyninu ztrhanou tvář. Jdu otevřít okno dokořán, vyndám ze skříně poslední flakón kolínské, nastříkám ji na žínku a potírám Evelyně čelo a horní část prsou. Už se na mne nedívá. Neschopná slova, oči strnule upřené před sebe, hlavu zvrácenou nazad a líce zbrocené potem, jen kašle a supí. Vlasy jí neustále padají do čela; aby ji neobtěžovaly, vezmu ze zásuvky psacího stolu kousek provázku a svážu jí je.

To je taky všechno, čím jí mohu pomoci: lahvička kolínské a kousek provázku. Lékařský slovník nemám, mé znalosti v daném oboru se rovnají nule a strýčkův desetisvazkový Larousse mi, obávám se, taky nepomůže. Přece jen však v chabém světle lampičky namáhavě luštím článek o astmatu. Léky, jejichž názvy v něm nacházím, dnes ovšem neexistují: beladon, atropin, novokain. Co bych také čekal, babské léky tady přece nenajdu. Ale právě ty bych potřeboval.

Hledím na Evelynu. Mám před sebou přímo hmatatelný důkaz, jak jsme ubozí a bezmocní. Taky mě napadne, co by se asi dělo, kdyby se znovu ozvalo mé slepé střevo, jehož operaci jsem tak zanedbal, dokud byla možná.

Posadím se vedle Evelyny. Vrhne po mně pohled tak úzkostný, až se mi sevře srdce. Začnu na ni mluvit, chlácholit ji, že to přejde, a kdykoli spustí pohled z mých očí, pozorně ji sleduji. Po chvíli si všimnu, že ještě větší potíž než s nabíráním dechu má s vydechováním. Nevím proč, ale představoval jsem si opak. Rozumím-li dobře, dusí se vlastně dvakrát: jednak že nemůže znehodnocený vzduch dostatečně rychle vypudit, jednak že dost rychle nevdechuje nový. Ale zdá se, že má zablokovanou hlavně cestu ven. A krom toho kašle. Zřejmě z potřeby odstranit překážku v dýchání. Je to kašel suchý, vyčerpávající, celá se jím otřásá. A stejně nic nevykašlává.

Sleduji hubený hrudníček, jak se propadá a zvedá, a něco mě napadne. Co kdybych jí pomohl dýchat mechanickou cestou? Ne však vleže na zádech, ale vsedě, tak jak je, aby mohla kašlat a případně vykašlávat. Posadím se na postel, opřu se o záhlaví, uchopím Evelynu do náruče a posadím si ji mezi nohy zády k sobě. Vezmu ji rukama za nadloktí a každý výdech doprovázím dvojím pohybem: tlačím jí ramena dopředu a zároveň jí předkláním hrudník. A při vdechování obráceně, táhnu ramena nazad a trup zakláním k sobě, až se mi zády dotkne prsou. Nevím, zdali je mé počínání k něčemu dobré. Lékaři by mé úsilí připadalo možná směšné. Evelyně však přece jen asi přináší určitou úlevu, když ne jinak, aspoň psychicky, protože v jednu chvíli hlesne vyčerpaným, sotva slyšitelným hlasem: „Děkuju, Emanueli.“

Pokračuji. Nechává mé ruce, aby si s ní dělaly, co chtějí, ale přestože má trup lehounký jak pírko, po nějaké chvíli se mi zdá, že se mi s ním pohybuje jaksi tíž. Patrně mě zmáhá únava a možná i trochu podřimuji, protože najednou vidím, že v kahánku došel olej a lampička zhasla, aniž jsem postřehl, kdy.

Někdy uprostřed noci – hodinky jsem odložil na psací stůl a úplně ztratil pojem času – dostane Evelyna prudký, dlouhý záchvat kašle a takřka nezřetelným hlasem mě požádá o kapesník. Slyším ji, jak dlouhou dobu vyplivuje a chrchlavě uvolňuje hleny. Záchvat se ještě několikrát vrátí, pokaždé při něm vykašlává. Až se mi nakonec zhroutí na prsa. Vyčerpaná, ale ulevilo se jí.

Když opět otevřu oči, je už bílý den, pokoj zaplavený sluncem a já ležím v krkolomné pozicí napříč postele s hluboce spící Evelynou v náručí. Jak jsem seděl, zřejmě jsem se do onoho mírně pokrouceného lehu svezl ve spánku. Vstanu, levý bok jako přeražený a krk přeležený. Evelyna leží stejně pokroucená jako já, napřímím ji a uložím pěkně rovně. Povede se mi i vytáhnout z vlasů provázek, aniž ji probudím. Má pod očima kruhy, propadlé tváře, obličej bílý jak stěna; neslyšet její dech, myslel bych, že je mrtvá.

V jedenáct ji probudím. Přinesl jsem jí na tácku z obytné budovy hrnek oslazeného teplého mléka a krajíček chleba s máslem. Dá ale obrovskou práci přinutit ji, aby vůbec něco spolkla. Střídaje mazlení s pohrůžkami, nakonec do ní jídlo přece jakž takž dostanu. Pohrůžku mám vlastně jen jednu, říkám jí, že nebude-li jíst, postěhuje se večer zpátky do své postele ve druhém patře. S dvěma, třemi sousty se to povede, pak ale, jako by do ní najednou vjel život, obrátí vydírání proti mně. Odmítne zkrátka jíst, dokud jí neslíbím, že ji u sebe nechám. Skončíme u kompromisu. S každým douškem mléka získává den k dobru. A s každým soustem chleba další. Po různém handrkování se nakonec také dohodneme, co bude znamenat doušek a co sousto.

Když Evelyna dosnídá, má mé pohostinství zajištěno na dvaadvacet dní. Z obavy, abych do budoucna nezůstal úplně beze zbraně, vyhradím si právo, nesní-li napříště svou porci, dny jí zase odnímat. Brání se: „Počkej, ty jsi ale mazaný, co když mi pak začneš nakládat na talíř celé hory?“ Slíbím jí, že se švindlovat nebude a že jí za souhlasu všech přítomných určíme příděl s ohledem na její věk. Evelynino křehké tělíčko v sobě musí chovat značnou zásobu vitality, protože je po přestálé noci během celé té scény čilá a veselá. Trocha únavy se na ní projeví až ke konci. Přesto chce vstát, což jí nedovolím. Do oběda bude spát a v poledne pro ni zajdu. „Určitě, Emanueli, slibuješ?“ Slíbím jí to. Když zamířím ke dveřím, sleduje mě pohledem, bledou hlavu na polštáři, který málem ani nepromáčkne. Oči má obrovské. Tělo jako střízlíček, tvář skoro žádnou, jen ty oči.

S prázdným hrnkem na podnose sejdu ze schodů a na dvoře před donjonem spatřím malý hlouček. Stojí tam s rukama v kapsách Tomáš, Peyssou a Colin a s nimi Miette. Tváří se, jako by na mne čekala. A sotva mě spatří, hned mi taky vezme tác z rukou, otočí se na podpatku a nese ho do obytné budovy. Na odchodu po mně vrhne pohled, který mě udiví.

„Poslyš, Emanueli,“ řekne Colin, „chceme ti říct, že už jsme to Colinovo železářské zboží poklidili. A teď se otravujeme.“

„A co Meyssonnier?“

„Meyssonnier,“ řekne Peyssou, „ten má vystaráno. Pustil se do toho luku, co sis u něho objednal. Jacquet a Momo opatřují dobytek. Ale co my? Nemáme do čeho píchnout. Přece nebudeme celé hodiny stát nad pšenicí a dívat se, jak roste.“

„No co,“ řekne Colin a zvedne koutky do gondolovitého úsměvu, „vždycky ještě můžeme říct ženským, aby ráno nevstávaly, a nosit jim snídani do postele.“

Smích.

„Nechceš kopnout do zadku, Coline?“ řeknu.

„Ale je to fakt,“ přidá se Tomáš. „Nečinnost člověka deprimuje.“

Podívám se na něj. Zdeprimovaný zrovna nevypadá. Spíš ospalý. A pracovním elánem dnes ráno taky zrovna nepřekypuje. Hoří touhou být někde docela jinde, ale přidal se k zástupu nezaměstnaných, aby to nevypadalo, že se neumí utrhnout od ženských sukní.

„Dobře, že jste se ozvali,“ řeknu. „Mám nachystaný celý program. Za prvé: pro všechny cvičná jízda na koni. Za druhé: střelecký výcvik. Za třetí: zvýšit hradby vstupní věže, aby se na ně nemohlo ze žebříku.“

„Střelecký výcvik?“ namítne Colin. „Vyplýtváme munici, tolik jí zas nemáme.“

„I ba ne. Pamatuješ, jak mi dal jednou strýček tu malou karabinu? Našel jsem ji na půdě. S hromadou nábojů. Na trénink to krásně stačí.“

Peyssouovi dělají hlavu spíš hradby. Otce měl zedníka, sám si už taky mnohokrát s úspěchem zazedničil a práce na hradbách by ho docela lákala. Tím spíš, že cementu máme dost, přivezli jsme ho s kořistí z Rybníka. O písek už vůbec není nouze a o kameny také ne. Už ho to taky napadalo. Ale stejně.

„Ale stejně,“ namítne, „aby neutrpěl pohled na hrad. Jakmile zvedneš hradby, máš po cimbuří. Bez cimbuří to bude vypadat divně. Oku bude něco chybět.“

„Však ty něco vymyslíš,“ řeknu. „Určitě se dá najít nějaký způsob, jak sladit vzhled s požadavkem bezpečnosti.“

Pochybovačně se zakření a s přísným výrazem potřese hlavou. To bych ho však nesměl znát. Je nadšený. Bude na to myslet ve dne v noci. Udělá si nákresy. Bude tvořit. A potom, až nástavbu dokončí, při každém návratu z pole, aniž to kdy vysloví nahlas, přijížděje k věži si pomyslí: „To jsem udělal já, Peyssou.“

„Tomáši,“ řeknu, „jdi jim ukázat, jak se nasazuje sedlo. Vezmi tři klisny, ale Miláčka ne. Přijdu za vámi k Porodnici.“

Vejdu do obytné budovy a vzadu v hradní síni najdu v plné práci všecky čtyři ženy, naše dvě babky i obě mladé. Falvinčin rod nyní získal jasnou většinu: tři proti jedné. Ale na Menou si nepřijdou, dovede se bránit. Když otvírám dveře, doznívá právě kázání, jež uštědřila Falvince. Obě mladé mlčí, jedna, protože je němá, druhá z opatrnosti.

„Miette, měla bys chvilečku čas?“

Miette přiběhne. Odvedu ji ven a zavřu za sebou. Spravovaná vlněná sukýnka, vybledlá halenka s krátkými rukávy obojí však dokonale čisté – a bosé nohy. Domyla právě v domě dlaždice a ještě se nestačila obout. Pohlédnu na její bosá chodidla na dlažbě dvora, na bohatou hřívu černých vlasů a konečně na oči, jejichž mírnost tolik připomíná pohled koní. A znovu se vrátím k chodidlům. Nevím proč, ale dojímají mě, ačkoli nic dojemného na nich vlastně není: jsou široká a pevná. Spíš to bude tím, že takhle bosá jaksi dokreslují obraz malé divošky, kterou mi dnes ráno Miette připomíná. Jako by se přede mnou vynořila Eva z doby kamenné, z hloubi dávných věků. Pitomý nápad. Sexuální přecenění, řekl by Tomáš. Jako by se podobného přecenění nedopouštěl právě teď on sám.

„Ty se zlobíš, Miette?“

Zavrtí hlavou. Nezlobí se.

„Tak co je s tebou?“

Zas jen zavrtí hlavou. Nic s ní není.

„Ale no tak, Miette, prve ses po mně tak divně podívala.“

Stojí přede mnou, poslušná, uzavřená.

„Tak promluv, Miette, řekni, co ti vadí?“

V něžných očích, jež se na mne upírají, jako bych postřehoval stín výčitky.

„Tak mi to přece vysvětli, Miette, co se děje?“

Hledí na mne, paže svěšené. Ani náznak pohybu, mimiky. Dvojnásob němá.

„Jestli něco neklape, Miette, měla bys mi to říct, víš přece, jak tě mám rád.“

Vážně pokýve hlavou. Ví to.

„No tak?“

Jako zkamenělá.

„Miette?“

Vezmu ji za ramena, přistoupím k ní a políbím ji na tvář. Zčistajasna mě obejme, prudce mě stiskne, ale nepolíbí, hned se zase vymaní a utíká zpátky do domu.

Výjev skončil tak rychle, že ještě několik vteřin stojím s očima upřenýma na těžké dubové dveře, jež za sebou ve spěchu nestačila zavřít.

Když vzpomínám na ony dva měsíce, jež následovaly po tomhle dopoledni, nejvíc mě na nich bije do očí, v jak pomalém rytmu uběhly. Přestože máme pořád co dělat. Střelba, jízda na koni, nástavba parkánu chránícího podhradí (podělkujeme okolo čahouna Peyssoua všichni) a v mém případě navíc hodiny tělocviku s Evelynou a také lekce z pravopisu a počtů.

Zaměstnaní jsme jen což, nic však nespěchá. Máme spoustu volného času. Rytmus života se zpomalil. Je to zvláštní, dny si přece zachovaly stejný počet hodin, a přesto nám připadají nekonečně delší. V podstatě všechny ty stroje, jež nám měly usnadňovat práci, auta, telefon, traktor, lesní pila, šrotovník, cirkulárka, všechny ji opravdu usnadňovaly, to ano. Ale také zrychlovaly čas. Člověk chtěl stihnout příliš mnoho věcí v příliš krátké době. Pořád měl v patách stroje, pořád musel pospíchat.

Třeba taková cesta do La Roque za Fulbertem, abychom mu sdělili, že se Catie s Tomášem vzali. Předtím – pokud by mi nestačilo sáhnout po telefonu – bych tam byl dorazil autem za devět a půl minuty, a to bych se ještě točil řadou zatáček. Na koních jsme s Colinem potřebovali dobrou hodinu. (Nedal totiž jinak, než že pojede se mnou, těšil se nejspíš, že zase spatří Agnès.) A když jsme Fabrelâtrovi předali zprávu – Fulbert ještě spal, ani pomyšlení vyrazit hned zpátky. Koně si po patnáctikilometrové cestě potřebovali trochu odpočinout. A protože si asfaltu užili už dost, rozhodl jsem se ke všemu pro návrat lesní zkratkou, kde nás ještě zdržely kmeny napadané přes cestu. Vyjeli jsme zkrátka časně ráno a vrátili se v poledne. Unavení, ale v dobré míře. Colin potěšený rozhovorem s Agnès, já pohledem na zelené výhonky, které jsem spatřil tu a tam vyrážet nejen z půdy, ale dokonce i ze zdánlivě mrtvých stromů.

Pozoruji, že i naše pohyby jsou teď pomalejší. Přizpůsobily se životnímu tempu. Z koně člověk neseskočí, jako vystupoval z auta. Kdepak třísknout dvířky a letět přes čtyři schody nahoru k vyzvánějícímu telefonu, Seskočím hned za bránou, odvedu Amarantu krokem do stáje, třu ji a čekám, až docela uschne, abych jí mohl dát napít. Vcelku dobře půl hodiny.

Možná že se bez lékařské vědy život zkrátí. Na druhou stranu však zase žijeme volnějším tempem, dny a léta už se kolem nás neřítí jako splašení koně, máme konečně čas život vychutnat, a tak si říkám, co jsme vlastně ztratili.

Pomalý životní rytmus pozoruhodně obohatil i lidské vztahy. Když si to jen člověk srovná! Třeba Germain, chudák Germain, který nám v onen osudný den umřel před očima! Řadu let byl mým nejbližším spolupracovníkem, a přitom jsem ho takřka neznal, nebo ještě hůř, znal přesně natolik, abych ho využil. „Využít“, příšerné slovo, běží-li o člověka. Byl jsem ovšem jako všichni ostatní, věčně v honu. Pořád samý telefon, dopisy, auto, výroční trhy jezdeckých koní ve velkých městech, účtařina, papírování, daňový kontrolor… Při takovém tempu je s lidskými vztahy konec.

Počátkem srpna máme návštěvu. Starý Pougès si vyrazil z La Roque na svou každodenní projížďku na kole a dojel až k nám. U pětasedmdesátníka úctyhodný výkon: tam a zpátky třicet kilometrů kopcovitou silnicí pro dvě sklenky vína. Vydělal si je podle mého poctivě. Nelze však říci, že by ho Menou přijala s otevřenou náručí. Vezmu jí litrovku z ruky a pošlu ji zpátky do domu. „Copak jsem jí udělal?“ zakňourá starý Pougès, popotahuje se za konečky dlouhého kníru. „Ale nic,“ řeknu, „toho si nevšímej, babské vrtochy!“ Moc dobře však vím, co mu Menou nedokáže zapomenout: že jejího nebožtíka manžela zatáhl před čtyřiceti sedmi léty k Adéle, což jak známo nepříznivě ovlivnilo jak klid v domácnosti, tak jména jejích sviní. Menouinu zášť nestačilo otupit ani půl století. „To máš teda odvahu,“ řekne mi večer před jídlem, „hostit takového chlapa. Opilce a lenocha, co běhá za každou sukní.“

„Ale jdi, Menou, ten už toho moc nenaběhá, leda na kole! A nevypije toho víc než ty.“

Pougès mi vylíčí, co je nového v La Roque. V neděli v kapli spustil Fulbert kázání o mé obojakosti. „Přesně tak to řekl, a taky padlo dost ošklivé slovo kvůli Catie. Já si hned pomyslel: provokuje. Marcel seděl naštěstí vedle Judity, myslím, že si dobře rozumějí. Zkrátka když viděla, že zrudl jak krocan, položí mu tu svou tlapu na paži, obrátí se k Fulbertovi a řekne rovnou doprostřed kázání: ‚Pane faráři, chodím do kostela, abych tu slyšela o Pánubohu, a ne abyste mi tu vykládal o vašich osobních půtkách s panem Comtem kvůli nějakému děvčeti.‘ Znáš ji, jak mluví: po pařížsku, pěkně zostra. Zdvořilá, ale učiněný komandýr. Tak na tvé zdraví.“

„Na tvé.“

„Druhý den jí zmenšil porci. Vzala ji, obešla celé městečko, každému ji ukázala a Fabrelâtrovi řekla: ‚Pane Fabrelâtre, vyřiďte panu faráři, že mu za ten půst děkuji. Jestli ale nedostanu zítra normální příděl, půjdu žebrat na Malevil.‘ No vidíš, Emanueli, a nevěřil bys, příští den dostala jako všichni ostatní.“

„Což dokazuje, že se vyplatí nebýt podělaný,“ řeknu a pohlédnu na něj.

„Inu jo, inu jo,“ odvětí vyhýbavě, vytáhne z kapsy šnuptychl a pečlivě si z obou stran otře žlutavě bílý knír.

Nejen, abych tak řekl, z péče o čistotu. Taky aby mi naznačil, že má prázdnou sklenici. Naleji mu vrchovatě podruhé. A rázným úderem zatlačím zátku do hrdla. Aby si nemyslel.

Dokud zunkal první sklenku, rozprávěl se mnou. Při druhé si nejspíš myslí, že už se mi odvděčil dost. Mlčí. Druhá sklenice je tak říkajíc gratis, jako u Adély. Vyžaduje soustředění. Využiji odmlky a napíši dopis Marcelovi. Pougès ho pak hodí do schránky na věži a dotyčného slovem upozorní. Tak se aspoň Marcel nedostane do špatného světla. V dopise mu navrhuji zorganizovat dvojí opozici: jednu proti Fulbertovi, otevřenou a zdvořilou, v čele s Juditou. Druhá by se vedla potají a bez servítku proti Fabrelâtrovi.

Z nás ze všech měl pravdu Peyssou, když tvrdil, že pšenice v Rhunes bude „koukat“ dohnat, co zameškala. Pravda, zpoždění má velké, ale kolem patnáctého srpna se utvoří klasy a k pětadvacátému už jsou napůl dozrálé. A je to opět Peyssou, kdo si jednou odpoledne všimne, že při okraji pole nejblíž k řece jsou stébla uválená, klasy okousané a po zemi nějaké stopy.

„Tohle bude jezevec,“ prohlásí, „a pěkný macek. Všimni si jen té vzdálenosti mezi tlapami.“

„Jezevec jde po kukuřici,“ namítne Colin, „nebo po hroznech.“

Peyssou pokrčí rameny.

„Co ti mám na to říct!“ Nicméně to řekne: „Když nenajde kukuřici, tak co myslíš! Když to bouchlo, musel být, potvora, zřejmě v pelechu. Takový jezevec se umí zahrabat hluboko.“

„A čím se od té doby živil?“ ozve se Jacquet.

Peyssou zase jen pokrčí rameny.

„Čím by se živil, spal.“

V duchu s ním souhlasím. Pravda, jezevec se v našem mírném podnebí, kde má dostatek potravy, k zimnímu spánku neukládá. Je ale docela možné, že v případě hladu dokáže i dnes zalézt hluboko do nory a v polospánku tam pomaličku trávit z tukových zásob, než přijdou lepší dny.

Válečná porada. Kdysi stačilo zapálit při kraji pole pomalý oheň a ten jezevce zahnal. V takovém postupu však nevidíme dost radikální pomstu. Nechceme mizeru jen zahnat, ale dostat jeho kůži. Žádnému venkovanu se nikdy tak nerozbouřila žluč nenávistí vůči škodné, která se chce zmocnit jeho úrody, jako nám teď.

Vykopeme si ve svahu na protější straně údolí, asi dvacet kroků od obilného pole, malý kryt se stříškou z chrastí podepřenou čtyřmi kůly. Počítáme, že stříška lovce nejen ukryje, ale ochrání ho také před deštěm a větrem. Autor stavebního plánu Meyssonnier dokonce čihadlo ještě na dně vylepšil hrubou podlážkou. „Můžeš mít gumovky jak chceš tlusté,“ řekl, „vlhko ti stejně naleze do celého těla.“

Utvoříme party, které budou v našem malém bunkru střídavě v noci hlídat. Povinnost se vztahuje i na ženy, aspoň na obě mladé; za poslední dva měsíce jsme je naučili střílet a nevedou si špatně. Catie se spáruje samozřejmě s Tomášem. Miette si však proti mému očekávání nezvolí mne, ale Jacqueta. Byl by po něm sáhl Peyssou, takhle si vybere Colina a na mne vyjde Meyssonnier. Na to mi Evelyna ztropí výstup – což Miette zřejmě předvídala, že chce být v mé partě taky, a když jí nechci ustoupit, přinutí mě ke kapitulaci hladovkou.

Uplyne týden. Po jezevci ani stopy. Přestože sám páchne, má patrně dobrý nos a už nás zvětřil. Je ostatně možné, že z jeho hlediska páchneme my. Nevadí, číháme dál.

A čas zatím plyne jako široká, pomalá řeka. K ránu mě probouzí denní světlo. Od té doby, co nastalo krásné počasí, nechávám okno dokořán. Když otevřu oči, rád sleduji na protějším pahorku, jak na něm přibývá zeleně. Je to k nevíře. Koho by přede dvěma měsíci napadlo, že zakrátko uvidíme tolik trávy a nového listí? Ne na stromech – těch přežilo jen velice málo, ale na malých keřích; využily zkázy velikých sousedů a rozrostly se v neuvěřitelném množství. Hledívám i na Evelynu, jež spí na pohovce po Tomášovi. Původně jsem ji k sobě vzal na jednu noc, ale zásluhou systému pohostinství, při němž dny narůstají s každým soustem a douškem mléka, už se v mé ložnici drží dva měsíce. Netroufám si však smlouvu vypovědět, jde jí velice k duhu. Získala barvu, vyplnily se jí tváře, přibylo svalů. Má předpověď se sice prozatím nesplnila, hruď má pořád plochou, ale cvičení jí prospělo. Naučila se jezdit na koni a v rychlosti ji nikdo nepředčí, neví totiž vůbec, co je strach. Vesele tluče koně nožkami do boků, aby ho přiměla k cvalu, plavé copy za ní jen poletují. Copy si před jízdou zaplétá na můj příkaz, protože když jednou jela na Morganě, zvedla pravou ruku, aby si hodila dlouhé vlasy nazad, a rozpoutala tím takovou sérii beraních skoků, až přistála v jednom malém keříku. Naštěstí bez úrazu.

Přesně ve chvíli, kdy Evelyna, probuzena mým pohledem, otevře oči, zazní výstřel. Vzápětí druhý a po čtvrtvteřině třetí. Můj úžas se mžikem změní v obavu. Dnes v noci hlídali v údolí Peyssou s Colinem, touhle dobou už se však chystají k návratu. Po rozednění se jezevec do obilí neodváží. A i kdyby, nebudou potřebovat tři náboje, aby ho složili. Vyskočím a rychle vklouznu do kalhot.

„Běž do věže, Evelyno, a řekni Meyssonnierovi, ať vezme svou pušku, odemkne a počká na mne.“

Rozhodl jsem totiž už před měsícem, že každý bude mít svou vlastní zbraň a nechá si ji v pokoji. Kdyby došlo v noci k nějakému překvapení, budou tak tři pušky ve vstupní věži, tři v donjonu a jedna, Jacquetova, v obytné budově. S výjimkou nocí, jež bude Jacquet trávit u Miette, což je právě dnes.

Evelyna, bosá a v košili, už peláší. Dopínaje knoflíky, vyjdu z pokoje a současně se otevřou dveře u Tomáše. Stojí v nich v pyžamu, do půl těla nahý.

„Co se děje?“

„Popadněte oba pušky a utíkejte na stráž do věže. Nehněte se odtud. Budete hlídat Malevil. Ale honem, honem! Oblékání nechte být!“

Řítím se přes čtyři schody dolů po točitém schodišti a na prahu Miettiny ložnice spatřím Jacqueta. Reagoval čileji než Tomáš: má na sobě kalhoty a v ruce zbraň. Nepadne jediné slovo a už pádíme bok po boku.

Když dobíháme doprostřed podhradí, třeskne od řeky pátý výstřel. Zastavím se, natáhnu kohoutek a vystřelím do vzduchu na znamení, že už jdeme. Doufám, že to kamarádi v údolí pochopí. A utíkám dál. Meyssonnier už čeká s puškou v ruce u brány, zrovna ji otvírá. Křiknu na něj:

„Běž! Běž! Dohoním tě!“

Když jsem střílel, Jacquet běžel dál, takže je teď přede mnou. Proběhnu za ním vstupní bránou, pustím se ze svahu a najednou slyším v zádech něčí dech. Otočím se, je to Evelyna, uhání za mnou bosá a v košili, seč jí síly stačí.

Popadne mě záchvat šíleného hněvu, zastavím se, uchopím ji za paži, zatřesu jí a vykřiknu:

„Zatraceně! Co tu děláš! Koukej, ať jsi zpátky! Zpátky!“

„Ne! Ne!“ křičí s vytřeštěnýma očima. „Já chci s tebou!“

„Zpátky!“ zařvu na ni.

Přehodím si pušku z pravé ruky do levé a vlepím jí z každé strany facku, jen to mlaskne. Poslechne jak zbité zvíře; nespouštějíc ze mne oči plné děsu, couvá pozpátku k bráně, ale zoufale pomalu.

„Zpátky!“

Ztrácím drahocenné vteřiny! A Catie s Tomášem tu pořád ještě nejsou! Nemám ji komu svěřit! S Menou je to taky marné, ta zrovna zápolí v otevřené bráně s Momem, zatíná mu obě ruce do košile, aby ho zdržela.

Popadnu Evelynu v pase, přehodím si ji přes rameno, doběhnu s ní zpátky k vratům a shodím ji dovnitř jako balík.

V tu chvíli vidím, jak se košile na Momovi trhá, už je volný, vyřítí se ven a pádí cestou do údolí.

„Momo! Momo!“ volá Menou zoufale a rozběhne se za ním.

A ti dva pořád nikde! To snad není možné, ta holka se určitě maluje! A on na ni čeká!

Nechám Evelynu stát, vyrazím za Momem, předběhnu Menou pletoucí hubenýma nožkama a křičím: „Momo! Momo!“ Ale vím už, že ho nedohoním. Utíká, jako běhávají děti, chodidla jen kousek nad zemí, ale zato se mu jenom kmitají a dech má nevyčerpatelný.

V ostré zatáčce k vyschlému korytu, kde se nemusím ani otáčet, protože cesta tu tvoří dvě takřka rovnoběžná ramena, spatřím za sebou Menou, jak peláší, co může, a o kousíček dál ji už už dohání Evelyna! Ta neslýchaná řada nedisciplinovaných činů mě psychicky úplně podlomí. Nevím proč, ale najednou jsem si jist, že i Catie s Tomášem zběhnou ze svého stanoviště a pustí se za námi. Malevil zůstane bez ochrany. Všechen náš majetek, naše zásoby, dobytek, všechno zůstane vydáno napospas komukoli! Zmocní se mě zoufalství, a jak se zaťatými zuby a srdcem bušícím do žeber utíkám, hrdlo se mi stahuje, až to bolí. Zuřivostí a zároveň strachem jsem doslova bez sebe.

Konečně vběhnu na pláň a tam, ještě dost daleko před sebou, spatřím v jedné řadě Peyssoua, Colina, Meyssonniera a Jacqueta. Stojí ke mně zády, strnulí, pušky v rukou. Ani se nepohnou. Nehovoří. Vypadají jako solné sloupy. Nad čím tak zkameněli, nevím, vidím prozatím jen jejich záda. Rozhodně však nevypadají jako lidé, kterým něco hrozí, či kteří se musí bránit nebo mají strach. Oněmělí, proměnění v sochy, neotočí se ani po zvuku mých dusajících nohou.

Konečně jsem u nich, ani teď se ale nepřeberou ze strnulosti, neudělají mi místo. A už to vidím také.

Níž na svahu, nějakých deset metrů od nás, asi dvacet tvorů v rozedraných cárech a posledním stadiu sešlosti. Už ne ani bledí, ale doslova žlutí, v obličeji jen kosti potažené svraštělou kůží, někteří dokonce tak zesláblí, že už ani neudrží oči zpříma a šilhají až strach. Sedí na bobku nebo leží v našem obilí a s úzkostným ňafáním hltají polozralé klasy. Nedají si ani čas, aby oddělili zrno od plevy, polykají všecko. Všimnu si, že mají kolem úst zelený proužek: než objevili naše obilí, pokoušeli se patrně spásat trávu. Připomínají na kost vyhublá zvířata. Šilhavé oči se jim lesknou strachem a lačností. Vrhají po nás úkosem pohledy a cpou si klasy do úst, jak rychle mohou. Když jim potrava uvízne v hrdle, vyplivnou ji do dlaně a znovu spolknou. Jsou mezi nimi i ženy. Příšerná vychrtlost je sice zbavila všech známek ženskosti, lze je však rozeznat podle dlouhých vlasů. Pušku mezi nimi nikde nevidím. Ale na zváleném obilí vedle nich leží vidle a klacky.

Poskytují obraz tak srdcervoucí, že mi chvíli trvá, než si uvědomím, že nám zničili čtvrtinu sklizně, a nezasáhneme-li, zničí ji celou. Nejde jen o to, co snědí. Množství klasů přijde nazmar jen tím, jak stébla podupou a zválejí. A všechno to zrno, které zničí nebo spolykají, znamená pro nás život. Necháme-li beztrestně zpustošit malevilskou pšenici, stane se i z nás taková bludná vyhladovělá tlupa jako z mnoha jiných. Nepochybuji totiž, že tihle jsou jen první z řady. K cestě za potravou je podnítila vzkříšená zeleň.

Po mém boku stojí Peyssou. Jako by, mě vůbec nevnímal. Obličej má zbrocený potem.

„Zkusili jsme všechno,“ řekne Colin, hlas přidušený bolestí a hněvem. „Mluvili jsme na ně, nadávali jim. Stříleli jsme do vzduchu. Házeli po nich kamení. Ale co myslíš, kašlou i na kamení, zakryjí si hlavu rukou a ládují se dál!“

„Ale co je to vůbec za lidi?“ ozve se Meyssonnier tak užasle, že být to jindy, musel bych se zasmát. „Odkud se tu vzali?“

V bezmezné zuřivosti na ně zahuláká v nářečí:

„Mažte odtud, zatraceně! Vidíte přece, že nám ničíte pšenici! Co máme potom jíst my?“

„Máš to marné,“ řekne Colin. „Po našem, nebo francouzsky, odpověď z nich stejně nedostaneš. Ládují si nácka. A my si dělali hlavu kvůli jezevci!“

„A co takhle pustit se do nich pažbami,“ ozve se nakonec Peyssou přiškrceným hlasem.

Zavrtím hlavou. Nesmíme se dát oklamat jejich slabostí. Uštvaný tvor je schopný všeho. A pažby proti vidlím? Byl by to nerovný boj. Nabízí se jediné logické řešení. Vím jaké. Vědí to i kamarádi. Ale nemohou se k němu odhodlat. Stojím na pokraji obilného pole, odjištěnou pušku v ruce, kulku v hlavni, prst na spoušti, a říci, že váhám, je málo. V hlavě mám naprosto jasno, ale jsem jako ochromený, absolutně neschopný hnout byť jen prstem. I já se proměnil v solný sloup.

Jediný, kým cloumá rozčilení, je Momo. Vím, jak je lehko vznětlivý, ale takový záchvat třeštění jsem u něho ještě nezažil. Dupe, šermuje rukama nad hlavou, výhružně máchá pěstí, ječí. Hněvem úplně bez sebe obrací ke mně své jiskřivé oči a ježatou hlavu a zapřísahá mě hlasem i gesty, abych plenění učinil přítrž.

„Pšenyče! Pšenyče!“ křičí pronikavě.

Škůdci se nejspíš mezi sebou prali, nebo se porvali s nějakou jinou tlupou. Šaty na nich visí ve špinavých, potřísněných cárech barvy hlíny, mezi nimiž prosvítají stehna, horní části trupu, záda. Jedna nešťastnice se plazí po čtyřech od klasu ke klasu a splasklá, svraštělá ňadra jí visí až k zemi. Je však obutá, kdežto většina ostatních má nohy obalené hadry. Děti mezi nimi nejsou, nikdo hodně mladý ani starý také ne. Méně odolní jedinci zemřeli. Ti, jež máme před očima, jsou takzvaně v „nejlepších letech“. Věru kruté označení pro tvory, z nichž zbyly jen kostry. Otřesen zírám na jejich vystouplé pánve, zdánlivě obrovská kolena, lopatky, klíční kosti. Jak žvýkají, je vidět čelistní svaly. Kůže se víceméně změnila ve svrasklý pytel obalující holé kosti a z celé skupiny vane jakýsi žluklý pach, z něhož se člověku svírá hrdlo a zvedá žaludek.

„Pšenyče! Pšenyče!“ vřeští Momo a oběma rukama se popadne za vlasy, jako by si je chtěl vyrvat.

Křečovitě svírám pravicí zbraň, držím ji však stále u boku, hlavní dolů. Nemohu se přimět, abych zalícil. A přitom ty cizince, ty škůdce nenávidím až k zešílení. Protože to, co tak dravě polykají, znamená pro nás život. A protože v podobné tvory bychom se snadno mohli proměnit i my na Malevilu, kdyby mělo drancování našich zdrojů pokračovat. Mou nenávist však zároveň vyvažuje jakýsi odporný soucit a ten mě činí bezmocným.

„Pšenyče! Pšenyče!“ zaječí Momo na vrcholu zuřivosti.

A náhle přeběhne oněch deset metrů, jež nás dělí od tlupy, a vrhne se s řevem na nejbližšího škůdce. Začne do něho bušit pěstmi, kope do něho.

„Momo! Momo!“ křičí Menou.

Někdo se zasmál, snad Peyssou. I já mám smích na krajíčku. Z lásky k Momovi, protože co provádí, je tak dětinské, tak směšné a jemu tak velice podobné. A protože z ničeho, co Momo udělá, se nikdy nestřílí, Momo je z vážnosti života jaksi vyňat, zkrátka na něm „houby záleží“. A protože si neumím vůbec představit, že by se Momovi někdy mohlo něco stát. Vždycky nad ním někdo rozprostíral ochranná křídla: Menou, strýček, já, kamarádi.

Mužův divoký pohled mne předstihl o půl vteřiny. A rána vidlemi o čtvrtinu. Chtěl jsem jí zabránit výstřelem. Ale vidle se už rozmáchly. A ve chvíli, kdy má střela protivníka zasáhla a protrhla mu hrdlo, jejich tři zuby se pohroužily Momovi do srdce.

Padnou oba současně. Ozve se nelidské zakvílení, Menou se vyřítí vpřed a vrhne se k synově mrtvole. Vykročím jako automat a v chůzi střílím. Kamarádí po mé pravici i levici postupují v jedné řadě se mnou a střílejí také. Pálíme do celé skupiny. Bez míření. V hlavě mám úplně prázdno. Říkám si: Momo je mrtvý. Nic však necítím. Jdu kupředu a střílím. Ani bychom postupovat nemuseli, jsme docela blízko. Kráčíme však mechanicky, metodicky dál, jako když kosíme pole.

Střílíme i potom, když už se nic nehýbe. Až do posledního náboje.

14

Na nikoho z nás kromě Menou v první chvíli ztráta Moma plně nedolehla. Nebyli jsme tomu jaksi schopni uvěřit, hlavně jsme však měli po vpádu námi zneškodněné tlupy celých čtrnáct dní od rána do večera plné ruce práce.

V první řadě jsme museli pochovat mrtvé. Bylo to něco příšerného. A tím obtížnějšího, že se k nim na můj příkaz nesměl nikdo přiblížit. Bál jsem se, aby na sobě neměli parazity a nepřenesli na nás nějaké epidemické choroby, proti nimž bychom stáli s holýma rukama. Vzpomínal jsem si, že například blecha může přenášet mor a veš skvrnitý tyfus. Mé podezření vůči oněm nešťastníkům bylo tím víc nasnadě, že byli tak zchátralí, a soude podle hadrů, jimiž měli mnozí z nich obalené nohy, přišli zřejmě z velké dálky.

Vykopali jsme v blízkosti mrtvých těl jámu, na dno dali roští a na ně vyrovnali polena až do výše obilného pole. Každé mrtvole jsme zaklesli nohu do smyčky uvázané na konci tyče, a držíce se sami co nejdál, dovlekli ji na hranici. Mrtvých jsme napočítali osmnáct, z toho pět žen.

Bylo jedenáct večer, když jsme na dosud teplý popel hodili poslední lopatu hlíny. Připadalo mi bezpečnější nevracet se na Malevil v šatech, jež jsme měli na sobě. Zazvonil jsem u vstupní věže, a když se objevila Catie, požádal ji, aby řekla Miette a přinesly nám spolu dva prádelní hrnce plné vody. Naházeli jsme pak do nich všechno oblečení včetně prádla, vešli do hradu nazí a jeden po druhém se v koupelně v donjonu hned osprchovali. Prohlédli jsme se pečlivě po celém těle, na nikom se však parazit nenašel. Druhý den jsme rozdělali pod hrnci před věží pořádný oheň, šatstvo důkladně vyvařili a teprve pak je odnesli na hrad a na slunci usušili.

Po návratu z údolí zasedla celá naše šestice v hradní síni k večeři. Obsluhovala nás Catie. Byla tu i Evelyna, ale netroufala si ke mně přistoupit a já na ni také ani slovo nepromluvil. Miette s Falvinkou a Menou bděly u Moma ve vstupní věži. Padal jsem únavou a city měl jako umrtvené. Krom tupého živočišného uspokojení z jídla, pití a odpočinku jsem cítil jen nesmírnou potřebu spát.

Na to však nebylo ani pomyšlení. Museli jsme všelicos rozhodnout, a zasednout proto hned po večeři k poradě. Ženy jsem tentokrát vyloučil. Tomáš měl u mne pořádný vroubek a nechtěl jsem ho kárat před Catie. Evelynu jsem před rokováním také vystrnadil ven. Z ložnice sice vyhazov nedostala, ale nemluvil jsem na ni.

Z tváří shromážděných kamarádů čišela únava a hořká sklíčenost. Zahájil jsem rozpravu neosobním tónem a slovy co nejopatrnějšími. „Prožili jsme velice ošklivé chvíle. Došlo k různým chybám. Měli bychom společně provést bilanci. Ale nejdřív by měl každý k tomu, co se stalo, povědět své.“

Dlouho se nikdo neozve, až řeknu:

„Tak spusť, Coline.“

„Inu, víš,“ začne Colin přiškrceným hlasem, aniž na koho pohlédne, „je mi líto Moma. Ale taky těch, co jsme zabili.“

„Meyssonniere?“

„Já si myslím,“ řekne Meyssonnier, „že jsme projevili špatnou organizaci a že došlo k celé řadě neukázněných činů.“

Ani on se během řeči na nikoho nepodívá.

„Peyssou?“

Peyssou povytáhne široká ramena a rozloží na stole své mocné tlapy.

„No jo,“ řekne, „chudák Momo si to vlastně na jednu stranu vykoledoval. Ale stejně, jak povídá Colin…“

A dost.

„Jacquet?“

„Já si myslím to, co Colin.“

„A ty, Tomáši?“

Oslovil jsem ho až naposled, abych mu dal najevo odstup. Počítal s ním ostatně už předem, posadil se totiž jinam, Evelyninu židli vedle mne jako by neviděl. Narovná se. Hlavu ke mně neotočí, hledí rovnou před sebe a v profilu jeho tváře je cítit napětí. Sedí velice zpříma, dokonce až jaksi strnule, ale ruce má proti svému zvyku v kapsách. Ne však z nenucenosti, schovává je myslím proto, že se mu trošičku chvějí.

Ovládá hlas jenom s obtížemi.

„Protože se Meyssonnier zmínil o neukázněném chování, rád bych řekl, že si vyčítám dvě věci. Za prvé: když se ozvaly výstřely, Emanuel mi řekl, abych se neoblékal a běžel dolů se zbraní, tak jak jsem. Já se ale zdržel oblékáním a dostal se k věži příliš pozdě, takže jsem už nemohl Menou pomoci zadržet Moma.“

Polkne.

„Za druhé: místo abych zůstal s Catie na stráži na hradbách, jak mi Emanuel rozkázal, rozhodl jsem se na vlastní pěst, že půjdu a pomohu vám v Rhunes. Uvědomuji si, že to ode mne byla vážná chyba, protože jsem nechal Malevil bez obrany. Kdyby ta tlupa, s níž jsme se střetli, byla organizovaná, mohli se rozdělit na dvě skupiny: jedna se mohla pustit do naší pšenice a tím nás odlákat do údolí, a druhá se zatím mohla zmocnit hradu.“

Neznat Tomáše tak dobře, považoval bych jeho slova za projev obratnosti. Tím, že se sám obviňuje, bere nám totiž zbraň z rukou. Jak vznést obžalobu proti viníkovi, který se předem přiznává? Ale vím, že ve skutečnosti promluvila pouze jeho přísná poctivost. Je-li v jeho slovech vůbec něco obmyslného, pak leda fakt, že se snaží očistit svou ženu. Je to sympatické, ale taky dost nebezpečné. Na Catinu roli v prohřešcích, k nimž se Tomáš přiznává, mám totiž svůj názor, a taky ho nesmlčím.

Řeknu nevzrušeně:

„Tvá upřímnost mě těší, Tomáši. Ale myslím, že trochu moc kryješ Catie. Položím ti jednu otázku: nebyla to ona, kdo chtěl, abys počkal, než se obleče?“

Pohlédnu na něj. Vím, že by se ke lži nesnížil.

„Byla,“ řekne Tomáš a hlas se mu lehce chvěje. „Ale já na její hledisko přistoupil, za zpoždění jsem tedy odpovědný já.“

Není pro něj lehké to přiznat, ba naopak. Nervy má napjaté k prasknutí. Ale ještě ho nepustím.

„A nebyla to na hradbách Catie, kdo ti nasadil do hlavy, aby ses šel podívat do údolí, co se tam děje?“

„Byla,“ řekne Tomáš, zrudlý jako pivoňka „Ale já udělal chybu, že jsem ji poslechl. Vina je tedy jen na mně.“

„Vina je na vás obou,“ řeknu břitce. „Catie má stejná práva a stejné povinnosti jako my všichni tady.“

„Až na to,“ procedí Tomáš sevřenými rty, „že nemá právo účastnit se porady, na které ji kritizuješ.“

„Chtěl jsem ji toho ušetřit. Ale jestli myslíš, že má být vyslechnuta, dojdi pro ni. Počkáme na tebe.“

Ticho. Všichni se na něho dívají. Oči má sklopené, ruce zabořené v kapsách. Rty se mu chvějí.

„Není třeba,“ řekne konečně.

„V tom případě navrhuji, abychom prohovořili Colinovo stanovisko – s ním jsou myslím zajedno i Peyssou a Jacquet.“

„Ještě jsem nedomluvil,“ řekne Tomáš.

„Ale tak jen mluv, mluv,“ řeknu netrpělivě. „Co pořád máš! Nikdo ti mluvit nebrání!“

„Jsem připraven,“ pokračuje Tomáš, „vyvodit ze svých chyb důsledky a spolu s Catie Malevil opustit.“

Pokrčím rameny, a protože Tomáš mlčí, zeptám se:

„Skončil jsi?“

„Ne,“ odvětí přidušeně. „Dokud nebude rozhodnuto jinak, patřím ještě pořád na Malevil, a mám tedy právo k další projednávané otázce se vyslovit.“

„Tak se vyslov! Kdo ti brání?“

Odmlčí se a pak spustí o něco jistějším hlasem:

„S Colinem nesouhlasím. Litovat, že jsme ty lidi zabili, není myslím na místě. Podle mého byla naopak chyba, že se Emanuel neodhodlal střílet dřív. Kdyby byl nečekal tak dlouho, Momo by dosud žil.“

Neozve se žádné „oh!“, ani takzvaný „šum v sále“, ale nesouhlas je na všech tvářích zřejmý. Pro jednou však nechám obratnost stranou. Lid je se mnou, ale nevyužiji toho. Jde o příliš vážné věci.

„Nevyjádřil ses zrovna moc taktně, Tomáši,“ odvětím klidným tónem, „ale v podstatě máš pravdu. Dovolím si tě však opravit. Nedošlo z mé strany pouze k jedné chybě: došlo ke dvěma.“

Rozhlédnu se po ostatních a zmlknu. Mohu si to dovolit. Povedlo se mi, že navýsost zpozorněli.

„První chyba,“ pokračuji, „a to v obecnějším smyslu, projevil jsem přílišnou slabost vůči Evelyně. Poskytl jsem ostatním pohled na dospělého muže, který dovolí, aby s ním orala malá holčička, a to vneslo do našeho společenství prvek ležérnosti a kázeň povolila. Konkrétní důsledek: nemít v tu chvíli, když jsem běžel z Malevilu k Rhunes, vinou Evelyny svázané ruce, mohl jsem Menou pomoci zadržet Moma. Aspoň než by přišel Tomáš.“

Chvilku se odmlčím, pak dodám:

„Tím si nechci nějak libovat v sebekritice, Tomáši. Chci ti jen ukázat, že svou slabost vůči Evelyně a tvou vůči Catie vidím v jedné rovině.“

„Až na to, že Evelyna přece jenom není tvá žena,“ poznamená Tomáš.

„To je podle tebe přitěžující okolnost?“ zeptám se chladně. Zmlkne, vyveden z konceptu: měl myslím na jazyce, že jeho prohřešek je menší, protože je s Catie ženatý. Ale vyslovit to nahlas se mu nechce, přiznal by tím jen svou slabost. Drží se konvenční, a ve svém případě naprosto falešné představy o muži vládci.

„Druhá chyba: jak řekl Tomáš, neodhodlal jsem se dost rychle ke střelbě.“

Meyssonnier zvedne ruce k nebi.

„Buďme spravedliví!“ řekne zvučně. „Pokud došlo k chybě, nedopustil ses jí jenom ty. Nikomu z nás se nechtělo střílet do těch chudáků. Byli tak vychrtlí! Tak vyhladovělí!“ Obrátím se na Tomáše:

„Cítil jsi to taky tak, Tomáši?“

„Ano,“ odpoví bez váhání.

Mám tuhle poctivost u něho rád: nezalže, ani když tím poškodí, co sám prosazuje.

„Pak ale nezbývá než z toho vyvodit, že k chybě došlo kolektivně,“ řeknu.

„Ano,“ namítne Tomáš, „ale tvá odpovědnost je větší, protože ty jsi velitel.“

Zvednu dlaně do vzduchu a prudce vykřiknu:

„No právě! A jsme u toho! Jsem opravdu velitel? Dá se říct, že je člověk velitel, jestliže dva dospělí ze skupiny, jíž by měl velet, v plné bitvě neuposlechnou jeho rozkazu?“

Rozhostí se ticho a já neudělám nic, abych je přerušil. Jen ať trochu dolehne. Jen ať se Tomáš ještě trochu povaří ve vlastní šťávě.

„Já bych řekl,“ ozve se Colin, „že tady máme před sebou naprosto nejasnou situaci. Scházíme se na Malevilu k poradám a rozhodujeme o všem společně. Dobrá. Při našich poradách hraje Emanuel významnou roli. Ale nebylo nikdy řečeno, že kdyby šlo do tuhého a nezbyl čas se poradit, velení přebírá Emanuel. A říct by se to podle mého mělo. Aby bylo jasné, že v takovém doopravdy naléhavém případě Emanuelův příkaz platí bez diskuse.“

Meyssonnier zvedne ruku:

„Správně,“ prohlásí s uspokojením. „Přesně o tohle mi šlo, když jsem na začátku říkal, že jsme projevili špatnou organizaci. Nejen to, průběh celé události byl podle mě až žalostný. Každý se rozběhl, kam ho napadlo, nikdo neposlouchal, co mu kdo říká. Takže v jednu chvíli zůstaly na hradbách jen Falvinka s Miette, to byla veškerá obrana Malevilu. A Miette neměla ke všemu ani pušku, přestože střílet umí.“

„Máš pravdu,“ přidá se Peyssou, potřásaje mohutnou palicí. „Hotový binec! V Rhunes byl chudák Momo, ačkoli tam neměl co dělat, byla tam Menou, ta zase přiběhla za ním, třebaže tam taky nepatřila. Byla tam Evelyna, protože se držela za šos Emanuela. Byl tam…“

Zarazí se a zčervená až po obočí. Jak se rozjel, už chtěl ve svém výčtu jmenovat Tomáše. Ticho. Tomáš sedí, ruce v kapsách, oči k nikomu nezvedne. Colin se na mne jakoby stranou pousměje a v očích mu zajiskří.

„Zrovna jako ten tvůj nápad,“ řekne náhle Peyssou a natáhne mocnou tlapu k Tomášovi. Člověk má dojem, že by svou paží klidně přesáhl celý stůl. „Zrovna jako ten tvůj nápad,“ pokračuje hromovým hlasem. „Chtít odejít s Catie z Malevilu, takovou blbost svět neviděl!“

„Můj názor,“ připojím se okamžitě.

„Hlavně kam bys šel, ty vrtáku?“ řekne Peyssou, vkládaje do nadávky neuvěřitelnou dávku vřelosti a lásky.

Colin se rozesměje. Naprosto upřímným smíchem a v pravou chvíli, jak už to umí. Přidáme se k němu, jako by nám udal tón. Ovzduší se smíchem natolik uvolní, že se úsměv objeví i na Tomášových sevřených rtech. Od té chvíle, jak si všimnu, už také nesedí tak ztuhle a dokonce vyndal ruce z kapes.

Smích se utiší a přistoupíme k hlasování. S výjimkou jednoho hlasu, totiž mého pro Meyssonniera, jsem zvolen vojenským velitelem Malevilu „pro případ náhlého nebezpečí“. Čímž se rozumí, že s výjimkou naléhavých situací budeme o všem, i o otázkách bezpečnosti, rozhodovat společně. Poděkuji a požádám, aby za mého zástupce, a případně pokud bych pro zranění nemohl svou funkci plnit, za mého nástupce schválili Meyssonniera. Druhé hlasování dopadne k mé spokojenosti. Napětí povolí, všichni se rozhovoří. Nechám je pár minut, aby se uvolnili, a pak řeknu:

„Rád bych se vrátil k hledisku, jež vyjádřil na začátku Colin. Jistě, cítili jsme to všichni, střílet do těch nebožáků bylo něco strašlivého. Proto jsme tak váhali. Ale chtěl bych říct jednu věc. Jelikož naše rozmýšlení stálo Moma život, znamená to, že náš reflex nebyl správný. Neuvědomili jsme si dostatečně, že ode dne, kdy se stala ta věc, nežijeme už v téže době jako předtím, a ještě jsme se tomu pořádně nepřizpůsobili.“

„Co to má znamenat,“ zeptá se Peyssou, „že nežijeme v téže době jako předtím?“

Otočím se k němu.

„Dám ti příklad: řekneme, že by tě předtím navštívil v noci nějaký chlápek a ze msty ti podpálil stodolu, seník a chlív.“

„To bych se na to podíval?‘ vybafne Peyssou, zapomínaje, že přišel o všecko.

„Ano, ale dejme tomu. Ztráta je to veliká, řekneš mi, ale taková zas ne, aby tě ohrozila na životě. Především máš pojištění. A kromě toho zemědělský úvěr, než se pojišťovna rozhoupe k výplatě pojistky, můžeš si na nové krávy a seno vypůjčit. Kdežto teď, poslouchej mě dobře, kdyby ti nějaký chlap ukradl krávu, sebral ti koně nebo ti snědl obilí, máš konec, už si nepomůžeš, jsi prostě odsouzený k smrti, ať už k rychlé nebo pomalé. Není to už prostá krádež, ale zločin. A to zločin, který musí být okamžitě a bez váhání ztrestán smrtí.“

Vidím, že se Jacquet nějak cuká, ale jak jsem ponořen do svého výkladu, neuvědomím si hned, oč běží. To, co říkám, jsem si od Momovy smrti opakoval tolikrát, že mám teď dojem, jako bych vlastně jen omílal známé pravdy. Ale v každém případě se k věci hodlám ještě vrátit, protože je mi jasné, že jak kamarádi, tak ani já nedokážeme svůj dosavadní životní postoj změnit ze dne na den. A že ani pud sebezáchovy v nás nedokáže potlačit vypěstovanou úctu k lidskému životu.

„Ale stejně,“ povzdechne smutně Colin. „Zabíjet lidi!“

„Musí to být,“ řeknu nezvýšeným hlasem. „Nová doba, v níž jsme se octli, nás k tomu nutí. Říkám ti znovu: chlap, který ti vezme obilí, tě odsoudil k smrti. A volit raději vlastní smrt než jeho, k tomu přece jenom nemáš důvod!“

Colin mlčí. Ostatní také. Nevím, zdali jsem je přesvědčil. Událost, kterou jsme zažili, má však svou váhu. Mohu se spolehnout, že jim hned tak z hlavy nevymizí a pomůže mi vštípit jim – a především sobě samému – onen bleskový a brutální reflex živočicha, který si hájí svou půdu.

Nakonec si přece jen všimnu, že Jacquet v tváři málem zfialověl, na čele se mu perlí veliké kapky potu a stékají mu po spáncích. Dám se do smíchu.

„Jen klid, Jacquete! Na čem se dnes večer ustanovíme, nebude mít zpětnou platnost.“

„Co to znamená, zpětnou platnost‘?“ zeptá se, dobrácké hnědé oči upřené do mých.

„Že se to nebude vztahovat na činy, které už se staly.“

„Á to jo,“ oddechne si zhluboka.

„Safraportský Jacquet!“ řekne Peyssou.

Pohledy obrácené na Jacqueta, dáme se mu všichni do smíchu stejně jako prve Tomášovi. Nevěřil bych, že je možné být tak veselí po vší té krvi, kterou jsme ztratili a sami prolili. Ale pravé veselí to vlastně není. Náš smích má společenský obsah. Potvrzuje, že patříme k sobě. Že je Tomáš přes všechny prohřešky jedním z nás a stejně tak Jacquet. Naše společenství prošlo zkouškami a znovu se stmeluje, uzavírá a nabývá nové síly.

Pohřeb jsme stanovili na poledne a rozhodli se, že půjdeme k přijímání. Po ranním shromáždění očekávám ve své ložnici ty, kdo se chtějí vyzpovídat.

Vyslechnu Colina, Jacqueta a Peyssoua. Co je tíží, vím u všech tří předem, ještě než otevřou ústa. Mají-li však pocit, že je mohu břemene zbavit, tím líp. „Kterým hříchy odpustíte, těm se odpouštějí, a kterým je zadržíte, jsou zadrženy.“ Bůh mě chraň, abych si osoboval, ať už dnes či do budoucna, tak nezměrnou pravomoc! Vždyť někdy pochybuji, může-li lidské svědomí vůbec očistit i sám Bůh. Ale dost. Nechci dělat svým kacířstvím nikomu těžkou hlavu. Už proto ne, že si v oblasti víry nejsem jist vůbec ničím.

Když Colin skončí, pousměje se, tak jak to umí, a dodá:

„Peyssou říká, že prý se Fulbert při zpovědi vyptává na spoustu věcí. A pak ti vynadá. Tvá metoda to není.“

Také se usměji.

„Snad bys ani nechtěl! Zpovídáš se, aby sis ulevil. Nebudu ti přitěžovat.“

Colinova tvář k mému velikému údivu zvážní.

„Jen kvůli tomu se ale nezpovídám. Taky proto, abych se stal lepším.“

Začervená se, věta mu připadá směšná. Pochybovačně stáhnu rty.

„Ty si myslíš, že to není možné?“

„V tvém případě snad ano. Ale většinou ne.“

„Proč?“

„Protože, víš, lidi si dokážou své chyby velice úporně skrývat. Důsledek: jejich zpověď nemá cenu. Vezmi si třeba Menou: já ji nezpovídal, rozumíš, jinak bych o tom nemluvil. Ale vyčítá si svou ‚tvrdost‘ vůči Momovi, a přitom ani nevzdechne, že se chová sprostě k Falvince. Dokonce to ani za sprosťárnu nepovažuje, myslí si, že je v právu.“

Colin se rozesměje. A já si uvědomím, že jsem hovořil o Momovi, jako by dosud žil, a náhle mě to strašně zabolí. Mluvím honem dál:

„Napsal jsem pár slov Fulbertovi, chci ho upozornit, že se v okolí potulují lupičské bandy. Radím mu, aby nechal La Roque lépe střežit, hlavně v noci: Co říkáš, nechtěl bys mu ten lístek doručit?“

Opět se začervená.

„Nemyslíš, že po tom, co jsem ti pověděl, je to trochu…“

Větu nedokončí.

„Myslím si, že máš v La Roque přítelkyni z dětství a s radostí se s ní shledáš. Tak co? Kde je jaká špatnost?“

Třetího muže vystřídá u mne Catie. Jen vejde do pokoje, ovine mi paže kolem krku. Její objetí mě sice nenechává tak docela lhostejným, ale vezmu je raději v žertu a se smíchem se jí vykroutím.

„Přeháníš. Přišla jsi mě pomuchlat, nebo se vyzpovídat? Tak jen se posaď, a pěkně z druhé strany, ať jsem trochu v bezpečí.“

Mé přivítání ji nadchlo. Čekala víc chladu. A už se zpovídá jak o závod. Čekám, co přijde dál, protože kvůli zpovědi nepřišla, to je jasné. Zatímco se bije v prsa a vyznává se mi z prkotin, které jí jakživ nedělaly těžkou hlavu, pozoruji, že má nalíčené oči. Nenápadně, ale se vším všudy: obočí, řasy, víčka. Dožívá ještě z malé zásobičky líčidel, jež měla před výbuchem.

Když vyklopí onen výčet bezvýznamných hloupůstek, mlčím. Čekám. A schválně se na ni nedívám, abych vypadal co nejmíň zaujatě. Čmárám si tužkou na piják. – Papír nekazím, je teď příliš vzácný.

„A jinak,“ řekne konečně, „ještě se na mě zlobíš?“

Čmárám.

„Zlobím? Ne.“

A dál ani slovo. Dodá tedy:

„Vypadáš, jako by se ti něco nezdálo.“

„Taky že se mi nezdá.“

Ticho. Čmárám dál.

„A to se ti nezdá něco na mně, Emanueli?“ zabrouká tak lichometně, jak jen dokáže.

Ale může se lísat a dělat opičky jak chce. Marná snaha. Mé oči mají co dělat jinde. Kreslím na piják andílka.

„Nejsem spokojen s tvou zpovědí,“ prohlásím přísně.

Teprve teď zvednu hlavu a pohlédnu na ni. Tuhle písničku nečekala: jako malevilského abbého mě určitě nebere moc vážně.

„Byla to špatná zpověď,“ pokračuji v přísném tónu. „Nevyznala ses ani ze své hlavní chyby.“

„A co by to podle tebe mělo být?“ zeptá se, těžko přemáhajíc útočnost.

„Koketérie.“

„Ach, tohle!“ řekne.

„Ano, samozřejmě! Pro tebe to neznamená nic! Máš svého muže ráda, víš, že ho nebudeš podvádět,“ (v tu chvíli se výsměšně pousměje) „tak si říkáš: ‚Jen do toho, pobavme se trochu!‘ Jenže ve společenství, kde je šest mužů na jediné dvě ženy, jsou tyhle legrácky velice nebezpečné. Kdybych tomu neučinil přítrž, obrátí mi tvá koketérie Malevil vzhůru nohama. Peyssou po tobě podle mne už teď kouká víc, než by měl.“

„Myslíš?“

Září! O zkroušenou tvář se ani nepokusí!

„Ano, myslím. A zkoušíš to i na ostatní. Jenže s těmi to naštěstí nepohne.“

„Chceš říct, že to nepohne s tebou,“ zaútočí. „Ale to mi nepovídáš nic nového. Tobě se líbí jen macaté bečky. Jako ta nahá ženská, co máš tamhle nad postelí. Farář! To mě tedy podrž! Člověk by myslel, že tam uvidí spíš krucifix!“

Namouduši, jedovatá být umí!

„To je reprodukce Renoira,“ odvětím, užaslý, že jsem se dal zatlačit do defenzívy. „Vůbec nerozumíš umění.“

„A fotka té tvé skopčačky tamhle na stole, to je taky umění? Děsná buchta! Nakynutá až hrůza. Ale tobě to je vlastně fuk, máš Evelynu.“

To je ale had!

„Já že ‚mám‘ Evelynu?“ odvětím s chladným hněvem. „Co tím chceš říct? Máš mě za Wahrwoorda?“

Zabodnu jí do očí zdrcující pohled. Okamžitě se po špičkách stáhne z bitevního pole zpátky.

„Ale prosím tě, nic takového jsem neřekla,“ odpoví. „To by mě ani ve snu nenapadlo.“

Napadlo, nenapadlo, na to jí kašlu. Trochu se uklidním. Sáhnu opět po tužce a přeškrtám andílkovi křídla. Načež mu přimaluji dva růžky a dlouhý ocas. Chápavý, na způsob opičino. A celou tu dobu se Catie přede mnou všelijak kroutí, snažíc se zahlédnout, čím se to zabývám. Jak je ta opička na své pohlavíčko pyšná! A jak se snaží ukázat všem jeho moc. Zvednu hlavu a pátravě se na ni zahledím:

„Tvým snem v podstatě je, aby se do tebe zamilovali všichni mužští na Malevilu a všichni aby chřadli v zoufalství. A ty budeš zatím milovat jen Tomáše.“

Trefil jsem do černého, aspoň si to pro tu chvíli myslím. Vidím totiž, jak se jí kdesi na dně očí opět rozsvítil plamínek útočnosti.

„Co bys chtěl?“ řekne. „Každý na to není, dělat běhnu jako ta tvoje Miette.“

Na chvíli zavládne ticho.

„Krásně mluvíš o své sestře, jen co je pravda,“ řeknu, aniž zvýším hlas. „Výborně.“

Catie však není v podstatě zlé děvče. Zrudne a poprvé od začátku zpovědi vypadá opravdu zkroušeně.

„Ba ne, mám ji hrozně ráda, víš? Nesmíš si myslet.“

Na dlouho se odmlčí.

„Říkáš si asi, že se chovám ošklivě, co?“ dodá nakonec.

Usměji se:

„Říkám si, že jsi mladá a trochu zbrklá.“

A protože neodpovídá, udivená, že s ní po všech jedovatostech, jimiž mě obdařila, mluvím přátelsky, dodám:

„Třeba s Tomášem! Zakoukal se, do tebe a ty, protože jsi mladá, máš sklon toho využívat. Ořeš s ním, ale neděláš dobře. Tomáš není žádná bačkora. Je to muž a bude ti to mít za zlé.“

„Už má.“

„Pro ty hlouposti, co kvůli tobě natropil?“

„No ano.“

„To nic, to se srovná. Při poradě vzal všecko na sebe. Bránil tě jako lev.“

Podívá se na mne, oči jí září.

„Však tys nebyl při poradě taky nijak zlý.“

„Ale jedno jsem ti chtěl říct. S Peyssouem buď trochu opatrná.“

„To, ti slíbit nemohu,“ odvětí s naprostou upřímností. „Jak vidím mužského, prostě neodolám.“

Pohlédnu na ni. Vyvedla mě trochu z konceptu. Přemýšlím. Zdá se, že jsem z toho děvčete nepochopil ani zbla! Je-li pravda, co říká, celá má analýza leží v troskách. Dodá ještě:

„Víš, jako farář jsi vlastně docela fajn. I když si potrpíš na ženské. Takže všechno to ošklivé, co jsem ti řekla, beru zpátky, obzvlášť… No, beru to zkrátka zpátky. Jsi milý. Já prostě neudržím jazyk za zuby, tak to je. Smím tě políbit?“

Vtiskne mi polibek. O hodně jiný, než s jakým ke mně vešla. Abychom ovšem jeho čistotu zas nepřeháněli. Pravda je, že mě vzruší, což Catie doprovodí vítězným uchichtnutím na důkaz, že jí to neušlo. Hned nato jí otevřu dveře, proklouzne jimi, proběhne prázdnou chodbou a před točitým schodištěm donjonu se ještě otočí a rychle mi mávne.

Moma jsme pochovali vedle Germaina a malého náhrobku s pozůstatky rodin našich kamarádů. Byl to jakýsi zárodek hřbitova založený v den osudné události, patřil už k světu potom a všichni jsme věděli, že na něm jednou spočineme i my. Ležel před prvními hradbami na někdejším parkovišti. Skála tam tvoří jakousi plošinku, která se po čtyřiceti metrech opět zužuje do rozměrů cesty pokračující odtud dál po útesu. Cesta v těch místech zahýbá okolo skály takřka v pravém úhlu.

Právě tam, v oné těsné úžině mezi strmým srázem a skalní masou nad ním, se rozhodneme postavit palisádu, jež bude chránit první hradby, aby je v noci někdo nezlezl. Je to promyšlené dílo z důkladných, pevně stlučených dubových fošen, s brankou opatřenou těsně při zemi posuvným otvorem, jímž může prolézt po čtyřech jediný člověk. Když nás někdo navštíví, vpustíme ho tudy. Nejdřív si ho ovšem dobře prohlédneme kulatým bezpečnostním otvůrkem skrytým vedle špehýrky. Na samotnou špehýrku, jejíž otevření může být spojeno s jistým nebezpečím, dojde až po bedlivém prozkoumání.

Pamatovali jsme i na možnost, že by chtěl někdo palisádu přelézt. Její hořejšek – který se dá sejmout, aby se mohlo projet s vozem – jsme pojistili čtyřmi řadami ostnatého drátu, na němž se při sebemenším doteku rozřinčí plechovky. Krom toho sáhl Colin do zásob ze svého krámku a pro návštěvníky přicházející s dobrými úmysly instaloval vedle špehýrky zvonek.

Plošinku mezi palisádou a vodním příkopem před prvními hradbami pokřtil Meyssonnier na „zónu předsunuté obrany“, neboli ZPO.

Na jeho radu jsme se usnesli rozmístit po ní šachovnicovou síť pastí. Volný jsme nechali jen tři metry široký pruh, čímž vznikla jakási cesta okolo pravého příkopu, kolem oblouku tvořeného výdutí ve skále a podél hřbitůvku až k palisádě. Nástrahy – neboli pasti na blbce, řečeno s Meyssonnierem byly zcela klasického typu. šedesát centimetrů hluboké jámy a na jejich dně zašpičatělé, nad ohněm dotvrda vysušené kůly nebo prkýnka pobitá silnými hřeby. Otvory jsme zamaskovali kusy lepenky a ještě je zakryli vrstvou hlíny.

Peyssou zatím dokončoval nástavbu prvních hradeb. Jako základ položil přes zubaté cimbuří silné dřevěné trámy a vyhnal zdivo dobře o půl metru výš. Když s tím byl hotov, požádal Meyssonniera, aby otvory v cimbuří uzavřel tlustými dřevěnými výplněmi, ale tak, „aby se daly směrem ven zdola nahoru otvírat. Můžeš potom pálit rovnou dolů k hradbám a nemusíš se bát, že si tě nějaký jiný mizera vybere zdálky za terč. A dole v prknech vyřízneš štěrbinu, takže budeme mít kromě střílen v cimbuří ještě jednou tolik střílen tady.“

Aniž to výslovně řekl, předpokládal zcela samozřejmě, že útočníci budou vybaveni podobně jako my, totiž jen loveckými puškami, jejíchž střely silným, letitým dubovým dřevem neproniknou. Předpokládali jsme to tak trochu podvědomě všichni, pozdější události nás však vyvedly z omylu.

Palisáda už byla hotová, zbývalo ještě patřičně vybavit pasti, když se jednoho rána rozcinkal zvonek. Byl jsem v tu chvíli v ZPO sám. Za bránou čekal Gazel, usazený na Fulbertově velikém šedém oslu. Jen jsem otevřel špehýrku, seskočil a nastavil mému pohledu chladně zdvořilou tvář.

„Posilnění“ odmítl, podal mi jen špehýrkou dopis od Fulberta a prohlásil, že si na odpověď počká tam, kde je. Po pravdě řečeno, nijak naléhavě jsem ho dovnitř taky nezval, protože ZPO nebyla ještě zdaleka dokončená.

Dopis zněl takto:

Drahý Emanueli,

děkuji Ti za upozornění o loupeživých tlupách. V naší končině se zatím nic podobného nevyskytlo. Je ovšem pravda, že nejsme tak bohatí jako Malevil.

Buď tak laskav a tlumoč Menou můj projev soustrasti k úmrtí jejího syna a vyřiď jí, že na ni v modlitbách nezapomínám.

Krom toho mám čest Ti oznámit, že jsem byl shromážděním věřících zdejší farnosti zvolen za biskupa.

Na základě toho jsem mohl vysvětit na kněze pana Gazela a jmenovat ho farářem pro Courcejac a abbém na Malevilu.

Je mi velice líto, že Tě musím zarmoutit, ale chci-li dostát svým povinnostem, nemohu Tvou kněžskou funkci, kterou ses cítil povinen převzít na Malevilu, uznat.

Nedělní bohoslužbu přijede na Malevil sloužit pan abbé Gazel. Doufám, že mu uchystáš dobré přijetí.

Přijmi, drahý Emanueli, mé nejkřesťanštější pozdravení.

Fulbert le Naud, biskup larocký.

P. S. Protože se Armand necítí dobře a zůstal upoután na lůžko, posílám pana Gazela, aby Ti dopis předal a přivezl odpověď.

Když jsem onen překvapivý lístek dočetl, otevřel jsem opět špehýrku. Sotva jsem dopis převzal, honem jsem ji totiž zavřel, aby Gazel nezahlédl naše rozkopané pasti. Milý Gazel čekal před palisádou, tvář klauna neurčitého pohlaví staženou v poněkud úzkostný a napjatý výraz.

„Hned ti odpovědět nemohu, Gazele,“ řekl jsem. „Musím věc předložit malevilskému shromáždění. Mou odpověď přiveze Fulbertovi zítra Colin.“

„V tom případě si pro ni přijedu zítra dopoledne sám,“ odvětil Gazel svým tenkým hláskem.

„Ale ne, proč by ses měl trmácet třicet kilometrů na oslím hřbetě hned dva dny za sebou. Pojede Colin.“

Chvilku bylo ticho, Gazel zamžikal řasami a poněkud rozpačitě prohlásil:

„Musíš prominout, ale my už do larocké farnosti žádné cizince nepouštíme.“

„Cože?“ užasl jsem, nemoha věřit vlastním uším. „A ti cizinci jsme my?“

„Netýká se to jen vás,“ odvětil se sklopenýma očima.

„Ach tak. Zřejmě jsou v našich končinách ještě jiní lidé!“

„Je to rozhodnutí farnostní rady.“

„No výborně!“ opáčil jsem rozhorleně. „Klobouk dolů před farnostní radou! A to farnostní radu nenapadlo, že by mohl Malevil použít téhož rozhodnutí vůči lidem z La Roque?“

Gazel, oči k zemi, mlčel jako zařezaný. Prožíval, jak by řekl Fulbert, „velice bolestný okamžik“.

„Jistě ale víš,“ obrátil jsem se k němu, „že tě k nám Fulbert hodlá v neděli poslat, abys sloužil mši.“

„To vím,“ odvětil.

„Takže ty na Malevil vstoupit smíš, a já do La Roque nesmím!“

„Je to jen dočasné opatření, rozumíš.“

„Ale, ale? A pročpak dočasné?“

„To nevím,“ odvětil Gazel tónem, z něhož jsem okamžitě vycítil, že to ví až moc dobře.

„Tak tedy zítra,“ rozloučil jsem se s ním ledově. Dal mi na shledanou, otočil se zády a chystal se vylézt na osla.

„Gazele!“ Ještě se vrátil.

„Na copak to Armand onemocněl?“ Na okamžik mnou totiž prolétla myšlenka, že se v La Roque rozmohla nějaká epidemie a městečko se izolovalo, aby zabránilo jejímu rozšíření. Pak mi ale došlo, že to je idiotský nápad. Znamenalo by to předpokládat u Fulberta city k bližnímu.

Má otázka však na Gazela zapůsobila až neobyčejně. Zrudl, rty se mu roztřásly a bulvy mu začaly v důlcích kroužit, jako by se snažily uniknout mému pohledu.

„Já nevím,“ zakoktal.

„Cože? Nevíš?“

„Armanda ošetřuje Jeho Milost.“

Trvalo mi celou vteřinu, než jsem pochopil, že Jeho Milostí je míněn Fulbert. Na jedno jsem však mohl v každém případě vzít jed: jestliže Armanda ošetřuje Jeho Milost“, nemoc není nakažlivá. Nechal jsem Gazela odjet a po večeři svolal shromáždění, abychom se o dopise poradili.

Vyložil jsem, že mě samotného nejvíc ohromuje nesmyslnost Fulbertových ambicí. Podle mého se v dopise zračí celá jeho velikášská a neurotická povaha. Biskupem se dal zvolit jasně proto, aby nade mnou získal vrch, aby mohl vysvětit Gazela a mě jakožto svého církevního soka potom odstranit. Jeho bažení po moci má v sobě i cosi dětinského. Místo aby hleděl zabezpečit La Roque proti drancování, což by nebyla maličkost, pustí se do boje se mnou. Se mnou, který jsem ho upozornil na nebezpečí. A pustí se do něho v postavení, kdy je pro něj výhra značně pochybná, protože jediného představitele světské moci má v Armandovi, a ten je upoután na lůžko nějakou tajuplnou chorobou.

Byl bych se celé věci spíš zasmál, ale kamarádi ji v žertu nevzali. Překypovali pobouřením. Malevil utrpěl pohanu. Divže to nepovažovali za zneuctění vlajky (existující ovšem jen potencionálně). Fulbert se odvážil vztáhnout ruku na malevilského abbého a na shromáždění, které ho zvolilo! „Co si vůbec myslí? Jen ať nás nenasírá,“ vyjádřil se malý Colin, ačkoli normálně si v hrubostech nijak neliboval. Meyssonnier soudil, že budeme muset jít a vytahat toho tatrmana za uši. A Peyssou prohlásil, že jestli bude mít Gazel v neděli tu drzost objevit se na hradě, vrazí mu kropáč kamsi. Vypadalo to zkrátka jako v dobách Klubu, když se Meyssonnierovi přívrženci Ligy dole pod hradbami a Emanuelovi kacíři na cimbuří zasypávali navzájem co nejšťavnatějšími (a značně vynalézavými) nadávkami, než došlo k boji muže proti muži. „I s držadlem,“ prohlašoval Peyssou, bouchaje pěstí do stolu, „vrazím mu ho tam i s držadlem.“

Poněkud udivený takovým výbuchem malevilského patriotismu, přečetl jsem kamarádům a předložil ke schválení odpověď, kterou jsem si během odpoledne připravil.

Fulbert le Naud, farář v La Roque.

Drahý Fulberte,

podle nejstarších dokladů o Malevilu, které máme v rukou a jež pocházejí z 15. století, skutečně v té době sídlil v La Roque biskup, intronizovaný roku 1452 držitelem Malevilu baronem z La Roque.

Z týchž dokumentů však také plyne, že malevilský abbé po žádné stránce nepodléhal larockému biskupovi, nýbrž ho vybíral pán na Malevilu mezi svými příbuznými mužského pohlaví, kteří s ním sídlili na hradě. Většinou to býval syn nebo mladší bratr. Od tohoto pravidla se odchýlil až larocký baron Zikmund. Neměl syna ani bratra, a jmenoval tedy roku 1476 malevilským abbém sama sebe. Od toho data až po naše dny zastával držitel Malevilu i funkci malevilského abbého, třebaže někdy pověřoval jejím výkonem některého kaplana.

Není pochyb, že se Emanuel Comte jakožto současný vlastník hradu Malevilu stal zároveň i dědicem všech výsad, které se k jeho državě pojí. Shromáždění věrných ho na základě tohoto usnesení jednohlasně potvrdilo v titulu i funkci malevilského abbého.

Na druhou stranu nemůže ovšem Malevil v městečku, tvořícím součást jeho držav, uznat pravoplatnost biskupa, o jehož jmenováni nepožádal Jeho Svatost a kterého sám neuvedl na stolec.

Neboť Malevil si své historické právo na larocké léno hodlá zachovat i nadále, jakkoli nemá z vřelé touhy po míru a dobrém sousedství pro tuto chvíli v úmyslu prosazovat je činem.

Nicméně jsme toho názoru, že kdyby se kterýkoli larocký obyvatel cítil nějak poškozen vládnoucí mocí, jež byla v městečku nastolena, může se k nám obrátit, abychom mu dopomohli k právu.

Soudíme rovněž, že přístup do městečka nám má zůstat zachován v kteroukoli dobu. Uzavření kterékoli z městských bran by bylo z naší strany chápáno jako těžká urážka našeho posla.

Přijmi, drahý Fulberte, výraz mé nejhlubší úcty.

Emanuel Comte, abbé na Malevilu

Musím zdůraznit, že jsem v duchu chápal celý dopis jako legraci, která Fulberta usadí svou groteskně parodickou stránkou, nastavující zrcadlo jeho vlastnímu velikášství. Připomínat, že jsem se ani na okamžik a ani v sebemenší míře nepokládal za dědice malevilských velmožů, je snad zbytečné. Stejně tak jsem nebral příliš vážně vasalský poměr městečka La Roque. Dopis jsem však přečetl s kamennou tváří, předpokládaje, že tak jeho humorná stránka před kamarády tím spíš vyvstane.²*

Zmýlil jsem se. Vůbec jim to nedošlo. Tón dopisu se jim úžasně líbil („To sedí!“ prohlásil Colin) a jeho obsahem se upřímně nadchli. Okamžitě chtěli vidět dokumenty, jichž jsem užil jako podkladu. Musel jsem tedy vstát, sáhnout v hradní síni do vitrín a všechny ty památné relikvie včetně překladu do současné francouzštiny, který dal strýček pořídit, jim ukázat.

Planuli zaujetím. Znovu a znovu jsem musel předčítat pasáže, ustavující La Roque jako naše léno, a Zikmundovo historické rozhodnutí jmenovat sama sebe malevilským abbém. „No vidíš,“ řekl Peyssou, „to by mě nenapadlo, že jsme vlastně v právu, když jsme tě zvolili, tak jak jsme to udělali. Měl jsi nám to ukázat dřív!“

Byli nad starobylostí našich práv nadšením bez sebe. „Pět století,“ opakoval Colin, „jen si to představ! Pět století máme právo jmenovat si svého abbého!“ – „Abychom nepřeháněli,“ namítl Meyssonnier, poctivý proti své vůli, „byla tu přece jen Francouzská revoluce.“ – „Ale ta netrvala dlouho,“ stál Colin na svém, „to nemůžeš srovnávat!“

Vůbec ze všeho nejvíc je vzrušovala skutečnost, že biskup v našem larockém lénu býval intronizován malevilským pánem. Na Peyssouovu žádost jsem vysvětlil, jak nejlíp jsem uměl, co to slovo znamená. „No tak, je to jasné, Emanueli,“ prohlásil Peyssou. „Fulberta jsi neintronizoval, tak je pro mě hovno biskup.“ (Vřelý souhlas.) Pak už běžela řeč jenom o tom, jak vytáhneme proti městečku pomstít utrpěnou porážku a nastolit svá svrchovaná práva.

Mlčky jsem sledoval vzplanutí mnou rozpoutaných šovinistických vášní. Připadalo mi, že teď už parodický záměr svého dopisu kamarádům odhalit ani nemohu. Příliš se rozhořeli. Měli by mi to za zlé. Snažil jsem se jenom zklidnit nejrozpálenější hlavy, což se mi nakonec povedlo dík Tomášovi a Meyssonnierovi a posléze i Colinovi – když bylo totiž slavnostně rozhodnuto, že své „larocké přátele“ (jeho vlastní výraz) nikdy neopustíme. A že Malevil zasáhne, kdykoli by se někdo z nich cítil nějak sužován či poškozen, což ostatně stálo i v mém dopise.

Druhý den opět přiklusal Gazel. Sotva jsem mu mlčky předal dopis, ihned odjel. Dva dny nato byla ZPO dokončena a pšenice natolik zralá, aby mohla začít sklizeň. Práce to byla zdlouhavá, klasy jsme museli žnout srpem, vázat je do snopů, snopy odvozit na Malevil, zřídit za prvními hradbami mlat a vymlátit obilí cepy. Celá operace představovala takovou dřinu, že když bylo po žních, mohl si každý z nás říci, že pro něj biblická věta o chlebu a potu nabyla nového smyslu.

Na druhou stranu byla však pravda, že se nám námaha vyplatila. I přes onu zničenou čtvrtinu nám sklizeň vynesla deset pytlů na jeden. Celkem tisíc dvě stě padesát kilogramů zrna. V poměru k našim bohatým zásobám (za něž jsme, pokud šlo o obilí, vděčili hlavně kořisti z Rybníka) to bylo málo, ale jako první sklizeň od osudné události a jako příslib do budoucna to znamenalo hodně.

V noci po žních mě probudil jakýsi tichý šramot vedle mé postele, nebo spíš skutečnost, že jsem zprvu, ještě v polospánku, nebyl schopen rozeznat, co to vlastně je. Vidět jsem nic nemohl, noc byla příliš temná, ale jen jsem otevřel oči, hned mi bylo jasné, že to na pohovce u okna povzlykává do polštáře Evelyna.

„Ty pláčeš?“ řekl jsem polohlasem.

„Ano.“

„A proč?“

Následovala řada přidušených vzlyků a popotahování.

„Protože jsem smutná.“

„Pojď mi to povědět.“

Skokem byla z pohovky u mne v posteli a schoulila se mi do náruče. Trochu už sice přibrala, ale ještě pořád mi připadala lehoučká jak pírko. Jako by mi na rameni spočinulo koťátko. Vzlyká dál.

„Ale vždyť mě celého umáčíš! Učiněný vodopád! Tu máš, utři si nos!“

Podám jí svůj kapesník a vzlykot musí přestat aspoň na tu chvilku, než se vysmrká.

„Tak co je?“

Ticho. Popotahování.

„Vysmrkej se a přestaň popotahovat!“

„Už jsem se vysmrkala.“

„Tak ještě jednou.“

Opravdu se znovu vysmrká, ale podle zvuku bez valného výsledku. A už zase popotahuje. Nejspíš to bude od nervů. Stejně jako kašel, vzlykání, křečovité záchvěvy. Možná stejně jako celé astma. Po vpádu do naší pšenice a Momově smrti prodělala další strašlivý záchvat. Říkám si, nechystá-li se nový. Ovinu ji pažemi.

„No tak,“ řeknu, „co se děje?“

Ticho.

„Tolik mrtvých,“ šeptne konečně.

Překvapí mě to. Něco podobného jsem nečekal.

„Proto pláčeš?“

„Ano.“

A když mlčím, dodá:

„A co? Ty se divíš, Emanueli?“

„Ano. Čekal jsem od tebe něco, jako že už tě nemám rád.“

„Ó ne,“ řekne, „máš mě rád pořád stejně, to já poznám. Jenom už mi nic nepromíjíš. Ale mně je to tak milejší.“

„Milejší?“

Mlčí. Přemýšlí, pátrá sama v sobě tak soustředěně, že zapomene popotahovat.

„Ano,“ odpoví nakonec. „Dodává mi to mnohem víc síly.“

Nic neřeknu, jen to zaregistruji.

„Nemohli jsme ty lidi, co jsme zabili, vzít na Malevil? Na hradě je tolik místa.“

Zavrtím do tmy hlavou, jako by mě mohla vidět.

„Neběží o místo, ale o zásoby. Už teď je nás jedenáct. Další dvě tři osoby bychom přinejhorším ještě uživili, ale dvacet ne.“

„Tak jsme je mohli aspoň nechat,“ ozve se po chvilce, „aby se najedli naší pšenice.“

„A co další?“

„Jací další?“

„Ti, co přijdou po nich. Ty zase necháme, aby nám pobili prasata, spořádali krávy a odvedli koně. My se můžeme jít vždycky napást trávy.“

Mé sarkasmy na ni vůbec nezaberou.

„Sám jsi povídal, že té pšenice z Rhunes není nijak moc.“

„To není, ale jen vzhledem k našim zásobám, bohudíky. Každopádně dvanáct a půl metráku zrní nějaké to kilo chleba přece jenom znamená.“

„Ale přinejhorším bychom vydrželi i bez něho! Tys to říkal,“ dodá honem, jako by mě obviňovala.

Každé mé slovo jí totiž zůstává vyryto v paměti navěky.

„Přinejhorším, ano. Ale kdo může vědět, nedopadnou-li žně v příštím roce katastrofálně? Je líp trochu se dopředu pojistit. Třeba už jen proto, abychom mohli v případě potřeby pomoci našim přátelům v La Roque.“

„A proč jsme tedy nepomohli těm v Rhunes?“

„Bylo jich moc, už jsem ti to říkal.“

„Víc než v La Roque jich nebylo.“

„Ale ty aspoň známe.“

A protože Evelyna mlčí, začnu vypočítávat:

„Pimont, Agnès Pimontová, Lanouaille, Judita, Marcel, který tě vzal k sobě.“

„Ano,“ odvětí. „A taky starý Pougès. Už se u nás nějak dlouho neukázal.“

Je to pravda. Ten starý darebák si nepřijel smočit konce knírů do našeho vína už nejméně deset dní. A tenhle způsob, jak ukončit rozhovor, aniž z něho cokoli vyvodí či cokoli přijme, je pro Evelynu taky příznačný. Hluboce však na mne zapůsobilo, že se mnou diskutovala tak dospělým tónem. V jejích slovech nebylo nic dětinského. A pokročila i ve francouzštině. Od té doby, co jí „nic nepromíjím“, přestala se utíkat k dětinskostem.

„Dobrá,“ řeknu. „Konec audience. Vrať se do postele. Chci spát.“

Pověsí se na mne a vrátí se k tónu malé holčičky:

„Nemohla bych ještě chvilku zůstat, Emanueli?“

„Ne, nemohla. Koukej mazat.“

Vymázne, ani nemukne. Poslechne dokonce s jakýmsi nadšením, jako by měla před sebou výhled na celý dlouhý život strávený v opojné poslušnosti po mém boku.

Ale jsou v ní přece jenom věci, které dobře nechápu. Mluvila o lidech v Rhunes, o Momovi ani slovíčko.

Nehovoří o něm ostatně ani Menou. Nesplnilo se vůbec nic z toho, co jsem od ní do budoucna čekal, když jí zavraždili syna. Neupadla v zoufalství ani otupělost. Své intendantury na Malevilu se nevzdala ani v nejmenším. Nad ženským osazenstvem hradu vládne pořád pevnou rukou, klofajíc jako vždy nejraději tu nejstarší a nejukdákanější; v případě potřeby se však pustí, byť trochu opatrněji, i do mladých slípek, a to spíš do Catie než do Miette, protože Catie se taky dovede ohánět zobáčkem. A že by nám Menou nějak scházela před očima, se rovněž nedá říci. Těžko sice někdy ztloustne, ale vidličku a sklenku ležet ladem nenechává. A pořád je to ta čisťounká, pečlivě vycíděná kostřička, na níž všechno, každý sval i orgán, působí jako miniatura. Vlasy na umrlčí lebčičce má pečlivě stažené dozadu, jak to u ní odjakživa známe, na černé pracovní haleně ani smítko a pod čtvercovým výstřihem na té nejplošší ze všech hrudí řadu zavíracích špendlíků. A pořád si to stejně rázně cupitá na svých velikých šlapkách, droboučká a čilá, hubený šlachovitý krk natažený kupředu.

Na stůl prostírá Catie nebo Miette a ubrousky vkládá do talířů Menou. Z hygienických důvodů, aby se nepopletly, si je poznačila znaménky, která rozezná jen ona sama. A když se jednou ráno chystám posadit, trochu znervózněle si všimnu, že někdo prostřel na dolním konci stolu Momův příbor a do talíře vložil ubrousek. Neušlo to, jak vidím, ani Colinovi, dává mi očima i hlavou znamení, jako by chtěl říci, že to nevěstí nic dobrého. Jakmile se však posadím a příbory spočítám, zjistím, že jich je jedenáct, a ne dvanáct. Dnes ostatně prostírala Catie, těžko mohu předpokládat, že by se byla spletla. Taky ne: když se vykloním, abych se jí očima zeptal, pravým ukazováčkem mi nenápadně naznačí, ať si toho nevšímám.

Teď už sedí všichni, jen Jacquet stojí, paže se mu klátí a zlatohnědé oči má zamžené úzkostí, protože na svém obvyklém místě vidí jen děsivé prázdno. Pokorně na mne pohlédne, v očích otázku, co provedl, že mu bylo odepřeno jídlo. Celým svým chováním připomíná dobráckého, až za hrob oddaného psa, který se po zkušenostech se zlým pánem dostal do rodiny, jež ho hýčká, a on se teď třese strachy, že se jednoho dne probudí a všechno to štěstí, jehož se necítí hoden a nad nímž se dennodenně táže, je-li to skutečnost či sen, bude to tam. Jestliže jsem rozhodl, že nedostane najíst, nevidí v tom nespravedlnost. Pokud jsem to udělal, pak jistě právem. A jakmile se my ostatní najíme, s prázdným žaludkem se pustí spolu s námi do práce. Bojí se jen jednoho: aby odnětí potravy nebylo prvním krokem k vyhnanství.

Usměji se na něj, abych ho uklidnil, ale než stačím něco říci, Menou na něj vybafne:

„Hledáš svůj příbor, chlapče? Máš ho tamhle.“

A pokyne mu bradou k židli, kde sedával Momo.

Rozhostí se ticho jako v hrobě a Jacquet se všecek popletený na mne podívá. Souhlasně přikývnu, vykročí tedy podél stolu k Momově židli. Cítí, jak se zrovna na něj, kterého tak děsí být středem pozorností, upírají všechny oči, a nejradši by se propadl.

Colin hned taktně rozpřede debatu. Nad těmi kusy lepenky jimiž jsme zakryli pasti v ZPO a zasypali je zemí, se musíme ještě zamyslet. V případě deště by začaly hnít, ale dřív než shnijí, rozměknou a pod tíhou hlíny se pronesou. Výsledkem bude, že útočník pasti okamžitě pozná podle prohlubní. Peyssoua napadne, že bychom mohli lepenku v několika místech proděravět, aby se voda řinula rovnou do pasti. Meyssonnier navrhne místo lepenky systém dvou plátů překližky přidržovaných středovou laťkou, jež by se pod váhou nepřítele prolomila.

Sleduji diskusi natolik, abych do ní mohl tu a tam slovem zasáhnout, ale zároveň poslouchám, co se děje nebo říká na dolním konci stolu. Jacquet, studem zdřevěnělý, hlavu nad talířem, mlčky jí a Menou ho tiše, ale nepřetržitě péruje: „Narovnej se! Hrome, nežmoulej tu střídku! Přestaň už jednou mlaskat! Kde myslíš, že jsi? Nemáš ubrousek, že si utíráš pusu rukou?“ Nápadné je, že při každé ze svých pádných připomínek osloví Jacqueta jménem, jako by nám chtěla ukázat, že jí nepřeskočilo, že sice Jacqueta povýšila do oné role proti jeho vůli, ale s nikým si ho neplete. Je tu ostatně i další důkaz, že má Menou hlavu v pořádku: ježto Jacquet jako člověk odjinud nerozumí nářečí, není v jejích výtkách po nářečí ani stopy.

Když jsme dva dny po dokončení ZPO opět zahájili povinné hodiny střelby (i z luku), objevil se na svém antikvárním bicyklu starý Pougès. Nebyl nijak nadšený, že musel prolézt skrze palisádu po čtyřech. A ještě míň se mu líbilo, když jsme mu na cestu přes zónu pastí zavázali oči. Jen se uvelebil v kuchyňce vstupní věže, dal nám na srozuměnou, že by to chtělo patřičnou odměnu. Řekl jsem nám, protože zvěst o jeho příchodu se ihned rozletěla po hradě a stál tu s napjatýma ušima celý Malevil.

„Dostat se k tobě není teda hračka, Emanueli, to ti řeknu,“ prohlásí a popotahuje se za nažloutlý knír. „Není to hračka, ať to vezmu z kterého chci konce!“

Rozhlídne se kolem sebe, polichocen, že je středem pozornosti.

Je už totiž kumšt dostat se z La Roque; Fulbert dává hlídat obě brány: To bys nevěřil, ale s projížďkami po malevilské silnici je amen. Tak tak, že si mohu vyjet aspoň po okresce. Naštěstí mě napadlo, že z ní vede pěšina na silnici k tobě. Přes Faujouxe, jestli si vzpomínáš.“

„Tys jel přes Faujouxe!“ užasnu. „Na kole!“

„Však jsem je taky na některých místech musel nést,“ řekne Pougès. „Hotový terénní jezdec! V mém věku! Taky doufám, Emanueli,“ připojí po dramatické odmlce, přejížděje očima všechny přítomné, „že mi po tom trmácení nezašpuntuješ láhev moc rychle.“

„Posluž si,“ řeknu a přistrčím mu láhev. „Poctivě sis těch pár sklínek vysloužil.“

„To teda jo,“ přisvědčí. Jen si vzpomeň, co to je, projet přes Faujouxe na kole. A těch novinek, co jsem ti přivezl, až mi jde hlava šejdrem. A nohy z toho šlapání taky.“

„Měl bys mít trénink,“ poznamená Menou. „Však ses něco najezdil z La Roque do Malejacu na flámy za tou svou děvkou.“

„Na tvé zdraví, Emanueli,“ pronese Pougès důstojně, v duchu však rozzuřený, že mu Menou pokazila jeho chvilku slávy.

„Nabídni mu něco k zakousnutí, Menou,“ obrátím se na ni přísně.

„Ne že bych odmítl,“ řekne starý. „Hlavně po tom trmácení přes Faujouxe, to člověk vyhládne.“

Menou otevře skříň vpravo od krbu, smýkne před Pougèse talířem, až to bouchne, ukrojí teninký plátek šunky, palcem a ukazováčkem ho vezme a mrskne jím zdálky do talíře.

Sjedu ji přísným pohledem, dělá však, jako by to neviděla. Krájí Pougèsovi kousek chleba a pečlivě se snaží, aby byl co nejtenčí, což není tak snadné, protože pecen je čerstvý. V průběhu oné složité operace polohlasem mluví sama k sobě. V kuchyni je však naprosté ticho, Pougès s pohledem upřeným na láhev právě mlčky upíjí ze své první sklenky a my ostatní v očekávání ohlášených novinek také nic neříkáme, a tak je Menouin monolog do publika přes všechnu mou snahu nějak ho přerušit nádherně slyšet.

„Jsou lidi,“ brumlá si Menou, aniž na mne pohlédne, „že z člověka dokážou sát krev hůř jak veš. Jen taková Adéla. Někdo řekne, jakápak Adéla, houby na ní záleží, no prosím. Žhavá do každého chlapa. Ale nakonec se ještě našli takoví, že z ní dokázali těžit. Nejdřív si s ní užívali, a když jim došly síly, tahali z chudáka flundry aspoň to pití. S takovými kunčofty si věru moc nepomohla!“

Starý Pougès odloží sklenici, napřímí se a otře si levou rukou knír.

„Neber to jako výčitku, Emanueli,“ řekne důstojně, „ale aby mě tvá služka pod tvou střechou urážela, to bys měl zatrhnout.“

„To se podívejme,“ poznamená Menou, „ještě by chtěl, aby se mu člověk klaněl.“

Bledá vzteky, že ji nazval služkou, obloukem pošle krajíc na stůl, založí hubené ruce na prsou a upře na Pougèse oči metající blesky. Starý však klidně vychutnává druhou sklenku i svou malou zlomyslnost a cítí se pomstěn na obou frontách.

„Menou u mě není jako služka,“ prohlásím rozhodně. „Má svůj majetek. Vede mi jen domácnost, proto bydlí se mnou. Ale nic jí neplatím. Mluvím samo sebou o dobách před bombou.“

„Čili něco jako farská kuchařka,“ řekne Colin.

Všichni až na Menou se dáme do smíchu a napětí povolí.

Využiji toho, vstanu, zamířím k Menou a šeptnu jí do ucha:

„Jestli nepřestaneš, vyhodím tě přede všemi ze dveří.“ Neodpoví. Prudce oddechuje, v očích jiskry, sevřené rty, chřípí se jí zachvívá. V určitém smyslu mám radost, že ji po tom, co ji potkalo, zase vidím v téhle podobě.

Jdu se opět posadit. Starý Pougès spěje s přesnídávkou a třetí sklenicí ke konci. Jenže mu to trvá, že by člověk vyrostl. Pije rychle, ale se žvýkáním si dává načas.

Po třetí sklenici zůstane sedět s očima upřenýma na láhev a popotahuje si knír. Naleji mu počtvrté a rozhodným pohybem zarazím zátku. Pozoruje mě, pak zaletí očima k plné sklenici, ale nedotkne se jí. Ještě ne. Poslední sklenku upíjí vždy mlčky. Nezbývá mu tedy, než teď promluvit. Otálí však, až mi to jde na nervy. Pobídnu ho:

„Tak Armand je nemocný?“

Zavrtí hlavou:

„Houby nemocný,“ utrousí s pohrdáním vědoucího vůči nevědomému, ale do řeči mu pořád není, přímo z něho čiší, jakou bolest mu působí o cokoli se s námi podělit, i kdyby to byly jenom čerstvé zprávy.

„Tak co je,“ řeknu suše, abych mu připomněl, že úmluva znamená určité povinnosti i pro něj.

„Inu semlely se u nás věci, darmo hovořit.“

Odmlčí se a pak dodá:

„Tekla krev.“

Hledí na nás, potřásaje hlavou.

„Pimont načapal Armanda, jak mu chce vlézt na Agnès.“

„Násilím?“ vyhrkne Colin, zbledlý jak stěna.

„Násilím nenásilím, co já vím,“ odvětí starý Pougès tak zlomyslně, že by ho člověk praštil. „Agnès tvrdí, že prý násilím. Ty ji znáš líp než já, chlapče, budeš to asi vědět.“

„Stručně,“ vyzvu ho, protože už mi dochází trpělivost.

„Stručně řečeno, Pimont se v tu ránu rozzuří, popadne kuchyňský nůž a vrazí ho Armandovi do zad. Ale teď si to vemte, s Armandem to neudělá vůbec nic. Jen se otočí a řekne: ‚Já ti ukážu, ty mizero, mlátit mě pěstí do zad!‘ A než bys řekl švec, vypálí mu z bouchačky rovnou do ksichtu, takže má chudák Pimont obličej tak říkajíc na maděru. Všichni jsme se seběhli, Armand stojí u Pimonta na prahu, tvář načisto bílou, ale jinak, rovný jako svíčka, a vykládá nám tu svou historii, jak ho Pimont praštil do zad. ‚A teď všichni z cesty!‘ povídá pak, ‚nebo do vás střelím!‘ Namíří na nás bouchačku a couvá pozpátku k zámecké bráně. A představ si, Emanueli, teprve když se tam otočil, aby si otevřel vrata, koukáme, že má v zádech nůž. A bylo ho vidět, jako když ho vymaluje, protože Armand měl na sobě to své černé sako a střenka byla červená. Nebudeš mi věřit, ale takhle odešel! S nožem v zádech!“

„A co Agnès?“ ozve se Colin.

„Šílela, to víš,“ pokračuje starý bez sebemenšího vzrušení. „Mužský jí leží na zemi oddělaný, ksicht na maděru, a na podlaze louž krve jak na jatkách. Naštěstí ji i s děckem vzala k sobě Judita. Ale počkej ještě, počkej,“ řekne, jako by to nejdůležitější měl teprve před sebou. „Armand přijde do zámku a před Josefou a Gazelem líčí Fulbertovi, co se stalo. ,Ale pane Armande,‘ povídá mu najednou Josefa v té své hatmatilce, ‚vždyť vy máte v zádech nůž!‘ Nechce tomu věřit. Ohmatává se rukou, a najednou ho drží! V tu ránu se poroučel. Vykládala nám to Josefa.“

„A dál,“ řeknu netrpělivě.

„Co by, to je všechno,“ odvětí starý Pougès, mžouraje po naplněné sklence.

„Cože, všechno? Takhle vy to v La Roque vedete? Zabijí vám člověka v jeho vlastním bytě, za bílého dne a přede všemi, znáte i vraha, a nikdo se neozve? Ani Marcel? Ani Judita?“

„Jo, ti dva,“ odvětí nedbale Pougès, ale na mne se nepodívá. „Taky nic, svolali jen všechny lidi a nechali hlasovat. Jako že prý má být Armand souzen a potrestán za vraždu.“

„A to není nic?“ řeknu pobouřeně. „Tohle považuješ za nic?“

A pak dodám hněvivě:

„Ty ses samozřejmě hlasování zdržel.“

Starý se popotáhne za knír a vyčítavě na mne pohlédne.

„Jenom kvůli tobě, Emanueli. Nesmím se s Marcelem moc zaplétat, aby mi ty projížďky na kole nezatrhli.“

Během řeči na mne mrkne.

„A co říkal tomu hlasování Fulbert?“

„Že prý není nic platné. Pověděl nám to okýnkem v bráně. Že prý Armand jednal v sebeobraně a není proč ho soudit. Chlapi na něj šli trochu s bandurskou. Má teď kapku nahnáno, hlavně když je Armand v posteli. Nevystrčí nohu ze zámku, příděly nám vydávají okýnkem. Čeká, až se všecko uklidní. Na tvé zdraví, Emanueli.“

Poslední slova předstírají sice zdvořilost, ale znamenají pravý opak. Dal nám jimi na srozuměnou, že se od téhle chvíle hodlá věnovat popíjení a my ať mu vlezeme na záda, protože už se nám odvděčil až dost.

Rozhostí se ticho. Mlčíme i my. Nemáme slov ani zapotřebí. Víme, že jsme všichni zajedno a že nenecháme vraždu bez trestu. Je načase zajet do La Roque a uvést tam věci do pořádku.

Tomášova poznámka

Na výpravu do La Roque sice došlo, ale mnohem později, než jsme počítali, a dokonce nám při ní hrozilo smrtelné nebezpečí. Dovolím si tedy přerušit Emanuelovo vyprávění už teď, protože až se věci dají do pohybu, mé poznámky už by se do něho nehodily.

1. Musím říci, že mě velice mrzí způsob, jakým Emanuel na předchozích stránkách podceňuje Catie. Nedovedu takový postoj pochopit zvlášť od něho. V pasáži o zpovědi, kde jí vytýká „koketnost“, dokonce píše: „Jak je ta opička na své pohlavíčko pyšná!“

Ptám se: proč by nebyla? Povím to zastřeně, ale tolik snad mohu: v téhle oblasti se Catie vyrovná Miette desetkrát.

Ostatně hovoří-li Emanuel v případě Catie o „koketérii“, projevuje se jako špatný psycholog. Běží tu o něco hlubšího. Catie není koketa. Ale nemůže prostě vidět muže, který se jí líbí, aby hned nezatoužila se mu oddat. Je to vlastně tak, že co dělá její sestra z povinnosti, dělala by ona mileráda pro potěšení.

Catie je v tom ohledu, jako ve všem jiném, zcela upřímná. V předvečer naší svatby mi řekla: „Jedno ti slíbit nemohu: že ti budu věrná.“

Čili dostalo se mi varování, a byl by tedy nesmysl, abych žárlil. Už taky proto, že jsem si sňatkem s Catie přisvojil neúnosně velkou výsadu. Když se Emanuel vrátil z Rybníka s Miette v sedle, mohl také rovnou prohlásit: „Miette patří mně.“ Nic lepšího by si byla Miette samozřejmě ani nepřála. Emanuel se však stáhl zpátky, zaujal vůči Miette odstup a ona pochopila, co od ní čeká. První velkomyslný krok neudělala zkrátka Miette, ale Emanuel.

Projevil tím moudrost a sílu. Já to po něm nedokázal. Vůbec mě nenapadlo, že jsem se o Miette dělil s kamarády, a chtěl jsem Catie jen pro sebe. Ve společenství šesti mužů jsem si pod záminkou, že ji mám rád, uzurpoval čistě pro sebe jedinou ženu, která tu má – vím, co říkám – doopravdy cenu.

Cítím k ní vděčnost a přátelství, to je pravda. Ale mám ji doopravdy rád? Teď, když první vzplanutí touhy přešlo? Myslím to takhle: mám ji raději než Emanuela, Peyssoua nebo Meyssonniera? A proč by měl vůbec člověk milovat nějakou ženu víc než přítele jen proto, že s ní spí? Skoro mi připadá, že v takovém pozlátkovém romantismu je spousta lži a prázdné konvence.

Další otázka: i kdyby člověk nějakou ženu „miloval“ má právo zabrat ji pouze pro sebe, žije-li ve společnosti, kde je počet žen velice omezený? Jestliže ano, pak má na Catie Peyssou aspoň podle toho, jak se po ní točí – stejně výlučné právo jako já. A kdyby se Catie doopravdy řídila svým vkusem venkovanky, nepřitahoval by ji nakonec Peyssou víc než já? Mám prostě dojem, že jsem vehnal sama sebe do situace, k níž nemělo dojít, a že odtud mé sebevědomí vyjde značně pochroumané. Catie mi věrná nebude, to vím a předem si zakazuji reagovat podrážděně. Pro tradiční způsob myšlení z dřívějších dob je to sice šokující, ale Emanuel má pravdu: ve společenství, kde je všechno založeno na vzájemné náklonnosti jednotlivých členů, není výlučný svazek mezi mužem a ženou na místě.

Pokud jde o Emanuelův negativní přístup ke Catie, mám na mysli ještě něco. Vzniká z toho na Malevilu jakési trvale nepříjemné napětí. Catie Emanuela obdivuje a trápí ji, že u něho nachází tak malé ocenění. Má pocit, že ji neustále přirovnává k Miette, a vždycky v její neprospěch. Myslím, že odtud plyne i její vzpurnost a nekázeň. Kdyby Emanuel dokázal Catie líp ocenit jako člověka, podle mého by se okamžitě chovala jinak.

2. Zmíním se teď o Evelyně. Nerad bych v té věci působil nechutně, ale vynasnažím se být upřímný.

Řeknu rovnou, co si myslím: po fyzické stránce není mezi Evelynou a Emanuelem nic, naprosto nic.

Catie byla dlouho přesvědčena o opaku a často jsme o tom hovořili.

Všechny ty dohady vznikly z jedné prapodivné příhody, k níž došlo v době mezi naším návratem na Malevil a vpádem do naší pšenice. Emanuel ji ve svém příběhu zcela pominul. Jak už jsem se jednou zmínil, není to poprvé, kdy Emanuel přechází mlčením věci, jež jsou mu nějakým způsobem trapné.

Je známo, jak to na Malevilu večer chodí: po skončení sedánky si Miette vždycky vybere jednoho z kamarádů a odvede si ho. Musím přiznat, že mě ten ritus zpočátku šokoval. Postupem doby, jak jsem začal být sám netrpělivý, kdy na mne dojde, jsem si zvykl. Ale teď, když jsem ženatý a pěkně si užívám své výsady – alespoň prozatím, šokuje mě to zase. Ovšem, vím, co mi lze namítnout. Že lidská morálka je dvojí a řídí se podle toho, je-li člověk na činu, který ho pobuřuje, sám účasten nebo není.

Zkrátka ten večer, asi měsíc po příchodu Evelyny na Malevil, zamířila Miette po večerní sedánce s něžným úsměvem k Emanuelovi a vzala ho za ruku. Evelyna stála po jeho levici, okamžitě však přešla napravo a obě ruce mlčky, ale s překvapivou rozhodností a silou rozpojila. Miette, překvapená a smutná, že Emanuel bez odporu její ruku pustil, se nebránila. Dívala se na Emanuela, ale ten se ani nepohnul. Neřekl jediné slovo. S krajním soustředěním hleděl na Evelynu, jako by se snažil pochopit, co tím myslela – ačkoli všem ostatním byla věc naprosto zřejmá. A když se pak Evelyna zmocnila svou „packou“ Emanuelovy právě uvolněné ruky, nebránil se jí.

Dodnes jsem nezapomněl, jak se tenkrát Evelyna po Miette podívala. Nebyl to pohled dítěte, ale ženy. A říkal i beze slov zcela jasně: Emanuel je můj.

Lehko lze uhodnout, co si o té příhodě asi myslela Miette. Najevo však nic nedala. Když mělo příště opět dojít na Emanuela, vynechala ho a on dělal, jako by si toho nevšiml.

Z toho plynou také všechny naše rozhovory s Catie na téma domnělých intimních styků mezi Emanuelem a Evelynou. Catie původně tvrdila, že Emanuel není muž, který by zůstal bez ženy, když se odřekl Miette.

Svěřil jsem se s našimi pochybnostmi Colinovi, ale ten s námi nesouhlasil: „Není pravda,“ řekl mi, „že by Emanuel nevydržel bez ženy. Jak tu stojím, mohu ti potvrdit, že když nám bylo dvacet, nedotkl se Emanuel ženské dva roky. Dva roky. Předtím byl samá holka, potom taky, a nebylo těch ženských málo, ale ty dva roky nic. A víš, co si myslím? Že se tenkrát trápil kvůli nějakému děvčeti.“

„A vůbec,“ dodal, „to Emanuela špatně znáš. Je samý ohled. Něco takového by neudělal. Jakživ neprovedl děvčeti nějakou sprosťárnu. Spíš naopak. Aby někoho využil, kdepak, to nikdy.“

Chtěl jsem tedy vědět, jak vidí celou situaci on. „Inu, má ji rád,“ řekl, „ale jakým způsobem, to ti nepovím. To se ví, člověka to trochu překvapuje, protože Emanuelovi se vždycky ženská líbila tím víc, čím byla macatější, a Evelyna je hubená jak kotě. A taky se člověk diví, protože je jí teprve čtrnáct a nic krásného na ní vlastně není, jen ty oči. Ale že by na ni sáhl, vyloučeno. To pusť rovnou z hlavy. Na to není dělaný.“

Musím říci, že se k tomu mínění později přiklonila i Catie. Vzala si totiž do hlavy, že „po nich půjde“, ale neobjevila jedinou známku, jež by její podezření potvrzovala.

3. Shromáždění, jež Emanuel popisuje v předchozí kapitole, nebylo významné jen tím, že jsme ten den přešli k „tvrdé morálce“, lépe vyhovující naší „nové době“. Důležité bylo i zvolení Emanuela za našeho vojenského velitele „pro případ naléhavého nebezpečí“. V příštích měsících se totiž podobné případy množily, a protože byl Emanuel už předtím malevilským abbém, vypadalo to nakonec tak, že ve svých rukou spojil veškerou duchovní i světskou moc našeho společenství.

Znamená to, že Emanuel povýšil do stavu „vrchnosti“ a že se prostě vracíme do feudálních dob? Nemyslím. Podle mého chápe malevilská společnost své vnitřní vztahy v duchu zcela moderním. Takovému duchu odpovídá i Emanuelova neustálá péče, aby nepodnikl nic bez našeho souhlasu. Nechci mluvit o pokoře – z takové masochistické frazeologie na mne jde hrůza, ale skoro bych v oné soustavnosti, s jakou je Emanuel i každý z nás kdykoli ochoten předložit svůj názor k diskusi, viděl cosi jako sebepřesažení.

15

Dva dny po návštěvě starého Pougèse jsem vyslal za svítání špehy k larockým hradbám. Nabyl jsem tím jistoty, že Fulbertova obrana za mnoho nestojí a dobýt městečko nebude problém. Obě brány byly sice střeženy, mezi nimi však běžely dlouhé hradby, které nikdo nehlídal a které nebyly tak vysoké, aby se na ně nedalo vyšplhat po žebříku nebo ještě spíš po laně s hákem.

Výpravu proti městečku jsem stanovil na příští den, ale v rozporu s míněním ostatních jsem trval na tom, že přístupové cesty k hradu musí být tentokrát střeženy až do rána. Protože v Rhunes už nebylo po sklizni co hlídat, stáhla se noční stráž do bunkru, který jsme vykopali v kopci u Sedmi buků. Bylo odtud krásně vidět na cestu k Malevilu i na palisádu.

Protože nás ráno čekala výprava proti La Roque, kamarádi soudili, že bychom se na ten velký den měli uchovat svěží, a do noční hlídky mimo hrad se jim příliš nechtělo. Rozhodl jsem se jít příkladem a uvelebil se s Meyssonnierem v bunkru sám.

Při ničem tak nepoklesnete na duchu jako při noční hlídce. Běží při ní čistě o kázeň a rutinu. Člověk tam trčí, čeká, kdy se něco stane, a většinou se nestane vůbec nic. Tomáš a Catie si mohli svou noční směnu krátit aspoň milováním, i když bunkr přes všechnu Meyssonnierovu snahu co nejlíp ho vybavit nebyl, k podobným kratochvílím zrovna nejvhodnější. Stěny výkopu jsme stejně jako v Rhunes podepřeli otýpkami z chrastí. Dno vyložené podlážkou se mírně svažovalo a v jednom místě byla stružka, jež vyváděla dešťovou vodu ven na svah. Bunkr jsme zastřešili kromě větví ještě plechem a zakryli ho vrstvou hlíny zježené tu a tam chomáčky trávy, aby celý povrch připomínal mlází jež v onom pozdním jaru prudce vyrašilo na všech stranách. Okolí jsme posázeli nízkými listnatými keři; nezacláněly nám výhled, ale z cesty k Malevilu maskovaly bunkr tak dokonale, že se mezi okolními zuhelnatělými kmeny a křovinatým porostem nedal rozeznat ani dalekohledem.

K severu a východu zůstal bunkr ve výši hrudi otevřený, abychom dobře viděli k palisádě a mohli tím směrem případně i střílet. Od severu a východu přicházely však bohužel také deště a hlavní větry, takže nám při bouřích, jež se s oblibou rozpoutávaly v noci, mnoho neposloužila ani přečnívající střecha a byli jsme někdy zmáčení jak myši.

Střídal jsem se s Meyssonnierem v bdění a spánku tak, aby na mne vyšlo svítání; považoval jsem je za nejnebezpečnější chvíli, protože chce-li se nepřítel přiblížit k cíli, musí z něho přece jen aspoň něco vidět.

K uším mi nedolehl sebemenší zvuk. Všechno se odehrálo jako v němém filmu. Zazdálo se mi, jako bych na malevilské cestě zahlédl nějaké dva stíny, jež se blíží k palisádě. Říkám „zazdálo“, protože v první chvíli jsem tomu nevěřil. Na vzdálenost sedmdesáti metrů je člověk cosi velice maličkého, a když se ten drobný tvar, sám o sobě šedivý, tiše pohybuje v době mlhavého rozednívání na pozadí šedé skály, říkáte si, není-li to jen přelud. Kdoví zdali jsem dokonce trochu nepodřimoval? Asi ano, protože jen jsem přiložil dalekohled k očím, trhlo to se mnou, a jak jsem se ho snažil zaostřit – což nebylo v oné rozplývavé mlhavosti nic snadného, rázem jsem se přes všechen chlad časného rána začal potit. Ale půda se už zřejmě ohřívala. Ze země stoupaly páry, kupily se v prohlubních a kolem skalního srázu se trhaly na cáry. Nakonec jsem se zaměřil na palisádu, čočky přece jen seřídil a zvolna pak jel dalekohledem podél skály k západu.

Prozradily je tváře. Odrážely se od okolní šedi jako dvě kulaté růžové skvrnky. Překvapilo mě, že jsou v té mlze a ranním šírání obě dvě tak jasně zřetelné. Těla, oblečená v bezvýrazných barvách, splývala se skálou mnohem víc, ale když jsem se teď mohl držet oněch dvou růžových skvrnek, přece jen jsem dokázal matně zachytit jejich obrysy.

Blížili se zvolna po cestě k Malevilu, a jak se mi zdálo, snažili se držet co nejblíž u skalní stěny. Teď už jsem rozeznával i postavy. Jeden se zdál mnohem vyšší a statnější než druhý. Každému se v ruce pohupovala puška, ale nestačil jsem zírat jaká: lovecké se ani jedna z nich nepodobala.

Zatřásl jsem Meyssonnierem, a sotva otevřel oči, zakryl jsem mu ústa rukou a šeptl mu:

„Buď zticha. Před palisádou jsou dva chlapi.“

Zamrkal, odstrčil si mou ruku z úst a vydechl:

„Ozbrojení?“

„Ano.“

Podal jsem mu dalekohled. Seřídil si čočky podle svého a pak něco řekl, ale tak tiše, že jsem mu nerozuměl.

„Co povídáš?“

„Že nemají rance,“ odvětil, vraceje mi dalekohled.

Smysl jeho poznámky mi zprvu nedošel. Vytanula mi znovu až po chvíli. Seřídil jsem si zas čočky. Svítání pokročilo, růžové tváře pocestných už se mi nejevily jako skvrny, ale nabyly zřetelných obrysů. Neměly v sobě nic vychrtlého, nic, co by připomínalo loupeživou tlupu z údolí. Tohle byli dva mladí, statní, dobře živení mladíci. Větší přistoupil k palisádě a z jeho postoje jsem uhodl, co dělá. Četl si nápis, který jsme tam přibili pro návštěvníky. Na velkém bíle natřeném čtverci z překližky tam stálo černými písmeny z Colinovy ruky:

PŘICHÁZÍTE-LI JAKO PŘÁTELÉ, ZAZVOŇTE NA ZVONEK. NA KAŽDÉHO, KOHO PŘISTIHNEME, ŽE BY CHTĚL PŘELÉZT PALISÁDU, BUDEME STŘÍLET.

MALEVIL

Výtvor to byl málem umělecký. Colin si každé písmeno nejdříve předkreslil tužkou a pak teprve namaloval. Štětec si nůžkami sestřihl do špičky, aby nepřetahoval. Měl sto chutí nakreslit pod slovo Malevil ještě lebku a zkřížené hnáty, ale to jsem mu zatrhl. Text mi svou stručností připadal dostatečně pádný.

Muži pátrali každý na svou pěst po nějaké skulině, kudy by mohli nahlédnout za palisádu. Pátrali samozřejmě marně. Jeden z nich dokonce sáhl do kapsy a začal do starého ztvrdlého dubu bodat nožem. Meyssonnier zrovna držel dalekohled, podal mi ho a s útrpnou tváří šeptl:

„Koukni se na toho blbce.“

Koukl jsem se, ale ve chvíli, kdy jsem zaostřil, muž se už pokusu vzdával. Zamířil ke svému druhovi. Stáli proti sobě a zdálo se, že se o něčem domlouvají. Připadalo mi, že se nemohou shodnout, ten větší několikrát pokynul k cestě, z čehož jsem usoudil, že by se asi nejradši pustil zpátky, kdežto malý hodlal pokračovat. Ale v čem? Nebylo mi to jasné. Přece si snad nepředstavuji že by mohli ve dvou zaútočit na Malevil?

K nějakému rozhodnutí však přece jen asi došli, protože si jeden po druhém přehodili řemen pušky přes prsa. (Tvar jejich zbraní mě v tu chvíli zarazil.) Pak se ten vetší opřel zády o palisádu, sepjal dlaně ve výši podbřišku a nastavil je menšímu, aby po nich mohl vyšplhat. V tu chvíli mi vyvstala na mysli Meyssonnierova poznámka, že ani jeden z nich nenese ranec. No ovšem, přímo bilo do očí, oč běží. Ti dva nebyli sami. Nehodlali zaútočit na Malevil, ani do něj vniknout. Patřili k nějaké tlupě a přišli před útokem obhlédnout terén podobně jako my včera v La Roque.

Spustil jsem dalekohled a rychle šeptl Meyssonnierovi:

„Odrovnám toho malého a velkého se pokusím zajmout.“

„To v instrukci není,“ odvětil Meyssonnier.

„Měním instrukci,“ odvětil jsem tónem nepřipouštějícím námitek.

Pohlédl jsem na něj, a třebaže na žerty nebyl pravě čas, dostal jsem najednou chuť se zasmát. Meyssonnierova poctivá tvář skýtala totiž dokonalý obraz bolestného zápasu, který v jeho duchu sváděla úcta k instrukci s poslušností, jíž je povinován veliteli.

„Ty střílet nebudeš. Je to rozkaz,“ dodal jsem týmž nesmlouvavým tónem.

Přiložil jsem pušku k líci. Puškohled springfieldky mi zřetelně ukázal růžový profil menšího z obou mužů. Stál druhému na ramenou zaklesnutý rukama za hořejšek palisády a centimetr za centimetrem sunul tvář vzhůru, aby se dostal očima k příčnému trámu. Na tu vzdálenost to byla se zaměřovačem hračka. Projela mnou myšlenka, že ten malý, zdravý mládenec má před sebou vlastně už jen jednu či dvě vteřiny života. Ne proto, že by chtěl přelézt palisádu, nic podobného nezamýšlel, ale nesl teď v hlavě poznatky užitečné pro útočníka. V hlavě, která se pod kulkou springfieldky roztříští jak ořechová skořápka.

Zatímco se chlápek dlouze, pečlivě rozhlížel, netuše, nakolik už jsou všechny ty posbírané znalosti k ničemu, zaměřil jsem křížek dalekohledu na jeho ucho a vystřelil. Vymrštil se vzhůru jako v akrobatickém saltu mortale a zřítil se na zem. Jeho společník na celou vteřinu ztuhl, pak udělal čelem vzad, vzal nohy na ramena a už pádil dolů po malevilské cestě. Vykřikl jsem na něj:

„Stůj!“

Běžel dál.

„Stůj, dlouháne!“ zahulákal jsem, div mi plíce nepraskly.

Přiložil jsem k líci springfieldku. A právě v okamžiku, kdy už jsem zaměřoval křížek na jeho záda, k mému úžasu se zastavil. Zavolal jsem na něj:

„Dej obě ruce za hlavu! A vrať se k palisádě!“

Došel zvolna zpátky, pušku stále na řemeni přes prsa. Nespouštěl jsem z ní oka, připravený vystřelit při sebemenším podezřelém pohybu.

K ničemu však nedošlo. Muž se zastavil kousek před palisádou. Pochopil jsem, že dál se mu nechce, protože netouží mít znovu před očima roztříštěnou lebku svého druha. V tu chvíli se rozhoupal zvon ve vstupní věži. Počkal jsem, až dozní, a pak vykřikl:

„Otoč se tváří ke skále a ani hnout!“

Uposlechl. Předal jsem springfieldku Meyssonnierovi, vzal si jeho karabinu dvaadvacítku a spěšně mu přikázal:

„Drž ho na mušce, dokud nepřejdu na druhou stranu. Jakmile tam budu, přijdeš za mnou.“

„Myslíš, že to jsou členové nějaké tlupy?“ řekl Meyssonnier a přejel si jazykem po vyprahlých rtech.

„Určitě.“

Náhle zavolal z hradeb vstupní věže čísi hlas, myslím Peyssouův:

„Comte? Meyssonniere? Všechno v pořádku?“

„V pořádku.“

Slézt z kopce u Sedmi buků a vyšplhat na protější svah mi trvalo dobře minutu. Muž se nepohnul. Stál obličejem ke skále, ruce za hlavou. Všiml jsem si, že se mu lehce třesou nohy. Za palisádou se ozval Peyssou:

„Mám otevřít?“

„Ještě ne. Čekám na Meyssonniera.“

Hleděl jsem na chlápka. Metr osmdesát, husté černé vlasy, šíje mladíka. Stejná vazba jako Jacquet, jenže štíhlejší. Statný, ale urostlý. Oblečený podobně, jak chodívají ve všední den zdejší mladí rolníci: džínsy, nízké holínky a vlněná kostkovaná košile. Na něm však ten oblek působil elegantně. I v celém jeho držení byl jakýsi švih. Na důstojnosti mu neubrala dokonce ani pokořující pozice, v níž jsem ho nutil stát.

„Odeber mu zbraň,“ řekl jsem Meyssonnierovi, když ke mně došel.

Hlaveň své karabiny jsem přitiskl zajatci na záda. Okamžitě a bez vybízení zvedl ruce, aby mu mohl Meyssonnier přetáhnout řemen pušky přes hlavu.

„Armádní,“ poznamenal Meyssonnier s respektem. „Typ 36.“

Vytáhl jsem z kapsy kapesník, přeložil ho a řekl:

„Zavážeme ti oči. Spusť ruce dolů.“

Podvolil se.

„Teď se můžeš otočit.“

Obrátil se a já konečně spatřil jeho tvář. Krom očí, samozřejmě. Mohlo mu být nejvýš dvacet. Tvář měl oholenou až na malou, pečlivě do špičky sestřiženou černou bradku. Působil dojmem poctivého, solidního chlapíka. Konečné slovo budou mít ovšem oči.

„Vezmi od mrtvého pušku,“ přikázal jsem Meyssonnierovi, „a nezapomeň na munici, určitě u sebe nějakou má.“

Meyssonnier cosi nespokojeně zahučel. Až dosud se pohledu na zabitého a jeho roztříštěnou hlavu vyhýbal. Stejně jako já.

„Můžeš otevřít, Peyssou.“

Otočila se horní závora, pak dolní, po nich obě příčné. A ještě cvaknutí: visací zámek.

„Další šestatřicítka,“ řekl Meyssonnier a vstal.

Objevil se Peyssou, zalétl pohledem k mrtvému tělu, opálená tvář mu zbledla. Převzal od Meyssonniera obě šestatřicítky se slovy:

„To ho tak zřídila springfieldka?“

Meyssonnier ani muk.

„To jsi střílel ty?“ nedal se Peyssou odbýt, vida, že springfieldku drží Meyssonnier.

Ten jenom zavrtěl hlavou.

„Ne, to já,“ řekl jsem podrážděně.

Položil jsem mladíkovi dlaň na záda a postrčil ho dovnitř. Peyssou opět zavřel. Než jsme vkročili na pruh země bez pastí, vzal jsem zajatce za paži a dvakrát nebo třikrát jím zatočil kolem dokola. Opakoval jsem to cestou k vstupní věži ještě třikrát nebo čtyřikrát. Peyssou s Meyssonnierem šli mlčky za mnou. Meyssonnier ztratil řeč od chvíle, kdy vyprazdňoval kapsy mrtvému, a Peyssou zas proto, že jsem na něj vyjel.

Dvě z dřevěných výplní, jimiž jsme uzavřeli otvory po někdejším cimbuří na hradbách u vstupní věže, byly otevřené. Tuše za nimi tváře, zvedl jsem hlavu a položil prst na ústa.

Colin otevřel vrata. Počkal jsem, až zase zamkne, načež jsem pustil zajatcovu paži, vzal Meyssonniera kousek stranou a tiše mu řekl:

„Odveď vězně do obytné budovy a trochu to s ním cestou šněruj; přehánět to ale nemusíš. Přijdu za tebou.“

Jakmile se Meyssonnier se zajatcem vzdálil, pokynul jsem Colinovi a Peyssouovi, aby je zpovzdálí sledovali, ale mlčky.

Z hradeb právě slézaly po kamenném schodišti obě starušky, Miette, Catie, Evelyna, Tomáš a Jacquet. I jim jsem dal znamení prstem na ústech. Teprve když ke mně došli, potichu jsem každému určil, co má dělat:

„Tomáš s Miette a Catie zůstanou na hradbách. Evelyna taky. Ty, Jacquete, dej svou pušku Miette. Půjdeš s námi. Menou a Falvinová taky.“

„A proč ne já?“ namítla Catie.

„Ptát se budeš až potom,“ odbyl ji suše Tomáš.

Evelyna se kousala do rtů, nespouštějíc ze mne oči, ale ani nepípla.

„To je nespravedlivé,“ zašeptala Catie rozzuřeně. „Každý zajatce uvidí! Jenom my ne!“

„No právě,“ podotkl jsem. „Nechci, aby zajatec viděl vás, Miette a tebe.“

„Hodláš ho tedy pustit,“ řekla Catie s náhlou živostí v hlase.

„Jistě, když to půjde.“

„To je ale vrchol,“ rozhořčila se Catie. „Oni ho pustí a my ho ani neuvidíme!“

„Vidíš snad mě, nebo ne?“ vyjel jsem na ni. „To ti nestačí? Potřebuješ okouzlovat ještě toho chlapa? A ke všemu nepřítele?“

„Kdo říká, že ho chci okouzlovat,“ odsekla Catie se slzami v očích. „Věčně se mi omílá jedno a totéž, už toho mám dost!“

Miette, která celou scénu sledovala s výrazem hlubokého nesouhlasu, udělala náhle cosi nečekaného: sevřela Catie levičkou kolem ramen a přitiskla jí ruku na ústa. Catie se bránila jak lvice. Ale Miette ji držela, zkrocenou a němou, a nepovolila.

Postřehl jsem na sobě Evelynin upřený pohled. Pohled skromné, vzorné dívenky. Která na rozdíl od jiných poslouchá. A bez odmlouvání. Při všem spěchu jsem se na tu malou farizejku musel usmát.

„Jdeme, Jacquete?“

Jacquet se ocitl v nesnázích. Řekl jsem mu, aby odevzdal svou pušku Miette, ta však měla obě ruce zaneprázdněné.

„Předej pušku Tomášovi,“ prohodil jsem přes rameno, už na odchodu.

Vzápětí už jsem ho slyšel, jak za mnou běží.

„Byla taková vždycky,“ řekl polohlasem, když se mnou srovnal krok. „Už ve dvanácti. Věčně se musela lísat. Tak to taky začalo na Rybníku s otcem. Ale stejně se nepoučila.“

„Ach, kdepak ta a Miette!“ dodal po chvíli. „Ani srovnání?

Nic na to neodpovím. Nechci, aby se má kritika případně někomu donesla. A taky jsem pěkně nakvašený. Tomáš pochopil, ale Catie ne. Ještě pořád ne. Neukázněnost trvá.

Zajatec sedí se zavázanýma očima v hradní síni obytné budovy. Na Momově, nyní Jacquetově místě na dolním konci stolu, zády ke krbu. Už se rozednilo, ale slunce ještě nevyšlo. Jedno z oken – to, k němuž má zajatec nejblíž – je pootevřené. Vzduch je vlahý. Čeká nás opět krásný den.

Pokynu ostatním, aby se posadili. Uvelebí se na obvyklých místech, každý s puškou mezi nohama. Starušky zůstaly stát, Falvinka výjimečně drží jazyk za zuby. Tou dobou pravidelně snídáme a vše je také připraveno. Na kamnech svařené mléko, na stole hrnky, pecen chleba, domácí máslo. Najednou cítím, jak mám prázdný žaludek.

„Sundej mu pásku, Coline.“

Konečně vidíme zajatci do očí. Chvilku prudce mžiká, pak si zvolna přivykne. Pohlédne na mne, na kamarády, vidí i hrnky, chleba, máslo. Jeho oči se mi dost zamlouvají. Jeho chování také. Umí se držet. Je bledý, ale nesložil se. Rty má suché, ale rysy pevné.

„Máš žízeň?“ zeptám se ho tónem, z něhož si nic nevybere.

„Mám.“

„Co bys radši? Víno, nebo mléko?“

„Mléko.“

„Něco k jídlu?“

Váhá.

„Chceš něco k jídlu?“ opakuji.

„Rád.“

Promluvil tiše. Dal přednost mléku před vínem. Rolník to tedy nebude, i když se mi nezdá, že by měl k venkovanu daleko.

Pokynu Menou. Naleje mu hrnek mléka a uřízne krajíc chleba znatelně tlustší, než jakým mrskla před starého Pougèse. Jak už jsem říkal, na pěkné mládence si Menou potrpí. A náš zajatec opravdu hezký je, černé oči, černé vlasy, matně bledá pleť, s níž výrazně kontrastuje špičatá, rovněž černá bradka. A vazoun je taky, třebaže štíhlý. Menou totiž muže hodnotí i z hlediska způsobilosti k práci.

Namaže mu chleba máslem a podá mu ho. Zajatec se k ní od krajíce pootočí, synovsky se na ni usměje a dojatě poděkuje. Svůj názor už mám, ale na chvilku se ještě obrním chladem a nedůvěrou. Z pohledu, který na mne vrhne Colin, pochopím, že je se mnou zajedno, což můj dojem ještě posílí.

Když nás Menou obslouží, dáme se v naprostém tichu do jídla. Napadne mě, že kdyby byl naopak ten malý chlapík, co jsem ho zastřelil, nastavil před chvílí ruce našemu zajatci, měl teď roztříštěnou lebku tenhle mládenec. Je to planá, hloupá myšlenka, jež nikomu neposlouží, a taky ji hned zaženu, protože mi z ní není právě veselo. Vyvstane mi však při snídani ještě několikrát a bere mi chuť k jídlu.

Zajatec dojedl. Položí ruce na stůl a čeká. Těch pár soust mu udělalo dobře. Do tváří se mu vrátila barva. A je zvláštní, že jak tu s námi sedí, vypadá skoro šťastně. Šťastně, a jako by se mu ulevilo.

Začnu se ho vyptávat. Odpovídá okamžitě, nezaváhá ani trochu, nic se nepokouší tajit. Ba naopak, zdá se, že mi všechny informace sděluje dokonce s potěšením.

Zato nás ostatní nijak nepotěší, když se dovíme, s kým máme tu čest: organizovaná tlupa o sedmnácti mužích, vedená jakýmsi Vilmainem, který se vydává za bývalého důstojníka od parašutistů. Přísně hierarchizovanou tlupu tvoří jednak staří mazáci a jednak nováčci, kteří „starým“ otročí. Nelítostná kázeň. Trest trojího druhu: zmlácení, karcer bez jídla a pití, smrt podřezáním před očima nastoupeného mužstva. Vilmain má k dispozici bazuku s tuctem malých granátů a asi dvacet pušek.

Hervé Legrand – tak se náš zajatec jmenuje – nám líčí, jak ho naverbovali. Vilmain obsadil jeho vesnici jihozápadně od Fumelu. Během přepadu utrpěl ztráty a chtěl si doplnit stav.

„Zmocnili se nás,“ vypráví, „Reného, Maurice a mě. Přivedli nás na náves. Tam se Vilmain zeptal Reného: ,Chceš vstoupit ke mně do mužstva?‘ René, že ne. Vzápětí ho bratři Feyracové srazí na kolena a Fiflena mu podřízne krk.“

„Fiflena? To je ženská?“

„Ne. Vlastně, no, není.“

„Popis?“

„Metr pětašedesát, dlouhé světlé vlasy, jemné rysy. Postavou útlý. Ruce a nohy malé. Rád se převléká za ženu. Spletl by sis ho.“

„A Vilmain si ho plete?“

„Ano.“

„Jiní taky?“

„Ach, to ne.“

„Mládenci se Vilmaina bojí?“

„Nejvíc se bojí Fifleny.“

Po chvilce Hervé dodá:

„Vrhá ohromně šikovně nožem. Nejlíp ze všech mazáků.“

Pohlédnu na něj.

„A jak se to dělá, aby se z nováčka stal mazák?“

„Řeknu ti to jako Vilmain: délka služby nerozhoduje.“

„A co tedy?“

„Když se člověk dobrovolně hlásí k různým úkolům.“

„Proto ses nabídl vydat na zvědy k Malevilu,“ řeknu suše.

„To ne. Chtěli jsme vás s Mauricem varovat a zběhnout.“

„Proč jsi to tedy neudělal?“

Odpoví bez sebemenšího zaváhání:

„Protože se mnou nebyl Maurice. Sběhlo se to takhle: Vilmain dnes ráno oznámil, že potřebuje vyslat čtyři muže na dvě místa; do Courcejacu a na Malevil. Vystoupili jsme z řady jen my s Mauricem. Oba noví. A tak se Vilmain obul do mazáků, až se nakonec dva přihlásili. Jednoho přilepil na mě, druhého na Maurice. V tuhle chvíli Maurice špehuje kolem Courcejacu.“

„Něco mi není jasné. Vilmain pošle ráno jednu dvojici na obhlídku Courcejacu, druhou na Malevil. Proč ne taky do La Roque?“

Okamžik ticha. Hervé na mne hledí, potom zvolna řekne:

„Ale protože v La Roque už jsme.“

„Cože!“

Nevím proč, ale současně se napůl zvednu ze židle.

„Co povídáš? Že jste v La Roque? Odkdy?“

Nesmyslná otázka. Není důležité, kdy se Vilmain v La Roque usadil, ale že tam je. Se svými puškami typu 36, se svou bandou ostřílených chlapů, s bazukou a všemi zkušenostmi.

Vidím, jak kamarádi zbledli.

„Tlupa se městečka zmocnila včera při západu slunce,“ řekne Hervé.

Vstanu a poodejdu od stolu. Jsem zdrcen. Vyslal jsem zvědy, aby prozkoumali obranu městečka, včera na úsvitě, a k večeru La Roque padne, jenže ne do našich rukou! Nemít dnes ráno ten nápad – bez ohledu na Meyssonniera, který chtěl respektovat mé idiotské instrukce, že jednoho z mužů zajmu, stál bych teď s kamarády pod larockými hradbami, přesvědčený, že vítězství bude hračka. Mám naneštěstí živou fantazii: přímo nás vidím, jak ležíme v otevřeném terénu, přibiti k zemi ničivou palbou sedmnácti vojenských pušek.

Nohy se pode mnou roztřesou. Strčím obě ruce do kapes, otočím se zády ke stolu a zamířím k oknu. Otevřu obě křídla dokořán a zhluboka dýchám. Zajatec se na mne určitě dívá, musím se stůj co stůj uklidnit. Náš život závisel na zcela nepatrné náhodě, vlastně na dvou: jedné nešťastné a druhé šťastné, přičemž ta druhá zrušila první. Vilmain se zmocní městečka v předvečer dne, kdy se na ně chystám sám, a já několik hodin předtím, než vyrazím do útoku, zajmu jeho špeha. Když člověk vidí, na jaké nesmyslné shodě okolností závisí někdy život, spadne mu hřebínek.

Vrátím se ke stolu s uzavřenou tváří, usednu a stručně zajatce vybídnu:

„Pokračuj.“

Hervé nám líčí dobytí La Roque. Když se začalo stmívat, objevil se před jižní bránou Fiflena, převlečený za ženu, v ruce uzlíček. Chlapík střežící bránu – později jsme zjistili, že to byl Lanouaille – ho vpustí dovnitř, a jakmile se Fiflena přesvědčí, že je sám, podřízne mu krk. Pak otevře ostatním. Městečko padlo bez jediného výstřelu.

O slovo žádá Meyssonnier. Nechám ho mluvit.

„Kolik máte šestatřicítek?“ obrátí se na zajatce.

„Dvacet.“

„A střeliva hodně?“

„Myslím, že ano. Příděl je omezený, ale moc zas nešetříme.“

„Vilmain se drží zásady,“ pokračuje Hervé, „mít k dvaceti puškám vždycky dvacet mužů.“

Na Meyssonnierovu žádost nám pak dopodrobna popíše bazuku. Když skončí, mám dotaz:

„Upřesni mi jednu věc: je vás dvacet, nebo sedmnáct?“

„V zásadě dvacet. Od dobytí Fumelu jsme ale tři muže ztratili. Takže se náš počet snížil na sedmnáct. Ano, je nás sedmnáct. A teď vlastně už jen šestnáct, jednoho jsi zastřelil! A mě zajal, čili patnáct!“

Tón je neklamný, doslova ho blaží, že se octl mezi námi.

„Co ten Maurice, kterého zverbovali spolu s tebou,“ zeptám se ho po chvilce, „znáš ho dlouho?“

„To bych řekl,“ odvětí Hervé živě. „Je to kamarád z dětství. Když vybuchla bomba, byl jsem u nich na prázdninách.“

„Máš ho rád?“

„Aby ne!“

Podívám se na něj.

„Nemůžeš ho tedy nechat v jednom táboře a přejít do druhého. To nejde. Dovedeš si představit, jak na něj střílíš, kdyby nás Vilmain napadl?“

Hervé se začervená a v očích mu čtu dvojí myšlenku: těší ho, že ho chci vyzbrojit, aby bojoval po našem boku, a zároveň se stydí, že zapomněl na Maurice. Klepnu zlehka dlaní do stolu.

„Povím ti, co uděláme, Hervé. My tě pustíme.“

Škubne sebou. Žádný zajatec se jaktěživ nad představou propuštění nenadchl tak málo jako právě teď on. Koutkem oka pozoruji mezi kamarády jistý neklid.

Pohlédnu na Hervého. Krev se mu vytratila z tváře.

„Něco se ti nezdá?“ zeptám se.

Přikývne.

„Jestli mě propustíš a nevrátíš mi pušku,“ řekne přiškrceně, „bude to, jako bys mě odsoudil k smrti.“

„Taky mě to napadlo. Před odchodem ti zbraň vrátíme.“

V tu chvíli neklid ještě vzroste. Tvářím se jako slepý.

„Provedeš to takhle,“ pokračuji. „O tom, že jsme tě zajali, samozřejmě ani muk. Řekneš, že tvého druha zastřelili, když vystrčil hlavu nad palisádu, a ty že ses dal v dešti kulek na útěk.“

„A že podle tvého mínění,“ dodám ještě, „střelba přicházela shora z donjonu.“

Rozhodně netoužím, aby Vilmain před útokem objevil existenci malého bunkru v kopci u Sedmi buků. „Nezapomeň, je to důležité.“

„Nezapomenu,“ slíbí Hervé.

„Dobrá. A ty s Mauricem při první příležitosti…“

„Další už si můžeš odpustit,“ přeruší mě.

„Ještě poslední otázku, Hervé: kudy jsi sem z La Roque přišel?“

„Ale po silnici,“ odvětí trochu udiveně. „Copak se dá jít ještě jinudy?“

Nic na to neřeknu. Tím jsme skončili. Už si nemáme co říci. Hervé čeká. Jeho černé, citlivé a upřímné oči bloudí po místnosti. Malá bradka mu sluší. Vypadá s ní usedlejší a starší. Sedí tu a hledí na nás, na Menou – u níž hned vycítil, že má pro něj slabost, na okna s kamennými kříži, monumentální krb. Ohryzek mu stoupá vzhůru, a i když se přemáhá, je mi jasné, jaké pocity jím zmítají. Ten chlapec – opravdu je to chlapec se bojí jen jediného: ztratit lidi, kteří už ho přijali mezi sebe. Ztratit Malevil.

Zvednu se.

„Je čas, Hervé.“

Vstane, přistoupím k němu a zavážu mu zase oči. Doprovodíme ho všichni až ke vstupní věži, ale odtud k palisádě ho vedeme už jen my dva s Meyssonnierem. Pustíme ho ven spodním zasouvacím otvorem. Naštěstí pro Hervého dopadlo tělo zabitého stranou, směrem k propasti, takže když se sehne a leze po čtyřech na druhou stranu, nemusí se k němu přiblížit. Podám mu otvorem pušku. Narovná se a s širokým chlapeckým úsměvem nám zamává na rozloučenou. A už se dlouhým krokem vzdaluje. Dívám se za ním špehýrkou.

„Přišli jsme možná o jednu pušku,“ ozve se blízko mého ucha Meyssonnier.

Ohlédnu se po něm.

„A dvě možná získáme.“

A co je nejdůležitější, s nimi i dva bojovníky. Pušek i se zbraní mrtvého máme už totiž osm. Můžeme kromě mužů vyzbrojit i Miette a Catie. Ne, potřebujeme teď hlavně další muže. Podaří-li se Hervému s Mauricem zběhnout, zbude Vilmainovi všeho všudy čtrnáct mužů. A nás by pak bylo deset. V souboji na pušky počet hodně znamená.

Totéž vysvětluji při shromáždění, které okamžitě po Hervého odchodu svolám do vstupní věže. Jacquet zatím kope za palisádou hrob pro zabitého a Peyssou, schovaný při silnici o sto metrů níž, ho s puškou v ruce během práce kryje. „A pamatuj, Peyssou,“ připomněl mu Meyssonnier. „Nevystrčit ani malíček! Vidět, ale nebýt viděn!“

Meyssonnier je totiž náš vojenský expert. Vtělená drezúra. Jakkoli komunista, prošel vojenskou přípravkou. Nejspíš soudil, že získat vědomosti nikdy neuškodí, ať už se namanou odkudkoli. V úvodu zasedání nás poučí, že pušky šestatřicítky užívala francouzská armáda za druhé světové války. Od té doby došlo nepochybně k určitému pokroku, ale šestatřicítka není k zahození ani dneska.

Pokud jde o bazuku, podle něho je to zbraň, kterou vyrobili Američané v roce 1942 proti tankům. Nástroj je to přesný, do vzdálenosti šedesáti metrů zcela spolehlivý. Malevilské zdi však neohrozí, jsou příliš tlusté. A sedět mezi námi Peyssou, řekl by: „A samá malta!“ Malta stará šest set let a dnes tvrdší nad kámen.

„Zato palisáda!“ potřese Meyssonnier hlavou. „A brána v prvních hradbách! A padací most k druhým…!“

Hledíme jeden na druhého. Furiantsky předstírám optimismus, ale nepociťuji ho ani v nejmenším. Jakýpak problém,“ řeknu energicky. „Palisádu přirozeně obětujeme. Stejně sloužila jen jako maskovací a poplašný prvek. Svou roli splní, protože protivníka zdrží. Bude ji muset zničit, a tím se taky prozradí. Ale před bránou vstupní věže bych navrhoval postavit obrannou zeď. Z volně ložených kamenů, aspoň metr silnou a tři vysokou. V takové vzdálenosti od mostu, aby kolem ní mohl projet jeden muž na koni. Krom toho máme na dvoře písek, ve sklepě pytle, naplníme je a nakupíme před zeď.“

Spadne mi kámen ze srdce, když vidím, že je Meyssonnier se mnou zajedno. Po technických výkladech, jež nám uštědřil, má jeho souhlas značnou váhu.

Ale než se dáme do díla, leží mi na srdci ještě pár slov. Prosadil jsem včera, že budeme hlídat celou noc, ačkoli se mnou nikdo nesouhlasil. Události mi daly za pravdu. Nechci to příliš rozmazávat, ale jedno zdůrazním: svým zpěčováním projevili kamarádi v podstatě nekázeň. Stejně jako Catie – a to závažněji, když se bránila držet během zajatcova výslechu hlídku na hradbách, kam jsem ji poslal. V tu chvíli spustím trochu bandurskou: napříště už něco podobného nebudeme trpět! Vydám-li jednou příkaz, nehodlám se nechat otravovat žádnou ženskou a ztrácet čas dohadováním!

Vstanu. Sezení skončilo, netrvalo ani deset minut. Časy zbytečného řečnění jsou za námi.

Catie se neozve ani slovem, ale vrhne po mně zvláštní pohled. Nenávistný? Uražený? Vůbec ne. Spíš jako by chtěla říci: tak já tě otravuju? No počkej, však uvidíš! Ono „však uvidíš“ neznamená však rozhodně hrozbu. Skoro bych si troufal vidět v tom jakýsi příslib.

Jakmile je hrob vykopán a mrtvý pohřben, odvolám z předsunutého stanoviště na larocké silnici nepostradatelného Peyssoua a nahradím ho Colinem. Nerad bych totiž, aby nás v plné práci zaskočil nějaký útok, i když mi za dne nepřipadá moc pravděpodobný. Ustavím dvě party. Jedna, které velí Peyssou, mu nosí na staveniště už opracované kamenné kvádry, z nichž postaví zeď; máme jich v podhradí celé hromady. Druhá, složená ze čtyř žen a Evelyny, plní pytle pískem, zavazuje je a dopravuje k vodnímu příkopu, kde zatím počkají, než z nich uděláme bariéru. Naše dva kovové dvoukoláky se nezastaví celý den.

Abychom zbytečně neztráceli čas a zůstávali poblíž palisády pořád v dostatečném počtu, rozhodnu, že dokud pohotovost neskončí, budeme se střídat u jídla v kuchyni vstupní věže. A spokojíme se každý talířem uzeniny, protože Menou s Falvinkou mají na práci jiné věci než kuchtění.

Než Peyssou usadí první kámen, vytáhneme ven oba povozy, náš i ten, který jsme dopravili z Rybníka. Postavíme je na parkovišti nedaleko příkopu, ve volném pruhu bez pastí. Ve střelbě nám tu vadit nebudou a neuváznou za naší novou zdí, s níž už v duchu počítám jako s trvalou součástí opevnění. I kdyby nás totiž někdy přepadla tlupa nevybavená zrovna bazukou, veliká dřevěná vrata ve věži zůstávají naší Achillovou patou: protivník je může podpálit nebo vyrazit. A není špatný nápad zamezit mu přístup kamennou stěnou, za niž se dostane jen úzkým, vydatnou palbou snadno obhájitelným průchodem.

Zjišťuji, že středověcí zedníci přitesávali kamenné kvádry co do rozměrů opravdu velkoryse. Kameny, s nimiž zápolíme, pocházejí z trosek někdejšího podhradí, jež stávalo (v dobách, kdy na Malevilu sídlil smírčí soudce) za prvními hradbami, a mají úctyhodnou váhu. Zvednout je, pokrčit nohy, vzepřít je o kolena a pak s úlevou spustit do vozíku není maličkost. Leckdy na to musí být i dva. Poslal jsem na hlídku schválně Colina, abych ho těch siláckých prostocviků ušetřil. Ale únava zřejmě zmáhá i fyzicky zdatného Tomáše. Z Meyssonniera se pot jen řine. Jediný Jacquet svými gorilími pažemi hravě zvedá kvádry, k nimž bych ho já volal na pomoc, a zdá se být zcela ve svém živlu.

Pokud jde o mne, jsem svou výkonností zklamán. A jako vždycky v takovém případě, nespokojím se zjištěním, že jsem prostě unaven a z formy, jak bych to udělal ve třiceti. Říkám si, že stárnu, a padne na mne smutek. Ne však nadlouho, pojednou si totiž uvědomím, že jsem toho v noci mnoho nenaspal a zažil také hodně napětí a vzrušení. Čerstvých sil mi ta myšlenka sice nepřidá, ale stoupne mi kuráž. Zpocený v palčivém slunci a dusnu jako myš, nehty ulámané, ruce rozbolavělé a bedra ztuhlá, přece jen udržím tempo.

V jednu připomene Meyssonnier naši společnou noční hlídku a jde se „na chvilečku“ prospat. Ve tři sklátí únava i mě a s jakous takous útěchou, že jsem Meyssonnierův vytrvalostní rekord překonal o sto dvacet minut, končím také. Peyssou už má stejně víc kamene, než potřebuje, a chce teď k sobě Jacqueta, aby mu pomohl stavět. Předám velení Meyssonnierovi, který se po své „chvilečce“ – totiž po dvou hodinách právě vrátil zpátky, prohodím na půl úst, že si jdu taky odpočinout, a na odchodu ještě zaslechnu Meyssonniera, jak posílá vyčerpaného Tomáše, aby na našem předsunutém stanovišti na malejacké silnici vystřídal Colina.

V ložnici se tak tak stačím svléknout. Ani chlad mohutných zdí nedokáže ztlumit vedro. Ležím na posteli nehybně jak balvan, ztěžklé nohy, ruce bez vlády. Usnu. Odpočinek, sám o sobě neklidný, vyústí nakonec v úzkostné sny. Líčit je nebudu. Obklopuje nás dost hrůz i ve skutečnosti. Podobné sny zažil ostatně každý: máte v patách pronásledovatele, chtějí vás zabít. Když vás dostihnou, pustíte se s nimi do křížku, vaše rány však postrádají sílu. Kdyby aspoň takový sen přišel jenom jednou, ale to ne, vrací se. Vyčerpává vás právě tím, že se opakuje. A v mém případě je o to hnusnější, že mě pronásleduje Fiflena. S nožem v ruce, oblečený v sukni, dlouhé plavé vlasy za ním vlají.

Probudím se přesně v okamžiku, kdy cítím na hrdle ostří jeho nože. Otevřu oči. Nějaká žena v mém pokoji doopravdy je, ne však bohudíky Fiflena. Je to Catie.

Stojí v nohách postele. V očích zlomyslné jiskřičky. Mlčí, nespouštějíc ze mne pohled. A náhle se na mne vrhne, zalehne mě celou délkou těla a rty se mi drtivě přisaje na ústa.

Ležím ještě napůl v dřímotách, mohl bych ji považovat málem za sen. Tím spíš, že se s obratností pro mne až překvapivou chopí všeho sama. Když se konečně zcela proberu, je pozdě, už nemohu couvnout. Zároveň s pocitem slasti se ozvou výčitky, sílící rozkoš je však umlčí. A rozkoš stoupá až k deliriu, které mi poskytuje a se mnou sdílí partnerka absolutně uvolněná, okamžitě dosahující maximální spoluúčasti a schopná obrodit se a mřít dvakrát nebo třikrát během krátké doby, kterou já sám potřebuji, než ukojen ochabnu.

Namáhavě zklidňuji dech. Hledím na Catie. Nikdy mi nepřipadala nijak zvlášť hezká. Nejspíš se mé oči změnily. Jak je dosud rozpálená, neupravená, najednou se mi ohromně líbí. Ale současně vypluje zpátky na hladinu mé mravní cítění; vyčítavě řeknu:

„Proč jsi to udělala, Catie?“

Má výčitka však nezní moc pádně. Spíš chabě. A taky trochu pokrytecky, protože co udělala, neudělala sama.

Bez váhání, bujaře a energicky odvětí:

„Jednak se mi líbíš, Emanueli, i když jsi starý.“ (Díky za poklonu.) „Fakt, kdybych vás měla seřadit a nechám stranou Tomáše, stál bys pro mě hned za Peyssouem.“ (Díky podruhé.)

Odmlčí se, zvedne hlavu, v očích se jí kmitne plamínek.

„A hlavně jsem chtěla, aby sis uvědomil, že Catie něco znamená. Že to není jen nějaká otravná ženská, jak sis myslel. Ale žena, žena jaksepatří!“

Sesterskou narážku pomiňme (chudinka Miette!). Catie sedí po turecku na posteli, rozcuchané vlasy, zrudlé tváře, ňadra sice drobná, ale rozpálená vzrušením, a s očima zářícíma pýchou na mne triumfálně hledí. V první chvíli se může zdát absurdní, že je na své milenecké schopnosti tak pyšná, ačkoli je dostala do vínku při narození a nemá na nich žádnou zásluhu. Ale nejsme snad i my, příslušníci opačného pohlaví – a mezi jinými i já – stejně domýšliví na svou mužnost? A ke všemu nafoukaní a marniví jak pávi? A vlastně to není v podstatě ani tak hloupé. Stačilo několik minut, a začal jsem si Catie považovat jako nikdy předtím. I já si uvědomuji, že je to „žena, žena jaksepatří“. Nebýt Tomáše a onoho nešťastného mravního cítění, jímž jsem zatížen, byl bych dokonce nakloněn vidět v dnešním zakončení siesty prvopočátek zvyku.

Kdo říkal, že se Catie nedostává inteligence? Upírá mi pohled do očí, pohled, v němž jsem před chvilkou četl tolik slasti – všechnu, kterou prožívala, a tu, na kterou je tak bláznivě hrdá, že mi ji poskytla, a jednu po druhé zachycuje až do hloubky každou z myšlenek, jež mi procházejí hlavou. Vidí nebo cítí, nezáleží na tom, jakým způsobem mi rozumí, že s někdejším podceňováním je konec, že si jí teď naopak velice vážím. Opojená pocitem, že tak stoupla v ceně, sedí s hlavou zvrácenou, pootevřené rty, rozzářené oči. Vychutnává své vítězství jako doušky vína.

„Ale málo platné, Catie,“ řeknu přiškrceně, „budeme to muset povědět Tomášovi.“

Pro mne je ta myšlenka jak studená sprcha, pro ni ale ne. Krátce se zasměje:

„Nedělej si hlavu. Já to vyřídím. Ty se o nic starat nemusíš.“

Žasnu, jak si troufá.

„Ale počkej, Catie, rozzuří se, raní ho to…“

Potřese hlavou.

„I kdepak. Vůbec ne. Má tě příliš rád.“

„Však já jeho taky,“ opáčím, ale po chvilce mi dojde, že jsou má slova v podobnou chvíli poněkud trapná.

„Já vím,“ řekne Catie, jako by se v ní ozvala trocha někdejší kyselosti, „Každého na Malevilu jsi měl rád, jenom mě ne!“

Hned se však otřepe a v hrdle jí zaklokotá smích:

„Jenže s tím je teď konec!“

Vstane a začne se upravovat. Přitom na mne hledí s majetnickým výrazem, jako kdyby si mě právě koupila v obchodním domě okresního města a s nákupem v podpaží se spokojeně vracela domů. K sobě nebo taky ke mně. Vlastnickým pohledem se totiž nyní rozhlíží po pokoji, okamžik se zdrží u psacího stolu (fotka té tvé skopčačky!), o něco déle u pohovky pod oknem. Při každém tom pozdržení se lehce ušklíbne.

„No, ještě štěstí,“ prohlásí, „že jsem se tě ujala, chudáčku! Nedá se říct, že by sis v poslední době moc užil!“

Náhle se jí v zorničkách opět zablýskne. Podívá se na mne, v očích drzý lesk.

„S Evelynou ses pořád ještě nerozhoupal?“

Na mou duši, dovoluje si už trochu moc! Rozzuří mě to. Ale ne, k čemu lhát, nerozzuří. Nebo aspoň mnohem míň, než by mě to bylo rozzuřilo dřív. Zírám, jak dokázala, že jsem tak změkl. Sama to ostatně vidí také a nehodlá se vzdát.

„Neodpovíš?“

„A co ti mám říct? Je jí třináct!“

„Čtrnáct. Viděla jsem její papíry.“

„Je to zkrátka ještě holčička.“

Zvedne ruce k nebi.

„Holčička? Ale kdepak, ženská je to! A dobře ví, co chce!“

„A co tedy chce?“

„Tebe, hrome!“

Vítězoslavně se rozesměje.

„A taky tě dostane! Jako jsem tě dostala já, pane malevilský abbé!“

Je to parthský šíp, ale nevystřelí jej na útěku: vrhne se mi kolem krku a začne mě hubičkovat.

„Jsi celý ustaraný, Emanueli. Já vím, ty si říkáš: teď mám už nadobro po kázni! S touhle bláznivkou! Ale to se nepleť! Právě naopak! Uvidíš! Stačí mrknout! Budu poslouchat jak vojáček! Tak já utíkám!“

To děvče je učiněný oheň. Dveře zaklapnou. Zůstal jsem tu zkoprnělý, zahanbený, nadšený. Hodím kolem krku ručník a jdu se o patro níž osprchovat, abych si pročistil myšlenky. Ale sprcha nepomohla, v hlavě nemám o nic větší jasno. A je mi to vlastně fuk. Jedno popřít nemohu: celou hodinu jsem na Vilmaina ani nevzdechl a cítím se opět plný vervy, důvěry, optimismu.

Muži na staveništi mě uvítají jakoby nic. Zato ženy! Pochopily všechno. A ví bůh, snad mě i podezírají, že jsem schválně poslal Tomáše hlídkovat na silnici, abych získal volné pole. A přitom ho vybral Meyssonnier, já s tím neměl nic společného.

První, s kým se střetnu pohledem, je Evelyna. Oči má sice modré, ale hledí jak bubák. Druhá je Falvinka, dívá se spiklenecky, v očích plamínky. Menou jen potřásá hlavou a sotto voce vede značně nezdvořilý monolog, který však ke své lítosti nemůže zesílit natolik, aby ke mně dolehl, protože by ho slyšela i Evelyna. Jediný pohled, s nímž se nesetkám, patří Miette, a to mě bolí.

Miette hází lopatkou na smetí písek do pytle z umělé hmoty, který jí Catie nastavuje. Catie v triumfálním, nonšalantním postoji přidržuje otevřený pytel a Miette se dře jako otrokyně, němá otrokyně, která navíc také oslepla, protože když projdu pár kroků od ní, vůbec na mne nepohlédne, dokonce mi ani neuštědří svůj obvyklý něžný úsměv.

„Vyspal ses dobře, Emanueli?“ prohodí Catie s nestoudným klidem.

Dělá to naschvál! S chutí bych ji suše usadil. Abych jí dal najevo, jak je nemístné vytahovat se před ostatními, že „mě dostala“. A taky bych jí rád dal na srozuměnou, že na prvním místě – aspoň v jistém ohledu – u mne stojí pořád její sestra. Ale Catin pohled mě přivádí do rozpaků, je v něm připomínka toho, co se před chvilkou odehrálo a z čeho jsem se ještě zcela nevzpamatoval. Odvrátím hlavu a nepřijdu na nic chytřejšího než:

„Ahoj, děvčata.“

Catie se dá do smíchu, Miette ani nemrkne. Byla němá a slepá. Teď je dokonce i hluchá. A já mám provinilý pocit, jako bych ji zradil. Jako bych ji okradl právě o ty hodnoty, jimiž u mne stoupla v ceně Catie.

Projdu bránou vstupní věže zpátky mezi muže. Tady je alespoň prostý svět. Každý se drží svého díla a nemyslí na bůhví co. Rozvažuje se jen nad úkolem, který má být splněn. Vděčně hledím na kamarády, jak jsou ponořeni do práce.

Spějí k závěru, ale ten je nejzdlouhavější a nejpracnější. Zeď už má dva metry, teď budují třetí, poslední. Což znamená, že k ní přistavili dva žebříky a Peyssou s Jacquetem, kámen vždycky vyvážený na širokých ramenou, vynášejí kvádry nahoru, až se příčky pod jejich váhou prohýbají. Nikdo jiný než Peyssou a Jacquet by něco podobného nedokázal. Colin pomáhá střídavě tomu či onomu z obou Herkulů usadit kámen druhému na šíji. Meyssonnierovi patrně chybí pro takovou práci Colinova obratnost, a protože kamenných kvádrů leží pod rozestavěnou zdí dost, aby ji mohli dokončit, postává tu s prázdnýma rukama.

Navrhnu mu, ať jde se mnou na obchůzku. Je pro. Ale nejdřív ještě zajdu požádat Menou o kousek nitě, tak jeden dva metry.

„Mám jich už jen trošku,“ namítne, zapadlé oči dosud plné výčitek. „Až mi dojdou, čímpak mi je nahradíš?“

„Ale běž, Menou, vždyť mi stačí metr nebo dva, a pro zábavu to taky nechci!“

Brblá až hrůza, nicméně zamíří do kuchyně vstupní věže a já za ní, čímž se dopustím značné neprozřetelnosti, protože jen jsme uvnitř a nikdo nás nemůže slyšet, nádavkem k černé niti, kterou pojednou ne a ne najít, se do mne obuje:

„Ty můj chuděro,“ spustí, rozpoutávajíc škálu vzdechů, ačkoli se ve skutečnosti už těší, jak si přijde na své. „Ty se teda jakživ nezměníš! Věčně divý do každé sukně! Celý strýček Samuel. Že ti není hanba! S holkou, které jsi sám požehnal, když si brala tvého kamaráda! Podařený farář! Když si pomyslím, že se k tobě chodím vyzpovídat! Nevím, kdo z nás dvou by měl klečet před zpovědnicí. Ty bys toho měl na srdci určitě víc! A Pánubohu děláš asi taky pěknou radost! Nic neříkám o té žábě, rozumíš, nic, nechci být nezdvořilá. Ale co si myslím, to mi nikdo nevezme. Teď máme věru s ohněm po starostech, i kdyby nám vyhaslo, žádné strachy, že by nebylo kde připálit. Však mi rozumíš. A jazyk má proříznutý, učiněná zmije, jak je mladá! A jedno ti každopádně řeknu, můžeš dát krk na to, že u tebe neskončí. Ani nápad! Po tobě přijde na řadu Peyssou, pak Jacquet a po něm další! Aby mohla srovnávat!“ (Tak nevím, ale skoro jako by z těch slov zaznívala špetka závisti.)

Stejně jako strýček poslouchám a mlčím. A zatímco poslouchám, stejně jako strýček hraji v té maličké komedii přidělenou roli. Vraštím obočí, krčím rameny, potřásám hlavou, projevuji zkrátka všechny známky nespokojenosti, kterou ani trochu necítím. Zchladila si žáhu už na Pougèsovi a tohle je od Momovy smrti podruhé, co se jaksepatří rozjela. Vyrovnanost, verva, útočnost, všechno se jí vrátilo. V její drobné kostřičce je života jak nikdy předtím. Nemluvě o tom, že celé Menouino kázání vůbec neznamená, že mě odsuzuje. Být studený jako ryba, pohrdala by mnou. Dívá se na věci prostě: býk ať si na krávu skáče, od toho je býk. Nestyda je kráva. Aspoň tehdy, pokud za ním sama běhá, místo aby jenom držela, jak je její povinností.

Kázání se v kruhu vrací. Metaforu s vyhaslým a znovu připáleným ohněm (však rozumím, kde) mám to potěšení slyšet podruhé. Když už fantazie mele z posledního a všechno se začne opakovat, ozvu se. Má role mi totiž mimo jiné ukládá mít poslední slovo.

„Dočkám se té niti?“ vybafnu zhurta.

Kde se vzala, tu se vzala, jen jsem zahartusil, nit je na světě. Leží na stole. Menou mi ji skoupě odměří a brblání zvolna utichá, přechází v šumot, který je slyšet míň a míň. Vyjdu z kuchyně, uši mě brní a v duchu si říkám, jak je vlastně podivné, že náš život na Malevilu pokračuje tak docela obvykle a všedně dál, přestože nám každým okamžikem hrozí vyhlazení.

„Víš, co si myslím?“ obrátí se na mne Peyssou ze žebříku, zvedaje na zeď mohutný kvádr, asi jako bych já zvedl dlažební kostku. „Musíme pytle naskládat tak, aby zeď nebylo vůbec vidět. Vilmain si bude myslet, že má před sebou jen písek. A pěkně mu sklapne, pacholkovi.“

Dám mu za pravdu a na dobu, než se s Meyssonnierem vrátíme, předám velení Colinovi. Doprovodí nás k palisádě, aby za námi zavřel spodní otvor, až prolezeme ven. Soukat se z hradu po čtyřech kočičí dírou není právě ten nejdůstojnější způsob odchodu, ale jdu příkladem vstříc, protože bych rád, abychom si na to zvykli. Jakmile se jednou otevřou vrata, v mžiku může vpadnout dovnitř celá tlupa, nikdy jí to ale nedovolí takováhle díra těsně při zemi, s posuvnými dvířky, na jejichž spodní okraj – na tu podrobnost jsem prve zapomněl – jsme navíc přibili ostří z kosy.

Pustíme se nejdřív po larocké silnici. Tomáš jak je vidět hlídá bděle a v pečlivém úkrytu; zaslechneme sice jeho krátké: „Kam jdete?“, ale vůbec se nám nepodaří objevit, kde se schovává. Konečně se ukáže a svým nahým trupem a klidnou, soustředěnou tváří připomíná řeckou sochu ještě víc než jindy.

„Jdeme obhlédnout lesní zkratku. Cestou zpátky tě vystřídám, jestli chceš.“

„Ale proč,“ namítne Tomáš. „Ležím tu a koukám. Ty ses prve nadřel víc.“

Zrudnu a mám pocit, jako by mě zaživa zašili do kůže zrádce.

„Ale potřebuju s tebou každopádně mluvit,“ řeknu.

Rozhodl jsem se bez dlouhého rozmýšlení, jsem tomu však rád. Nebudu se schovávat za Catie. Má-li dojít ke srážce, ať jsem na ráně první. Krátce Tomášovi zamávám a s Meyssonnierem po levici jdu zas dál. Kmeny stromů jsou většinou zuhelnatělé a už se nezazelenaly, ale poslední dva měsíce střídavého deště a slunce prospěly zato podrostu. Rozbujel se přímo tropicky. Jakživ jsem neviděl, aby rostliny vyhnaly do takové výšky a síly a v takovém množství. Kapradí místy dosahuje až tří metrů a stvoly má tlusté jak mé předloktí, ostružiní narostlo v úplné hradby, z divokých hlohů jsou už stromy a mohutné chomáče kaštanových a jilmových odnoží mi tu a tam ční pěkný kus nad hlavou.

Vstup na lesní zkratku do La Roque není v tuto roční dobu ze silnice patrný, ale já už tu mám odedávna své opěrné body, podle nichž ji najdu zcela bez námahy. Než se stala ta věc, často jsem ji užíval při drezúře koní. Oplývá totiž černou prstí, pod kopyty měkkou jako mech, a také jsou na ní dobře rozložená klesání, stoupání a rovina. Dokonce jsem ji rok co rok udržoval, uřezával rozrostlé ostružiní a příliš vyčnívající větve, ačkoli les není můj. A chránil se o ní zmínit před kýmkoli z La Roque, aby snad Lormiauxovy nenapadlo projíždět se tady s valachy. Před nedávnem jsme také odstranili zčernalé kmeny, jimiž byla zatarasená a které mi tak zkomplikovaly návrat z městečka, když jsem byl tehdy s Colinem oznámit Fulbertovi, že se Catie vdala.

Osudný den zřejmě přežila jen zvířata v doupatech. Až na našeho Kra, po němž však jako by se od ranního výstřelu slehla země, ptáci úplně vymizeli. Při takové cestě mlázím, kde to ani jednou nezašveholí, kde se dokonce nemihne ani nezabzučí jediná muška, člověka až mrazí.

Jdu první, soustředěně pátraje v měkké půdě po sebemenší stopě, ale nic nevidím. Pochybuji ostatně, že by někdo z lidí, kteří v La Roque přežili, pěšinu znal a mohl ji Vilmainovi prozradit: laročtí rolníci jsou lidé žírných rovin, pustit se do malejackých kopců ať pěšky či s traktorem je v životě nenapadne. Cesta není zanesena ani na štábních mapách, vznikla totiž poměrně nedávno, kdežto mapy jsou už staré; zbudoval ji jeden lesník kvůli odvozu dřeva. Je tedy málo pravděpodobné, že by se po ní Vilmain někdy pustil. Ale chci mít jistotu, což také vysvětluji šeptem Meyssonnierovi, když už jdeme asi hodinu tíživě mlčícím podrostem.

Nezahlédl jsem nic podezřelého, ani náznak nějaké stopy, ani jedinou sešlápnutou rostlinu či zlomenou větévku, leda sem tam nějakou už povadlou a sesychající, jak ji zhmoždili naše vlastní koně, když jsme se tehdy s Colinem vraceli z La Roque.

Na zpáteční cestě nechávám za sebou tu a tam značky, abych měl příště jistotu, že kromě nás nikdo stezkou neprošel. Najdu si nějaký tenký pružný stvol, ohnu ho přes cestu ve výši kyčlí a přivážu na druhé straně černou nití k větvi. Větru překážka odolá, ale člověku ne; stačí, aby šel jen trochu rychleji, a poruší ji, aniž si všimne. Pokud objevím ostružiní, nemusím ani sahat po niti, stačí mi jeho protivná vlastnost ovíjet se a zachycovat: uvolním nejdelší trnitý šlahoun a zavedu ho k druhé straně cesty, kde se rázem lačně uchytí na sebekřehčím výhonku.

Připomíná to hru z dob Klubu, jak také poznamená Meyssonnier. Až na to, že tentokrát je v sázce náš život. Nahlas to však neřekneme, ani jeden z nás netouží věci takto dramatizovat. Naopak, oba se raději shodně tváříme, jako že se neděje nic zvláštního. Po dvou hodinách chůze si najdeme vyvýšené místo s výhledem na larockou silnici a usedneme tu na pár trsů trávy, abychom si trochu vydechli. Kolem nás se vlní kadeřavé mlází, ze silnice nás tedy nikdo nezahlédne; dokonce ani kdybychom jeli na koních. Vidět, a nebýt viděn, jak říká Meyssonnier.

„Myslím, že se z toho dostaneme,“ prohodí. Až na to, že pomrkává a protáhlá tvář jako by se mu napětím prodloužila ještě víc, je naprosto klidný. Když jen mlčky přikývnu, pokračuje:

„Zkouším si představit, jak to asi proběhne. Vilmain si to přihasí s bazukou. Jednou ranou zboří palisádu a je za ní. Vidí pytle s pískem, myslí si, že pak je už hned brána, a tak vystřelí. Jednou, dvakrát, žádný výsledek. Granátů má všeho všudy asi deset. Všechny je pochopitelně nevystřílí. Dá rozkaz k ústupu.“

Potřesu hlavou.

„No vidíš, toho se právě bojím. I když odtáhne, záchranu to pro nás neznamená. Naopak. Vilmain je chlap, který se vyzná v řemesle. Jakmile zjistí, že narazil, vrátí se do La Roque a zahájí proti nám boj ze zálohy.“

„To mu lehko oplatíme,“ namítne Meyssonnier. „Známe terén jak své boty.“

„Pospíší si, aby se v něm vyznal taky. Nepotrvá dlouho, a objeví i tuhle stezku. Ba ne, Meyssonniere, takový boj je pro nás už předem skoro ztracený. Vilmain má víc lidí než my a je líp vyzbrojený. Většina našich bouchaček dostřelí tak na čtyřicet metrů, na větší dálku jsou k ničemu, kdežto jeho šestatřicítky složí člověka na čtyři sta.“

„A víc,“ dodá Meyssonnier.

Protože mlčím, zeptá se:

„Co tedy navrhuješ?“

„Zatím ještě nic. Přemýšlím.“

Když vyjdeme zpátky na larockou silnici, slunce už se sklání, paprsky jsou zlaté, nízko nad zemí.

„Tomáši!“

„Tady jsem,“ ozve se Tomáš a zvednutím paže mi prozradí svůj úkryt ve svahu nad silnicí.

Pokynem ruky se rozloučím s Meyssonnierem, který se vrací na Malevil, a zamířím k Tomášovi. Všude kolem vládne jasná pohoda, zato já mám v tu chvíli do pohody daleko.

Tomáš se pečlivě zamaskoval, obhlíží ze svého stanoviště silnici na sto metrů, zbraň má podloženou dvěma plochými kameny zasypanými hlínou. Zalehnu vedle něho.

„Válka je něco odporného,“ řekne. „Bylo vás vidět už zdaleka, vzal jsem si vás dokonce na mušku. Mohl jsem vás poslat oba pod kytičky jedna dvě.“

Mé díky za ty kytičky. Být pověrčivý, pomyslel bych si, že to není právě nejlepší úvod k rozhovoru, jaký nás čeká.

„Musím ti něco říct, Tomáši.“

„Tak mluv,“ vybídne mě, protože vycítil mé rozpaky.

Povím mu všecko. Vlastně ne, všecko mu nepovím. Nerad bych svaloval vinu na Catie. Má verze je taková: když jsem skončil siestu, přišla za mnou Catie do pokoje. Nejspíš se mnou potřebovala o něčem mluvit. A bylo to. Nedokázal jsem se ubránit.

Tomáš ke mne obrátí svou krásnou pravidelnou tvář a pozorně na mne hledí.

„Nedokázal ses ubránit?“

Zavrtím hlavou.

„Tak vidíš, že není tak špatná,“ prohlásí s bohorovným klidem. „Pořád jsi ji podceňoval.“

On taky! Načisto mi vzalo dech, že to bere takhle. Koukám do země a mlčím.

„Vypadáš nějak zklamaný,“ poznamená Tomáš a pátravě mi hledí do tváře.

„Zklamaný se nedá říct. Trochu udivený, to ano.“

„Změnil jsem totiž názor,“ řekne. „Ale nenapadlo mě ti o tom povědět. Pamatuješ, jak jsme se tenkrát na shromáždění dohadovali, když jsi přivezl Miette? Jestli jeden manžel nebo víc. Hájil jsem proti tobě monogamii, přehlasovali jsme tě a tebe to hrozně štvalo.“

Jedním koutkem se pousměje.

„Zkrátka to dnes vidím jinak. Dávám ti za pravdu. Nikdo nemá právo zabrat ženu výhradně pro sebe, když jsou jen dvě na šest mužů.“

Užasle hledím na jeho přísný profil. Myslil jsem, že se dosud zuby nehty drží svých poctivých výsad zastánce monogamie. Místo toho slyším z jeho úst své vlastní názory.

„Krom toho mi Catie nepatří,“ dodá. „Může si dělat, co chce. Je to přece člověk. Věrnost mi neslíbila, a co dělala dneska odpoledne, do toho mi nic není.“

Nakonec svá slova uzavře stručným, ale jasným:

„Už o tom nebudeme mluvit.“

Nebýt onoho rozhodnutí o věci už nemluvit, doopravdy bych mu uvěřil, že se ho to vůbec nedotklo. Jenže dotklo. Svědčí o tom takřka nepostřehnutelné chvění kolem jeho rtů. Zcela určitě to znamená, že s Catinými nevěrami počítal a předem se proti nim obrnil všemožnými důvody. Důvody vypůjčenými ode mne. V tom svého Tomáše poznávám. Přísně logický, ale ne bez citu. Jak tu ležím vedle něho a spolu s ním upírám oči na silnici, kterou střežíme, najednou si v plné síle uvědomím, jak velice ho mám rád. Ne neběží z mé strany o projev pokání. Prostě se mi jen zdá, že můj odpolední zážitek a hluboké pohnutí, které v tuto chvíli cítím, jsou dvě zcela nesouměřitelné věci.

Ticho mi připadá už trochu dlouhé. Pozvednu se na lokti.

„Vystřídám tě, jestli chceš. Můžeš se vrátit.“

„Ale ne,“ odpoví. „Tebe je na Malevilu potřeba víc. Aspoň se podíváš, jestli zeď dopadla, jak sis představoval.“

„Máš pravdu,“ řeknu. „Ale neprotahuj hlídku do úplné tmy. K ničemu by to nebylo. Na noc máme bunkr.“

„Kdo se tam upíchne?“

„Peyssou s Colinem.“

„Tak dobrá,“ prohlásí. „Na noc se vrátím.“

Jedinou postřehnutelnou známkou napětí je skutečnost, že hovoříme přehnaně normálními hlasy, tónem až skoro moc věcným.

„Ahoj,“ pozdravím ho na odchodu nenuceně, ale sám cítím, že v mé nenucenosti cosi skřípe. Nějaké „ahoj“ bych ostatně jindy ani neřekl. Podobné zdvořilosti mezi sebou nepěstujeme.

Přidám do kroku. U palisády krátce zazvoním a Peyssou mi přijde otevřít spodní otvor.

„Hotovo!“ hlásí mi, jakmile stojím vedle něho. „Máme to. Co tomu říkáš? Vidíš nějakou zeď? Jen se koukni, ať se postavíš z které chceš strany, k hrobům nebo ke srázu, nikde ani ždibek. Tomu se říká maskování, co? Ani kamínek, jen samé pytle. Vilmain ostrouhá kolečka.“

Je do půl těla nahý, dosud trochu zadýchaný a mírně zpocený, přestože už zavládl večerní chládek. Statné paže s mohutnými bicepsy drží pokrčené, jako by tak měly zůstat už nadobro. Všimnu si jeho mozolnatých rukou, má je celé zrudlé a dokonce i odřené. A přitom jen září.

„A jen si to vem,“ spustí znovu. „Za den! Všeho všudy za jediný den! Sám bych tomu nevěřil. I když, pravda, kameny jsme měli přisekané a bylo nás šest. Teda, vlastně pět. A čtyři ženské.“

Kolem zdi se kromě Tomáše a obou starušek sběhl celý Malevil a nemohou se na ni v záři podvečera vynadívat. Catie nahoře na jednom z žebříků ještě urovnává vrchní řadu pytlů. Stojí k nám zády.

„Pěkně udělaná,“ utrousí Peyssou polohlasem.

„Pořád ne tak, jako její sestra.“

„Ale stejně,“ řekne Peyssou, „to ti povím, má ten Tomáš štěstí. A nafoukaná ani trochu. Dokáže se bavit s každým, A přítulná jak kotě. Věčně by člověka hubičkovala, až mě to někdy přivádí do rozpaků.“

I v šeru zahlédnu, jak se začervenal.

„Chtěl jsem ti říct, Emanueli,“ pokračuje, „kdyby mělo zítra dojít k boji a někdo měl padnout, bylo by možná dobře večer se vyzpovídat. Povídám to za sebe a za Colina.“

Rozpačitě převrací v mocných tlapách visací zámek od spodního otvoru. Zapomněl ho vrátit na místo.

„Nechám si to projít hlavou.“

Ale nezbude mi čas. Práskne výstřel. Ztuhnu.

„Otevři,“ řeknu Peyssouovi. „To byl Tomáš. Běžím tam.“

„A co když to nebyl on?“

„Tak už otevři!“

Vytáhne posuvná dvířka. Ve chvíli, kdy prolézám dírou, stačím ještě stroze přikázat:

„Nikdo za mnou!“

Běžím, pušku v ruce. Sto metrů mi připadá jako lán. Ve druhé zatáčce zpomalím. Sehnu se a jdu příkopem v předklonu. Uprostřed silnice někdo stojí. Tomáš, otočený ke mně zády, bez hnutí, s puškou pod paží. U nohou mu leží něco světlého.

„Tomáši!“

Otočí se, ale do tváře mu nevidím, je už skoro tma. Dojdu k němu.

To světlé něco na zemi je žena. Rozeznávám sukni, bílou blůzu, dlouhé plavé vlasy. V prsou má černou díru.

„Fiflena,“ řekne Tomáš.

16

„Víš to určitě?“

Pokrčí v přítmí rameny.

„Poznal jsem ho hned. Podle toho, jak nám ho Hervé popsal, a taky podle chůze. Žena by šla jinak, ale myslel, že je sám, tak se nenamáhal.“

Odmlčí se, polkne slinu.

„No a?“

„Nechal jsem ho přejít, pak jsem vstal, opřel se tamhle o ten strom a řekl: ‚Fifleno.‘ Nijak obzvlášť nahlas, docela normálně. Otočil se, jako když ho bodne, přitiskl raneček na břicho a zajel do něj pravičkou. ‚Ruce za hlavu, Fifleno,‘ řekl jsem a v tu chvíli po mně hodil nůž.“

„Uhnul jsi?“

„Já nevím. Nevím, možná jsem uhnul, ale možná ho taky zmátl ten strom. Prostě zvyk. Když se učil vrhat nožem, zkoušel to určitě nejdřív do stromu. Nůž mě zkrátka minul o pár centimetrů a místo mně do prsou se zabodl do dřeva. Tady ho máš, takže sen to nebyl.“

Potěžkávám v dlani nůž a špičkou boty vyhrnu Fiflenovi sukni až ke spodkům. Pak se k němu sehnu a v posledním zbytku denního světla si prohlédnu hlavu. Velice hezká, jemná a pravidelná tvář, orámovaná dlouhými plavými vlasy. Snadno by člověka oklamala. Tak vidíš, Fifleno, máš to rozřešené. Smrt rozhodla za tebe. Pohřbíme tě jako ženu.

„Vilmain to chtěl s námi sehrát jako v La Roque,“ řekne Tomáš.

Zavrtím hlavou.

„Nikde v blízkosti se nepohybuje. To už by tu byl.“

Přesto bude líp dlouho tu neotálet. Fiflena si chvilku počká, než ho pochováme. Pobídnu Tomáše a s ním v patách doběhnu klusem na Malevil. Pošlu hned Jacqueta hlídkovat na hradby.

Sedíme pak všichni v kuchyni ve věži, kam Falvinka donesla olejovou lampu z obytné budovy, a v její záři, namačkaní kolem stolu, hledíme mlčky jeden na druhého. Pušky máme opřené o zeď za sebou, široké kapsy džínsů a modráků nadité střelivem. Naše jediné dvě nábojnice jsme nechali Miette a Catie.

Večeře je prostá: chléb, máslo, šunka a mléko nebo víno, jak kdo chce.

Tomáš líčí ještě jednou, co se sběhlo, ostatní mu naslouchají s hlubokým soustředěním a Catie s obdivem, až mě to štve. To už je vrchol! Dělám, co mohu, abych tu hloupou reakci potlačil, ale není to tak snadné.

Když Tomáš domluví, všichni se shodnou, že Vilmain se svou tlupou doopravdy nemůže být nikde nablízku. Jinak by se byli na Tomáše po jeho výstřelu sesypali, jistě přece vědí, že Fiflena vyšel bez pušky. Fiflena neměl za úkol podřezat stráž a otevřít bránu jako v La Roque, nýbrž jen obhlédnout situaci. Jako ti dva ráno.

Rozhovor pohasne a vystřídá ho dlouhé, úzkostné mlčení.

Ke konci jídla prohlásím:

„Až bude sklizeno ze stolu, podám svátost, jste-li pro.“

Všichni souhlasí, mlčí jen Tomáš s Meyssonnierem. Ženy začnou sklízet a Peyssou mě zatím vytáhne na dvůr.

„Poslyš,“ řekne tiše, „chtěl bych se vyzpovídat.“

„Teď hned?“

„No jo.“

Zvednu ruce do vzduchu.

„Ale člověče zlatá, tvé hříchy já znám nazpaměť!“

„Jeden přibyl,“ řekne. „A velký.“

Zmlkne. Škoda, že mu nevidím líp do tváře. Tma příliš zhoustla. Nerozeznám ani Jacqueta obcházejícího po hradbách, ačkoli od nich stojíme nějakých patnáct metrů.

„Velký?“ opakuji.

„No, dost.“

A zase ticho. Blížíme se tmou zvolna k Porodnici.

„Catie?“

„Ano.“

„V myšlenkách?“

„No jo,“ řekne s povzdechem.

Odhaduji závažnost toho povzdechu. Jsme u Porodnice. Amaranta mě sice nevidí, ale ucítila mě a vyrazí z nozder něžné „pfff“. Přistoupím blíž a tápu rukou, až nahmatám její velkou kobylí hlavu, abych ji polaskal. Cítím, jak je teplá a hebounká.

„Je až moc přítulná, co?“

„No právě.“

„Objímá tě a líbá?“

„Každou chvíli.“

„A jak to dělá?“

„No,“ zrozpačití Peyssou.

„Ovine ti paže kolem krku a začne tě lehce hubičkovat po celé tváři?“

„Jak to víš?“ užasne Peyssou.

„A přitom se k tobě tiskne?“

„Jo, kdyby se jen tiskla,“ řekne, „umí sebou pěkně vrtět!“

Úplně jasně mi v tu chvíli vyvstane, co by na mém místě udělal Fulbert. Je to vlastně dobré kritérium: představit si, jak by se v dané situaci zachoval Fulbert, a udělat opak. Tady je výsledek:

„Abys totiž věděl, nejsi sám.“

„Cože,“ užasne Peyssou. „Ty taky?“

„Taky.“

Přemozme se ještě trochu. Buďme v antifulbertismu důslední.

„A se mnou je to horší,“ řeknu.

„Horší?“ opakuje Peyssou ozvěnou.

Vylíčím mu svou siestu. Jak se přitom opírám zády o přepážku boxu, Amaranta mi položí hlavu na rameno. Hladím ji za řeči rukou po čelisti. Cítím její pysky na krku, zlehka mě chňapne, ale přestože trpí tikem, nekousne.

„Tak vidíš,“ řeknu, „přišel ses vyzpovídat, a zatím se zpovídám já.“

„Jenže já ti nedám rozhřešení,“ odvětí Peyssou,

„To taky není důležité,“ opáčím rychle. „Hlavní je svěřit se kamarádovi s tím, co tě tlačí, a snést jeho soud.“

„Já tě nesoudím,“ ozve se Peyssou po chvilce ticha. „Na tvém místě bych se nezachoval jinak.“

Poznámku, že se „na mém místě“ ocitne co nevidět, si odpustím. Nedokážu se při té představě ubránit žárlivosti. No a co, tak budu zkrátka žárlit a žárlivost v sobě potlačím, jako Tomáš. Chceme-li žít na Malevilu v míru, musí jednou nastat den, kdy takové majetnické sklony překonáme.

„Teda, že bys ty a Catie,“ řekne Peyssou, „ne, to by mě nenapadlo. Já myslel, že máš oči jen pro Evelynu.“

Protože mlčím, dodá:

„Ne že bych tím snad na něco narážel.“

„Dobře děláš.“

„Ne, to vážně ne,“ pokračuje, „spíš tatíček a dcerunka, tak nějak to podle mého bude.“

„Pleteš se,“ odbudu ho suše.

Zmlkne, při své nefalšované zdvořilosti zděšený, že si troufl na tak horkou půdu. Vezmu ho za paži; okamžitě ji napne, aby mi dal pocítit svůj biceps. Náš starý Peyssou. Uchoval si ten návyk z dob Klubu.

„Vraťme se,“ řeknu. „Určitě na nás už čekají.“

Vím, že by mu poctivé rozhřešení v náležité formě bylo milejší. Udílím je co nejméně. Kdykoli je někdo na mně požaduje, třeba Menou, necítím se ve své kůži. Ale o tom už jsem hovořil.

Stůl je poklizený, pečlivě otřený, drobky smetené, krásná tmavá ořechová deska jen svítí. Mám před sebou velikou sklenici vína. A na talíři kousky chleba, Menou právě krájí poslední. Mechanicky je přeletím očima. Dvanáct. Počítala i s Momem.

Stůl ve věži je o hodně menší než v obytné budově. Tísníme se tu, loket na lokti. Nepadne jediné slovo. Menouin omyl nikomu neušel a každého z nás přivádí na myšlenku, že to bude možná právě on, jehož příbor budou muset kamarádi zítra před večeří odklidit. Leží to na nás jako balvan. Ani ne tak představa smrti jako pomyšlení, že už by člověk nebyl s ostatními.

Než podám svátost, krátce promluvím, hledím však ze svých slov vypudit jakýkoli rétorský a hlavně jímavý tón. Dávám si naopak záležet, aby zněla naprosto klidně, nevzrušeně. Nemíním předvádět řečnický výkon, naopak, chci povědět prostě a bez efektů, co mám na mysli.

„Smysl všeho, co na Malevilu děláme,“ říkám, „je podle mne v tom, že se pokoušíme přežít. Potravu si dobýváme z půdy a chovem dobytka. Kdežto lidé jako Vilmain a Fiflena chápou život v naprosto záporném smyslu. Nesnaží se něco vytvářet. Zabíjejí, plení, zakládají požáry. Dobýt Malevil znamená pro Vilmaina získat základnu k loupežným výpadům. Pokud se lidský rod udrží, pak jen zásluhou skupin podobných naší, lidí, kteří usilují vytvořit opět jakýsi zárodek společnosti. Individua jako Vilmain a Fiflena jsou příživníci, dravá zvěř. Musí být vyhubeni.“ Odmlčím se a pokračuji:

„I když je právo na naší straně, ještě to ovšem neznamená, že v příštích hodinách nutně vyhrajeme. Ani když se pomodlím ‚Pane Bože, dej, ať zvítězíme,‘ nemáme tím výhru ještě v kapse.“

Podobná slova z úst malevilského abbého jsou pro některé z mých společníků překvapením. Vím však, proč tak mluvím.

„Máme-li zvítězit,“ hovořím dál, „bude to od nás vyžadovat nesmírnou dávku bdělosti. A také hodně fantazie. Zvolili jste mě za svého velitele pro případ nebezpečí; to vás ale nezbavuje povinnosti namáhat vlastní hlavu. Kdyby vás kohokoli napadla nějaká lest, nějaký chytrý tah, nějaká taktika nebo léčka, na jakou jsme dosud nepřipadli, povězte mi to. Pokud nám protivník dopřeje čas, společně věc prodiskutujeme.“

Původně jsem mínil zachovat neosobní tón až do konce. Ale změním názor. Stojím nad svými společníky usazenými pod lampou, opírám se rukama o stůl a hledím na ně. Sedí namačkaní jeden vedle druhého, jako by je sletoval. Působí jako jedno jediné tělo. Tváře mají napjaté a trochu úzkostné, ale současně v nich čtu, jak šťastný pocit nám všem poskytuje vědomí, že jsme spolu, a rád bych ho nějak vyjádřil.

„Všichni znáte místní průpovídku: jedni dělají druhé.“ (Pronesu ji nejdřív nářečím, Tomášovi ji pak opakuji ve spisovné francouzštině.) „Na Malevilu jsme měli čirou náhodou veliké štěstí. Myslím, že se nezmýlím, když řeknu, že se máme navzájem tak rádi, že by nikoho netěšilo přežít, kdyby tu měl zůstat bez ostatních. Pomodlím se tedy k Bohu takto: kéž se po vítězném boji všichni opět sejdeme na Malevilu živí a zdraví.“

Posvětím chléb a víno. Sklenice, z níž jsem upil, koluje pak spolu s talířem. Všechno probíhá v hlubokém tichu. Uvědomuji si, jak velice daleko měla má slova k tomu, aby vyjádřila prudké vzrušení, jež cítím. Ale mé pohnutí se asi přece jen nějakým způsobem přeneslo na ostatní. Svědčí o něm jejich zvážnělé pohledy, pomalá gesta. Položil jsem v promluvě důraz na budoucnost člověka, aby se i tak zapřísáhlí ateisté jako Meyssonnier a Tomáš mohli podílet na společné naději. Člověk koneckonců nemusí nutně věřit v Boha, aby zažil pocit božské velebnosti. Lze ji najít i v povaze vztahů mezi lidmi na Malevilu. Meyssonnier, pomrkávaje, polkne svůj doušek, a když se k němu nakloním, abych se ho zeptal, co si o tom všem myslí, řekne s obvyklou vážností: „Je to naše bdění ve zbrani.“

Jako ve středověku před pasováním na rytíře. Sám bych podobného obrazu neužil, zdá se mi příliš dramatický, ale v jádru postihuje situaci přesně. Kněz by hovořil o rozjímání. Je to slovo pokažené, omleté, ale pořád krásné. Takřka hmatatelně názorné: po určité době, kdy byl rozptýlen, obrací se člověk do sebe a vnitřně se rozebírá. Například Catie, jindy tak nezkrotná, najednou pustila z hlavy myšlenku na nepřeberné požitky, jaké lze načerpat z vlastního těla a těl druhých lidí, a prostě jen myslí. Tečka. A že tomu není zvyklá, vypadá dost unaveně.

Ovzduší kolem stolu je prolnuto vážností a ustaraným pomyšlením na druhé. Také odvahou. A hlavně odvahou mlčet a pohlédnout zpříma do tváře návštěvnici, která tu dnes s námi přebývá. Nikdo netouží ji pojmenovat, ale víme, že tu je. Tomáš nám prve svůj příběh líčil s docela normální tváří, ale teď trochu pobledl. Že zabil Fiflenu, jím otřáslo. Možná ho i napadá, že stačilo pár centimetrů, a špičaté ostří nože ho mohlo navždy vyškrtnout z našeho společenství. Ze společenství, v němž tu teď sedíme okolo stolu, křehcí a smrtelní, vyzbrojení jen silou přátelství.

Sotva Menou polkne svátost, pošlu ji na hradby pro Jacqueta. Udiveně zírá, vystřídat ho nepřichází totiž v jejím případě v úvahu. Poslechne však, a jen vyjde za dveře, poprosím Tomáše, který zrovna drží talíř v rukou, aby si vzal kousek chleba navíc. A hned ho také požádám, aby převzal hlídku po Jacquetovi, až ho Menou přivede.

Po skončení obřadu rozhodneme, že kromě nevojáků – totiž Falvinky, Evelyny a Menou, které dnes přespí v prvním patře obytné budovy – zůstaneme všichni přes noc ve věži. Postelí tu máme pět, což právě stačí, protože Colin s Peyssouem se za chvilku – až bude tma jako v pytli – odeberou na své stanoviště do bunkru; na hradbách může podle mne hlídkovat klidně jen jeden. Evelyna nese velmi těžce, že mě musí opustit, poslechne však beze slůvka odmluvy.

Odchod obou mužů do bunkru a tří nevojáků do obytné budovy proběhne rychle a hladce, bez zbytečného hluku. Když naše pětice osamí – tvoří ji Miette, Catie, Jacquet, Meyssonnier a já, protože Tomáš už odešel na hradby, vypíši pořadí střídání stráží na kus papíru a vsunu ho pod nohu lampy, v níž jsem stáhl knot. Sobě jsem vyhradil hlídku od čtyř ráno, ale vymínil jsem si, že mě každý, kdo se bude vracet ze střídání, musí probudit. Příjemné to pro mne nebude, ale počítám, že s vědomím té povinnosti aspoň na stráži nikdo neusne. Poprosil jsem Jacqueta, aby mi snesl do kuchyně slamník, a v koutě se na něj uložím. Čtyři ostatní se rozdělí do obou pater věže, každý ulehne oblečený, zbraň v hlavách postele.

Sám tu noc spím jen na jedno oko, aspoň mám ten pocit, což vyjde konečně nastejno. Pronásledují mě podobné sny jako tenkrát s Fiflenou. Ženou se za mnou nějací lidé, bráním se, ale pažba pušky jim projede lebkou, aniž jim ublíží. Zpočátku mi dokonce připadá, že si lépe odpočinu ve chvílích, kdy nespím, a pak si v tom střídavém bdění začnu uvědomovat, jakých vážných opomenutí jsem se dopustil: kdyby došlo k poplachu, nikdo nemá jasně vykázané postavení, ať už na hradbách či ve věži. Neurčil jsem ani přesné úkoly.

Další problém, na který jsem nepomyslel: spojení mezi bunkrem u Sedmi buků a hradbami. Pokud by hlídka v bunkru zahlédla nějakou tlupu blížit se k palisádě, musí mít bezpodmínečně nějaký signál, jímž by nás upozornila, aniž ho útočník postřehne: získali bychom tím drahocenné vteřiny na rozmístění bojovníků.

Přemílám věc v hlavě celou druhou půlku noci a nenacházím řešení. Že už se noc přechýlila, poznávám z toho, že mě podle příkazu probudí nejdřív Miette a ke konci siesty Meyssonnier. Celou tu dobu spřádám v hlavě nesmyslný plán, jak natáhnout od bunkru k hradbám drát připoutaný nějakými kroužky, v nichž by se jím dalo pohybovat. Chvílemi nejspíš podřimuji a mám dokonce i sny, protože nesmysly pokračují. V jednu chvíli už se zaraduji, že se to dá přece řešit kapesní vysílačkou, a vzápětí si zklamaně uvědomím, že jsem podobnou věc jakživ nevlastnil.

Ale nakonec mě přece jenom asi zmohl spánek, protože sebou pojednou trhnu, nade mnou se sklání Catie, třese mi rameny, a šeptajíc mi do ucha, že je na mně řada, lehce mě kousne do boltce.

Catie nechala jednu ze střílen v hradbách otevřenou a někdo, možná Meyssonnier, k ní postavil jednu z našich nízkých stoliček. Šťastný nápad, protože otvor je nepohodlně nízko a je těžké zaujmout u něho pozici, pokud člověk nesedí. Několikrát se zhluboka nadechnu, vzduch je krásně svěží a já si po neklidné noci připadám náhle až podivuhodně mladý a plný sil. Vilmain zaútočí, to je jisté. Zabili jsme mu Fiflenu, bude nás chtít potrestat. Ale dost bych se divil, kdyby na nás vyrazil a nepokusil se předtím ještě jednou oťukat situaci. Hervé mu pověděl o palisádě, určitě mu dělá trochu starost, co je asi za ní. Pokud správně chápu mentalitu takového rváče, čest mu velí pomstít Fiflenu, ale řemeslo si žádá neútočit naslepo.

Noci ubývá jen zvolna, tak tak že barikádu na čtyřicet metrů před sebou vůbec rozeznám. Obzvlášť když je z věkovitého dřeva, které lehko splývá s okolím. Napínat zrak za tak špatné viditelnosti je nesmírně únavné, chvílemi si prsty levé ruky promnu víčka a zašklebím se.

Přemáhá mě ospalost, raději vstanu, přecházím sem a tam po hradbách a tiše si odříkávám všechny La Fontainovy bajky, které znám. Zívnu. Jdu se posadit. Nebe směrem k Sedmi bukům se rozsvětlí bleskem. Překvapí mě to, počasí na bouřku nevypadá. Teprve po dvou či třech vteřinách pochopím, že mi Peyssou s Colinem dali z bunkru světelné znamení baterkou. Současně dvakrát zacinká zvonek na palisádě.

Vyskočím, srdce mi tluče do žeber, ve spáncích mi buší, zvlhly mi dlaně. Jít tam? Není to léčka? Past nastražená Vilmainem? Jakmile otevřu špehýrku v palisádě, vystřelí možná z bazuky?

V bráně vstupní věže se objeví Meyssonnier s puškou v ruce. Hledí na mne, čeká, co udělám, a s jeho pohledem se mi vrátí všechna chladnokrevnost.

„Jsou všichni vzhůru?“ zeptám se potichu.

„Jsou.“

„Svolej je.“

Svolávat je nemusí. Stačil zvonek, všichni už tu stojí, pušky v rukách. S potěšením konstatuji, jak jsou tiší, klidní a jak bleskově zareagovali. Potichounku vydám rozkazy:

„Miette a Catie k oběma střílnám ve věži. Meyssonnier, Tomáš a Jacquet na hradby, za průzory v cimbuří. Střílí se na Meyssonnierův rozkaz, Jacquete, otevřeš mi věžní bránu a hned za mnou zavřeš.“

„Jdeš tam sám?“ řekne Meyssonnier.

„Sám,“ odvětím úsečně.

Zmlkne. Pomáhám Jacquetovi nehlučně odsunout závory na bráně. Meyssonnier mě ťukne do ramene. Něco mi v přítmí podává, vezmu si to. Klíč od visacího zámku na spouštěcím otvoru v palisádě. Hledí na mne. Nejraději by šel místo mne, ale netroufá si to navrhnout.

„Pomaličku, Jacquete.“

Jakmile křídlo brány přesáhne při otvírání pětačtyřicet stupňů, panty vržou, i kdybychom na ně vyplýtvali všechen olej světa. Pootevřu jenom na štěrbinu, vtáhnu břicho a proklouznu ven.

Noc je chladná, ale po tvářích mi teče pot. Přejdu přes mostek, protáhnu se mezi příkopem a zdí a zastavím se, abych svlékl nízké holínky. K palisádě odtud dojdu v ponožkách, hezky pomalu, a jak se k ní blížím, hledím co nejvíc ztišit dech. Málem už odsunu špehýrku, ale v poslední chvíli se vzpamatuji a se zatajeným dechem vyhlédnu kulatým bezpečnostním otvůrkem, který nám tu instaloval Colin. Venku stojí Hervé a nějaký chlapec menší postavy. Dál už nikdo. Otevřu špehýrku.

„Hervé?“

„Jsem to já.“

„Kdo je s tebou?“

„Maurice.“

„Dobrá. Poslouchejte mě. Otevřu dole ten otvor. Podáte mi nejdřív pušky. Pak proleze jenom Hervé. Sám. Maurice počká.“

„V pořádku,“ řekne Hervé.

Odemknu visací zámek, vytáhnu posuvná dvířka a zaklesnu je na háček. Objeví se dvě pušky.

„Ty pušky dál,“ pobídnu je krátce. „Hlavní napřed. Strčte je až dovnitř.“

Když to udělají, spustím dvířka dolů. Otevřu jeden po druhém oba závěry. Kulka nikde, v hlavni ani v zásobníku. Opřu pušky nastojato o palisádu, sundám z řemene springfieldku a vezmu ji do ruky.

Nechám prolézt Hervého, díru zavřu, dovedu ho k bráně vstupní věže, a teprve když se za ním zabouchne, vrátím se pro jeho společníka.

Až do dnešního rána jsem si neuvědomil, jak se má ZPO vlastně používat. Ve skutečnosti musí sloužit jako propusť. Dává nám možnost vpouštět návštěvníky jednoho po druhém a předtím je odzbrojit. Jakmile se vrátím do věže, vezmu papír, na který jsem včera napsal pořadí hlídek, a dřív než začnu podruhé zpovídat Hervého, zaznamenám tužkou na rub nové pravidlo, jak jsem si je právě ujasnil.

Zrovna končím, když se přihrnou Menou, Falvinka a Evelyna. První z nich začne hned rozdělávat oheň a suše přikáže druhé, jež má očividně sto chutí v kuchyni otálet, aby šla podojit. Evelyna se mi vstoje přitiskne k boku, a protože ji neodeženu, uchopí mou levici, ovine si ji kolem pasu, pevně ji sevře za palec a nepustí. Víc si netroufá v obavě, aby o dobytou výsadu zase nepřišla. Nepohne se, ani nedutá, jenom se dívá, jak píšu. Váhaje nad nějakým slovem, zvednu oči od papíru a vidím, že oba nově příchozí nespouštějí oči z Miette a Catie. Zájem je obapolný, stačí mi letmo mrknout po Catie. Stojí, levičku opřenou o hlaveň pušky, pravý palec zaklesnutý za nábojnici, učiněný válečník. Jeden bok má vystrčený kupředu, oči bezostyšně upřené na Hervého. Nejsme tu ještě zdaleka všichni, Peyssou s Colinem dosud hlídkují v bunkru u Sedmi buků a Jacquet na hradbách. Tomáš, jak si všimnu, se na Catie nedívá a usedl na druhý konec stolu. Meyssonnier stojí za mnou a čte mi přes rameno, co píšu. Dává tím všem jasně na srozuměnou, že není mým pobočníkem pro nic za nic.

Jakmile jsem se svým „spisováním“ hotov, Menou zhasne olejovou lampu a já začnu zpovídat Hervého.

Dovím se od něho zajímavé věci. Fiflena se včera večer nevypravil na obhlídku Malevilu sám. Provázel ho jeden z mazáků. Vyjeli z La Roque na kolech. Fiflena však dvě stě metrů před Malevilem kolo schoval a druhému přikázal, ať v žádném případě nezasahuje. Ten pak z úkrytu zaslechl výstřel, viděl, jak Fiflena klesl k zemi, a vrátil se do La Roque. Vilmain v tu ránu prohlásil, že mu na Malevilu zabili „dva hošany“ a že si Malevil „podá“. Ale ještě předtím – aby si „pojistil záda“ a možná i proto, aby právě utrpěný neúspěch nepodlomil tlupě morálku – vyslal noční komando proti Courcejacu: šest mužů pod velením bratrů Feyracových. Naneštěstí se zrovna to ráno za svítání stalo, že Vilmainův mazák vyslaný s Mauricem do Courcejacu na zvědy tam ukradl dvě slepice. Hoši z Courcejacu hlídali, a jen se tlupa objevila, zahájili palbu a zabili Daniela Feyraca. Jean Feyrac se rozběsnil jako šílenec, dal rozkaz k útoku a všechno zmasakroval.

„Co znamená ‚všechno‘?“

„Ty dva chlápky, párek starých, ženu a malé děcko.“

Ticho. Díváme se po sobě.

„A co tomu hrdinskému kousku říkal Vilmain?“ zeptám se po chvilce.

„Že prý to je v pořádku. ,Odprásknou ti jednoho hošana, podáš si celou vesnici‘.“

Mlčíme dál. Pokynu Hervému, ať pokračuje. Odkašle si, aby zpevnil hlas.

„Vilmain se chtěl vrhnout na Malevil hned po Courcejacu. Ale mazáci byli proti. I Jean Feyrac. Zaútočit na Malevil prý není jen tak, hrad se musí nejdřív okouknout.“

„To řekl Jean Feyrac?“

„Ano.“

Dělá se mi z nich nanic. „Podat si vesnici“, jakpak by ne, když s ní mohou zamést jedna dvě. Malevil je ovšem něco jiného. Nad Malevilem se milostpáni rozmýšlejí. Což se také projeví, když pak Vilmain žádá nové dobrovolníky. Nikdo ze staré gardy se nepřihlásí a Hervé s Mauricem tím pádem hladce dosáhnou, že volba padne na ně.

„A co na to Vilmain?“

„Jestli to ti blbečkové dokážou, udělám z nich mazáky. Jestli se nechají prošpikovat, jdeme na věc, jasné?“

„A co stará garda?“

„Nijak hrr.“

„Ale jestliže dá Vilmain příkaz vyrazit, tak vyrazí?“

„Ano. Ještě pořád z něho mají vítr.“

„Proč ‚ještě pořád‘?“

„Protože od včerejšího večera mají nahnáno už trochu míň.“

„Že padl Fiflena?“

„Že padl Fiflena a Daniel Feyrac. Klan ostrých hochů je teď oslabený. Aspoň to tak vidím.“

A vidí to, myslím, dobře.

„Kdyby někdo zabil Vilmaina,“ vyptávám se dál, „našla by se za něj náhrada?“

„Jean Feyrac.“

„A kdyby byl zabit i Feyrac?“

„Nikdo.“

„Tlupa by se rozpadla?“

„Řekl bych, že ano.“

Snídaně je připravena. Z hrnků na vyleštěném ořechu se kouří. Obraz míru a klidu, a na dvoře statku pár kilometrů odtud šest mrtvol, z nich jedna docela maličká. Hrůzou a ustrnutím nám doslova stydne v žilách krev. Jak strašlivě uhrančivou mocí vládne krutost, jestliže jí člověk skládá hold takovými pocity! Stačilo by pohrdání. Ze všeho nejvíc mě na tom sadistickém masakru bije do očí jeho idiotská tupost. Zuřivci, kteří ubíjejí lidský život, a ničí tím vlastní živočišný druh.

Přitáhnu si hrnek. Nechci už myslet na Courcejac. Musím soustředit myšlenky k nadcházejícímu boji. Jíme beze slova, všeobecné mlčení ruší jen Falvinka, která už se vrátila od dojení a nezastavitelně mele pantem. Pravda, příběh o courcejacké řezničině neslyšela, a je proto nepochybně v jiném myšlenkovém rozpoložení než my. Ale dnes ráno se roztlachala hůř než jindy. Když je Menou dobře naložená, přirovnává Falvinčino repetění k mlýnu, vodopádu, pile, a je-li naložená špatně, k průjmu. Co jsme právě slyšeli, nám úplně vzalo řeč. Snídáme, neschopni odtrhnout myšlenky od malé, nám kdysi tak dobře známé usedlosti. A nekonečný, kamsi do prázdna adresovaný proud Falvinčina brebentění s tichem ještě narůstá, a protože se nesetkává s odpovědí, nehodlá patrně hned tak vyschnout. Zvučí zcela vně našeho společenství; jako když crčí voda ze střechy na chodník nebo jako hučívala v Malejacu zednická míchačka na beton či strojní pila. Příval složený sice ze slov, ale ať běží ve francouzštině nebo v nářečí, vlastně naprosto nelidský; pravý opak komunikace: nikomu nic nepřináší, nikdo od něho nic nečeká, všechny uši se před ním uzavírají, a tak se valí, všemi odmítán, pro nic za nic. Přemožen možná únavou z předchozí noci a napětím z té, jež nás čeká, nakonec už to nevydržím a bez ohledu na nebezpečí, že tím poskytnu Menou zas novou zbraň, řeknu:

„Mlč už jednou, Falvinová! Jak má člověk přemýšlet, když nezavřeš pusu!“

A máme to tady! Slzy! Ať tak nebo onak, někudy se to valit musí! A kdyby aspoň potichu! Ale kdepak! Vzlyky, vzdechy, popotahování, troubení do kapesníku! Nevidím ji, sedím k ní zády. Ale zato slyším. Její ufňukaný nářek je ještě nesnesitelnější než předchozí nezastavitelný proud slov. Nádavkem mě obšťastní ještě i Menou, rozbrblá se, slovům nerozumím, ale slyší je Falvinka a mohu se spolehnout, že do její otevřené rány nalévají pořádnou dávku jedu. Ještě chvilku, a přiloží si polínko i Catie. Ne že by babičku zrovna zbožňovala. Umí ji příležitostně taky klofnout. Ale babička je babička. Hlas krve nedovolí jenom lhostejně přihlížet, jak ji oškubávají, a neohnat se taky vlastním zobákem a drápky. Catie se ostatně vloží do šarvátky ráda. Je tvrdá a pohotová. A ránu zasadit umí, „jak je mladá“. To jsem to vyvedl, hodit jim do klece tenhle kámen! Kdákají a kdákají, peří lítá, křídla tlučou, stříká krev! A já se dožadoval ticha! Díky, Miette, že jsi němá. A díky i tobě, malá Evelyno, že máš ze mne ještě tolik strachu (však on tě taky přejde), abys mlčela, když začnu metat blesky.

Honem, kde zasáhnout nejdřív? Potlačit v zárodku Catin už už se rozpoutávající protiútok.

„Už jsi dojedla, Catie?“

„Ano.“

„Ty taky, Falvinová?“

„No bodejť, však vidíš, Emanueli, dojedla.“

Kdepak odpovědět jedním slovem jako Catie; potřebuje jich šest.

„Tak běžte vyčistit stáje. Jacquet nebude dnes dopoledne volný.“

Catie okamžitě poslechne. Vstane. Poctivě dodržuje včerejší slib: vojáček jedna radost.

„A co nádobí?“ namítne Falvinka, abychom viděli, jak je svědomitá.

„Umyje je Menou s Miette.“

„A se mnou,“ přihlásí se Evelyna.

„Ale je ho pěkná hromada,“ řekne Falvinka, předstírajíc, že váhá.

„Jen běž,“ odbude ji popuzeně Menou. „Však já si bez tebe poradím!“

„Pojď, babičko,“ řekne stejně popuzeně Catie.

Vyklouzne ze dveří, štíhlá a rychlá jak šíp, za ní se kymácivě vyvalí na sloních tlapách i mohutná koule jménem Falvinová.

Za cenu hory nádobí si tedy Menou udržela žezlo v rukou. Ale ráda tu cenu zaplatí, jak nám dá také jednoznačně na srozuměnou v poslední vlně brblání, průrazné a dlouhé přesně natolik, aby vykonala své, a přitom jí nevysloužila z mé strany nějakou poznámku, která by její vítězství připravila o lesk. Vlna postupně opadá, je ji slyšet míň a míň, až nakonec ztichne a já mohu konečně přemýšlet.

Boj už nebude tak nerovný. Vilmain ztratil tři ze staré gardy a dva nováčci mu zdrhli. Z tlupy, ještě předevčírem sedmnáctičlenné, zbývá všehovšudy dvanáct mužů. Já mám nyní i s Hervém a Mauricem bojovníků deset. A naše výzbroj zároveň vzrostla o tři šestatřicítky.

Má-li Hervé pravdu, Vilmainova autorita je otřesena. Tři mrtví podlomili tlupě morálku. A ještě víc ji podlomí útěk Maurice a Hervého, kteří budou rovněž považováni za padlé.

Potřebuji vyřešit tři problémy:

1. Vymyslet takový způsob boje a rozložení sil, abych mohl plně využít všech výhod terénu.

2. Přijít na nějakou válečnou lest, jež by pokud možno ještě uspíšila proces demoralizace v nepřátelských řadách.

3. Pokud Vilmain ustoupí, za každou cenu mu zabránit, aby se vrátil do La Roque a zahájil proti nám boj ze zálohy. Tenhle bod mi připadá vůbec nejdůležitější.

Od chvíle, kdy jsem poslal Falvinku a Catie do stájí, kuchyně ve věži je v jednom pohybu. Tomáš se odebral hlídkovat na larockou silnici a Jacquet se přišel najíst. Meyssonnier odešel pro Peyssoua a Colina, přivedl je a s Hervém zamířil hned zase ven pohřbít Fiflenu.

Čekal jsem s výslechem Maurice právě na to, až Hervé odejde. Potřeboval jsem se ubezpečit, že výpověď jeho kamaráda doopravdy potvrdí, co nám řekl sám, a nechtěl jsem proto vést výslech v jeho přítomnosti.

Maurice je míšenec Evropana s Asijkou. Nebude, myslím, Colina přesahovat víc jak o dva, tři centimetry, ale dík své štíhlé postavě, úzkým bokům a hýždím zvíci dvou pěstí se zdá mnohem větší. A jakkoli má celkově křehkou kostru, v ramenou je poměrně široký, což vtiskuje jeho siluetě eleganci připomínající postavy z egyptských basreliéfů. Pleť má jantarovou, vlasy ebenově černé a rovné jak hřebíky. Spadají mu kolem hlavy jako Johance z Arcu a rámují jemnou, vážnou tvář, která čas od času ožije neochvějně zdvořilým úsměvem. Zdvořilý je ostatně až po konečky prstů. Člověk má pocit, že by nedokázal provést či vyslovit hrubost, ani kdyby chtěl.

Vyloží mi, že je synem Indočíňanky a Francouze ze Sainte-Livrade v departementu Lot-et-Garonne. Otec vedl jakýsi malý podnik blízko Fumelu a Hervé k nim zrovna přijel na pár dní na velikonoce, když vybuchla bomba. Odtud se pak jeho příběh do puntíku shoduje s výpovědí Hervého. Nezaskočím ho, ať dělám co dělám. Jedině se zdá, že si vryl živěji do paměti onu scénu, kdy mu podřezali kamaráda Reného, a že jeho nenávist k Vilmainovi je ještě silnější. Nedá jí průchod slovy. Ale když o té vraždě mluví, uhlově černé panenky mu ztvrdnou a škvíry pod kosými víčky se ještě víc zúží. Dělá na mne dobrý dojem, stejně jako Hervé. Ba dokonce lepší. Hervé má obratný jazyk, vervu a herecké nadání. Maurice tolik neoslňuje, ale je to člověk z lépe zakalené ocele.

Otočím se k Peyssouovi.

„Až dojíš, Peyssou, mám pro tebe práci.“

„Poslouchám.“

„Ve skladu máme nějaké kruhy. Chtěl bych na tobě, abyste je s Mauricem zacementovali do zdi ve sklepě. Rád bych tam po dobu boje přivázal býka, krávy a Miláčka. A pak bych ještě chtěl, abys postavil provizorní chlívek pro Adélu.“

„Jenom Miláčka?“ podiví se Peyssou. „Co ostatní koně?“

„Zůstanou v Porodnici, budeme je možná potřebovat. Až budeš hotov, přijď mi to říct a všichni společně nanosíme z Porodnice do sklepa seno.“

Pohlédne na mne přes okraj hrnku, nos pohroužený uvnitř, v očích úzkost.

„Myslíš, že jsou první hradby ohrožené?“

„Nic takového si nemyslím, chci se jen pojistit.“

Vstanu.

„Pojď se mnou, Menou, chvilku to nádobí nech.“

Vezme z Miettiných rukou utěrku, otře si droboučké šlachovité paže a už za mnou cupitá (udělá dva kroky na můj jeden). Odvedu ji do strojovny nad padacím mostem.

„Kdyby bylo třeba, myslíš, Menou, že bys to tu zvládla sama? Nebo raději chceš, aby ti pomohla Falvinka?“

„Bez toho škopku sádla se klidně obejdu,“ odvětí.

Ukážu jí, jak s mechanismem zacházet. Vzepře vychrtlou kostřičku, zatne zuby a po dvou nebo třech pokusech už se ramena vratidla hladce otáčejí. Nepoužil jsem rumpálu od onoho dne těsně před velikonocemi, kdy jsme s učitelem Paulatem diskutovali o letošních obecních volbách. Tlumený skřípot tlustých, důkladně promazaných řetězů mi neobyčejně ostře připomene minulost. No budiž. Na vzpomínky a melancholii není čas.

Když se Menou chystá zdvižený most spustit podruhé, upozorním ji, aby víc brzdila. Plošina musí dosednout na kamenný okraj příkopu jako do mechu. Čtvercovým okénkem strojovny spatřím Peyssoua s Colinem. Stojí v braně věže a hledí směrem k nám. I v nich skřípot řetězů jistě probudil vzpomínky.

„Tady bude tvé bojové stanoviště, Menou. Jakmile kolotoč spustí, postavíš se sem a vyčkáš. Kdyby nám začalo téct do bot a museli jsme se stáhnout za druhé hradby, zvedneš most. Chceš si to zkusit ještě jednou? Budeš si to pamatovat?“

„Nejsem padlá na hlavu,“ odpoví.

A najednou má oči plné slzí. Všechno se ve mně sevře, znám ji, že pláč u ní bývá až to poslední.

„No tak, Menou.“

„Dej mi pokoj,“ procedí zaťatými zuby.

Upírá oči před sebe, na mne se nepodívá. Stojí rovně jako svíčka, nehybná, hlavu zdviženou. Po snědé tváři (bílé jen na čele, protože si v létě chránívá hlavu slamákem) se jí koulejí slzy. Ve vzpřímeném ztuhlém postoji svírá rukama dvě ramena vratidla jako kormidelník v bouři. V den Paulatovy návštěvy otáčel rumpálem Momo. Zářil, tančil radostí. Přímo ho vidím. Vidí ho i Menou, stojí u stroje, nespouštějíc z něho ruce, zatíná zuby a pláče. Ne ze sentimentality. Ne z lítosti nad sebou. Je to jen chvilka, nic víc. Přestojí nepohodu a během vteřiny vynoří zas hlavu z plískanice. Otočím se zády, abych ji neuváděl do rozpaků, a hledím z okénka. Koutkem oka však její úžasnou drobnou postavičku zahlédám, pláče se vztyčenou hlavou a očima dokořán, ani nevzlykne. Její obraz se zračí v tabulce otevřeného okénka a nejvíc mě na něm uchvacují ty dvě pěsti, sevřené energicky na ramenech vratidla, jako by se jimi pevněji chápala zas vlády nad životem.

Nechám ji samotnou. Nic jiného si myslím nepřeje. Rázným krokem dojdu k donjonu a zamířím do svého pokoje. Usednu k psacímu stolu, vytáhnu jednu zásuvku, do níž jsem už hodně dlouho nesáhl, a najdu, co hledám: dva fixy, černý a červený. Najdu i něco jiného, co nehledám: velkou policejní píšťalku, kterou jsem kdysi v záchvatu šlechetnosti daroval Peyssouovi, když jsme ho předtím zřezali, aby mu přešla chuť stát se hlavou Klubu. Hned nazítří jsem ale zneužil jeho dobroty a přemluvil ho, aby mi ji za pakatel zase odprodal, proto ji mám u sebe. I dnes ji převracím v prstech s potěšením. Neztratila nic ze svého kouzla. Zub času chromování nepoškodil, a když se na ni hvízdne, její pronikavý zvuk je slyšet hezky daleko. Strčím ji do kapsičky u košile, načež obětuji čtvrtku velkého kreslicího papíru a pustím se do díla.

Pracuji sotva pět minut, když někdo zaklepe. Catie.

„Posaď se, Catie,“ řeknu, aniž zvednu hlavu.

Psací stůl mám proti oknu, kolmo ke zdi. Než Catie usedne naproti mně zády k oknu, musí ho obejít. Cestou mi jakoby roztržitě přejede levičkou po šíji a krku. A současně mrkne na stůl, co to kutím. Snažím se, aby nepoznala, že její přítomnost v mém pokoji mě nenechává lhostejným. Neoklame ji to. Sedí s vystrčeným břichem na krajíčku židle, oči napůl přivřené, na rtech náznak úsměvu, a významně na mne hledí.

„U koní jste hotovy, Catie?“

„Ano, už jsem se dokonce i osprchovala.“

A myslím, že ne pro nic za nic. Nezvednu však oči od papíru. Chytrému napověz, pokud ovšem nedělá hloupého.

„Přišlas mi něco povědět?“ zeptám se po nějaké chvíli.

„No, ano,“ odvětí s povzdechem.

„Oč běží?“

„O Vilmaina. Mám nápad.“

A honem dodá:

„Povídal jsi přece, že když někoho něco napadne, má ti to přijít říct.“

„Správně.“

„No, tak mě teda něco napadlo,“ řekne s předstíranou skromností.

„Poslouchám tě,“ ujistím ji, oči sklopené k papíru.

Ticho.

„Nerada bych tě rušila,“ ozve se po chvilce, „obzvlášť když jsi tak zabraný do práce. Páni! Ty si ale dáváš záležet!“ Pokouší se vyluštit vzhůru nohama veliká tiskací písmena, která maluji fixem na čtvrtku. „Co to bude, Emanueli? Nějaký plakát?“

„Vyhláška pro Vilmaina a jeho tlupu.“

„A co se v ní vyhlašuje?“

„Moc nepříjemné věci pro Vilmaina a mnohem míň nepříjemné pro ostatní bandu. Zkrátka a dobře,“ vysvětluji, „pokouším se využít faktu, že je tlupa trochu rozložená, a odtrhnout ji od velitele.“

„A myslíš, že to klapne?“

„Myslím že ano, pokud jim začne téct do bot. V opačném případě ne. Ale ať už to dopadne jak chce, nic mě to nestojí, jenom kousek papíru.“

Na dveře za mými zády někdo klepe. Neotočím se, zavolám jen „dál“ a pokračuji v malování písmen. Ale všimnu si, že se Catie na židli narovnala, a když se dlouho nikdo neozývá, otočím se, abych se přesvědčil, kdo to přišel. Evelyna.

Svraštím obočí.

„Co tady děláš?“

„Fiflenu pohřbili a Meyssonnier se vrátil, přišla jsem ti to říct.“

„To tě poslal Meyssonnier?“

„Ne.“

„A co nádobí, nenabídla ses náhodou, že s ním pomůžeš?“

„Nabídla.“

„Už je umyté?“

„Ne.“

„Tak jen pěkně běž pomáhat. Když se člověk pustí do nějaké práce, nevykašle se na ni při prvním nápadu, který mu proletí hlavou.“

„Už jdu,“ řekne, ale nepohne se ani o píď, jenom na mne upírá své veliké modré oči.

Jindy už bych na ni vyjel a hezky ji popohnal. Nechci ji však pokořovat před Catie.

„Tak co je?“ řeknu, ale nijak zhurta, spíš laskavě.

Mírná slova ji podlomí.

„Už jdu,“ opakuje se slzami na krajíčku, zavírajíc za sebou dveře.

„Evelyno!“

V mžiku je zpátky.

„Řekni Meyssonnierovi, že ho potřebuju. Ale hned.“

Vyšle ke mně zářivý úsměv a dveře za ní zaklapnou. Tři mouchy jednou ranou: Meyssonniera opravdu potřebuji, Evelynu jsem uklidnil a vystrnadím Catie. Zůstávat s ní tady sám je trochu nebezpečné. Spíš než strach u mne sice momentálně převládají zcela jiné pocity, ale člověk musí přece jen vědět, co pospíchá víc a co méně.

Catie se zase rozvalí na židli. Ne že bych se po ní díval, aspoň ne natolik, abych jí viděl do tváře. Dal jsem se opět do malování. Naštěstí mohu jen opisovat, načrtl jsem si text nanečisto na kousek papíru. Catie se zahihňá.

„Ta si pospíšila, viděl jsi? Je do tebe blázen!“

Zvednu hlavu a bryskně ji usadím:

„To je vzájemné.“

Pohlédne na mne s takovým úsměvem, že bych po ní s chutí něco hodil.

„Když je to tak, pak ale nechápu, co ti…“

„Když je to tak, co mi takhle prozradit ten svůj nápad?“

Vzdychne, zkroutí se na židli, poškrábe se na noze. Nejde jí zkrátka ani trochu pod nos, že musí opustit vzrušující téma mých vztahů k Evelyně.

„Dobrá,“ řekne. „Vilmain zaútočí. Ostrouhá kolečka, jak říkáš.“ (Bůhví, co je jí na tom k smíchu.) „Vrátí se do La Roque, zahájí proti nám boj ze zálohy a to tě právě štve.“

„Nejde o to, jestli mě to štve. Znamenalo by to katastrofu. Mohl by nám pěkně ztrpčit život.“

„No právě,“ pokračuje, „až se dá na ústup, musíme zabránit, aby se dostal zpátky do La Roque. Pronásledovat ho.“

„Bude mít zatracený náskok.“

Vítězoslavně na mne pohlédne.

„Ano, jenže my máme koně!“

Zkoprním. Nešlo tedy jen o záminku: přišla doopravdy s nápadem! A já, který prožil celý život mezi koňmi, já na to nepřišel. Válka a jezdecké umění spolu v mé hlavě nijak nesouvisely. Vlastně ne, jednou jsem si obojí přece jen spojil, ale jen jednou. Tenkrát, když jsem kamarády přesvědčoval, abychom vyměnili s Fulbertem krávu za dvě kobyly. Čistě diskusní argument, nic víc. Mám na rozdíl od Fulberta kavalerii, tak obrovskou výhodu, a málem bych jí nevyužil!

Posadím se zpříma.

„Ty jsi geniální, Catie!“

Zčervená, v návalu radosti pootevře rty, v očích výraz dětinského štěstí. Mohu si na tom uvědomit, jak těžce nesla mé podceňování.

Rozvažuji. Nechám si pro sebe, že její nápad bude třeba ještě promyslet, že asi sotva půjde klidně si vyrazit za Vilmainovou bandou po asfaltce, na níž koňská kopyta hlasitě zvoní. Slyšeli by nás, počkali si někde v zatáčce a postříleli nás jako králíky!

„Výborně,“ řeknu. „Výborně, Catie, nechám si tvůj nápad projít hlavou. Zatím o něm pomlč.“

„Samozřejmě,“ odvětí s pyšnou tváří.

A tíha právě nabytých ctností ji natolik strhne, že k nim připojí i diskrétnost.

„Já mažu,“ řekne, „nechám tě, vidím, že máš co dělat.“

Dost neprozřetelně vstanu. Jen totiž obejde stůl, už mi visí na krku a ovine se kolem mne jako liána. Peyssou má pravdu: vrtět sebou umí.

Někdo zaklepe, vykřiknu bez rozmýšlení „dál!“. Meyssonnier. Místo mne zrudne kupodivu on. Začne mžikat. A mne doopravdy zamrzí, že jsem se stal tím, skrze něhož pohoršení přichází.

Dveře se za Catie zavřely, ale Meyssonnier si nedovolí sebemenší komentář. Ani pouhé „No teda!“, jaké by si na jeho místě neodpustil Peyssou, ani úsměv, jakým by mě počastoval Colin.

„Posaď se,“ řeknu, „minutku, prosím tě.“

Usedne na židli zahřátou ještě od Catie. Sedí jaksepatří, mlčí, nepoposedne ani o píď. Člověk si odpočine jedině mezi muži. Dokončím svůj plakát s nesrovnatelně větším zdarem a značně rychleji, než jsem ho začal.

„Podívej,“ řeknu, podávaje mu vyhlášku. „Co tomu říkáš?“

Hlasitě čte:

PANSTVÍ MALEVILSKÉ A LAROCKÉ

Níže jmenovaní zločinci

VILMAIN, psanec a vůdce tlupy

JEAN FEYRAC, katan z Courcejacu

se odsuzují k smrti.

Pokud ostatní složí zbraně na první výzvu,

budou jen vykázáni z našeho území, přičemž jim

ponecháme zásobu potravy na jeden týden.

Emanuel Comte

malevilský abbé

Meyssonnier čte nejprve nahlas, pak ještě jednou potichu. Hledím na jeho protáhlou tvář, dlouhé rýhy podél lící. V každém rysu má vepsáno slovo „svědomitost“. Byl dobrým straníkem, ale stát se knězem nebo lékařem, byl by se osvědčil stejně dobře. A což teprve ve správě, pro niž mu nechybí jak vášeň sloužit věci, tak pozornost vůči detailům. Věčná škoda, že se nestal malejackým starostou. Vsadím se, že toho ještě dnes občas zalituje.

„Co tomu říkáš?“

„Psychologická válka,“ odpoví zdrženlivě.

Čiré konstatování. Hodnocení přijde později. Promýšlí si všechno ještě jednou. Dopřejme mu čas, ať si to přežvýká. Znám ho, chvíli mu vždycky trvá, než si věci v hlavě přebere, ale výsledek pak stojí za to.

„Podle mě to vyjde leda v případě,“ ozve se po chvíli, „že budou Vilmain a Feyrac zabiti. Ano, když padne velení, ostatní pravděpodobně chuť do rvačky přejde, bude jim milejší zachránit si život.“

„Pokud jim začne téct do bot,“ prohlásil jsem v rozhovoru s Catie. Meyssonnier se vyjádřil mnohem přesněji: budou-li Vilmain a Feyrac zabiti. Pravdu má on. A ten odstín je důležitý. Až budu před bojem dávat pokyny střelcům, musím na to pamatovat.

Vstanu.

„To bychom měli. Našel bys někde kus překližky? Že bys to na ni přilepil a pak ještě provrtal dvě dírky.“

„To není problém,“ ujistí mě Meyssonnier a zvedne se také.

S plakátem v ruce obejde psací stůl a u mne se zastaví.

„Chtěl jsem ti říct: bude se opravdu střílet jen ze střílen v cimbuří? Nerozmyslel sis to?“

„Ne, proč?“

„Že je jich jen pět. A dvě střílny ve věži, to máš sedm. Nás je teď ale deset.“

Pohlédnu na něj.

„A co z toho vyvozuješ?“

„Že bude potřeba poslat ven tři hochy, a ne jen dva. Upozorňuju tě na to, protože do bunkru se tři nevejdou.“

Nejdřív Catie, a teď Meyssonnier! Celý Malevil přemýšlí, hledá, přispívá nápady. Celý Malevil napjal všechny síly k jedinému cíli. Mám v tom okamžiku dojem, že tvořím součást celku, jemuž sice velím, ale současně jsem mu podřízen jako jedno z jeho koleček, celku, který myslí a jedná zcela samostatně jako jediná bytost. Nikdy předtím, za celý svůj předchozí život jsem tak opojný pocit nepoznal, všechna má činnost se tehdy malicherně omezovala jen na mou vlastní osobu.

„Vypadáš spokojený,“ poznamená Meyssonnier.

„Taky jsem. Na Malevilu všechno klape jedna radost, jak vidím.“

Má věta mi však už v okamžiku, kdy ji vyslovuji, připadá až směšně neúměrná tomu, co doopravdy cítím.

„Ale stejně,“ řekne Meyssonnier, „nesevře se ti občas trochu žaludek?“

Dám se do smíchu.

„Ale ano!“

Rozesměje se také a dodá:

„Víš, co mi to připomíná? Večer před závěrečnými zkouškami.“

Ještě rozesmátý, s rukou na jeho rameni ho doprovodím k točitému schodišti. Odejde a já se vrátím pro springfieldku a zavřít dveře.

V podhradí na mne čeká Colin a také Jacquet s Hervém, ti dva ještě s lopatou v ruce. Colin postává s prázdnýma rukama kousek opodál. Při jeho malé postavě mu zřejmě blízké sousedství oněch dvou olbřímů připadá trochu stísňující.

„Nářadí si nechte,“ řeknu. „Mám pro vás práci. Jen co přijde Meyssonnier.“

Jak mě Catie zaslechne, vyjde z Porodnice, v jedné ruce hřeblo, v druhé rýžový kartáč. Vím, co dělá: využila chvíle, kdy má Amaranta čerstvě podestláno, a hřebelcuje ji. Amaranta se totiž hrozně ráda válí, ať má v boxu kobylince nebo ne. Falvinka se pohodlně uvelebila na mohutném pařezu vedle jeskyně. Jen mě spatří, s provinilou tváří honem vstává.

„Jen seď, Falvinová, taky si potřebuješ odpočinout.“

„Nene,“ staví hned protivně na odiv svou horlivost, „kdepak bych měla čas vysedávat.“

Zůstane tedy stát, ale nepřeloží stéblo křížem vstoje jako vsedě. Aspoň že mlčí, važme si toho. Můj ranní výpad ještě nepřestal účinkovat.

Její chování už namíchlo i Catie, obzvlášť když za ni musela vyvážení steliva víceméně „odřít“ sama, jak prohlásí. Tuším, že se chystá uštědřit babičce klofanec, a raději zasáhnu:

„Už jsi s Amarantou hotová?“

„Však mi dala zabrat! A co jsem se přitom nalokala prachu z kobylinců! Nevím, nač se potom člověk sprchuje! A vůbec, myslíš, že je legrace hřebelcovat koně s puškou na zádech?“ (Dá se vlastním slovům do smíchu.) „A ta pitomá kobyla nemá v hlavě nic jiného, než jak dupnout po nějaké slepici. Mimochodem ti to hlásím! Zase jedna v tahu! Však ode mně ta tvoje Amaranta dostala taky po pyskách, aby si to pamatovala.“

Nechám si oběť ukázat. Naštěstí je slepice stará. Podám ji Falvince.

„Tumáš, Falvinová, oškubej ji, vykuchej a odnes Menou.“

Falvinka přikývne, blažená, že dostala práci, jaká jí vyhovuje: nenáročnou a vsedě.

To bychom měli. Čekáme na Meyssonniera. Život na Malevilu běží dál. Jacquet, udivený, že nemá co dělat, klátí svěšenými pažemi a upírá na mne své dobrácké, úpěnlivé, oddaností zvlhlé oči jako žadonící pes. Hervé si s jednou nohou elegantně nakročenou hladí špičatou donchuanskou bradku a nespouští pohled z Catie. Ta se po něm sice nekouká, ale uvádějíc zcela bez potřeby do pohybu hned tu, hned onu část těla, nakrucuje se – částečně přede mnou, částečně před ním – o sto šest. Colin opřený o zeď, na rtech svůj gondolovitý úsměv, zpovzdálí scénu pozoruje. A Falvinka už zas sedí, slepici na klíně. Škubat ji dosud nezačala, ale jednou se dočkáme. Už se na tom pracuje.

„Když se to tak vezme,“ prohlásí Catie, aniž se přestane natřásat, „je ta tvá Amaranta samá nectnost. Má tik, válí se v kobylincích a zabíjí slepice.“

„Možná to považuješ za druhořadou věc, Catie, ale Amaranta je taky výborný kůň.“

„No bodejť, tvá zbožňovaná!“ opáčí s klidnou neomaleností. „Taky jedna!“ (Smích.) „Ale stejně bys jí měl dát dolů do boxu kousek nějaké mřížky. Osm mužských v baráku a jediný se nevzmůže, aby to pro nás udělal. Nevím, nač je máme!“ (Koutkem oka mrkne se smíchem po Hervém.)

Opustím hlouček, zamířím dlouhým krokem do skladu v donjonu, vyhledám kotouč drátu a kleště a výpůjčku zaznamenám pro Tomáše křídou na tabuli. Myslím při těch mechanických pohybech znovu na Catie, na její nápad využít naší kavalerie, a také na Meyssonniera a jeho cennou poznámku o střílnách v cimbuří. A náhle si uvědomím, že vlastně všechno, co v posledních dnech na Malevilu děláme, je pro nás jakousi rychlou, doslova bleskovou – neboť rychlost je podmínkou našeho přežití – školou válečnického umění. Přímo oslepivě bije do očí jedna skutečnost: ochranná autorita státu byla smetena. Pořádek si musíme vydobýt vlastními puškami. A nejen puškami: uměním lsti. Ještě o velikonocích byla jedinou naší starostí mírumilovná otázka, jak vyhrát obecní volby, a dnes si postupně vštěpujeme do hlavy neúprosné zákony primitivních válečnických kmenů.

Cestou ze skladu potkám Meyssonniera. Nese mou ceduli. Vezmu ji od něho. Výtvor přímo dokonalý. Ne-li umělecký. Kolem celé čtvrtky nechal okraj z překližky. Jak se spolu vracíme do podhradí, pročítám znovu svou vyhlášku. Zničehonic se mi taky trochu sevře žaludek. Ale to nic. To přejde.

Jen dojdeme ke skupince, Catie je hned zvědavá, co to nesu. Přidržím destičku v napřažené ruce, aby si všichni mohli text přečíst. Přistoupí k nám Colin.

„Cože? Vy jste abbé?“ užasne Hervé a jeho nenadálé vykání probudí u ostatních úsměv.

„Zvolili mě na Malevilu za abbého, ale můžeš mi klidně dál tykat.“

„Ale dobře jsi udělal,“ řekne Hervé, už zas ve své kůži, „že ses na ten papír podepsal jako abbé. Na některé hochy z bandy to zapůsobí. A taky máš pravdu, že Vilmaina tituluješ ‚psanec‘. Je to ničema, myslí si, že má právo páchat násilí, protože měl kdysi hodnost v armádě.“

Uvítám obě jeho poznámky s potěšením. Potvrdily mi, co jsem si myslel: v době bezvládí, v jaké teď žijeme, neexistují pouze vztahy založené na síle. Takové věci jako hodnost, titul, funkce platí kupodivu dál. Lidé se uprostřed všeobecného zmatku chytají pozůstatků zmizelého řádu jako záchranného stébla. Fascinuje je sebemenší zdání zákonnosti. Když jsem Vilmainovi, aspoň na papíře, strhl jeho důstojnické prýmky, zasadil jsem mu tím citelnou ránu.

„Catie, ty nás teď všech pět propustíš dírou v palisádě. A nevzdálíš se od vstupní věže, dokud budeme venku. Falvinová, ty běž upozornit Peyssoua, že odcházíme. Je s Mauricem ve sklepě.“

„Teď hned?“ řekne Falvinka a dřepí dál, na klíně slepici, jíž se dosud ani netkla.

„Teď hned,“ odvětím suše. „A pohni sebou.“

Catie vyzývavě natočí mladou hruď na štíhlém pase a hledí se smíchem za babičkou, která odchází, faldy roztřesené jako sulc.

Když jsme venku na cestě, rychle s Meyssonnierem ostatní o kousek předejdu a tichým hlasem mu udělím instrukce. Na kopci vedle pahorku U sedmi buků je třeba vykopat jámu pro jednoho střelce, s dobrým výhledem k palisádě. Chci, aby si to vzal na starost.

Souhlasí. Nechám mu Hervého a Jacqueta a pustím se s Colinem po lesní zkratce. Jdu první a Colina upozorním, aby se držel mých šlépějí; najdu-li svá znamení z přivázaných větviček, chci je houštím obejít, abych je nezpřetrhal.

Najdu je všechna. Protivník tedy lesní zkratku na La Roque neobjevil. Z důvodů už zmíněných jsem to ostatně předpokládal. Ale jsem rád, že to teď mám ověřené.

Zbývá však udělat ještě něco. Při poslední jízdě koňmo po larocké silnici jsem si všiml jednoho místa, kde se cesta mezi dvěma pahorky hodně zužuje a stojí tam dva zuhelnatělé kmeny stromů; z každé strany jeden, přímo proti sobě. Hodlám mezi nimi natáhnout drát, který nesu s sebou, a pověsit na něj vyhlášku pro Vilmaina. Pěšky je to bohužel i po zkratce dost daleko. Slyším, jak se za mnou Colin plahočí a supí, a s výčitkami svědomí si náhle uvědomím, že strávil noc v bunkru a moc se nevyspal. Otočím se.

„Vyplivaný?“

„Trochu.“

„Ještě půl hodiny, zvládneš to? Pověsím vyhlášku, a pak si odpočineme.“

„Jen se neboj,“ odvětí; svraští přitom obočí a vysune bradu.

Je mu přes čtyřicet, ale když nasadí tuhle tvář, připadá mi jako malý kluk. To se ví, že mu to nepovím. Na své mužnosti si ohromně zakládá; v podstatě stejně jako Peyssou, i když ji nestaví tak na odiv.

Je vedro. Pot ze mne jen leje. Rozepnu si límec košile a vyhrnu rukávy. Čas od času se otočím a přidržím Colinovi větev, aby ho zpětným pohybem nešvihla. Vidím, že je bledý, oči má trochu zapadlé, sevřené rty. Když konečně dorazíme k cíli, oddechnu si hlavně kvůli němu.

Svah od lesní zkratky k silnici je zprvu mírný, končí však asi dvacetimetrovým příkrým skalnatým srázem. Dolů se člověk může přinejhorším spustit po zadku. Horší to bude zpátky nahoru. Složení terénu je po obou stranách silnice stejné, čímž mimochodem celé místo nabývá jakéhosi stísňujícího rázu. Silnice vypadá mezi těmi dvěma srázy jako uškrcená.

Sjedu dolů rychlejším sešupem, než jsem zamýšlel. Přistanu na silnici hezky tvrdě. Provleču drát otvůrky v ceduli, přivážu ho na kmen, přetáhnu přes cestu a upevním na protějším stromě. Hledím se tu dlouho nezdržovat. Colin, pro mne teď schovaný, leží s puškou před sebou na kraji podrostu na výstupku srázu a směrem na La Roque mě kryje. Dobrá ochrana pro případ, že by se objevila nějaká osamělá postava. Ale celá banda? Za sebou mám až k nejbližší zatáčce naprosto holý terén, nikde příkop ani křoví, a kdybych se chtěl dostat ať z té nebo oné strany do mlází, znamenalo by to šplhat dvacet metrů do příkrého svahu rovnou před očima protivníka. Byl bych pěkně zranitelný.

A škrábat se nahoru se zbraní na zádech (čili bezprostředně nepoužitelnou) není, jak vidím, doopravdy hračka, pomáhám si oběma rukama, lezu a lezu a kloužu zase zpátky, několikrát sjedu málem až dolů, trvá mi to zkrátka celou věčnost.

Konečně jsem nahoře, ale Colin se ukryl v podrostu tak dokonale, že ho nemohu najít. On mě jistě vidí, nechce však zavolat, aby nezpůsobil hluk. Pojednou slyším zahoukat sovu. Zkoprním. Ode dne, kdy se stala ta věc, panuje všude ticho: nezabzučí hmyz, nevykřikne pták. Sova zahouká znovu, a docela blízko. Vykročím tím směrem a narazím na Colinovy nohy.

„Pozor! Jsem tady!“ ozve se tiše.

„Slyšel jsi tu sovu?“

„To jsem byl já,“ zasměje se potichoučku. „Abych tě přivolal.“

A rázným, vítězným trhnutím zacvakne pojistku zbraně.

„Ty? Poslyš, to se ti ale povedlo! Načisto jsi mě spletl.“

„Pamatuješ, jak jsme v dobách Klubu zkoušeli napodobovat různé hlasy? Uměl jsem to nejlíp.“

Je na to hrdý dodneška. Všechno, co nevyžadovalo sílu, bylo odjakživa jeho doménou: střelba z luku, z praku, kuličky, různé kouzelnické triky. Uměl samozřejmě i žonglovat s třemi míči, vyrobit nejlepší píšťalku z rákosí, nejlepší papírovou gilotinku na mouchy, otevřít drátem zámek, parádně se složit na zem, když šel ve třídě na stupínek.

Usměji se na něj.

„Deset minut pohov. Můžeš si schrupnout.“

„Když jsem tě prve kryl, Emanueli, víš, co mě napadlo? Že je tenhle kousek silnice jak dělaný, aby si tu člověk na někoho počíhal. Stačili by čtyři, dva z každé strany, a zameteme s celou bandou.“

„Teď jen spi, spi. Strategické úvahy si nech na potom.“

Kousek poodejdu, aby rychleji usnul, ale tentokrát si najdu v podrostu opěrné body, abych ho zas neztratil. Na odchodu se po něm ohlédnu. Sotva se natáhl, je v limbu, pušku sevřenou v náručí jako milovanou ženu, pod zády dvě tři rozmáčknuté mladé kapradinky.

Mrknu na hodinky. Přecházím sem a tam. Není mě v nízkých holínkách vůbec slyšet. Svah je otočený k severu, po nedávných lijácích se všude rozrostl mech. Opět zírám v úžasu na tropickou bujnost podrostu. Není však příliš pestrý. Jako by kapradí se svou drtivou vitalitou hodlalo dobýt všechny pozice. Ticho, nikde známka života, až to na člověka padá. Pookřál bych nad sebemenší pavučinkou, sebekřehčí nitkou nataženou od větve k větvi. Ale bojím se, že hmyz už nespatříme, leda by se k nám přistěhoval z nějakých méně zasažených oblastí. A ptáky? I kdyby se někde udrželi, jak by žili tady? Bez hmyzu? Nepotrvá ani čtvrtstoletí, a les se vzpamatuje, příroda však zůstane zmrzačená.

Obklopen dusivým tichem a vlhkým bezvětřím podrostu, na němž se nepohne jediný lístek, cítím se pojednou úplně sám. Ošklivá chvíle. Není to strach z nastávajícího střetnutí. Bolení břicha, sevřený žaludek, rozbušené srdce, nene, díky, to všechno znám také. Zakouším však něco mnohem horšího. Úzkost jiného druhu. Daleko od Malevilu, bez kamarádů, bez Colina, který spí, jako bych najednou nebyl vůbec nic. Prázdné vlající šaty.

Ten pocit prázdna je tak nesnesitelný, že Colina probudím. Dobře o pět minut dřív, než jsem si určil. Takový jsem sobec. Otevře oči, protáhne se a prvními slovy mi hned vynadá. Nevadí, hlavně že mluví, už jsem zase svůj. Tak jak mě kamarádi znají, se všemi citovými pouty, odpovědností, rolí, kterou mi svěřili. Vklouzl jsem opět do své kůže a hluboce se mi ulevilo, že nějakou mám.

„Tos mi nemohl dát pokoj!“ šeptá rozezleně Colin. „Zrovna jsem měl takový sen!“

Hoří touhou mi ho vyprávět, ale položím prst na ústa. Jsme příliš blízko silnice. Zajdeme hloub do podrostu, a když máme konečně zas pod nohama stezku, na sen už zapomněl. Ne však na jinou věc, jež s ním souvisí. Je zvláštní, že ani nebezpečí v nás nedokázalo zcela potlačit naše běžné každodenní myšlenky.

Podívá se na mne, zvedne obočí do stříšky, pousměje se.

„Catie po tobě trochu jede, co?“

„Máš pravdu.“

„A po Peyssouovi taky, co?“

„Neušlo ti to?“

„A po Hervém?“

„Asi taky.“

Ticho.

„No jo, poslyš, ale co Tomáš?“

„Říká, že jsou na Malevilu dvě ženy na šest mužů.“

„No a?“

„Začíná pochybovat, jestli bylo moudré se s Catie oženit.“

Colin se odmlčí.

„Co myslíš,“ ozve se po chvíli, „proč je teď tak málo žen?“

„U potulných tlup je to dáno samo sebou. Buď je velitelé nechtějí, nebo byly fyzicky zlikvidovány. Když není skoro co do úst, jedí jen ti nejsilnější.“

„Ale co u lidí jako my?“

„Myslíš u takových, co žijí na jednom místě?“

„Ano.“

„Tady se myslím projevilo něco jiného. Než se stala ta věc, osmdesát procent venkovských děvčat utíkalo do města.“

„A všechna města byla podle tebe zničena?“

„Těžko říct. Ale tlupy, s nimiž jsme prozatím přišli do styku, nebyly složené z městských lidí.“

Ticho.

„Nelíbí se mi to,“ ozve se Colin po chvíli se zasmušilou tváří. „Bylo by mnohem lepší, kdyby mohl mít každý vlastní ženu.“

Úvaha vůči Miette nepříliš laskavá, když to tak vezmu. Chudinko Miette, další, koho tvá „služba“ poněkud unavila.

Obrátím list.

„Rád bych, Coline, aby ses dnes odpoledne pořádně vyspal.“

Jak jsem čekal, začne se cukat.

„Proč zrovna já?“ opáčí a napřímí ramena.

Má pravdu, proč zrovna on? Že je malý, ještě neznamená…

„Chci ti svěřit důležitou úlohu v celkovém rozložení obrany.“

„To jo,“ uklidní se.

„Rád bych, abys zalehl v krytu pro jediného střelce. Hoši ho s Meyssonnierem právě kopou.“

„A kdo bude v bunkru?“

„Hervé s Mauricem.“

„A já v krytu?“

„Ano. To znamená, že celou noc nezamhouříš oka. Oni se přece jen střídavě trochu vyspí, ale ty ne.“

„Probdít noc mi nedělá těžkou hlavu,“ prohlásí s nedbalým výrazem ve tváři. „Jakou dostanu zbraň?“

„Šestatřicítku.“

„To jo!“ poznamená navýsost spokojeně.

Zvedne hlavu a pohlédne na mne.

„A co ti dva?“

„Hervé s Mauricem?“

„Ano.“

„Nechají si své.“

Chvilku je ticho.

„Proč všichni tři šestatřicítky?“

„Aby Vilmainovi hoši, až jim začnete ostřelovat zadky, nerozeznali podle zvuku vaše pušky od svých.“

Zastaví se, koutky do gondoly, a podívá se na mne.

„Podle zvuku ne, zato je pocítí jinak. Ty ale přijdeš na věci,“ dodá, „člověka by to nenapadlo.“

„Však ty taky.“

„Já?“

„Pak ti to řeknu. Nech mě domluvit. Svěřím ti pro dnešní noc svůj dalekohled.“

„To jo!“ řekne jen.

„Počítám, že Vilmain zaútočí k ránu. Spoléhám na tebe, že ho vyslídíš první a dáš mi znamení“

„Baterkou?“

„V žádném případě. Prozradil by ses.“

„Tak jak?“

Podívám se na něho.

„Sovím zahoukáním.“

Vrátí mi pohled, tvář se mu rozzáří úsměvem a tak naivní pýchou, až mi ho pro tu reakci přijde trochu líto, ačkoli jsem ji čekal. Kdyby to šlo, s chutí bych mu z oněch centimetrů, které mám proti němu navíc, polovinu daroval, jen aby přestal hledat v každé maličkosti kompenzaci za svou drobnou postavu.

„Zmínil ses o nějakém nápadu,“ ozve se po chvilce.

„S jedním přišla Catie a s druhým ty.“

„Catie?“ podiví se.

„To bys neřekl, co? Možná jsi jí ve svých představách vyhradil příliš speciální místo.“

Dovolíme si jedno krátké zasmání „mezi námi muži“, a hned pokračuji:

„Dá-li se Vilmain na ústup, pustíme se za ním na koních, ale ne po silnici. Touhle zkratkou. Dojedeme k ceduli mnohem dřív než on. A tam si na něj počíháme.“

„Můj nápad, počíhat v těch místech!“ řekne Colin se zdrženlivou hrdostí. „A Catie?“

„Catie připadla na koně. A já na tuhle stezku.“

Nechám ho, ať se chvilku hřeje v pocitu své slávy. Dobře pět minut kráčíme mlčky, až se Colin ozve už trochu jiným hlasem:

„Myslíš, že to Vilmainovi nandáme?“

„Myslím, že ano.“

„Teď už se bojím jen jednoho,“ dodám po chvilce. „Že se třeba vůbec neukáže.“

17

Jako předchozí noc, i tentokrát jsem si pro sebe vyhradil svítání. Až na jeden rozdíl: dovolil jsem Evelyně, aby spala u mě na matraci na zemi v kuchyni vstupní věže a držela se mnou poslední hlídku.

Má dva úkoly: jakmile jí stisknu rameno, poběží dát echo bojovníkům ve věži a pak hned osedlá v Porodnici Amarantu a obě bílé kobyly, abychom na ně v případě pronásledování mohli hned skočit. Goliáše s sebou nechci, bojím se, že by mezi kobylami začal ržát a prozradil nás.

Každý má přidělenou svou úlohu. Menou u padacího mostu. A Falvinka ve sklepě obytné budovy. V zásadě aby svou přítomností uklidnila krávy a býka, které jsme tam uvázali, ale hlavně abychom se zbavili jejího kdákání. Nic lepšího mě prostě nenapadlo.

Označil jsem střílny směrem od jihu k severu čísly jedna až sedm. Na Evelyninu výzvu se k nim všichni co nejrychleji a ve vší tichosti rozmístí. K číslu jedna Jacquet, k číslu dvě Peyssou, k trojce Tomáš, ke čtyřce já, k pětce Meyssonnier. Miette a Catie k šestce a sedmičce, střílnám přímo ve věži. Jsou důmyslně zalomené, což dá našim bojovnicím možnost střílet, aniž by je protivníkova odvetná palba mohla zasáhnout. V tom směru se všichni shodujeme: nemůžeme si dovolit ztratit jediné dvě ženy, na nichž spočívá budoucnost naší malé obce.

Hervé s Mauricem zaujali postavení venku v bunkru. Colin v samostatném krytu. Právě on jim dá znamení k střelbě výstřelem podle vlastního uvážení, ale ne dřív, než se Vilmain a jeho banda pořádně soustředí na nás.

„Vezmu si i luk!“ prohlásí navečer Colin.

„Luk! Máš přece pušku!“

„Taky jeden můj nápad,“ vysvětluje. „Poděsit je, rozumíš. Nikdo nic neslyší, odnikud se nezakouří, a lup ho! Šíp v pajšlu. To s nimi zatřepe. Ze šestatřicítky vystřelím až potom. Teprve až potom.“

Celý září, jakou lest zas vymyslel, a tak ho radši nechám být. Díváme se za ním večer z hradeb: odchází se šestatřicítkou na rameni, svůj obrovský luk křížem přes záda. Meyssonnier jen pokrčí rameny, ale Tomáš se naštval. „Taky mu všechno dovolíš,“ poznamená vyčítavě.

Mnoho jsem nespal, ale když sedím za svítání při své poslední hlídce na Meyssonnierově nízké stoličce u střílny číslo čtyři, cítím se stejně svěží a odpočatý jako předchozí noc. Springfieldku mám položenou hlavní na staletém kameni cimbuří, pažbou na stehně. Jak je to podivné! Já, člověk dvacátého století, a držím stráž na středověkých hradbách, na nichž kdysi hlídkovaly celé řady anglických lučištníků a protestantů v drátěných košilích! Nemít vedle sebe Evelynu a ve věži spící kamarády, sotva bych za tak obtížných podmínek tolik usiloval přežít. Kolik let ještě povedeme tenhle boj s tlupami? Tenhle otupující vojácký život neustále ve střehu?

Evelyna sedí vedle mne na své oblíbené nízké stoličce. Opírá se mi zády o levé lýtko a hlavou spočívá na mém koleně. Hlavou tak lehounkou, že ji skoro ani necítím. Nespí. Čas od času ji pohladím levičkou po krku a tváři. Její drobná ruka okamžitě přitom sáhne po mé. Máme domluveno, že nikdo z nás ani nešpitne.

Vím, že kamarádi sice obdivují, s jakou trpělivostí se o Evelynu starám, jak s ní cvičím, učím ji, ale náš vzájemný vztah je, přece jen šokuje. Kdybych z ní udělal svou ženu, možná by mě odsuzovali. Ale rozuměli by mi spíš. Je fakt, že už si nerozumím ani sám. Pouto mezi mnou a Evelynou je platonické, a přitom prolnuté smyslnými prvky. Zmocnit se jí netoužím, její drobné tělíčko mě však uchvacuje. I její průzračné oči, dlouhé vlasy. Vyroste-li jednou z Evelyny krásné děvče, jaký už jsem, patrně neodolám. Ale zároveň mi připadá, že bych tím cosi významného ztratil. Stokrát raději bych uvítal, kdyby zůstala, jaká je, a naše vztahy se nezměnily.

Dnes odpoledne, zatímco jsem chvilku podřimoval, objevila při uklízení“ v zásuvce mého psacího stolu malou, tenkou a ostrou dýku, kterou mi kdysi daroval strýček jako nůž na papír. Když jsem se probudil, řekla mi o ni.

„Co s ní budeš dělat?“

„Však víš.“

Ano, opravdu to vím. A nechci, aby mi to opakovala. Přikývnu.

Okamžitě provlékne kroužkem pochvy provázek a přiváže si dýku k pásku. Její maličká zbraň se večer stane předmětem poklon a žertů celého Malevilu. I já sám se jí zeptal, zdali s ní nehodlá „proklát“ Vilmaina. Jako bych spolu s ostatními věřil, že opravdu běží jen o dětinskou hru. Moc dobře však vím, jaké rozhodnutí se za ní skrývá.

Noc je svěží a chladná, inkoustová čerň teprve před chvilkou zešedla. Střílnou v průzoru cimbuří toho moc nevidím. Snažím se hlavně „ostražitě naslouchat“, abych užil Meyssonnierova obratu, zřejmě pozůstatku z dob, kdy navštěvoval vojenskou přípravku. Svítání bez ptáků je podivně tiché. Pomřeli. A vyhýbá se mi i Kra. Čekám. Ten bojechtivý kretén určitě zaútočí. Jednou zkrátka prohlásil, že to udělá, a nebude vědět, jak se z rozhodnutí vykroutit. A taky slepě spoléhá na svou technickou převahu spočívající v bazuce dávno zastaralého typu.

Člověku se z takového chlapa dělá nanic. Obzvlášť proto, že si jeho myšlenkové pochody umí předem snadno představit. Protože bazuku mám já, zákony budu určovat já. A jeho „zákony“ znamenají, že nás všecky povraždí. Zabili jsme mu dva „hošany“. Za to si „Malevil podá“.

Houby si podá. Celý den se o mne pokoušel strach, ale teď konec. Zmizel. Cesta je jasná. Až na nějaký ten, řekněme, poslední zbytek horečnatosti jsem klidný. Čekám každou vteřinou Colinovo zahoukání.

Čekám je, ale když se ozve, ustrnu jak solný sloup. Teprve když se mne Evelyna dotkne rukou, upamatuji se, že jí mám stisknout rameno. Přijde mi sice dost komické upozorňovat ji pohybem, na který už sama čeká, ale udělám to.

Odběhne, jak bylo dohodnuto, i se svou stoličkou, aby o ni někdo nezakopl, a já náhle klečím před sedátkem, na němž jsem před okamžikem seděl, opírám o ně levý loket a tisknu líc k dřevěné pažbě zbraně. Slyším – a jedním koutkem i vidím, protože noc se vteřinu od vteřiny jasní, jak se za mnou kamarádi rozmísťují. V naprostém tichu a pozoruhodně rychle.

Čas, který pak uběhne, je jako věčnost. Vilmain ne a ne se rozhoupat, aby vystřelil proti palisádě, a já, ta absurdnost, na něj v duchu soptím, že se tak málo hrne do role, kterou jsem mu ve scénáři přidělil. Vůbec si neuvědomuji, že bych byl v těch chvílích něco říkal, ale Meyssonnier mě později ujistí, že jsem bez ustání tiše mumlal: Co tam dělá, panebože, co tam dělá?

Konečně bouchne očekávaný výstřel. A v jistém smyslu nás zklame, není totiž zdaleka tak silný, jak jsem předpokládal. Zklame nepochybně i Vilmaina, střela totiž nesmete celou palisádu, ba dokonce ani nevyvrátí ze stěžejí křídla vrat. Prorazí v nich jen uprostřed díru o průměru asi půldruhého metru, ale jejich horní i spodní část, sice rozervaná, drží pevně dál.

Co se to stalo? Mám dát signál k střelbě táhlým hvízdnutím. Nedám ho. A přesto jeden jak druhý, mne nevyjímaje, najednou střílíme, každý nejspíš v přesvědčení, že soused něco zahlédl. Nezahlédl ovšem nikdo nic, není totiž co. Nepřítel se do průlomu nehrne.

Svědectví zajatců nám později celou situaci nevývratně potvrdí: pálíme na Vilmainovy hochy ve chvíli, kdy je vůbec nemůžeme zasáhnout, jsou totiž na cestě asi deset metrů pod palisádou, kde je chrání výběžek skály. Zastavíme je svou předčasnou a zcela bezpředmětnou střelbou právě ve chvíli, kdy už míří k průlomu v palisádě. Ne že by jim ublížila, odradily je však třísky, které pod naší boční palbou z poškozené palisády odletují, a koneckonců i déšť broků, jimiž naše lovecké pušky kropí aspoň dřevo, když ne je. Útočníci tedy zalehnou a začnou střílet. Jenže skalní výběžek, který stojí v cestě našim kulkám, brání zase jim ve výhledu na nás. Dvě armády, tváří v tvář jedna druhé, pálí jako zběsilé kamsi do vzduchu.

Nakonec mi to dojde a Meyssonnierovi zřejmě také, protože mi tiše řekne:

„Zarazme to. Je to blbina.“

Rád souhlasím, abych to však zarazil, potřebuji píšťalku (tu Peyssouovu). Prohrabávám kapsy, čelo v jednom potu, ale ne a ne ji najít. Při vší úzkosti si zároveň uvědomuji, jak jsem směšný. Generál, který nemůže velet svému mužstvu, protože ztratil píšťalku! Mohl bych samozřejmě vykřiknout: „Zastavte palbu!“ Slyšely by mě i Miette s Catie ve věži. Ale kdepak. Nevím proč, ale připadá mi v tu chvíli strašně důležité do puntíku plnit dohodnutá pravidla.

Nakonec tu vzácnou relikvii přece jen najdu. Spočívala zcela netajemně tam, kam jsem ji dal, totiž v kapsičce u košile. Třikrát krátce zahvízdnu, po několika vteřinách znovu, až konečně naše pušky umlčím.

Píšťalka však zřejmě probudila ve vojenské duši mého protivníka ozvěnu, protože zaslechnu až na hradby, kde se krčím, jak na své muže huláká: „Na co střílíte, bando pitomců?“

Divokou palbu vystřídá v jednom i druhém táboře ticho. Přeháněl bych, kdybych řekl hrobové, nikdo totiž neutrpěl ani škrábnutí. První fáze bitvy skončila fraškou. Vojska znehybněla. My ze své strany necítíme potřebu opustit kvůli nepříteli malevilské hradby, a jemu se ani trochu nechce vystavit se v průlomu o průměru půldruhého metru našim kulkám.

Co pak následovalo, jsem neviděl, líčení mám z úst našeho úderného oddílu před hradbami.

Hervé s Mauricem jsou zoufalí. Při umístění bunkru došlo k závažné chybě: je odtud sice dobře vidět z boku každého, kdo jde po malevilské silnici, ale jen pokud jde vztyčený. Jakmile přilehne k zemi, což se právě stalo, není z něho vidět ani mrť. Travnatý svah u cesty ho dokonale skryje. Hervé s Mauricem si mohou strčit pušky za klobouk. Nevědí ostatně, mají-li začít střílet, i kdyby se nepřítel vztyčil, protože Colinova puška se neozývá.

Colin má naopak stanoviště výtečné. Otočené proti Malevilu, čili s volným výhledem na cestu stoupající k palisádě. Krásně vidí útočníky, jak podél skály tisknou břicha k zemi. A když se Vilmain po mém zahvízdnutí zvedne na lokti a zařve: „Na co střílíte, bando pitomců?“, pozná podle Hervéova popisu jeho světlou oholenou lebku.

Napadne ho, že Vilmaina zabije. Myšlenka sama o sobě dobrá. Ale když nám Colin se svým šibalským úsměvem později líčí, jakým způsobem ji začal uskutečňovat, hrůzou nám běhá mráz po zádech.

Kdepak puška, to pro Colina není. Aby nepřítele „poděsil“ onou metodou „bez hluku a kouře“, která mu tak leží na srdci, rozhodne se pro luk.

Sám je malý, střelecké stanoviště těsné, luk dlouhý. Zjistí, že ho v té „krysí díře“ nenapne. Žádné neštěstí! Vyleze prostě z díry (pušku tam nechá!), s lukem v ruce se doplazí o tři metry dál k tlustému zčernalému kmeni kaštanu a pro větší pohodlí se za ním vzpřímí! V celé výšce! A klidně si vezme na mušku Vilmainova záda.

Vilmain se však naneštěstí pootočí, aby dal nějaký rozkaz, šíp ho o vlásek mine a zabodne se do zad jeho souseda, muže, který zřejmě obsluhuje bazuku, protože Colin spatří, jak mu z ruky vyklouznou dva nebo tři malé granáty a kutálejí se několik metrů dolů po cestě, až se zastaví. Raněný strašlivě vykřikne, vztyčí se (v tu chvíli ho vidí i dvojice v bunkru), a snaže se vyrvat šíp ze zad, šněruje si to zkroucený po silnici. Po několika metrech se zhroutí a na břiše sebou křečovitě škube, ruce zaťaté do země.

Poděsit nepřítele se Colinovi zaručeně povedlo, tím ale ještě není řečeno poslední slovo. A Vilmain stačil zahlédnout, odkud šíp vyletěl. Vykřikne rozkaz a dvanáct pušek včetně jeho v tu ránu pálí do kaštanu, za nímž se Colin tiskne k zemi, aniž může palbu opětovat, protože puška zůstala tři metry za ním a luk vleže nenapne, čili mu není k ničemu.

Slyším z hradeb ostrou palbu, nic však nevidím a nedokážu ani rozeznat, kdo na koho vlastně střílí, protože úderný oddíl venku před hradem má stejné zbraně jako protivník. Jsem k smrti zneklidněn, tři pušky kamarádů proti dvanácti Vilmainovým mi věstí nerovný boj. Vilmain dík početní převaze může také manévrovat a vpadnout našim do zad. A my jim nemůžeme nijak pomoci, leda vyjít z Malevilu, což by bylo šílenství.

Pro hochy v bunkru zůstává nepřítel ještě pořád skrytý. Neviděli ani Colina, jak opustil stanoviště, diví se jen, proč Vilmain tak zuřivě útočí na mlází, a protože vědí – přinejmenším Hervé, který ho s Jacquetem sám kopal, že z krytu je na cestu k Malevilu krásně vidět, nechápou, co to má znamenat, že Colinova puška stále mlčí.

Nejvíc je pochopitelně horko tomu, o koho běží. Uvědomuje si, že na vyváznutí nemá jedinou šanci. Je za svým zčernalým kaštanovým kmenem, sedmdesát metrů od nepřítele, zcela odříznut, bez pušky i možnosti ústupu, protože střely kolem něho z obou stran jen sviští. Slyší kulky z protivníkových šestatřicítek, jak se s tlumeným hvizdem zabodávají do stromu před ním a sem tam dokonce i sedřou z kůry hoblinu těsně vedle jeho hlavy. Pojal rozhodnutí. V příhodné chvíli, až palba na okamžik poleví, skočí do krytu, který i s puškou, pečlivě opřenou o otýpky chrastí, zeje necelé tři metry od něho. Palba však nepolevuje, pokud kulky nebubnují přímo do stromu, mňoukají s děsivou přesností zprava i zleva okolo něho. „Poprvé a naposled v životě,“ přizná později, „jsem toužil být ještě menší, než jsem.“

Když si Vilmain při pohledu na šíp, jímž mu Colin sprovodil ze světa maníka od bazuky, uvědomil, že má nepřítele i v zádech, podle výpovědi zajatců se v první chvíli řádně polekal. Protože však dotyčný nepřítel jeho střelbu neopětoval, došlo mu, že je bezbranný, a rozhodl se z úkrytu za stromem ho vypudit. Pošle dva ze staré gardy, aby se doplazili k pahorku a zprava protivníka obešli; čtyři nejlepší střelci ho zatím palbou přidrží, aby se nehnul z místa. Jen se však oba mazáci pár metrů odplazí, zavolá je zpátky. „Nechte to na mně,“ řekne, „na tomhle hošanovi si pošmáknu sám.“ Počítá nejspíš, že si tím u staré gardy lacino napraví reputaci, protože dobytí Malevilu se zatím nejeví tak slavně, jak sliboval.

Jak se zvedl, jeho silueta, vztyčená nad dosud ležícím mužstvem, rázem připomíná hrdinu. Pušku v ruce a pistoli za pasem, pustí se ledabyle houpavým krokem dolů po silnici, aby Colina obešel. Vzhledem k tomu, že Colin střelbu neopětuje a naše vlastní střely k němu přes skalní břeh nemohou, moc odvahy ho to nestojí.

Stejně jako celá jeho tlupa, i on sám byl před Hervém a Mauricem až dosud skrytý, ale jakmile se vztyčí a s okatou kočičí pružností starého rváče se začne frajersky kolébat po cestě, poskytne jim dokonalý terč. Hervé se nepohne, čeká dosud na Colinův signál a Vilmaina jenom pozoruje (později nám skvěle předvede způsob jeho chůze). Zato Maurice ve své nepohasínající chladné nenávisti na něj okamžitě zacílí, ústím hlavně ho sleduje, jak se nonšalantně klátí silnicí, a jakmile spatří, že se zastavil a zvedá k rameni zbraň, namíří mu přesně na spánek a vystřelí.

Vilmain padne k zemi s roztříštěnou lebkou, zabit nováčkem, kterému sám před měsícem vštípil zásady střelby vstoje s oporou. Palba na Colina ztichne a Colin skočí do krytu. Popadne svou šestatřicítku a dobře kamuflován i chráněn, začne pálit. Střelec je vynikající, rychlý a přesný. Skolí ráz na ráz dva muže.

Situace se během několika vteřin obrátila. Jean Feyrac, který se podle zajatců do výpravy proti Malevilu tak jako tak nehrnul, dá znamení k ústupu. Je to doopravdy ústup, žádný útěk. Nejbližší okolí krytu zasype ohňostroj kulek a donutí Colina schovat hlavu; když ji zase vystrčí, nepřítel je v tahu. Nicméně stačil odnést s sebou bazuku i náboje a posbírat pušky zabitých.

Colin vítězoslavně zahouká. V živote mi sova neudělala takovou radost. Zvěstuje mi, že nepřítel prchl a že přinejmenším Colin šťastně vyvázl.

Pošlu Tomáše otevřít bránu a řítím se po schodech z hradeb takovou rychlostí, že musím posledních pět stupňů přeskočit, abych nevzal pochopa. Tvrdě přistanu a s Meyssonnierem v patách utíkám k Porodnici.

„Skoč na Meluzínu!“ křiknu na něj přes rameno.

V běhu zajistím zbraň a řemen si přehodím křížem přes prsa. Evelyna zaslechla můj hlas a už vyvádí z Porodnice Morganu. Vezmu za uzdu Amarantu, ale je tak neklidná, že přemohu vlastní rozčilení a beze spěchu na ni promluvím, pohladím ji. Zprvu nedělá potíže. Jen však dojede k pobořené palisádě, zavětří, vzpříčí se na předních, vzpurně vztyčí šíji, zvedne hlavu a nehne se z místa. Plavá hříva se jí zachvívá. Na tváři mi vyrazí pot. Znám Amarantu, co dovede, když si postaví hlavu!

K mému úžasu a hluboké úlevě však tentokrát stačí několikrát jemně škubnout uzdou, dvakrát třikrát zamlaskat, a dá si říci. Jakmile projede Amaranta, druhé dvě klisny vykročí bez odporu za ní.

Tak tak stihnu napočítat čtyři mrtvé a zkonstatovat, že si nepřítel odnesl jejich zbraně, a už se vynoří na cestě úderná trojice z předhradí. Jsou tu všichni! Rozpálené tváře, zadýchaní, vzrušení. Zobjímám je, ale na dlouhé výklady ani projevy citu není kdy. Pomohu Mauricovi skočit na koně za Meyssonniera, Hervému, který mi připadá o hodně těžší, vyhoupnout se za Colina, a přitom si všimnu, že Colinovi kromě jeho šestatřicítky visí šikmo přes záda i luk. Vypadá na jeho malém těle obrovský a přečnívá mu pěkný kus nad hlavu.

„Luk tu nech! Bude ti v mlází překážet!“

„Nene,“ řekne Colin s hrdě ruměnou tváří.

Už chci nasednout, když si uvědomím, že jsme zapomněli opratě. Ale běžet pro ně, kolik ztraceného času!

„Evelyno, pojedeš s námi!“

„Já?“

„Ohlídáš koně.“

Samým blahem doslova zkamení. Popadnu ji za kyčle, neposadím, ale skoro hodím Amarantě na hřbet, a vyskočím za ni do sedla. Na začátku lesní stezky se otočím, ruku na Amarantině zadku, a tiše Colinovi řeknu:

„Pozor na luk. Pojedeme cvalem.“

„Jasně,“ ubezpečí mě s úžasně mužnou a vítěznou tváří.

V tu chvíli o jeho podílu na předchozím boji ještě nic nevím, ale stačí se na něj podívat, abych vytušil, že musel být značný.

Amaranta nebyla už dva dny venku. Začne natahovat dlouhé končetiny, aniž se dá prosit. Ucítím mezi nohama nádhernou sílu jejího startu a na čele svěží vítr jízdy. Evelyna v sevření mých paží je nadšením bez sebe. Sedí na koni výtečně, přidržuje se jen nepatrně hrušky sedla, a kdykoli se skloním, abych se vyhnul některé větvi, okamžitě se poddá mé váze, přemístí ruce a zlehka jimi spočine na Amarantině šíji. Hříva za kobylou vlaje a mně vlají na krk dlouhé Evelyniny vlasy, plavé takřka na odstín stejně jako Amarantina hříva. Do ticha zní jen rytmus kopyt tlumeně dusajících lesní půdu a šustot listí rozhrnovaného Amarantinou hrudí, které mě vzápětí šlehá do tváře. Za Amarantou, obtíženy větším nákladem, cválají poněkud těžkopádnější Morgana a Meluzína. Tělo jim pracuje jako dokonalý stroj. Ale Amaranta, to je oheň, krev, opojení prostorem. Tvořím s ní jediné tělo, sám se měním v koně, přejímám každý její pohyb, zvedám se a dosedám v rytmu jejího hřbetu a spolu se mnou Evelyna, lehká jako pírko. Její drobné tělíčko přitisknuté ke svému, cválám s neobyčejným pocitem rychlosti, plnosti a síly, cválám, abych zničil nepřítele, zajistil Malevilu bezpečnost a dobyl La Roque. Stáří ani smrt, nic mě v tu chvíli nemůže zasáhnout. Cválám. Radostí bych až křičel.

Uvědomím si, že jsem obě druhé kobyly o kus předstihl. Bojím se, že kdyby ztratily z dohledu vedoucího koně, mohly by nás prozradit ržáním. Při nejbližším stoupání převedu Amarantu do klusu. Trochu se brání, tepat čtyřmi statnými končetinami pěkně zostra lesní prsť jí vyhovuje. Na hřebeni, kde se stezka točí ostře doprava, raději zastavím, abych klisny vzadu nezneklidnil, kdybych jim s Amarantou zmizel z očí. Krajkovím mohutných kapradin, jež se mi tyčí zprava nad hlavou, zahlédnu nejprve hluboko pod sebou klikatou stuhu larocké silnice a na ní, z nejvzdálenější zatáčky, se náhle vynoří rozdrolený hlouček Vilmainových mužů. Jdou rychle, ale už dost roztroušeně. Někteří nesou po dvou puškách.

Colin s Meyssonnierem už také dojeli. Položím prst na ústa a ukážu jim rukou na skupinku. Mlčky a se zatajeným dechem hledíme několik vteřin skrze kapradí na muže, které za nějakou chvíli postřílíme.

Meyssonnier zajede s Meluzínou po bok Amaranty, nakloní se a šeptne mi, že ho sotva slyším:

„Je jich ale jen sedm. Kde zůstal osmý?“

Má pravdu. Počítám, je jich skutečně jen sedm.

„Nejspíš někde vzadu.“

Pustím Amarantu opět cvalem, ale teď už mírnějším. Krotím ji dost dlouho; jak jsme prve stáli, všiml jsem si, že jsou obě bílé klisny zadýchané. Opojení z jízdy je pro mne ostatně totam. Vítězství už nepůsobí kouzlem abstraktního nadšení. Nabylo teď podoby oněch zpocených nebožáků, kteří se plahočí dole po silnici.

Narazím na poslední znamení, jimiž jsem si vyznačil lesní stezku. Zahlédnu je ve chvíli, kdy už je protrhávám. Jsme u cíle.

„Evelyno, vidíš tu malou paseku? Tam je ohlídáš.“

„Všechny tři? Nešlo by uvázat je za otěže?“

Zavrtím hlavou. Obě kobyly nás dojedou, čtyři jezdci seskočí. Ukážu Colinovi a Meyssonnierovi, jak otěže svázat koním na šíji, aby se jim nezapletly pod nohy.

„Necháš je volně chodit?“ zeptá se Meyssonnier.

„Daleko neodběhnou. Nevzdálí se od Amaranty, a tu Evelyna podrží. Coline, běž jim ukázat, kde to je.“

Odejdou. Chvilku se ještě zdržím, abych Evelyně poradil, co s Amarantou, kdyby se nedala zvládnout. Stačí na ni sednout a vodit ji kolem dokola.

„Smím ti dát pusu, Emanueli?“

Sehnu se a v tu pravou chvíli provede Amaranta svůj oblíbený žertík: šťouchne mě hlavou do zad. Padnu na Evelynu, přesněji řečeno na vlastní lokty. Jsme jeden jak druhý vnitřně tak napjatí, že nám to vůbec nepřijde k smíchu. Vstanu. Evelyna také. Otěže z rukou nepustila. Tvář má zestárlou úzkostí.

„Nezabíjej je, Emanueli,“ šeptne. „Slíbil jsi jim na vyhlášce, že je ušetříš.“

„Poslouchej, Evelyno,“ řeknu, stěží ovládaje hlas, „je jich osm a mají skvělé pušky. Kdybych vykřikl, až je uvidím: ‚Vzdejte se!‘, mohou se klidně rozhodnout spíš pro boj. A pustí-li se s námi do křížku, snadno se může stát, že bude někdo z Malevilu raněn nebo zabit. Chceš, abych riskoval takové nebezpečí?“

Mlčky sklopí hlavu. Opustím ji bez políbení. Když se však po několika metrech otočím a zamávám jí, okamžitě odpoví. Stojí na pasece, ve vlasech drobnou skvrnu slunce, u pasu svou „dýku“, drobná a křehká uprostřed mohutných koní, z jejichž kůže na zadcích se páří. Až se mi nad tím mírumilovným obrazem sevře srdce, když si uvědomím, k jaké řezničině za chvíli vydám příkaz.

Kamarádi na mne čekají u srázu nad silnicí. Zopakuji instrukce. Nestřílet, dokud se neozve dlouhý hvizd. Tři krátké konec palby. Připomenu také rozložení sil. Dva stromy, na nichž je zavěšen drát s mou vyhláškou, stojí zhruba uprostřed rovného úseku silnice. My s Colinem zaujmeme postavení dvacet kroků před vývěskou, Colin na protějším svahu a já zde. Meyssonnier s Hervém se ukryjí dvacet metrů od ní, Meyssonnier na mé straně, Hervé naproti.

Rychle a v tichosti se rozmístíme. Past zaklapla. Oba příkré svahy, jež svírají silnici, se octnou pod křížovou palbou. Jakýkoli ústup bude nemožný. A stejně tak útěk vpřed.

S Colinem, odděleným ode mne sotva šířkou silnice, se mohu domlouvat pohledem a Maurice si nechávám u sebe, abych po něm mohl případně poslat vzkaz o čtyřicet metrů níž Meyssonnierovi, který ho zas bude moci předat svému protějšku Hervému.

Čekáme. Drátů s mou vyhláškou se očividně nikdo nedotkl. Ráno ho Vilmainovi hoši museli podlézt, neměli kleště, aby ho přeštípli. Za pár minut ho budou podlézat znovu. Právě tady mají své dostaveníčko se smrtí. Je bezvětří. Mé prohlášení, nehybné a kategorické, visí přes silnici, čtvrtka papíru se leskne v slunci. Mít dalekohled, mohl bych svá písmena i přečíst. Myslím na Evelynu. Ano, cítím, jaká je v tom krutá ironie, postřílet Vilmainovy muže jako králíky přímo pod vyhláškou, která jim slibuje, že budou ponecháni naživu. Právě Evelyna je však také jedním z důvodů, proč je musím pobít. Mohu snad zapomenout, čeho by byli schopni, kdyby jim plán vyšel a oni si „Malevil podali“?

Země pode mnou je studená, ale na hlavě, ramenou a na rukou už cítím hřejivé slunce. Maurice leží těsně vedle mne, skoro se dotýkáme lokty. Je mi příjemné, jakým způsobem dovede mlčet a nehýbat se. Nic na něm netíží, dokonce ani jeho přítomnost. Zmáčkli jsme dva keříky, které nám překážely, a beze slova čekáme, oči upřené na šedesátimetrový přímý úsek silnice mezi dvěma zatáčkami. Colin vidí dál než my, leží přímo nad druhou zatáčkou; stačí mu udělat čelem vzad a má před sebou dalších třicet metrů silnice, kam my už nedohlédneme.

Zaslechnu nejprve jakýsi podivný zvuk. Skřípot. Zdá se, jako by namáhavě stoupal směrem k nám. Na zvíře to nevypadá. Spíš na nějaký stroj. Něco jako když se navíjí na vratidlo řetěz rumpálu. Až na to, že tenhle skřípot chvílemi vynechává. Ale pravidelně: ozve se vždycky po dvou taktech.

S tázavě zvednutým obočím pohlédnu na Maurice. Nakloní se mi k uchu:

„Řetěz od kola?“

Má pravdu. Když to tak vezmu, kdoví neběží-li dokonce o kolo, které Fiflena schoval někde před Malevilem a my je pustili z hlavy, místo abychom je sebrali. Jestli se můj dohad potvrdí, dopustili jsme se těžké chyby a teď za ni zaplatíme.

Nemusím se totiž Maurice ani ptát, kdo je ten osamělec, který se právě vynořil ze zatáčky dole na silnici: pamatuji se na Hervého popis. Chlap s černým obočím, které mu přetíná čelo jedinou souvislou linkou. Jean Feyrac. Vyšlapává nahoru ke mne posledních šedesát metrů; rozeznávám mezi jeho nohama hlaveň bazuky. Přivázal ji k rámu, ale vyšlapat s ní do příkrého kopce ho stojí pěknou dřinu. Šněruje silnici zprava doleva, není vyloučeno, že bude muset z kola slézt. Času habaděj.

Času habaděj, ale co podniknout? Tvář mám zbrocenou potem. Feyrac je nový šéf bandy. A navíc podle Hervého chlap jako břitva a nemilosrdný. Musím ho zabít. Ale když ho skolím, dám tím echo celé bandě, která se vleče asi kilometr za ním. Jakmile vystřelím, chlapi se rozběhnou ze silnice do podrostu, ztratí se v něm, padnou možná na Evelynu a koně. Utkat, se i s nimi v podrostu každopádně znamená ztratit výhodné postavení a boj pěti proti sedmi může pak dopadnout všelijak.

Jak jsem předpokládal, u drátu sestoupí Feyrac z kola a sehne se, aby ho podlezl. Je to přisedlý, podsaditý chlap nerudné, uzavřené tváře. Jak se na něj dívám, s hrůzou vzpomenu na courcejacký masakr. Už jsem se však rozhodl: musím zatím pustit k vodě všechny jeho zločiny i bazuku a nechat ho projít. Velitel bez mužstva je méně nebezpečný než sedm štvanců odhodlaných uhájit kůži.

Pokračuje dál, už je přímo pode mnou. Oddělen ode mne jen výškou srázu, naskočí zas na Pougèsovo kolo a řetěz se opět rozeskřípe, pravidelně, k uzoufání. Blíží se k zatáčce. Každým okamžikem ho ztratím z očí. Křečovitě svírám v rukou springfieldku, na pažbu mi kapku za kapkou stéká pot.

Feyrac vjel do zatáčky. Už ho nevidím. Pak se všecko semele tak bleskově, že sotva věřím vlastním očím. Colin na protější straně silnice se vztyčí v celé výšce, rozkročí se jako při tréninku, levou nohu vpřed, předpisově napne luk a pečlivě zamíří. Jediný hvizd, a po půlvteřině hluk pádu. Sám nevidím nic, ale Colin má zatáčku jako na dlani. Radostně mi mávne rukou a zmizí v křoví. Zírám.

Nejsem dalek myšlenky, že je Colin doopravdy geniální a že mám pravdu, když mu „všechno prominu“, jak mi vytkl Tomáš. V tu chvíli mi ještě není známo, jak pod malevilskými hradbami opustil kryt i pušku a kvůli své milované zbrani vydal život všanc. Budiž, užil jí v nepravou chvíli, řečeno shovívavě. I když se později o jeho kousku dovím, na mé úctě k luku, jež se datuje od výpravy na Rybník, to stejně nic nezmění: spolehlivá a tichá zbraň pro boj ze zálohy.

Pozvolna se uklidňuji. Osmý byl tedy Feyrac. Necoural se vzadu za ostatními, jak jsem myslel. Statečně vyrazil na ústupu v čele bandy. O mnoho ji však podle mého nepředjel, protože cesta z Malevilu do La Roque na mnoha místech příkře stoupá. Velký náskok získat nemohl, zbývá mi tedy už jen pár minut. A ještě mi připadají dlouhé. Ležím na břiše v kapradí s Mauricem po boku a čas se nekonečně vleče.

Už je tu máme. Jdou roztroušeně po silnici, zrudlí, zpocení, zadýchaní, štěrk jim pod botama zvonivě skřípe. Hledím na jejich venkovanské hlavy, červené ruce, těžkou chůzi: pěšáci předem odsouzení v každé válce, včetně téhle naší. Být tady můj Peyssou, měl by pocit, že střílí sám na sebe.

Tři pochodují vpředu, zdá se, že ještě dost svěží. Několik metrů za nimi další dva a o kus dál se zmoženě vlečou dva poslední. Podle mých instrukcí k střelbě nám padne za oběť trojice v čele a dvojice na konci. Ti nejsilnější a ti nejslabší.

Zvednu k ústům píšťalku a přitisknu líc k pažbě. Podle dohody zkřížíme s Colinem palbu, abychom nemířili na týž cíl. Vezmu si na mušku toho, kdo půjde nejblíž při protějším kraji silnice, a Colin muže při mé straně. Maurice si kromě těch dvou může vybrat. Táž úmluva platí i pro Meyssonniera s Hervém na dolním konci silničního úseku.

Čekám, až vedoucí skupinka mine vyhlášku. Jakmile k ní dojdou oba prostřední, dlouze písknu a vystřelím. Všechny naše pušky třesknou v jediné salvě, s nepatrným zpožděním zazní jen tišší, sušší prásknutí Meyssonnierovy dvaadvacítky. Pět mužů sklesne. Nepadnou k zemi naráz jako ve válečném filmu, hroutí se velice zvolna, jakoby zpomaleně. Dva, kteří přežili, nepomyslí ani na to, aby se přitiskli k zemi, stojí jak zkamenělí, neschopni jakékoli reakce. Trvá dvě nebo tři vteřiny, než zvednou ruce. Bylo načase. Třikrát krátce písknu. Je po všem.

Otočím se k Mauricovi a tiše se ho zeptám:

„Kdo jsou ti dva?“

„Ten malý holohlavý s panděrem je Burg, kuchař. A ten hubený je Jeannet, Vilmainův pucflek.“

„Nováčci?“

„Ano, oba dva.“

Hlasitě z úkrytu vykřiknu:

„Tady Emanuel Comte, abbé z Malevilu. Burgu! Jeannete! Seberte od svých druhů pušky a postavte je k vývěsce.“

Oba hoši stojí celí vyjevení, strnulí, ruce se jim třesou, i pod opálením je vidět, jak zbledli. Jen se ozvu, prudce sebou škubnou. Zvednou hlavy. Na jednom ani na druhém svahu, jež svírají silnici, se nepohne ani jediný lísteček. Zmateně se rozhlížejí do všech stran. Otáčejí se dokonce i po vyhlášce, jako by můj hlas mohl snad vyjít z jejích písmen. Ještě před chvílí mě obléhali na Malevilu, a najednou jsem tady! A volám je jmény!

Uposlechnout příkaz se moc nehrnou, splní ho jen váhavě. K některým puškám se nedostanou jinak, než že musí pohnout mrtvým tělem, protože majitelé při pádu své zbraně zalehli. Provádějí to však, jak vidím, velice jemně a také se snaží nešlápnout do krve zabitých.

Když jsou hotovi, znovu třikrát písknu. Načež sklouznu dolů po svahu, přistanu na silnici a Maurice za mnou. Podobně sjede dolů Colin a o čtyřicet kroků níž Hervé s Meyssonnierem.

„Ruce za hlavu,“ přikážu stručně. Zajatci uposlechnou. Meyssonnier, jak vidím, jde od jednoho zabitého k druhému, aby se přesvědčil, jsou-li doopravdy mrtvi. Jsem mu za to vděčný. Nepůsobilo by mi žádné potěšení muset se té nepříjemné povinnosti ujmout sám. Nikdo nepromluví slovo. Pot ze mne jen leje, ale nohy mám ledové a ztuhlé. Udělám několik kroků po silnici, daleko však nejdu. Všude samá krev. Dívám se na ni, cítím její mdlý, a přitom vtíravý pach. Její červeň jako by na modravé šedi silnice doslova zářila. Vím však, že zakrátko ztratí lesk a zčerná. Ta drahocenná krev, kterou dřívější svět rozděloval na skupiny, shromažďoval a v konzervách ukládal do zásoby, zatímco jinde ji současně proléval v záplavách po zemi. Nepochopitelné lidské plemeno! Hledím na ty mladé nebožtíky. V krvavých loužích pod nimi ani jediná masařka, ani jediná muška. Krásná červená krev, prolitá zcela bez užitku – nepotřebná už ani hmyzu.

„Pane abbé,“ ozve se pojednou hubený zajatec.

„Pana abbého si odpusť.“

„Smím dát ruce dolů? Promiňte, ale chce se mi zvracet.“

„Běž, chlapče.“

Vrávoravě doklopýtá k příkopu, zhroutí se na kolena, natažené paže opře o zem. Záda se mu zvedají škytavým dávením. Sám cítím, jak se mi začíná dělat nanic. Otřepu se.

„Hervé, dojdi pro kolo a bazuku. A přesvědč se, je-li Feyrac doopravdy mrtvý.“

Otočím se k zajatcům, dovolím jim spustit ruce a usednout. Mají toho věru zapotřebí. Ten malý, holohlavý a břichatý je kuchař Burg. Černé oči jako trnky, lišácká tvář. Ten rozklížený hubeňour, kterému selhaly nervy, je Jeannet. Upírají na mne oči s pověrečnou úctou.

Dovím se hromadu věcí. Armand včera ráno na svou bodnou ránu zemřel. Sotva se Vilmain usadil na zámku, Josefa dostala vyhazov: nepřál si být obsluhován ženou. Vařil Burg a u stolu posluhoval Jeannet. Po Vilmainově příchodu opustil zámek i Gazel, ale z vlastní vůle. Pobouřilo ho zavraždění Lanouaille.

Nevěřím vlastním uším. Nechám si tu zprávu opakovat ještě jednou. Vida toho bezpohlavního šaška! Bravo! Kdo by v něm byl hledal tolik odvahy?

„Neběželo jen o řezníka,“ poznamenal Burg. „Gazel taky neschvaloval ‚upřílišněnosti‘.“

„Upřílišněnosti?“

„No, on tomu tak říkal. Myslel znásilňování.“ Hervé se vrací, tlačí kolo s přivázanou hazukou. Tvář nad černou bradkou má bledou, ztrhanou. Opře kolo o svah, shodí z ramene jednu ze dvou pušek a přistoupí k nám.

„Feyrac není mrtvý,“ řekne hlasem, který ztratil všechnu barvu. „Hrozně trpí. Poprosil mě o vodu.“

„No a?“

„Co mám dělat?“

Pohlédnu na něj.

„To máš jednoduché. Skočíš do auta, zajedeš do Malejacu a zatelefonuješ na kliniku pro sanitku. V neděli mu doneseme pomeranče.“

Zvláštní věc, lomcuje mnou hněv, ale při těch slovech z dřívějších časů mě postupně zaplaví smutek.

Hervé, hlavu sklopenou, škrábe špičkou boty po asfaltu.

„Moc se mi to nelíbí,“ hlesne přiškrceně.

Přikročí k nám Maurice.

„Já bych tam šel,“ nabídne se, a jak se na mne podívá, černé oči ve štěrbině víček se mu zalesknou. On nezapomněl. Na nic. Na kamaráda Reného ani na Courcejac.

„Jdu,“ řekne Hervé, jako by se začal probírat.

Sesmekne z ramene řemen pušky a odchází. Chůzi má každým krokem pevnější. Je mi jasné, co se stalo: Feyrac ho požádal, aby mu dal napít, a reflex vlastní lidskému živočichu ihned vykonal své. Feyrac byl tím okamžikem tabu.

Otočím se k zajatcům.

„Tak ještě jednou. Armand zemřel, Josefa dostala vyhazov a Gazel odešel. Kdo tedy na zámku vůbec zůstal?“

„No, Fulbert,“ řekne Burg.

„A Fulbert jedl u jednoho stolu s Vilmainem?“

„No jo.“

„Zavraždění Lanouaille mu nevadilo? Ani ‚upřílišněnosti‘? Tys obsluhoval u stolu, Jeannete…“

„Fulbert sedal mezi Vilmainem a Fiflenou,“ prohlásí Jeannet. „Mohu říct jen tolik, že se v pití ani jídle nedal zahanbit a nachechtal se s nimi jen což.“

„Nachechtal se?“

„Hlavně s Vilmainem. Byli kámoši.“

No vida, situace se mi začíná jevit z docela jiného úhlu. Nejen mně. I Colin nastražil uši a Meyssonnierovi ztvrdla tvář.

„Dávej pozor, Jeannete, položím ti důležitou otázku. Snaž se odpovědět co nejpřesněji. Hlavně si nic nepřidávej.“

„Poslouchám.“

„Co myslíš, nebyl útok na Malevil Fulbertovým dílem? Nepřemlouval k tomu Vilmaina?“

„Jakpak by ne,“ odvětí Jeannet bez váhání. „Dobře jsem ho slyšel.“

„Co mu například říkal?“

„Věčně mu omílal, jaká je Malevil pevnost. A nabitá zásobami k prasknutí.“

„K prasknutí“, ovšem. To by se mu líbilo. A zabil by dvě mouchy jednou ranou: zbavil by se Vilmainova poručnictví v La Roque a nás vypudil jednou provždy z Malevilu. Že se tak čile spřáhl s hrdlořezem Vilmainem, zůstává želbohu těžko dokazatelné: jejich „kámošem“ u plného stolu nebyl nikdo z Laročanů svědkem.

Třeskne výstřel. Připadá mi neobvykle silný a jaksi překvapivě se mi při něm uleví. Podobnou úlevu vidím i na Meyssonnierovi, Colinovi, Mauricovi, dokonce i na obou zajatcích. Že by se teď, kdy poslední Feyrac padl, cítili víc v bezpečí?

Hervé se vrátil. Nese v ruce opasek, na němž visí pouzdro s revolverem.

„To je Vilmainův,“ řekne Burg. „Feyrac ho sebral, než dal signál k ústupu.“

Uchopím zbraň toho žoldáka. Ani v nejmenším netoužím ji nosit. Ani Meyssonnier, jak se přesvědčím tázavým pohledem. Ale vím o někom, koho ta pistole naplní blahem.

„Patří tobě, Coline. Feyraca jsi odpravil ty.“

Colin, tváře zčervenalé radostí, mužným gestem zapne kolem štíhlých boků pás s revolverem. Neujde mi, že se Maurice usměje a v očích jako trnky se mu čtverácky zableskne. Nemám v tu chvíli ještě tušení, že to byl on, kdo zabil Vilmaina. Až se to později dovím, budu mu vděčný, že projevil tolik laskavého pochopení a dovedl mlčet.

„Zajatci prohledají mrtvé a shromáždí všechny náboje,“ přikážu úsečně. „Pod Meyssonnierovým dohledem. Já se teď vrátím na Malevil pro vůz. Colin pojede se mnou.“

Nečekaje na Colina, vyšplhám vzhůru po svahu, a jen zapadnu do podrostu, kde už mě není vidět, dám se do běhu. Dorazím na paseku. Evelyna tam čeká, hlavou taktak dosahuje Amarantě k pleci. Upře na mne modré oči s výrazem tak šťastným, že se ve mně zvedne vlna hlubokého pohnutí. Vrhne se mi do náruče a já ji k sobě přitisknu, jako bych ji nikdy nechtěl pustit. Nepromluvíme jediné slovo. Oba víme, že ani jeden z nás by druhého nedokázal přežít.

Zapraskají větévky, zašustí listí. Colin. Vyprostím se a řeknu Evelyně: „Pojedeš na Morganě.“ Dosud na ni hledím, usmívám se. Naše chvilky radosti jsou kratinké, ale silou zato s ničím nesrovnatelné.

Vyskočím do sedla a nechám Evelynu, aby se vyhoupla sama, což při své drobné, ale obdivuhodně mrštné postavičce svede jedna dvě, pohrdne dokonce i nejbližším pařezem, který by jí pomohl dosáhnout líp k třmenům, a nevyužije ani svahu, jak to dělá Colin. Pravda, je obtěžkán zbraněmi, kromě šestatřicítky, luku a vlastnoručně vyrobeného toulce mu visí u pasu Vilmainův revolver a na krku dalekohled, který mi „zapomněl“ vrátit. Podrost je v těch místech hustý, s ohledem na Colinův luk vyjedu nejprve krokem. Morgana se mi drží těsně v patách, hlavu málem u Amarantina zadku, ale Amaranta má spadeno jenom na slepice, po vlastních družkách se kopyty neohání. Nejvýš je sem tam lehce hryzne do plece, aby jim připomněla svou nadvládu. Cítím v zádech Evelynin upřený pohled. Otočím se v sedle; v očích jí sedí otázka.

„Dva jsme zajali,“ řeknu.

A pobídnu kobylu do cvalu. Blízko Malevilu se přede mnou náhle vynoří Peyssou, ve tváři úzkost. Zprvu jsem ho neviděl, hlídkoval na svém předsunutém postavení v úkrytu při kraji silnice. „Nikdo ani škrábnutí!“ vykřiknu. Zašermuje puškou nad hlavou a radostně zahaleká. Překvapená Amaranta uskočí, Morgana ji napodobí a Meluzína nečekaným krátkým poskokem vyhodí Colina ze sedla, takže jí přistane obkročmo na šíji a rukama se křečovitě chytne hřívy. Pohled na obě kobyly, které už zas nepohnutě stojí, Meluzínu naštěstí zklidní a Colin se může vrátit do původní pozice. Když ho vidíme, jak nesmírně komicky tápe zadní částí těla po sedle, až konečně ucítí hrušku, přehoupne se přes ni a dosedne, neubráníme se smíchu.

„Blboune!“ oboří se na Peyssoua. „Vidíš, cos málem způsobil!“

„No co!“ opáčí Peyssou, pusu od ucha k uchu, „já myslel, že přece umíš jezdit!“

Musím se tak smát, že radši seskočím na zem. Chechtám se jak před třiceti lety a do klukovských let mě ostatně vracejí i štulce a herdy, jimiž mě Peyssou zasype, sotva mě má na dosah. Vrhne se na mne jak mohutná doga, která nezná vlastní sílu. Oplácím mu to, mizerovi, zase nadávkami, protože zásahy jeho mohutných lopat zatraceně cítím. Z Peyssouova láskyplného sevření mě naštěstí vyrve Catie s Miette. Právě k nám po cestě doběhly. „Poznala jsem tě podle smíchu,“ řekne Catie. „Až z hradeb!“ Popadne mě do náruče. Tomu říkám něžné, dokonce sametové objetí. A co teprve Miettino, u té jsem jak v měkké peřince. „Ty můj chuděro,“ řekne Menou, když mi za pár okamžiků drhne suchými rty po tváři. Pronesla to své „chuděro“ tónem, jako bych už byl mrtvý. Jacquet, který právě kopal jámu pro čtyři zabité nepřátele, na mne beze slova upírá oči, v ruce lopatu, a Tomáš se svým předstíraným nepohnutým klidem mi jen oznámí: „Boty jsem vzal, něco ještě vydrží. Založil jsem ve skladu zvláštní přihrádku.“

Falvinka se div nerozteče v slzách. Jak hrouda sádla na slunci, řinou se jí ze všech pórů. Blíž ke mně si netroufá, ještě nezapomněla, jak jsem ji včera sjel. Zamířím k ní sám a vtisknu jí krátkou, poctivou hubičku. Ze samého štěstí, že jsem zase zpátky na Malevilu, v lůně naší malé obce, mezi svými.

„Šest odděláno, dva zajati,“ oznámí malý Colin a rázuje si to sáhovým krokem, ruku na pouzdru pistole.

„Povídej, Emanueli!“ vyzve mě Peyssou.

V chůzi jen zamávám rukama nad hlavou.

„Není kdy! Okamžitě se vracíme. A ty s námi. I Tomáš a Jacquet. Na Malevilu zůstane Colin a převezme velení. Jedli jste?“ otočím se k Peyssouovi.

„Něco málo jsme museli,“ odpoví, jako by se omlouval.

„Dobře jste udělali. Menou, připrav sedm obložených chlebů.“

„Sedm? Proč sedm?“ naježí se ihned Menou.

„Colin, já, Hervé, Maurice, Meyssonnier a dva zajatci.“

„Zajatci,“ zabrblá, „budeš takovou pakáž ještě živit!“

Jacquet zrudne jako pokaždé, kdykoli padne narážka na jeho někdejší postavení.

„Udělej, co ti povídám. Jacquete, běž zapřáhnout Goliáše do vozu. Další koně nebereme, jenom vůz. Ty, Evelyno, odsedláš s Catie kobyly. Jdu se teď trochu opláchnout.“

Nejenže se opláchnu. Osprchuji se, umyji si hlavu a oholím se. Všechno bleskově. A když už jsem v tom, s výhledem na vstup do La Roque se trochu vyparádím. Shodím utahané rajtky a zašlé obnošené holínky, které jsem nesundal z nohy ode dne, co se stala ta věc, a místo toho si obléknu bílé jezdecké kalhoty, v nichž jsem jezdíval na dostihy, nové, nebo skoro nové vysoké boty a bílé triko s rolákem. Objevím se v podhradí čisťounký, jen se svítím. Vyvolám takové ohromení, že vyjdou z Porodnice i Evelyna s Catie, v rukách hřebla a věchty. Přiběhne i Miette a předvede mimicky svůj obdiv. Uchopí nejdřív do štipce pramen svých vlasů a kůži na líčku (mám čisté vlasy a jsem pěkně oholený). Pak si zamne v prstech halenku a několikrát přitom otevře a zavře druhou ruku (má krásná košile září bělostí). Sevře si rukama pas a stiskne ho (vypadám v nových kalhotách štíhlejší.) A vůbec (nepopsatelné gesto naznačující mužnost), krásně mi padnou. Nad botami opět několikrát otevře a zavře ruku: pohyb, který symbolizuje sluneční paprsky a znamená, že se mi boty jen svítí stejně jako (viz výše) košile. Nakonec přitiskne všechny prsty pravé ruky k palci a několikrát je přiblíží ke rtům (moc ti to sluší, Emanueli!). A docela na závěr mě políbí.

Neuniknu ani mužskému pohlaví. Zahrnou mě špičkami. Zrychlím krok, ale všem neuteču. Rozhodně ne Peyssouovi, který s balíčkem chlebů spěchá za mnou a poznamená, že jsem vyšňořený, jako bych šel k prvnímu přijímání.

„Fakt!“ přisvědčí Catie. „Vidět tě takhle tenkrát v La Roque, nevzala jsem si Tomáše, ale tebe!“

„To jsem měl kliku!“ opáčím zvesela, skočím na vůz a chystám se posadit.

„Počkej! Počkej!“ volá Jacquet a hrne se ke mně se starým pytlem pod paží. Přeložený napůl ho pode mne rozestře, abych se od prken neumazal. To už se baví všichni. Usměji se na – Jacqueta, abych ho zbavil rozpaků.

Colin se zprvu smál s ostatními, ale najednou ho vidím, že stojí s posmutnělou tváří stranou. A jak Goliáš vykročí do ZPO, najednou mi vytane vzpomínka, že přesně jako dnes jsem byl oblečen na dostizích asi týden před osudnou událostí. Pozval jsem ho potom i s manželkou do restaurace. I po patnácti letech manželství jeden k druhému velice lnuli, a zatímco jsem objednával menu, drželi se pod stolem za ruce. Během jídla se mi tenkrát ustaraně svěřil, že jeho desetiletá Nicole má měsíc co měsíc angínu a dvanáctiletému Didierovi dělá potíže pravopis. A teď je to všechno proměněno v popel a spolu s pozůstatky Peyssouovy a Meyssonnierovy rodiny pohřbeno v malé truhličce.

„Coline,“ zavolám na něj, „nemá cenu na mě čekat. Všechno jim vylič. Jediný rozkaz: nevycházet z Malevilu, dokud se nevrátíme. Jinak velíš ty.“

Vypadá to, že se probudil. Pokyne mi rukou, ale stojí na témž místě ještě ve chvíli, kdy už jsme minuli vykuchaná vrata palisády a rozjeli se, provázeni Evelynou, Catie a Miette, které běží podél vozu, po malevilské cestě. Vykřiknu do hluku Goliášových kopyt a skřípotu kol na Miette, aby se Colina ujala, že na něj padl smutek.

Jacquet s opratěmi v rukou kočíruje vstoje. Tomáš sedí vedle mne, Peyssou naproti, dlouhýma nohama se málem dotýká mých.

„Něco ti povím, to budeš koukat,“ řekne Tomáš. „Prohlédl jsem Vilmainovy doklady. Nebyl vůbec důstojník, ale účetní!“

Zasměji se. Tomáš nehne brvou. Nevidí na věci nic komického. Skutečnost, že se Vilmain vydával za někoho jiného, považuje jen za další dokreslení jeho zločinů. Já ani tak ne. Už když nám ho Hervé líčil, napadlo mě několikrát, že Vilmain přehání, že jeho slovník zní poněkud silácky. Ale když si to jen člověk představí! Falešný kněz, falešný parašutista. Jeden podvodník vedle druhého! Že by to plodila nová doba?

Tomáš mi podá Vilmainův průkaz. Zběžně ho prolistuji, strčím do náprsní tašky a pak vyprávím zas já, jak si Fulbert omočil v nebezpečí, jímž jsme prošli. Peyssou rozezleně vykřikuje. Tomáš jen mlčky zatíná zuby.

Na místě, kde jsme zaskočili nepřítele, se shledáme s Meyssonnierem, Hervém, Mauricem a oběma zajatci. Všechny je naložíme, s nimi i pušky, bazuku, munici a kolo. Devět mužů představuje však pořádnou váhu i pro našeho Goliáše, v místech prudšího stoupání proto kromě Jacqueta všichni vždycky slezeme, abychom mu ulehčili. Hodí se mi to, mohu aspoň vyložit svůj plán.

„Nejdřív jednu otázku, Burgu: nemáte Jeannet nebo ty u lidí v La Roque nějaký vroubek?“

„A jaký vroubek bychom měli mít?“ odvětí Burg maličko rozhořčeně.

„Co já vím, nějakou surovost, ‚upřílišněnost‘.“

„Něco ti povím,“ opáčí Burg a ctnost z něho čiší všemi póry. „Na surovost já si nepotrpím a Jeannet taky ne. A pokud jde o to druhé,“ dodá v náhlém záchvatu upřímnosti, „abych ti řekl pravdu, nenaskytla se mi ani příležitost. Bažant neměl u Vilmaina právo na nic. Probudit podezření, že bych měl zálusk na nějakou ‚upřílišněnost‘, v tu ránu bych byl dostal od mazáků nálož.“

Jedním uchem slyším za sebou Peyssoua, jak se Meyssonniera vyptává, co znamená „upřílišněnost“.

„Další otázka,“ pokračuji. „Hlídá někdo v La Roque jižní bránu?“

„Hlídá,“ řekne Jeannet. „Vilmain tam šoupl nějakého chlápka z městečka, jmenuje se Fabre, já nevím, Fabre a nějak dál.“

„Fabrelâtre?“

„Ano.“

„Cože? Cože?“ ptá se Peyssou, protože zaslechl, že se směji, a přikročí k nám.

Povím mu, oč běží. Dá se taky do smíchu.

„A Fabrelâtrovi že dali do ruky pušku?“

„Dali.“

Rozesmějeme se ještě víc.

„Takže všechno půjde jako po másle,“ řeknu. „Až přijedeme k La Roque, ukážou se jenom Burg s Jeannetem. Nechají si otevřít. Odzbrojíme Fabrelâtra a Jacquet ho ohlídá zároveň s Goliášem.“

Odmlčím se.

„A pak začne fraška,“ dodám a vesele mrknu po Burgovi.

Usměje se také. Že jsem mezi námi dvěma navodil dojem jakéhosi spiklenectví, ho uvedlo v nadšení. Budoucnost se mu rýsuje v růžových barvách. Obzvlášť když přeruším řeč, nechám rozbalit balíček, který Peyssou dovezl, a rozdělím obložené chleby. Pohled na chléb je oba s Jeannetem doslova oslní, nejvíc ale Burga jakožto kuchaře.

„Ten chleba si pečete sami?“ pronese s úctou.

„No a co!“ opáčí Peyssou. „Na Malevilu umíme všecko, péct, zedničit, truhlařit, provádět instalatérské práce. Emanuel umí dokonce výborně dělat faráře. A já zase zedníka,“ dodá skromně.

O své nástavbě hradeb se samozřejmě nezmíní, ale má své veledílo očividně na mysli a hřeje ho u srdce, že je po sobě zanechá jako památku budoucím staletím.

„Horší je to s droždím,“ vmísí se do hovoru Jacquet zeshora z vozu. „Hnedle nám dojde.“

„Na zámku v La Roque je droždí na kupy,“ řekne Burg, šťastný, že nám může prokázat službu.

Zakusuje se bělostnými tesáky do sendviče a v duchu si říká, že se dostal do dobré rodiny.

„Plán vypadá takto,“ řeknu. „Zneškodníme Fabrelâtra, ale do městečka vstoupí jen Burg s Hervém. S puškami na rameni. Vyhledají Fulberta a oznámí mu: Vilmain dobyl Malevil. Zajali Emanuela Comta a posílají ti ho. Máš svolat všechny obyvatele do kaple a okamžitě nad ním vykonat soud.“

Reagují různě: Peyssou, Hervé, Maurice i oba zajatci se mým nápadem baví. Meyssonnier na mně utkví tázavým pohledem. Tomáš nesouhlasí. Jacquet se po mne z vozu otočí a nespouští ze mne pohled. Má o mne strach.

„Přesvědčíte se,“ pokračuji, „jsou-li doopravdy všichni v kapli, a pak pro mě přijdete k jižní bráně. Objevím se sám a beze zbraně, jenom v doprovodu Burga, Jeanneta, Hervého a Maurice; ti si hodí na rameno pušky. Začne proces. Ty budeš, Hervé, představovat Vilmainova mluvčího: musíš mi dát možnost, abych se hájil, a nechat mluvit každého z Laročanů, kdo bude chtít.“

„A co my?“ namítne Peyssou, rozmrzelý, že mu ujde chystaná podívaná.

„Vy zasáhnete až nakonec, až pro vás Maurice přijde. Objevíte se všichni čtyři a přivedete i Fabrelâtra. Jestlipak tě, Jacquete, napadlo vzít pro Goliáše oprať na uvázání?“

„Ano,“ přisvědčí, oči plné úzkosti.

„Vybral jsem Burga,“ vysvětluji, „protože jakožto kuchaře ho Fulbert zná, a Hervého pro jeho herecké vlohy. Mluvit bude jen Hervé. Nemusíte se tedy bát, že by se někdo z vás podřekl.“

Ticho. Hervé si hladí špičatou bradku s výrazem muže povolaného na pravé místo. Cítím, že už si svou roli v duchu zkouší.

„Můžete už zase nahoru,“ řekne Jacquet a zastaví Goliáše.

„Běžte zatím vy,“ otočím se k nováčkům a zajatcům a rukou je pobídnu. „Potřebuji si s kamarády ještě promluvit.“

Vidím, že začíná vznikat bolák jménem Tomáš, a chci ho proříznout, než nabobtná ještě víc. Počkám, až nás vůz o nějakých deset metrů předjede. Tomáše mám po levici, Meyssonniera po pravici, vpravo vedle Meyssonniera rázuje Peyssou. Jdeme všichni v jedné řadě.

„Co má to divadýlko znamenat?“ vybuchne přidušeně Tomáš. „Jaký to má všecko smysl? K ničemu to není, stačí popadnout Fulberta za krk, švihnout jím ke zdi a odstřelit!“

Obrátím se na Meyssonniera.

„Vidíš situaci taky tak?“

„Záleží na tom,“ řekne Meyssonnier, „co hodláme v La Roque podniknout.“

„Jak jsme si řekli: převzít moc.“

„Myslel jsem si to,“ přisvědčí.

„Ne že bych se do toho nějak hrnul, ale není vyhnutí. Slabost městečka oslabuje i nás, znamená pro nás trvalé nebezpečí. Může se ho zmocnit první banda, která se objeví, a použít ho jako základny k útokům proti nám.“

„Nemluvě o tom,“ poznamená Peyssou, „že v La Roque mají výborné pozemky.“

Myslel jsem i na to. Ale nechal jsem si to pro sebe, aby mě Tomáš neobvinil z hamižnosti. Byl by úplně vedle. V celé věci mi jde čistě o bezpečnost, ovládat a vlastnit mě nezajímá. Během několika málo měsíců mě veškerý smysl pro osobní vlastnictví zcela opustil. Už si ani nevzpomenu, že mi Malevil kdy patřil. Bojím se jen jediného: aby se jednoho dne nezmocnil městečka nějaký energický vůdce bandy a aby se bohaté pozemky v jeho rukou nezměnily v mocnou zbraň. Nechci vedle sebe souseda, který by nás mohl zotročit. Nechci také sám zotročit La Roque. Jde mi o spojení dvou obcí, které by si poskytovaly navzájem pomoc i ochranu jako dvojčata, ale přitom si každá zachovávaly svou vlastní osobitost.³*

„V tom případě Fulberta odstřelit nemůžeme,“ prohlásí Meyssonnier.

„A pročpak?“ vybafne Tomáš.

„Abychom při převzetí moci neprolévali krev.“

„A obzvlášť krev kněze,“ vložím se do toho.

„Žádný kněz to není,“ řekne Tomáš.

„Ale někteří lidé ho za kněze považují, což vyjde úplně nastejno.“

„Dejme tomu,“ připustí Tomáš. „Ale stejně pořád nechápu, co tím svým představením sleduješ. Je to nesolidní, prostě tyátr.“

„Tyátr, ano. Ale za zcela přesným účelem: donutit Fulberta, aby před všemi obyvateli městečka odhalil své spřeženectví s Vilmainem. Bude si počínat tím cyničtěji, že se bude cítit na koni.“

„No a?“

„Poskytne nám tím doznání, které se nám hodí, až budeme soudit zas my jeho.“

„Ale bez rozsudku smrti?“

„Věř, že by mi nic neudělalo větší radost, ale už jsi slyšel, nejde to.“

„Co tedy?“

„Nevím, snad vypovězení.“

Tomáš se zastaví a my s ním, takže se vůz od nás vzdálí ještě víc.

„A kvůli tomu,“ řekne tiše, ale pobouřeně, „čistě proto, abys ho vyhnal, vydáš život všanc čtyřem chlapům, o kterých nemáš zdání, co jsou zač? Lidem z Vilmainovy bandy?“

Podívám se na něj. Konečně jsem pochopil, proč mu je můj „tyátr“ tolik proti mysli. V podstatě má stejný důvod jako Jacquet. Bojí se o mou bezpečnost.

Pokrčím rameny. Já sám v celém podniku žádné nebezpečí nevidím. Hervé s Mauricem měli od včerejška dost a dost příležitosti nás zradit. Neudělali to, bili se po našem boku. A druhým dvěma leží v hlavě jediné: co nejrychleji zapadnout do našeho společenství.

„Budou ale ozbrojeni, a ty ne.“

„Hervé s Mauricem si nechají své šestatřicítky i s plnými zásobníky. Burg s Jeannetem dostanou sice pušky, ale bez nábojů. A já mám tohle.“

Vytáhnu z kapsy strýčkův malý revolver. Napadlo mě sáhnout pro něj do zásuvky psacího stolu, když jsem se převlékal. Je to spíš hračička. Ale jak už jsem od přepadu v Rhunes zvyklý nosit na rameni neustále pušku, cítil bych se beze zbraně jako nahý. A vidím na Tomášovi, že ho má pistolka, byť malá, přece jen uklidnila.

„Mně se ten nápad zdá dobrý,“ prohlásí Meyssonnier, když nechal otázku postupně projít všemi mozkovými laloky a důkladně ji přežvýkal. „Když už nejsou na zámku Josefa s Gazelem, lidé z La Roque nemohou mít vůbec tušení, nakolik se Fulbert bratříčkoval s Vilmainem. Prozradí se už jen tím, že mu vyhoví a začne tě soudit. Ano,“ potvrdí ještě jednou s vážnou, znaleckou tváří, „když to tak vezmu, je to dobrá věc. Donutíme nepřítele, aby se odhalil.“

18

Dějištěm, kde se měl odehrát „proces“ se mnou, byla zámecká kaple, protože kostel v dolním městě v den osudné události lehl popelem. Lormiauxovi v ní nechávali sloužit nedělní mše knězem, který patřil mezi jejich přátele, a jako projev obzvláštní přízně na ně zvávali i některé hodnostáře z La Roque a okolí; včetně manželek a dětí to představovalo asi dvacet vyvolených. V rodině Lormiauxových se o Pánaboha nedělili s kdekým.

Larocký zámek, jak už jsem se zmínil, vznikl v renesanci, čili pro obyvatele Malevilu zcela nedávno, ale kaple pocházela z 12. století. Je to úzká a dlouhá prostora s žebrovou klenbou podepřenou pilíři, které se samy opírají o tlusté zdi s okénky sotva většími než střílny. Půlkruh kněžiště uzavírá jiný klenební systém, spočívající zvenku na opěrných pilířích a uvnitř na menších sloupcích. Tuto část kaple, kdysi napůl v rozvalinách, se značným citem zrestauroval jistý pařížský architekt. Což jen dokazuje, že za peníze lze koupit všechno, dokonce i vkus.

Lormiauxovi se obzvlášť zaměřili na zazděné gotické okno za oltářem (prostou mramorovou deskou na dvou podstavcích, umístěnou proti věřícím); dali je znovu prorazit a zasklít krásnou mozaikou. Představovali si, že kněz bude při bohoslužbě zezadu ozářen sluncem. Bohužel si neuvědomili, že okno vede na západ a musel by se stát leda zázrak, aby obestřelo svatozáří kněze, který slouží mši dopoledne. Okno nicméně přivítali všichni s povděkem, protože několik málo úzkých okének v bočních zdech osvětluje loď tak spoře, že působila jako ztemnělá krypta. Věřící v onom tajuplném pološeru připomínali komíhavé přízraky záhrobních stínů, na jejichž existenci se tu připravovali. Okno jim aspoň pomohlo vidět jasně oltář a naději, jež jim odtud kynula.

V kapli se shromáždilo celé městečko. Aspoň pokud mohu soudit, protože jsem do té středověké sluje, jejíž vlhký chlad mě okamžitě zamrazil v zádech, vešel z teplého a jasného slunečného odpoledne a nevidím ani na krok. Čtyři Vilmainovi ozbrojenci mě podle dohody usadí na schodech ke kněžišti. Sami se s přísnou tváří a puškou mezi nohama rozsadí po dvojicích kolem mne. Za sebou mám onen výše popsaný moderní, holý oltář a vzadu nad ním mozaikové okno Lormiauxových. Mělo by se rozzářit, je totiž po čtvrté hodině, ale nerozzáří se; slunce se zastřelo přesně ve chvíli, kdy jsem vešel do kaple. Opřený bedry o další stupeň, založím paže a snažím se rozpoznat v přítmí tváře. V první chvíli vidím jen lesklé oči a tu a tam bílou skvrnu košile. Jednotlivé obyvatele rozeznávám teprve postupně. A smutně zjišťuji, že se mi někteří pohledem vyhýbají. Patří mezi ně i starý Pougès. Ale pak sklouznu očima nalevo a ve skoupém světle z úzkého bočního okénka zahlédnu baštu přátel: Marcela Falvina, Juditu Medardovou, obě vdovy, Agnès Pimontovou i Marii Lanouaillovou, a dva další rolníky, na jejichž jména si asi nevzpomenu. V první řadě objevím Gazela, měkké ruce má zkřížené v klíně a nad úzkým čelem rozkošné kudrny, při nichž vzpomenu na sestry.

Vešel jsem dovnitř malými postranními dvířky blízko presbytáře, takže jsem Fulberta hned nespatřil. Přecházel nejspíš sem a tam uličkou mezi lavicemi a kyvadlový pohyb ho právě v tu chvíli zanesl do hloubi lodě ke vstupnímu gotickému portálu. Nevidím ho, ani když jsem usedl, protože vstupní část lodě, bez bočních okének, je vůbec nejtmavší. V tichu, jež se po mém příchodu rozhostilo, zaslechnu však zvuk jeho podrážek na velkých kamenných dlaždicích. Krok se přibližuje a konečně se z tmavého stínu vynoří do pološera i samotný Fulbert. Jeho tmavošedý oblek, šedivá košile ani černá kravata světlo příliš neodrážejí. Rozeznávám proto nejprve jeho bílé čelo, bělostné kouty spánků zakousnuté do přilby černých vlasů, tmavé díry očí a propadlou tvář. Po vteřině už vidím i stříbrný kříž, lehce se klinká, nepochybně pod náporem hluboce humánních citů, jež zmítají Fulbertovou hrudí.

Míří ke mně beze spěchu, odměřeným, pevným krokem, podpatky mu pánovitě cvakají na dlaždicích, a se svou hlavou, vysunutou kupředu jako napřažený bodák, dělá dojem, že mě hodlá sežrat zaživa. Zastaví se však tři kroky přede mnou, s rukama za zády se lehce pohupuje zpředu nazad, jako by mě chtěl nejprve uhranout, než udeří, a potřásaje hlavou, mlčky po mně přejíždí očima odshora dolů. Kněžská čerň jeho postavy tak splývá s přítmím kaple, že ji i na tu krátkou vzdálenost stěží rozeznávám. Zato vidím dobře hlavu, vypadá, jako by se nade mnou vznášela, a pohled jeho krásných šilhavých očí mě překvapí. Nehovoří z nich nic než dobrotivost, soucit a smutek, což ostatně vyjadřuje i ono doprovodné potřásání hlavou: člověk by řekl, že dotyčný prožívá jednu z nejbolestnějších chvil v životě.

Jsem zklamán, dokonce zneklidněn. Ne že bych snad byť jen na okamžik Fulbertovi věřil, ale sehraje-li partii až do konce touhle křesťanskou kartou, je má komedie neudržitelná, plán se zhroutí a odsoudit člověka, který odmítl soudit mne, nebude snadné. A něco takového, jako že mě odmítá soudit, jeho slitovný postoj skutečně napovídá.

Celé dlouhé minuty je ticho. Shromáždění Laročané pohlížejí střídavě na Fulberta a na mne, udivení, proč Fulbert stále mlčí. A já se začínám uklidňovat. Tuším v jeho počátečním mlčení kazatelský trik na upoutání pozornosti a také, dal bych za to hlavu, sadistickou lest, která má v obžalovaném probudit falešné naděje. Fulbertův upřený křivý pohled mi dává možnost si ho prostudovat, a právě jsem zjistil, že příčinou šilhavosti nejsou jen rozbíhavé zorničky, nýbrž i fakt, že pravé oko má zcela jiný výraz než levé. Levé, harmonující s otcovsky pokyvující hlavou a melancholickou linkou úst, je prodchnuto milosrdenstvím. Pravé však řeč levého oka vyvrací, čiší z něho zlovůle; člověk si to uvědomí, až když se odpoutá od ostatní tváře a soustředí se jen na ně.

Můj objev mě potěšil. Podle mne totiž doplňuje janusovskou stránku Fulbertovy osobnosti: hrubé ruce s lopatkovitýmí prsty, které usvědčují ze lži hlavu intelektuála, a vychrtlá tvář, kterou usvědčuje ze lži vypasený trup. Nemusí ani otevřít ústa, celé jeho tělo je v podstatě snůškou samých lží a rozporů.

Konečně spustil. Tichým, hlubokým, violoncellovým hlasem. Je to jímavé jak sladká hudba. A obsah hned v první chvíli předčí všechno mé očekávání. Nedokáže prý ani vyjádřit slovy, jak je mu líto, že mě vidí v této situaci. V situaci, která v něm probouzí velice bolestné pocity (mohl jsem se vsadit, že to řekne!) – obzvlášť když ke mně choval tak „vřelé“ přátelství, přátelství, které jsem zradil a jehož se, ač s hlubokým politováním, musel vzdát s ohledem na chyby, k nimž mě strhla má pýcha. A dnes nadešla chvíle trestu, trestu, v němž on, Fulbert, vidí prst boží…

Nehodlám celý ten nechutný úvod opakovat. Z obžaloby, jež pak následuje, se úvodní líbezný tón stále víc vytrácí. Ale jen proti mně Fulbert vznese první obvinění – týká se, řečeno jeho slovy, „únosu“ Catie, v síni se ozve šum a bez ohledu na Fulberta, jenž kolem sebe vrhá pohledy čím dál tím hrozivější a vypočítává mé zločiny hlasem stále tvrdším a ostřejším, nepřestává sílit.

Ony zločiny jsou trojího druhu: porušil jsem dekret farnostní rady, unesl z La Roque mladou dívku, zneužil ji a pak ji pod rouškou sňatku přenechal jednomu ze svých mužů. Za druhé jsem se dopustil urážky církve svaté, neboť jsem se dal od svého služebnictva zvolit knězem a provozoval s nimi jakousi parodii církevních obřadů a svátostí. A abych dal průchod svým kacířským sklonům, navíc jsem přitom slovy i skutkem znevažoval zpověď. A konečně jsem ze všech svých sil podporoval v městečku nekalé a podvratné živly, lidi, kteří se otevřeně bouří proti svému pastýři, a písemně vyhrožoval ozbrojeným zásahem, budou-li vystaveni postihu. Dokonce jsem se ve jménu šalebných historických argumentů dožadoval práva městečku poručníkovat. Je očividné, prohlásí Fulbert nakonec, že neobjevit se kapitán Vilmain – skutečně ho tak jmenuje a neusadit se v La Roque (šum, výkřiky: Lanouaille! Lanouaille!), stalo se městečko jednoho krásného dne kořistí mých zločinných úkladů; se všemi snadno představitelnými důsledky, pokud jde o svobodu a životy občanů (bouře divokých výkřiků: Lanouaille! Pimont! Courcejac!).

Situace v kapli je v tu chvíli napjatá doslova k prasknutí. Tři čtvrtiny přítomných klopí oči a zachovávají nepřátelské mlčení. Ale přece jen se Fulbertovým tónem a plamennými šípy jeho pohledů zdají ještě zastrašeni. Zato poslední čtvrtina, Judita, Agnès Pimontová, Marie Lanouaillová, Marcel Falvin a ti dva další rolníci, na jejichž jména se marně snažím upamatovat, není k udržení. Protestují, křičí, vyskakují ze svých míst a nakloněni kupředu dokonce Fulbertovi hrozí pěstmi. Nejvíc vyvádějí ženy. Nebýt tu moji čtyři domnělí strážci, dokázaly by se snad přímo v kapli na svého faráře vrhnout a roztrhat ho na cucky.

Mám pocit, že proces se mnou zapůsobil jako rozbuška. Jeho zásluhou se všechna nenávist opozice vůči hlavě městečka rázem provalila. Podobně nepokrytý a prudký výbuch Fulbert dosud nikdy nezažil, a nestačí lapat po dechu.

Jako obratný lhář si jistě umí lhát i do vlastní kapsy. Za tu dobu, co má La Roque v područí, se nejspíš naučil chápat strach, který probouzí, jako projev úcty. Zcela očividně netušil, že ho Laročané tolik nenávidí. A to všichni, protože stejně nepřátelský je i postoj opatrnické většiny, byť se projevuje pouhým šumem. Všechna ta nenávist ho zasáhla děsivým způsobem. Vidím ho, jak se zachvívá doslova v základech, jako socha vyvrácená z podstavce. Hned rudne, hned bledne, zatíná pěsti, nakousne několik vět, aniž kteroukoli dokončí, tváří, ještě propadlejší než jindy, mu cuká křeč a v očích se střídají vlny strachu a zuřivosti.

Zbabělec však není. Postaví se nenávisti čelem. Pevným krokem dojde k presbytáři, vyjde po stupních, zůstane stát mezi Jeannetem a Mauricem a vztáhne paži, aby si vyžádal ticho. A jak jsou Laročané zvyklí ho poslouchat, ticho se kupodivu během několika minut doopravdy rozhostí.

„Vidím,“ začne, a hlas se mu chvěje hněvem a pobouřením, „že nadešla chvíle, kdy je třeba oddělit zrno od plev. Jsou mezi námi lidé, kteří se nazývají křesťany, a přitom neváhali kout proti svému pastýři pikle za jeho zády. Strůjci piklů nechť si uvědomí jedno: svou povinnost vykonám bez slabosti. A všechny, od nichž pohoršení pochází a kteří podrývají farnost, bez milosti vyříznu z lůna církve a od sklepa po střechu vyčistím dům Otce svého! A najdu-li neřád, vymetu jej!“

Fulbertova řeč probudí křik a divoké protesty. Všimnu si hlavně Marie Lanouaillové, nedá se od Marcela a Judity skoro ani udržet a pronikavě křičí: „Neřád jsi ty! Sedal jsi u stolu s vrahy mého muže!“

Z místa, kde sedím, vidím svému žalobci jen na pravé oko. Plane šílenou nenávistí. Fulbert v rozzuření ztratil všecku sebekontrolu i obratnost. Už netahá za nitky: vzdoruje. Nepostupuje už rafinovaně: provokuje. Myslí si, že má za sebou Vilmainovy pušky, a cítí se silný. Rozhodl se hodit Laročanům rukavici a zdrtit je. Jako by se nakazil, během několika minut klesl na mentální úroveň stejně primitivní, jako měl Vilmain. Jak tak stojí opilý vztekem tváří v tvář svým spoluobčanům, vsadím se, že má v hlavě jediné: oheň a meč.

Vztáhne opět paže, a když se přítomní jakž takž ztiší, zavřeští zrůzněným, ječivým, málem hysterickým hlasem, zcela nepodobným obvyklému violoncellovému tónu:

„Pokud jde o pravého podněcovatele všech těchto piklů, Emanuela Comta, vzhledem k vašemu dnešnímu chování nemám na vybranou! Jménem farnostní rady ho odsuzuji k smrti!“

Povyk, který se v tu chvíli strhne, přesáhne veškeré mé představy. Vidím, že Hervého po mé pravici dokonce trochu vyšinul z klidu: obává se, aby se rozběsnění Laročané na něj a jeho druhy nevrhli a neodzbrojili je. Důvod, proč nepřejdou okamžitě k činu, je, myslím, jen v tom, že nejsou na něco podobného připraveni a hlavně jim chybí vůdčí osobnost. A je také pravda, že v nich Fulbert svou přítomností, svou odvahou i otevřenou nenávistí, kterou čtou z celého výrazu jeho tváře, ještě pořád probouzí respekt.

Gazelovi při zmínce jeho bývalého kumpána o farnostní radě škublo ve tváři. Zavrtěl hlavou, zvedl měkké ruce před obličej a znepokojeně jimi zašermoval. Nakloním se k Hervému a tiše mu řeknu.

„Nech mluvit Gazela, myslím, že má něco na srdci.“

Hervé vstane, pušku si přitom hodí na rameno, aby každý pochopil jeho mírumilovné úmysly. V elegantním postoji, s jednou nohou nakročenou, zvedne dlaň na znamení, že si žádá o pozornost, a s přívětivým výrazem v mladistvé tváři celou minutu čeká, až se síň ztiší. Načež klidným, zdvořilým hlasem, který po předchozím vzteklém hulákání přímo lahodí uším, prohlásí:

„Myslím, že by pan abbé Gazel rád něco řekl. Dávám mu slovo.“

A zase usedne. Hervého mládí, elegance, rozvážný a zdvořilý tón, a navíc fakt, že vybídl Gazela k řeči, jako by Fulbert byl vzduch, probudí úžas, ale ze všech nejvíc žasne zaručeně Fulbert. Nechápe, proč Vilmainův pověřenec nechává Gazela mluvit. Právě Gazela, kterému nešlo pod nos zavraždění Lanouaille a Vilmainovy „upřílišněnosti“!

Udělené slovo, o něž nežádal, Gazela pěkně otráví. Ochotně by se byl spokojil protestem vyjádřeným pouze mimicky; ten by ho tolik nezkompromitoval. Síní se však ozývají výkřiky: „Mluvte! Mluvte, pane Gazele!“ a vidí také Hervého, jak ho znovu rukou povzbuzuje, a tak se tedy rozhoupe a vstane. Jeho dlouhá klaunská tvář pod šedivějícími vlasy nakulmovanými do půvabných kudrlinek působí změkčile, vyjeveně a bezpohlavně, a když otevře ústa, vyjde mu z nich onen známý tenoučký a neurčitý hlas, nad nímž se vždycky každý pousměje. Nicméně poví před námi i před Fulbertem, co má na srdci, a jeho slovům nechybí odvaha.

„Rád bych upozornil,“ prohlásí, ruce překřížené na prsou, „že se farnostní rada nesešla ode dne, kdy jsem kvůli všem těm nepravostem, jež se v La Roque děly, opustil zámek.“

„A co má být,“ sjede ho rázem Fulbert drtivým pohrdáním, „co je komu do toho, pitomče, jestli jsi odešel z farnostní rady nebo ne?“

Gazelovým dlouhým volatým krkem cosi stoupá vzhůru a změkčilá tvář mu ztvrdne. Jednu věc nedokážou takoví napůl nemocní lidé jeho druhu nikdy odpustit: aby někdo poranil jejich ješitnost.

„Promiňte, monsignore,“ ozve se Gazel úplně změněným, staropanensky ostrým a pichlavým hlasem, „ale řekl jste, že pana Comta odsuzujete ve jménu farnostní rady. A já vás právě upozornil, že se farnostní rada jednak vůbec nesešla a jednak že já s odsouzením pana Comta nesouhlasím.“

Gazel sklidí potlesk, a to nejen od pěti představitelů opozice, nýbrž i od dvou tří osob z většiny, patrně zahanbených jeho odvahou. Zrudlý a rozechvělý usedne a Fulbert se na něj okamžitě oboří:

„Tvůj souhlas nepotřebuju! Zradil jsi mou důvěru, ty nebožácká nulo! Na to, cos řekl, nezapomenu, zaplatíš mi to!“

Jeho slova vyvolají bouři výkřiků. Judita, v níž se náhle probudila minulost levicové křesťanky, huláká z plných plic: „Nacisto! Esesáku!“ Vidím, že ji Marcel drží jen taktak. Bojím se, aby v ní Laročané nenašli onoho vůdčího ducha, za nímž by vyrazili do útoku, a hlavně se obávám o bezpečnost bývalých Vilmainových nováčků. Vstanu a pronesu co nejhlasitěji:

„Žádám o slovo.“

„Dávám ti je,“ řekne okamžitě Hervé. Hluboce se mu ulevilo.

„Cože?“ obrátí se Fulbert rozzuřeně na Hervého. „Ty dovolíš, aby ten bídák mluvil? Ten falešný kněz! Nepřítel boží! Uvědomuješ si, co děláš? Člověk, kterého jsem právě odsoudil k smrti!“

„Tím spíš,“ odvětí Hervé a s lhostejným klidem si pohladí špičatou bradku. „Dovolit mu naposledy promluvit je to nejmenší.“

„To ale nelze strpět!“ křičí Fulbert. „Co to má znamenat? Jsi takový hlupák, nebo zrádce? To by člověk nevěřil, děláš si, co tě napadne! Ale já ti přikazuji, že odsouzenému mluvit nedovolíš, rozuměls!“

„Vy mi nemáte co přikazovat,“ ohradí se Hervé důstojně. „Nejste můj velitel. Za Vilmainovy nepřítomnosti tu poroučím já,“ pokračuje a poplácá při těch slovech pažbu pušky, „a já rozhodl, že obžalovaný bude mluvit. A dokonce tak dlouho, jak bude chtít.“

V tu chvíli se stane něco neslýchaného: Hervému zatleská dobrá polovina přítomných. Pravda, žádný vroubek u nich nemá, byl v tlupě nováčkem a stejně jako jeho druzi, ani on se v sebemenším nepodílel na „nepravostech“ pranýřovaných Gazelem. Ale stejně, tleskat muži z Vilmainovy bandy! Zmatek nad zmatek!

„To nepřipustím!“ řve Fulbert, zatínaje pěsti, a šilhavé oči mu lezou z důlků. „Copak nechápeš, že když toho chlapa necháš mluvit, stáváš se spojencem rebelů a spiklenců? To ti ale jen tak neprojde! Já tě varoval, oznámím to tvému veliteli, potrestá tě!“

„To bych se divil,“ opáčí Hervé s klidem tak málo hraným, že si říkám, netroufá-li si až příliš a nedojde-li Fulbertovi, jak se věci mají. „Každopádně,“ pokračuje, „co jsem řekl, platí. Obžalovaný má slovo.“

„V tom případě ho odmítám poslouchat!“ ječí Fulbert. „Odcházím! Vyčkám Vilmainova příchodu u sebe!“

Sejde po stupních presbytáře do střední uličky, a provázen rozezleným povykem opozice, míří dlouhým krokem k portálu na druhém konci kaple. To by mi ovšem udělal čáru přes rozpočet. Bez něho by se kontraproces nemohl konat. Hlasitě za ním vykřiknu:

„To máš z mých slov tolik strachu, že si ani netroufáš je vyslechnout?“

Zůstane stát a otočí se na podpatku tváří ke mně.

„Je čtvrt na šest,“ pokračuji hlasem jako zvon. „Vilmain řekl, že tu bude v půl šesté. Zbývá mi tedy čtvrt hodiny života, a ty máš ze mne i v té poslední čtvrthodince tak nahnáno, že se třeseš jako kus hadru a utíkáš se schovat pod postel, než se tvůj pán vrátí! Povídám pod postel!“

Hervého chování probudilo ve Fulbertovi nejistotu. Sdělením, že se Vilmain za čtvrt hodiny vrátí, jsem ho značně uklidnil. A taky notně popíchl, když jsem mu vyčetl zbabělost. Protože zbabělec, jak už jsem říkal, rozhodně není. Jeho síla má však jednu slabinu. Jak to u odvážných lidí bývá, velmi si na své odvaze zakládá. Odhadl jsem ho správně, rukavici, kterou jsem mu hodil, doopravdy sebere.

Bledý, ztuhlý, propadlé tváře a horečné oči, znehybní a s pohrdáním řekne:

„Můžeš si nažvanit hloupostí, kolik chceš. Houby mi na nich záleží. Využij času, dokud můžeš.“

Okamžitě míček odpálím.

„Využiji ho hlavně k tomu, abych vyvrátil tvá nesmyslná obvinění. Především Catie. Vůbec jsem ji nezneužil, jak ses odvážil říct, a taky ji neunesl. Zajela na Malevil navštívit babičku. Z vlastní vůle a se strýcovým souhlasem.“ („Je to pravda!“ okamžitě volá Marcel, kterého už se teď nebojím zkompromitovat.) „Tam se zamilovala do Tomáše a vdala se za něj. Což tě hluboce otrávilo, Fulberte, protože jsi ji chtěl na zámek, aby ti dělala služku.“

Pár lidí se uštěpačně zasměje.

„To je sprostá lež!“ vykřikne Fulbert.

„Počkejte,“ ozve se vzápětí, aniž požádala o slovo, asi padesátiletá žena malé rozložité postavy.

Vstane. Je to Josefa, bývalá zámecká služka. Jakožto Portugalka v zásadě sice mnoho vážnosti nepožívá (Laročané jsou rasisté), ale ve skutečnosti ji lidé mají dost rádi, protože má dobře proříznutou pusu a „co jí leží na srdci, to každému bez servítku řekne“.

Krasavice zrovna není. Má pleť onoho druhu, na který jako by voda ani mýdlo neplatily. Krom toho je přisedlá, nakynutá a prsatá. Ale dík mocným bělostným zubům, silným čelistem, velice živým černým očím a bujné kštici působí vcelku příjemným dojmem živočišné vitality.

„Počkejte,“ pokračuje poněkud obhroublým a drsným tónem, který však, jak se zdá, dodává jejím slovům značnou pádnost. „Pročpak říkat, že je to lež, když je to pravda! Je to tak, už jsem nebyla monsignorovi dost dobrá, chtěl tu žábu! I když by mu tak dobře neposloužila jako já,“ dodá s naivitou, o níž bych nedokázal rozhodnout, je-li upřímná či hraná.

Uprostřed smíchu a vtipů na Fulbertův účet se zas posadí. Obout se do Josefy, jak vidím, se Fulbertovi nechce. Zná patrně její jazyk. Pořád je mu milejší zaměřit se na mne.

„Nechápu, co tím chceš získat,“ rozkřikne se zvysoka, „že proti svému biskupovi rozpoutáváš takové klevety!“

„Ty nejsi můj biskup! Co tě napadá! A získám tím to, že ti tvé lži omlátím o hubu! Tady máš další z nich, a pořádnou! Řekl jsi, že jsem se nechal zvolit od svého služebnictva za kněze. Tak především,“ prohlásím na celou kapli, „žádné služebnictvo nemám. Mám přátele a lidi sobě rovné. A na rozdíl od toho, co se děje v La Roque, u nás na Malevilu se neudá nic důležitého, aniž se o tom společně poradíme. Proč mě zvolili knězem? Povím ti to: moc rád bys nám byl na Malevil upíchl jako kněze pana Gazela, a my o pana Gazela ani trochu nestáli. Doufám, že se pro má slova neurazí. Proto mě kamarádi zvolili abbém. Jsem-li kněz dobrý nebo špatný, to nevím. Jsem kněz zvolený, stejně jako pan Gazel. Dělám, co mohu. Kdo nemůže orat s koněm, oře s oslem. Myslím, že nejsem o mnoho horší než pan Gazel, a být lepší než ty mi nedá práci.“ (Smích, potlesk.)

„Mluví z tebe pýcha!“ křičí Fulbert. „Ve skutečnosti jsi falešný kněz! Špatný kněz! Odporný! Sám to dobře víš! A to ani nemluvím o tvém soukromém životě…“

„Ani já o tvém.“

Mou poznámku mlčky spolkne. Bojí se, že bych začal o Miette.

„Abych uvedl jen jeden příklad,“ pokračuje rozvztekaně, „tvé pojetí zpovědi i způsob, jakým ji provozuješ, jsou naprosto kacířské!“

„Jsou-li kacířské, nevím,“ odvětím skromně. „Nejsem v otázkách náboženství dost vzdělaný, abych to mohl rozhodnout. Vím jen tolik, že chovám k zpovědi trochu nedůvěru, protože v rukou špatného kněze se může snadno proměnit ve špiclování a nástroj moci.“

„A máte pravdu, pane Comte,“ zahřmí Judita hlasem tribuna, „přesně to se stalo ze zpovědi tady v La Roque v rukou tohohle esesáka!“

„Vy mlčte!“ oboří se na ni Fulbert. „Jste bláznivá ženská, buřička a špatná křesťanka!“

„Není vám hanba!“ vykřikne Marcel, svíraje v předklonu mohutnýma rukama lenoch sedadla. „Mluvit takhle se ženou, a navíc se ženou, která je mnohem vzdělanější než vy, která vás dokonce tuhle opravila, když jste plácal ty nesmysly o bratřích a sestrách Ježíšových!“

„Opravila!“ zvolá Fulbert a ruce mu vyletí do výšky. „Ta potrhlá ženská tomu vůbec nerozumí! Bratři a sestry je omyl v překladu, běží o bratrance a sestřenice, jak už jsem vysvětlil!“

Během onoho překvapivého výkladu evangelií, k němuž dochází uprostřed procesu, šeptnu Mauricovi: „Dojdi pro ostatní, řekni jim, ať zůstanou za dveřmi kaple a dovnitř vejdou, až oznámím Vilmainovu smrt.“

Maurice hbitě a tiše jako kočka vyklouzne a já si dovolím přerušit Juditu. Zapomněla na čas i místo a vášnivě s Fulbertem diskutuje o Ježíšově příbuzenstvu.

„Okamžik!“ řeknu. „Rád bych domluvil!“

Rozhostí se ticho. Juditě došlo, že na mne zapomněla, a kajícně se po mně podívá.

„Přicházím k poslednímu zločinu, z něhož mě Fulbert obviňuje,“ pokračuji klidným tónem. „Napsal jsem mu prý dopis, v němž si osobuji právo poručnictví nad La Roque a dávám mu na vědomí, že se hodlám města zmocnit silou a obsadit je. Škoda, že Fulbert neuznal za vhodné můj list veřejně přečíst. Každý by se aspoň přesvědčil, že jsem jím nic takového nesledoval. Ale připusťme to. Připusťme, že jsem skutečně napsal, že se hodlám La Roque zmocnit násilím. Nabízí se jediná otázka: udělal jsem to? Byl jsem to já, kdo se po setmění vloudil do města a podřezal stráž? Byl jsem to já, kdo plenil zásoby, dopouštěl se v La Roque surovostí a znásilňoval ženy? Byl jsem to já, kdo do jednoho vyvraždil obyvatele Courcejacu? A přitom k tomu, kdo se toho všeho dopustil, se Fulbert chová jako k příteli, a mě odsuzuje k smrti, protože jsem to prý měl v úmyslu! Tady máte Fulbertovu spravedlnost: smrt nevinnému, přátelství zločinci!“

Přesně v tuhle pravou chvíli slunce ozáří okno za mými zády a Hervé si naposled zahraje na žoldáka:

„No no, pomalu, obžalovaný!“ okřikne mě. „Takhle mi tu o veliteli mluvit nebudeš!“

Skočím mu do řeči:

„Nepřerušuj mě, Hervé. Legrace skončila.“

Jak mě Fulbert zaslechne promluvit na stráž oním velitelským tónem, prudce sebou trhne. Laročané otvírají oči dokořán. Vstanu. Lépe řečeno, vztyčím se v celé výšce. Chrámové okno mě zalévá světlem. Koupu se v něm s rozkoší, oči se mi teprve teď pořádně otvírají a celá má bytost jako by v té náhlé záři rozkvétala. Přitom se až divím, že mě slunce dokáže hřát do ramen a do zad i skrze barevnou mozaiku. Mám však tepla zapotřebí. Prokřehl jsem.

Ujmu se opět slova, ale ne už klidným tónem jako zpočátku. Spustím z plných plic, až se můj hlas rozlehne po celé kapli.

„Když se Armand pokusil zneužít Pimontovu ženu a potom Pimonta zabil, tys ho kryl. Když Fiflena podřízl Lanouaillovi krk, přijal jsi ho u stolu, jeho i Vilmaina. Když Jean Feyrac vyvraždil Courcejac, popíjel jsi s ním dál. A proč jsi to udělal? Aby sis získal Vilmainovo přátelství, protože jsi počítal, že ti Vilmain pomůže udržet tyranii v La Roque i po Armandově smrti a zároveň tě zbaví jak vnitřní opozice, tak Malevilu.“

Burácení mého hlasu provázelo absolutní ticho. Když domluvím, zjistím, že se Fulbert zatím vzpamatoval.

„Nechápu,“ ozve se pojednou opět svým violoncellovým hlasem, k čemu všechny ty řeči! Na tvém osudu nic nezmění.“

„Neodpovídáte!“ křičí Judita, rozezleně vykloněná ze židle, hranatou čelist vysunutou z roláku tmavomodrého pulovru, plamenné modré oči zabodnuté do Fulberta.

„Právě jsem to hodlal několika slovy učinit,“ řekne Fulbert a kradmo mrkne na hodinky. (Obavy v sobě už nejspíš dokázal potlačit a teď čeká, že se Vilmain každou vteřinou objeví.) „Nemusím podotýkat,“ pokračuje, „že neschvaluji všechno, co kapitán Vilmain a jeho muži tady či jinde udělali. Ale vojáci jsou vojáci, ať je to kde chce, s tím se nedá nic dělat. A mně jakožto larockému biskupovi přísluší brát zřetel na dobro, jež mohu z onoho zla vyzískat. Dokážu-li dík kapitánu Vilmainovi vymýtit v La Roque a na Malevilu kacířství, budu mít za to, že jsem vykonal svou povinnost.“

Rozhořčení rázem vyvrcholí, v síni se strhne rozběsněný povyk. Hněvem bouří nejen opozice, ale dokonce i všichni ostatní. A já ani nevzpomenu, že bych mohl bouře využít. Mlčím. Hluboce užaslý, neboť mi najednou došlo, že Fulbertova slova, jimiž vyjádřil svůj postoj, byla skoro upřímná. Ach ano, osobní msta na nich měla také svůj podíl, já vím. Ale přesto mi je tahle chvíle takřka hmatatelným důkazem, nakolik se ten falešný kněz, ten šarlatán a dobrodruh do své role vžil: hraje si na strážce pravověrnosti a víc než zpolovice tomu skutečně věří!

Aniž lidé v plné míře chápou, co to znamená, poslušnost, kterou mi mé stráže projevují, je zřejmě povzbudila a uklidnila. Nadávky a hrozby se teď na Fulberta ze všech stran jen sypou, proloženy tu a tam o nic méně vášnivým hlasem někoho, kdo si jen přihřívá osobní polívčičku. Zaslechnu například starého Pougèse, jak nenávistně obviňuje „farářa“, že mu jednou odmítl nalít sklenici vína. Myslím, že teď už je Fulbert málem jediný, kdo ještě věří ve Vilmainův bezprostřední příchod. Drží se té iluze jako záchranného stébla. Vidím ho, jak v něm naděje ještě naposledy stoupne, když se od vysokého gotického portálu za jeho zády ozve jakýsi šum. Otočí se a přesně v tu chvíli vejde postranními dvířky Maurice a dá mi znamení, že přátelé jsou tu.

Fulbert stojí nepohnutě, se stoickým klidem uprostřed uličky mezi lavicemi, zasypáván stále zuřivější bouří kleteb. Kdyby slova, pohledy a hrozící pěsti mohly zabíjet, byl by už na maděru. A já před onou poslední ranou z milosti váhám. Vím, co se s ním stane, až mu ji zasadím. Má chvilka váhání je samozřejmě jen maličký přepych, který na poslední chvíli dopřávám svému svědomí, abych je oblékl do hávu stejně bělostného, jako mám šaty. Koneckonců už totiž nezbývá čas. Uvedl jsem do pohybu stroj a teď už ho nezastavím. Jestliže podle Fulberta jsem kacíř a vůdčí duch, kterého je třeba odstranit, podle mne zase nemůže dojít ke spojení Malevilu a La Roque, jež by se stalo základem naší oboustranné bezpečnosti, dokud nebude odstraněn on. Rozdíl je jen v tom, že já ho doopravdy zabiji, a to bez odsouzení k smrti, bez procesu, bez výstřelu, dokonce si ani neušpiním ruce.

Fulbertův hlas se ztrácí v nenávistné vřavě. Vida, že ji nepřekřičí, s obdivuhodnou odvahou nicméně vrací pohled za pohled i s úroky. V okamžiku, kdy se bouře přece jen trochu ztiší, sebere dokonce sílu hodit poslední rukavici:

„Až přijde kapitán Vilmain, budete zpívat jinak!“

Mám se čeho chytit, stačí jen pokračovat v načaté melodii. Šťasten možností, jež se mi v poslední chvíli naskytla, zaimprovizuji. Vztáhnu paže, jak to prve dělal Fulbert, a když hluk utichne, pronesu naprosto klidným, rozvážným hlasem:

„Nechápu, co sis to vzal do hlavy, že pořád nazýváš Vilmaina kapitánem. Žádný kapitán to nebyl.“ (Minulý čas jen docela nenápadně zdůrazním.) „Tady mám doklad,“ (vytáhnu ze zadní kapsy kalhot náprsní tašku) „který to nezvratně prokazuje. Pracovní průkaz. S výbornou fotografií. Každý, kdo tady Vilmaina znal, ho na ní pozná. V průkazu stojí černé na bílém, že dělal účetního. Pane Gazele, vzal byste, prosím vás, tu legitimaci a ukázal ji Fulbertovi?“

Rázem je ticho a celé auditorium v podivuhodné shodě – byť v různém směru podle toho, jak kdo sedí – udělá jediný pohyb: všichni natáhnou krky a nakloní hlavy, aby viděli na Fulberta. Při vší usilovné touze ještě na chvíli si zastřít pravou tvář věcí není totiž slepý. Jestliže mi onen dokument, který mu posílám, padl do rukou, co z toho nutně vyplývá? Vezme od Gazela legitimaci. Stačí mu jediný pohled. Tvář zůstane nepohnutá, nezmění ani barvu. Ale ruka s průkazem se roztřese. Drobným, ale velice rychlým chvěním, které jako by se nedalo ničím zastavit. Napětí ve Fulbertově tváři mi prozrazuje, s jakým zoufalým úsilím se snaží ten maličký průkaz, který se mu v prstech třepotá jak křídlo, přinutit k nehybnosti. Uběhne dlouhá vteřina, Fulbert není absolutně mocen slova. Už přede mnou stojí pouze člověk bojující ze všech sil s děsem, jenž ho zaplavuje. Pohled na jeho muka mě zničehonic tak zhnusí, že se rozhodnu je zkrátit.

Obrátím se na přítomné silným hlasem, o němž doufám, že dolehne i za vysoký gotický portál za Fulbertovými zády.

„Vidím, že vám dlužím jisté vysvětlení. Čtyři ozbrojené stráže, jež vidíte po mém boku, jsou poctiví hoši zverbovaní k Vilmainovi násilím. Dva z nich přešli do mého tábora ještě před střetnutím, dva vstoupili do mých služeb hned po něm. Tihle čtyři jsou jediní, kdo z celé bandy přežil. Celou Vilmainovou kořistí jsou v tuto chvíli sotva dva čtvereční metry malevilského území.“

Do užaslého šumu se ozve Marcelův hlas:

„Chceš říct, že je po smrti?“

„Přesně to chci říct. Mrtvý je Jean Feyrac. Mrtvý je Vilmain. A zabiti byli i všichni ostatní až na tyhle čtyři, z nichž se stali naši přátelé.“

Vysoké gotické dveře na druhém konci kaple se v tom okamžiku pootevřou a dovnitř vejdou s puškami v rukách jeden po druhém Meyssonnier, Tomáš, Peyssou a Jacquet. Skutečně vejdou, nevtrhnou. Pohybují se klidně, dokonce pomalu. Nebýt zbraní, působili by zcela mírumilovně. Když ujdou pár kroků střední uličkou, pokynem je zastavím. Z místa se nehýbají ani moji strážci, před okamžikem jen na můj pokyn vstali a seskupili se kolem mne. Po chvilce strnulého úžasu se kaple doslova rozbouří; lidé vyhrožují Fulbertovi zabitím. Mlčí jen dvě ozbrojené skupiny uzavírající na obou koncích střední uličku.

Všechno se odehraje během čtvrt vteřiny. Při zaskřípění gotické brány udělá Fulbert čelem vzad a jeho poslední naděje se rozplynou. S rozzuřenou tváří se otočí zpátky ke mně a vidí, že se chytil do pasti, jejíž východ uzavírají mé stráže. Po vší naději, kterou jsem v něm živil, jeho nervy takový pád nevydrží. Podlehne. Myslí jen na to, jak utéci – fyzicky utéci – před svými pronásledovateli. V panice ho napadne proběhnout některou z příčných uliček mezi židlemi na pravé straně k bočním dvířkám. Ale jak už ani nevidí, kam míří, vrazí rovnou do řady, kde je Marcel, Judita a obě vdovy. Marcel se po něm ani neožene pěstí, odstrčí ho jen dlaní. Zapomněl však na sílu svých paží. Fulbert, prudce odmrštěn zpět do střední uličky, padne na zem. Propukne divoká vřava. Lidé vybíhají z řad, kácejí židle a vrhnou se na Fulberta jako rozzuřená smečka, až pod nimi zmizí. Zaslechnu ho dvakrát vykřiknout. Z Peyssouovy tváře na druhém konci uličky čiší ošklivost a zděšení. Upřenýma očima se mě ptá, nemá-li zasáhnout. Zavrtím hlavou.

Spravedlnost lidu není nic příjemného na pohled, ale v tomto případě se mi zdá na místě. Sám jsem k ní dal popud, nebudu se tedy pokrytecky tvářit, jako bych jí chtěl učinit přítrž nebo jako bych toho, co se stalo, litoval.

Když křik Laročanů ztichne, vím, že jim zůstalo pod rukama jen bezvládné tělo. Čekám. Hrozen kolem Fulberta se pomaličku rozpadá. Lidé poodstupují, vracejí se na svá místa, staví židle zpátky na nohy. Někteří ještě zrudlí a rozpálení, jiní, zdá se mi, dost zahanbení, skleslí, s očima k zemi. Všichni se po malých skupinkách rozhovoří. Neposlouchám je. Hledím na opuštěné tělo v uličce. Pokynu kamarádům, že mohou jít ke mně. Vykročí a cestou obcházejí Fulbertovo tělo, aniž na ně pohlédnou. Jediný Tomáš se nad ním zastaví, aby je prohlédl.

Nováčkové sice taktně poodstoupili, ale stejně mlčíme. Když se Tomáš zvedne z pokleku a zamíří ke mně, vyjdu mu dvěma kroky vstříc, abych se oddělil od ostatních.

„Mrtvý?“ zeptám se potichu.

Krátce přikývne.

„No tak,“ řeknu týmž tónem. „Jsi jistě spokojený, máš, cos chtěl.“

Dlouze se na mne zahledí. S onou směsicí lásky a antipatie, jaká odjakživa charakterizuje jeho vztah ke mně.

„Ty taky,“ odvětí krátce.

Vystoupím zpátky na schody ke kněžišti. Otočím se do síně a vyžádám si ticho.

„Burg s Jeannetem odnesou Fulbertovo tělo do jeho pokoje. Pan Gazel bude tak laskav a doprovodí je, aby u mrtvého bděl. Vám ostatním navrhuji, abychom se za deset minut sešli k valné hromadě. Budeme muset rozhodnout některé věci ohledně La Roque a Malevilu.“

Jakmile Burg s Jeannetem odnesou Fulbertovo tělo, šum, předtím zdušený, zesílí, jako by spolu s mrtvolou zmizel i kolektivní čin, který ji zbavil života. Požádám kamarády, aby nějakým zdvořilým způsobem zadrželi Laročany. Chystají se totiž kolem mne nahrnout, a mě čekají dva nebo tři naléhavé rozhovory, jež budou vyžadovat jistou dávku diskrétnosti.

Sestoupím z kněžiště a zamířím k opoziční skupině, jediné, která prokázala odvahu, když šlo do tuhého, a ve chvíli vítězství si zachovala důstojnost. Nikdo z nich se lynčování nezúčastnil, ani Marcel. Po úderu, jímž Fulberta odmrštil, už se nehnul z řady, stejně jako Judita, obě vdovy i oni dva rolníci, o nichž se konečně dovím, že jeden se jmenuje Faujanet a druhý Delpeyrou. Fulberta zabili ti, kdo se před ním klepali strachy.

Agnès Pimontová a Marie Lanouaillová mě obejmou a políbí. Marcelovi tečou po tváři, připomínající jeho vydělané kůže, drobné kulaté slzy. A Judita, mužnější než kdykoli jindy, mi sevře paži do kleští a řekne: „Byl jste velkolepý, pane Comte. Vypadal jste v tom bílém oblečení jako hrdina, který vystoupil z chrámového okna, aby skolil draka.“ Za řeči mi statnou rukou hněte pravý biceps; nedokáže, jak později zjistím, mluvit s mužem, který je dosud ve věku, aby se jí mohl líbit (což vzhledem k jejímu vlastnímu věku předpokládá široký výběr), aby mu neohmatávala horní končetiny. Vzpomínám si, že se mi tenkrát poprvé představila jakožto „svobodná“, a zatímco jí vyslovuji díky, kladu si v duchu otázku, zdali ode dne, co se stala ta věc, dokázala zůstat k Marcelovým herkulovským ramenům chladná a Marcel lhostejný k jejímu siláckému půvabu. Nemyslím to ironicky, určitý půvab v ní opravdu je.

„Poslyšte,“ řeknu ztišeným hlasem a spolu s Faujanetem a Delpeyrouem, jimž dlouze stisknu ruce, je odtáhnu stranou. „Máme doopravdy málo času. Musíte se zorganizovat. Přece nenecháte v La Roque rozhodovat bývalé Fulbertovy patolízaly. Musíte navrhnout volbu obecní rady. Sepište hned teď na kus papíru svých šest jmen a předložte rovnou kandidátku. Nikdo se neodváží postavit se proti vám.“

„Mé jméno nepište,“ ozve se Agnes Pimontová.

„Mé taky ne,“ přidá se hned Marie Lanouaillová.

„Proč?“

„Bylo by tam moc žen, lidi by to podráždilo. Ale paní Médardovou napište. Paní Médardová je profesorka.“

„Říkejte mi Judita, děvenko,“ řekne Judita a položí jí ruku na rameno. (Potřebuje si, jak vidno, ohmatat i ženy.)

„Ale kde, to bych si netroufla,“ odvětí s ruměncem v tváři Agnès.

Dívám se na ni. Když takovou jemnou pokožku blondýnky zalije ruměnec, je to hezký pohled.

„A co starosta?“ řekne Marcel. „Jediný, kdo z nás umí mluvit, je Judita. Ne že bych vás chtěl urazit,“ obrátí se k ní s něžným obdivným pohledem, „ale starostku lidi nepřijmou ani za nic. Obzvlášť když ještě ke všemu nemluvíš po našem,“ dodá, míse tykání s vykáním (a dodatečně se pro to začervená).

„Něco se vás zeptám,“ řeknu okamžitě. „Přijali byste za starostu někoho z Malevilu?“

„Tebe?“ zeptá se Marcel s nadějí v hlase.

„Ne, mě ne. Myslel jsem na člověka, jako je třeba Meyssonnier.“

Koutkem oka pozoruji, že je Agnès Pimontová trochu zklamaná. Čekala možná jméno někoho jiného.

„No co,“ řekne Marcel. „Je to seriózní, slušný člověk…“

„A má vojenské znalosti,“ dodám. „Což by se vám pro zorganizování vlastní obrany jen hodilo.“

„Já ho znám,“ prohlásí Faujanet.

„Já taky,“ přidá se Delpeyrou.

Víc neřeknou. Hledím do jejich poctivých, hranatých, temně opálených tváří. Vyslovili ono „já ho znám“ bez jakékoli výhrady.

„Ale stejně,“ namítne Marcel.

„Jaké ‚ale stejně‘?“

„No, je to komunista.“

„Ale nebuďte směšný, Marceli,“ zasáhne Judita. Jakýpak komunista bez komunistické strany?“

Být s ní v denním styku, asi by mi její pečlivá profesorská výslovnost lezla trochu na nervy, ale na Marcela dělá zřejmě značný dojem.

„Je to fakt,“ prohlásí, potřásaje holou hlavou. „Je to fakt, ale stejně, o nějakou diktaturu bychom tady nestáli, užili jsme si jí už dost.“

„To taky není Meyssonnierův styl,“ řeknu suše. „Ani trochu. Myslet si o něm něco podobného je dokonce urážka.“

„Urazit jsem ho nechtěl,“ opáčí Marcel.

„A taky zapomínáš, že teď budeme mít pušky,“ ozve se Faujanet.

Podívám se na něj. Přísně hranatá tvář v barvě pálené hlíny. Stejně hranatá i ramena. A nebude to žádný hlupák. Líbí se mi, že se zmínil o puškách tak samozřejmě, jako by věc pokládal za předem jasnou.

„Počítám, že vyzbrojit zdejší lidi,“ řeknu, „bude prvním usnesením městské rady.“

„To jo, pak by to šlo,“ souhlasí Marcel.

Podíváme se po sobe. Dospěli jsme k jisté shodě. A mě překvapila Juditina taktnost. Zasáhla do debaty jen velmi umírněně.

„Dobrá,“ řeknu s letmým úsměvem. „Teď ještě abych přesvědčil Meyssonniera.“

Rozloučím se a už odcházím, ale po několika krocích se ještě vrátím a pokynu Marii Lanouaillové, že bych s ní rád mluvil. Hned ke mně zamíří. Je to asi pětatřicetiletá tmavovláska pevných oblých tvarů. A jak ke mně v očekávání, co od ní budu chtít, zvedne hlavu, pocítím náhle mocnou, divokou touhu popadnout ji do náruče. V životě jsem s ní neflirtoval ani vůči ní podobné úmysly nechoval, takže nevím, čemu ten náhlý impuls přičíst. Leda snad touze po odpočinku válečníka. I když slovo odpočinek se vlastně moc nehodí. Existují činnosti, při nichž si člověk odpočine líp. Láska je také boj, jenže takový, který život nebere, ale dává, a proto se určitému hlubokému pudu ve mně jeví zřejmě pozitivněji než boj, do něhož jsem v posledních dnech pohroužen.

Potlačím však v sobě nakonec i touhu sevřít v prstech její roztomilý malý biceps, jemuž by naše velká ohmatavačka jistě neodolala a který je ostatně v Mariiných šatech bez rukávů doopravdy velmi svůdný.

„Marie,“ řeknu trochu přiškrceným hlasem, „ty znáš Meyssonniera, je to prostý člověk. Na zámku chtít bydlet nebude. Máš veliký dům. Nevzala bys ho k sobě?“

Zírá na mne s otevřenou pusou. Neřekla však okamžitě „ne“, což je povzbuzující.

„Vařit bys mu nemusela. Určitě bude chtít, aby Laročané jedli společně. Postaráš se mu jen o prádlo, víc nic.“

„Teda,“ řekne, „konečně proč ne. Ale znáš lidi. Jak se ke mně Meyssonnier nastěhuje, budou mít řeči.“

Pokrčím rameny.

„A i kdyby měli, co ti na tom záleží? A i kdyby měli pravdu?“

Melancholicky se po mně podívá, pokýve hlavou, a protože jí bylo v kapli chladno, současně si zamne onen biceps, na který bych si byl tak rád sáhl.

„No jo, máš vlastně pravdu, můj zlatý,“ povzdechne si. „Po tom všem, čím jsme tu prošli!“

Pohlédnu na ni.

„To ale není stejné!“

„To ne, to ne,“ přisvědčí rychle, „stejné to není.“

Usměji se na ni.

„Nepatřil náhodou Meyssonnier mezi tvé ctitele?“

„To se ví!“ odvětí, rozzářena vzpomínkou. „Dokonce jsem o něho dost stála. Ale otec byl proti. Kvůli jeho názorům.“

Čili souhlasí. Poděkuji jí a poptám se ještě na malou Nathalii. Následuje pět minut zcela mechanického rozhovoru, při němž nejenže neposlouchám, ale ani nevím, co říkám. Nakonec však Marie vyjádří pocit, který mě probere a také dojme.

„Víš, strachy ani nespím. Když se to stalo, nebyla ještě očkovaná. Agnèsina Christinka taky ne. A tak si teď říkám, že má Nathalie může kdeco chytit. A nikde nic! Ani doktoři, ani antibiotika, a ve vzduchu je takových ošklivých nemocí. Když byl každý očkovaný, nikdo na ně ani nevzdechl. Teď se třesu při každém sebemenším bebíčku. Nemám už ani kysličník. Víš, co mi pro ni ze všech léků zbylo? Teploměr!“

„A kdo ti ji, chudinko, teď hlídá?“

„Jedna babka v městečku. Hlídá taky Christinku.“

Rozloučím se s ní a ještě ji požádám, aby mi poslala Agnès. S Agnès vypadají věci jinak. Hovořím s ní stručně, autoritativně a se skrytou něhou.

„Agnès, až odevzdáš při volbách svůj hlas pro Juditu, vrátíš se do města. Zaskočíš se mrknout na Christinku a pak na mě počkáš doma, přijdu za tebou. Potřebuju s tebou mluvit.“

Příval mých rozkazů ji zanechal trochu zkoprnělou, ale jak jsem čekal, přikývne. Rozloučíme se jedním jediným pohledem a já zamířím za Meyssonnierem.

Meyssonnier je tvrdé sousto. Začínám rozhovor s poněkud nečistým svědomím. Vyčítám si, že svými bližními tak manipuluji, obzvlášť když běží o něho. Ale je to v zájmu všech, jak Malevilců, tak Larockých. Omlouvám se tím sám sobě, když už mi má obratnost začíná připadat trochu nechutná, tak jak občas připadává Tomášovi. Žádost, s níž se chystám obrátit na Meyssonniera, je něco nehorázného. Je mi trochu hanba. Což mi pochopitelně nebrání shromáždit všechny trumfy a vyrukovat na něj s předem vyhranou partií. S partií, jež bere v úvahu jak jeho ambice v oblasti městské správy, tak jeho soukromý život.

Mlčky mě poslouchá. Hledím na jeho úzkou tvář zmodelovanou smyslem pro povinnost a usilovnou prací, na jeho pomrkávající oči, vlasy na ježka (nevím, jak to dokázal, ale přece jen si je ostříhal). Uvědomuji si dokonale, co dělám: abych ho přiměl opustit Malevil, přináším mu na zlatém podnose klíče od La Roque a spolu s nimi Marii Lanouaillovou. A není to náhrada nijak přehnaná. Vím, jak mu bude těžko u srdce. Ale nemám na vybranou. Nevidím v La Roque nikoho, kdo by se mu vyrovnal.

Když mu všechno vyložím, neřekne ano ani ne. Shromažďuje informace, přežvykuje.

„Pokud dobře rozumím, budu mít v La Roque dvojí úkol. Obnovit život v rámci obce a zorganizovat obranu.“

„Obranu v první řadě.“

Potřese hlavou.

„To ale nebude hračka, na hradby se může ze žebříku. A mezi jižní a západní bránou jsou moc dlouhé. Budou mi chybět lidi. Hlavně mladí.“

„Dám ti Burga a Jeanneta.“

Pokrčí nos.

„A co výzbroj? Budu potřebovat Vilmainovy šestatřicítky.“

„Máme jich dvacet, rozdělíme se.“

„A taky bazuku.“

Dám se do smíchu.

„To už přeháníš! Odkdypak jsi takovýhle lokálpatriot! Bereš si zájmy Laročanů nějak moc brzo k srdci!“

„Neřekl jsem, že to přijmu,“ ohradí se Meyssonnier.

„A ke všemu mě vydíráš!“

Ani se neusměje.

„Dobrá,“ řeknu po chvilce zamyšlení. „Až opevňovací práce v La Roque skončí, budu ti svěřovat bazuku vždycky na čtrnáct dní v měsíci.“

„Koneckonců,“ řekne Meyssonnier.

Obsah onoho „koneckonců“ je takový, jaký mu dáváme v Malejacu: neurčitý a zdrženlivý.

„A taky je tu,“ pokračuje, „kořist z Courcejacu, kterou přivezl Feyrac. Je vydatná. Budeš se muset vyjádřit, děláš-li si na ni nárok.“

„Oč jde? Víš to?“

„Ano. Před chvilkou mi to zrovna říkali. Drůbež, dvě prasata, dvě krávy a spousta sena a řepy. Seno tam zůstalo v jedné stodole, natolik pitomí přece jen nebyli, aby ji podpálili.“

„Dvě krávy! Já myslel, že v Courcejacu měli jen jednu.“

„Druhou měli schovanou, aby ji nemuseli dát Fulbertovi.“

„Tak se na ty lidi podívej! Miminka v La Roque mohou klidně chcípnout hlady, jen když tomu jejich nic nechybí! Štěstí jim to nepřineslo!“

„Tak co,“ přivede mě Meyssonnier suše zpátky k věci. „Jak se rozhodneš? Budeš chtít svůj díl?“

„Chtít svůj díl! To je ale nestydatost! Celá kořist patří Malevilu, protože Vilmaina porazil Malevil!“

„Poslyš,“ řekne Meyssonnier a ani se nepousměje, „navrhnu ti tohle: vezmeš si všecky slepice…“

„Na slepice se vykašlu. Máme jich na Malevilu až až. Sežerou moc zrní.“

„Počkej: vezmeš si slepice, obě prasata, a my si necháme zbytek.“

Dám se do smíchu.

„Malevil dvě prasata a La Roque dvě krávy! Tomu říkáš spravedlivé dělení? A co seno? A řepa?“

Ticho. Ani slovíčko.

„Stejně,“ dodám po chvilce, „sám rozhodnout nemohu. Musím věc projednat na Malevilu.“

A když Meyssonnier pořád mlčí a jen se přísně dívá, řeknu bez valného nadšení:

„Když se ovšem uváží, že máte v La Roque jen jednu krávu, mohli bychom vám snad v otázce krav ustoupit.“

„Koneckonců,“ opáčí Meyssonnier truchlivě, jako by v celé transakci neměl navrch on, ale já.

A zase ticho. Přežvykuje dál. Nenaléhám na něj.

„Pokud dobře rozumím,“ řekne se znechucenou tváří, „ke všemu se na mně bude chtít, abych dodržoval demokratické formy, celé dlouhé hodiny diskutoval a nechal se pro každou maličkost kritizovat lidmi, kteří budou jen sedět na zadku a nic nedělat.“

„Jenom nepřeháněj, budeš mít obecní radu, že by ji nevyvážil zlatem.“

„Zlatem? A co ta panička, tu by taky nevyvážil zlatem?“

„Judita Médardová?“

„No právě, Judita. Jazyk má jak meč! A co je to vůbec za ženskou,“ zeptá se podezíravě. „Socialistka?“

„Co tě napadá! Levicová křesťanka.“

Tvář se mu rozjasní.

„To bych bral spíš. S tímhle druhem katolíků jsem se odjakživa dobře shodl. Jsou to idealisti,“ dodá s nepatrným odstínem pohrdání.

Jako by on sám nebyl idealista! Ale vrásky z čela mu každopádně zmizely. Marcela, Faujaneta a Delpeyroua totiž zná. Právě Judita mu připadala, smím-li to tak říci, obtěžkána neznámem.

„Přijímám.“

Když přijímá, mohu s požadavky vyrukovat zase já.

„Poslyš, ale přece jen bych rád, aby se mezi larockou městskou radou a Malevilem jasně dohodlo jedno: deset Vilmainových šestatřicítek a případně ty dvě krávy z Courcejacu nebudou majetkem městečka. Dostaneš je k dispozici výhradně ty na tu dobu, pokud budeš vykonávat v La Roque svou funkci.“

Otočí ke mně kritické oko.

„Chceš tím říct, že kdyby se mnou Laročané vyrazili dveře, vezmeš si je zpátky?“

„Přesně tak.“

„Nebude to možná tak snadné.“

„Dobrá, pak tedy pušky i krávy zahrneme do rámce celkového vyjednávání.“

„Prostě handrkování, že,“ opáčí s jakýmsi těžko popsatelným výrazem, jako by mě obviňoval.

Celý rozhovor je veden z jeho strany poněkud studeně. Dokonce s odstupem. Cítím trapné rozpaky. Bolí mě, že bych se s ním měl rozloučit bez špetky oné vřelosti, jež charakterizuje naše vztahy na Malevilu.

„No vidíš,“ řeknu, nutě se do veselého tónu, „a je z tebe larocký starosta! Jsi šťastný?“

Má otázka rozhodně šťastná není.

„Ne,“ odvětí suše. „Budu, doufám, dobrým starostou, ale šťastný nejsem.“

Když už jsem jednou uklouzl, šinu se po svahu dál.

„Ani když budeš bydlet u Marie Lanouaillové?“

„Ani tak,“ odpoví bez pousmání a ukáže mi záda.

Zůstanu sám a je mi smutno u srdce, že mě tak odbyl. Zasloužil jsem si to, což mě ovšem ani trochu neutěšuje. Naštěstí nemám kdy pitvat své duševní stavy. Mého lokte se dotkne Fabrelâtre a se zdvořilostí blízkou patolízalství žádá o slyšení. Nemohu říci, že bych tu dlouhou bělavou svíčku s kartáčkem pod nosem a očima mžikajícíma za železnými obroučkami brýlí příliš miloval. Navíc mu páchne z úst.

„Pane Comte,“ ozve se bezbarvým hlasem. „Někteří lidé tady říkají, že prý mě budou soudit a pověsí mě. Připadá vám to správné?“

Dobře o krok ustoupím (a to nejen proto, abych mu dal najevo odstup) a chladně řeknu:

„Nepřipadá mi správné, pane Fabrelâtre, aby vám hrozili pověšením, než budete souzen.“

Rty se mu třesou, pohled mu zakolísá. Je mi ho líto, třasořitky. Ale stejně, jak by řekl Marcel, mohu snad zapomenout, jak v La Roque kdekoho špehoval? Jak táhl s Fulbertem v tyranii za jeden provaz?

„Kdo jsou ti lidé?“ zeptám se.

„Jací lidé, pane Comte?“ hlesne, že je ho sotva slyšet.

„Ti, co říkají, že vás budou soudit.“

Jmenuje mi dvě nebo tři osoby, samozřejmě z těch, kdo se za Fulbertových časů drželi pěkně v koutku. Sami nepohnuli ani malíčkem, ale sotva Fulbert padl, z oveček se stali vlci.

Fabrelâtre při vší změkčilosti není padlý na hlavu. Sledoval mou myšlenku.

„A přitom jsem přece nedělal nic jiného než oni,“ poznamená skomíravým hlasem. „Jenom jsem poslouchal.“

Podívám se na něj.

„Možná jste, pane Fabrelâtre, poslouchal až trochu moc.“

Panebože, ten člověk je učiněné bláto! Zatáhne pod mým obviněním hlavu jako slimák. A já slimáka nikdy nedokázal rozšlápnout, ani v holínkách. Odhazuji je z cesty špičkou boty.

„Poslyšte, pane Fabrelâtre, pro začátek se budete držet pěkně stranou, do ničeho se neplést, s nikým se nevybavovat. Pokud jde o soud, uvidím, co dokážu.“

Pošlu ho i s jeho děkováním do háje a otočím se k Burgovi, který ke mně míří z druhého konce kaple. V očích živý pohled chlapíka, který se vyzná v tlačenici, vystrkuje své kulaté bříško kuchaře a energicky natahuje krátké nožky.

„Panečku,“ spustí zadýchaně, „měl jste slyšet, co se strhlo kolem Gazela! Přišlo pár lidí, a že prý nesmí pochovat Fulberta s modlitbami. Gazel je rozčilením úplně bez sebe. Prosil mě, abych vám to zašel říct.“

Jeho slova mi vzala dech. Lidská hloupost a podlost mi v tom okamžiku připadá doslova bez hranic. Říkám si, stojí-li vůbec za tolik námahy snažit se tak ubohého a zlovolného tvora uchránit před vyhynutím. Požádám Burga, aby na mne počkal, že s ním za Gazelem zajdu. V letu čapnu Juditu a odvedu ji kousek stranou.

Za řeči musím samo sebou okusit její svěračské pěsti. Odevzdaně jí svůj biceps přenechám, běží o důležitější věci.

„Čas kvapí, paní Médardová,“ obrátím se na ni. „Lidé už jsou netrpěliví. Směl bych vám ještě navrhnout či poradit pár věcí?“

Souhlasně nachýlí těžkou hlavu.

„Za prvé: kandidáty by měl podle mého představit Marcel. A to šikovně. Smím být upřímný?“

„Ale samozřejmě, pane Comte,“ přisvědčí Judita, statnou pěst zaťatou do mé paže.

„Dvě jména nepůjdou lidem moc pod nos: vaše, protože jste žena, a Meyssonnierovo kvůli jeho někdejším svazkům s komunistickou stranou.“

„To je diskriminace!“ vykřikne Judita.

Než se stačí pohroužit ještě hloub v rozkoše liberalistického rozhořčení, přetrhnu jí řeč.

„U vás by měl Marcel zdůraznit, jaký prospěch může městské radě přinést vaše vzdělání. Meyssonniera ať představí jako odborníka na vojenské otázky a nepostradatelnou spojku mezi městečkem a Malevilem. O starostování zatím ani muk.“

„Musím přiznat, pane Comte, že před vaším jemnocitem smekám,“ prohlásí Judita a sama mi s nemenším jemnocitem stiskne pažní sval.

„Ještě něco, jestli dovolíte. Našlo se pár lidí, kteří chtějí postavit Fabrelâtra před soud. Jaký je váš názor?“

„Že to je pitomost,“ vyjádří se Judita stručně jako muž.

„Naprosto s vámi souhlasím. Udělit mu veřejnou důtku naprosto postačí. A pak ještě několik dalších – nebo možná týchž – lidí chce zabránit Gazelovi, aby Fulberta pohřbil jako křesťana. Zkrátka nám tu hrozí vyrůst nová historie Antigony.“

Judita se při oné připomínce klasiky znalecky pousměje.

„Dík za upozornění, pane Comte. Budeme-li zvoleni, podobná idiotství v zárodku potlačíme.“

„A kdybyste dovolila, napadá mě ještě jedno: bylo by možná dobře zrušit všechny Fulbertovy dekrety.“

„To je samozřejmé.“

„Já se na tu dobu ztratím, aby se snad zdejším lidem nezdálo, že na ně při volbách vykonávám nějaký nátlak. Zajdu se podívat za panem Gazelem.“

Usměji se na ni; po krátkém zaváhání se laskavě uvolí vrátit mi můj biceps. Ta žena je i se všemi svými chybičkami solí země. Dám za to skoro hlavu, že si bude s Meyssonnierem dobře rozumět.

Burg mě dovede bludištěm chodeb do Fulbertova pokoje, kde uklidním naši Antigonu. Je skutečně všecka rozpálená a tvrdě rozhodnutá zajistit padlému nepříteli pohřební obřad v duchu našeho náboženství. Vrhnu pohled na Fulbertovo mrtvé tělo. Hned však oči odvrátím. Tvář má jedinou krvavou ránu. A někdo ho musel bodnout, vidím na prsou krev. Gazel, ujištěný, že ho podpořím, mi projevuje živou vděčnost, a protože začal pořádat Fulbertovy papíry (podezírám ho, že v záchvatu nepřekonatelné staropanenské zvědavosti), nabídne mi vrátit zpátky onen dopis, v němž jsem prosazoval své historické právo na lenní svrchovanost nad La Roque. Vezmu si ho. Co bylo dobrou válečnou taktikou na zastrašení Fulberta, při našich současných vztazích s městečkem přestalo platit. Obávám se naopak, že kdybych tu dopis nechal, mohly by ho jednou nějaké zlomyslné hlavy využít.

Vyjdu na zámeckou esplanádu a zamířím k vysokým tmavozeleným vratům. Hned v první chvíli mě uvítá slunce. Všecek v jeho teple pookřeji. Napadá mě, že si larocká městská rada bude muset najít pro občanská shromáždění nějakou jinou zámeckou místnost. Možná ne tak krásnou jako kaple, ale světlejší a méně vlhkou.

Agnès Pimontová bydlí v malém, velice starobylém a půvabném domečku na Příčné ulici hned nad krámkem, kde její muž prodával papírnické potřeby, knihy a noviny. V domku je všechno miniaturní, i srázné točité schodiště do patra je tak uzounké, že musím procházet jeho ohyby s šikmo natočenými rameny. Agnès mi vyjde nahoře nad schody vstříc a uvede mě do maličkého salónku osvětlovaného stejně maličkým oknem. Celé obydlí připomíná domeček pro panenky. Ten dojem kdysi ještě zdůrazňoval truhlík, s muškáty, jenž zdobil okno do ulice. Stěny jsou potažené jutou v barvě starého zlata a stojí tu dvě podivuhodně nizoučké, opravdu „lenoškovité“ lenošky čalouněné modrým sametem. Nad nimi se člověk ještě tak moc nediví, ale kudy sem nastěhovali onen divan se stejným potahem je skutečně záhada, protože oknem ani po schodech se sem zaručeně nedostal. Možná tu stál odjakživa, ještě dřív, než vyrostly zdi. Stářím by na to vypadal, i když stylu je spíš neurčitého. Na rozdíl od domu, jehož letopočet v masivním kameni nad domovním vchodem hlásá, že byl postaven za Ludvíka XIII.

Na podlaze mezi nízkými lenoškami a divanem leží kovral, na kovralu orientální koberec francouzské výroby a na koberci ještě umělá bílá kožešina. Oba poslední kousky Pimontovi nejspíš po někom zdědili, a protože v tak malém bytě nevěděli kam s nimi, rozhodli se zkrátka poskládat je jeden na druhý. A působí to nakonec hebounce jak peřinka. Hebké jak peřinka je i přijetí. Agnès mě uvítá všecka svěží, růžová a plavovlasá, v krásných světle hnědých očích – které mi, jak už jsem říkal, odjakživa připadaly modré – výraz dobroty. Uvelebí se na divanu a mně pokyne k jedné z lenošek. Octnu se v ní tak nízko a tak blízko u bílé kožešiny, že mám pocit, jako bych seděl na zemi u Agnèsiných nohou.

Mám v její společnosti odjakživa pocit intimity a důvěry, provázený trochou melancholie. Málem se stala mou ženou, a místo aby mi vyčítala, že ze svatby sešlo, zachovala mi přátelství. Vážím si jí za to. Pochybuji, že by se tak zachovalo jedno děvče z tisíce. A kdykoli se s ní setkám, se závanem lítosti si říkám: vida, taky jedna cesta, po níž se mohl ubírat můj život. A v duchu se ptám, co by z oné možnosti bylo asi vzešlo, jsou to však jen takové nezodpověditelné, tantalovské otázky. Žádný muž, opakuji si pokaždé, nemůže tvrdit, že mohl být s nějakou ženou šťastný, dokud to nezkusil. A jakmile to jednou zkusí, ať už je výsledek šťastný nebo ne, zkouška přestává být zkouškou a stává se životem.

Jedna věc je každopádně jistá. Kdybych se byl tenkrát před patnácti lety s Agnès oženil, nepochodil jsem špatně. Zestárla velice málo. Nebo spíš velice hezky, neuvadla ani neseschla, nabyla jen zralejších tvarů. A ne zas přehnaně, zůstala i po Christince v pase pěkně štíhlá, pouze nad ním a pod ním se všechno zaoblilo. A se svou nádherně růžovou a svěží pletí neustále vypadá, jako by právě vyšla z koupele. Dnes se kvůli mně dokonce i nalíčila a upravila si vlasy. Tím líp, budu to mít snazší. Dobře totiž cítím, že mě v nadcházejícím rozhovoru čeká boj se zmizelou civilizací v plné její váze.

Venkovské chytračení, zdlouhavé okolkování si mohu u Agnès odpustit. Ačkoli žije jen na malém městečku a její způsob vyjadřování není o nic lepší než třeba Menouin, je to městka. Opřu se v lenošce, pohlédnu jí do očí, vynasnažím se potlačit všechno vzrušení a zamířím rovnou k cíli:

Jak by se ti, Agnès, líbilo přestěhovat se na Malevil a žít tam s námi?“

Řekl jsem „s námi“, ne „se mnou“. Ale nejsem si jist, zda v tuto chvíli onen odstín vskutku postřehla. Zrudne totiž jako pivoňka a od nohou až k hrudi jako by se v ní cosi vzedmulo. Dlouho mlčí. Dívá se na mne a já se ze samého strachu, abych ji neuvedl v omyl, snažím nepovědět očima víc, než kolik je třeba.

Pootevře rty (krásné a plné), opět je zavře, polkne, a když je konečně schopna slova, vyhýbavě odpoví:

„Kdyby ti to udělalo radost, Emanueli.“

Přesně toho jsem se bál: svedla hovor na osobní kolej. Nezbývá než se vyjádřit jasněji.

„Neudělalo by to radost jen mně, Agnès.“

Trhne sebou, jako bych ji udeřil. Z tváře se jí vytratila všechna barva.

„Máš na mysli Colina?“ řekne jaksi zklamaně a zároveň se stopou výčitky svědomí.

„Nejen Colina.“

Netroufá si porozumět, jen se na mne dívá, a tak spustím o Miette a hlavně o Catie a o tom, jak její sňatek s Tomášem v našem společenství selhal. Vezme mou řeč zas osobně.

„Ale o takové holce jako Catie, Emanueli, jsem ti mohla říct už předem…“

„Catie nech stranou,“ skočím jí do řeči. „Neběží o tu nebo onu osobu. Na Malevilu je prostě osm mužů a dvě ženy. S tebou tři, pokud bys přišla. Může si některý z mužů dovolit zabrat v takové situaci určitou ženu jen pro sebe? A kdyby to udělal, co by tomu řekli ostatní?“

„A na city nemyslíš?“ namítne Agnès prudkým, skoro pobouřeným tónem.

City. No ano, stojí proti mně v silné pozici. Cítím za ní celá staletí dvorské lásky. Celá staletí lásky romantické. Zvednu k ní oči.

„Ty mi nerozumíš, Agnès. Nikdo tě nebude nikdy nutit do něčeho, co bys sama nechtěla. Budeš mít naprostou svobodu vybrat si, koho chceš.“

„Koho chci!“ opáčí.

Je to výkřik. Dvě slova plná výčitek, a nejen výčitek. Nikdy totiž neměla tak blízko k milostnému vyznání. V hlubokém rozrušení, stržen vlnou jejího pohnutí, nejsem dalek toho, jí ustoupit. Dívám se jinam. Mlčím. Sbírám nové síly. Trvá mi hodnou chvíli, než se přes ta dvě slova přenesu. Je mi však až příliš jasné, že by to nebyla dobrá cesta, že vytvořit na Malevilu trvalý pár je představa s životem našeho společenství naprosto neslučitelná. Neběží už ani o onen nepoměr v počtu mužů a žen, jímž obvykle rád argumentuji. Podstatná je jiná věc. Je totiž třeba se rozhodnout: buď rodinná buňka, nebo společenství bez vlastnických vztahů.

Napadá mě, že bude líp Agnès raději ani neprozradit, jakou oběť přináším, když se jí vzdávám. Povědět jí to, jen bych tím její „city“ posílil. Nakloním se kupředu a řeknu:

„Není to možné, Agnès, už kvůli Colinovi. Kdybych si tě vzal, znamenalo by to pro něj strašné zklamání a hrozně by žárlil. Kdyby si tě vzal on, já bych taky nebyl šťastný. A není tu jen Colin. Jsou tu i ostatní.“

Colin jako argument na ni zabere. A protože na jednu stranu cítí mou neoblomnost a na druhou jí Malevil připadá i po tom všem přece jen lákavější než La Roque, neví, za který konec věci popadnout. Rozhodne se tedy čistě po žensku, což není koneckonců o nic horší způsob než jiný. Najde únik v mlčení a slzách. Vstanu z lenošky, usednu na divan vedle ní a vezmu ji za ruce. Pláče. Dobře jí rozumím. I ona, stejně jako já, se právě teď vzdává jedné z možností, o níž leckdy v životě snila.

Když vidím, že pramen slzí vysychá, podám jí kapesník a čekám. Pohlédne na mne a tiše řekne:

„Znásilnili mě, věděl jsi to?“

„Nevěděl. Ale tušil.“

„Znásilnili všechny ženy ve městě, i staré, i Josefu.“

Protože na to nic neříkám, dodá:

„Proto tě napadlo…“

„Ty šílíš!“ vykřiknu. Jediný důvod je ten, který jsem ti uvedl.“

„Protože to by bylo nespravedlivé, víš. Znásilnili mě, ale běhna proto ještě nejsem.“

„Ale to dobře vím,“ prohlásím rázně. „Ty za to přece absolutně nemůžeš, něco podobného mi ani nepřišlo na mysl!“

Vezmu ji do náruče, rozechvělou rukou ji hladím po tváři a po vlasech. Měl by ze mne v tu chvíli hovořit především soucit, ale cítím jen touhu. Zaskočila mě zcela nečekaně a s takovou brutalitou, že se až zděsím. Zkalí se mi zrak, změní rytmus dechu. Posledním zbytkem jasného rozumu si ještě stačím pomyslet, že musím za každou cenu a okamžitě dosáhnout Agnèsina souhlasu, nebo ji nakonec znásilním i já.

Naléhám. Vymáhám z ní odpověď. Leží mi sice poddajně v náručí, ale ještě váhá, brání se, a když se konečně podvolí, udělá to myslím spíš proto, že se na ni přenesla má touha, než že bych ji přesvědčil.

Bílá kožešina najde uplatnění. Sklouzneme na ni, ale můj něžný cit vůči Agnès se neozve ani na okamžik. Jako bych ho byl uzamkl kamsi do nejzazšího koutku svědomí, aby mi nepřekážel. Zmocním se jí divoce jak primitiv.

Zanechám po sobě spoušť, ale sám na ni doplatím také. Může-li mít pocit štěstí různé roviny, pak lze říci, že se cítím šťastný v té nejnižší. Ale zbývá mi po všech těch bojích a prolité krvi vůbec ještě místo pro nějaké jiné štěstí než to, že skupina přežila? Nepatřím už sobě. Těmi slovy také doprovodím své na shledanou a po Agnèsině lehce chladném rozloučení, stejném jako před hodinou Meyssonnierovo, ji se smutkem v srdci opustím.

Když se však shledám v podvečerní kapli po skončeném zasedání s Meyssonnierem, už je v lepší, přátelštější náladě. Zamíří ke mně a odvede mě stranou.

„Kde jsi byl? Všude jsme tě hledali. Ale na tom nezáleží,“ pokračuje s obvyklou diskrétností. „Poslyš, mám dobré zprávy. Všechno prošlo jako po másle. Schválili celou kandidátku a na Juditin návrh zvolili nevelkou většinou Gazela za faráře. A tebe, když už v tom byli, za larockého biskupa.“

Zkoprním. To je tedy vrchol: povýšení na biskupa těsně po schůzce, z níž právě přicházím. Pravda, blahoslaveni nepřítomní. Mám-li v tom však vidět prst boží, pak je Bůh k slabostem lidského těla shovívavější, než mu kdy kdo přičítal.

Ironie situace mě však v první chvíli do očí tak neuhodí. Rozčileně vykřiknu:

„Já larockým biskupem? Ale mé místo je na Malevilu! Tos jim neřekl?“

„Počkej, oni vědí, že Malevil neopustíš. Ale pokud jsem je dobře pochopil, chtějí prostě, aby měl Gazel nad sebou někoho, kdo by ho krotil. Mají trochu obavu, že bude moc horlivý.“

Dá se do smíchu.

„Přišla s tím nápadem Judita a já přitlačil, jak se dalo.“

„Tys přitlačil!“

„Samozřejmě. Jednak myslím doopravdy neuškodí, když budeš stát nad Gazelem jako vrchní instance. A pak jsem si říkal, že tě aspoň častěji uvidím. Protože přece jen, odejít z Malevilu…“ dodá polohlasem.

Zadívám se na něj. A on na mne. Po chvíli odvrátí hlavu. Nevím co říci. Chápu, jak mu je. Celá naše čtveřice, Peyssou, Colin, Meyssonnier a já, se od školních dob nikdy neopustila. Důkazem je Colin: zařídil si instalatérství v La Roque, ale bydlel dál v Malejacu. A teď je konec. Klub už nebude celý. Jasně si to v tom okamžiku uvědomím. I mezi námi na Malevilu zůstane po Meyssonnierovi bolestně prázdno.

Stisknu mu pravé rameno a dost neobratně řeknu:

„Ale jdi, uvidíš, že tu uděláš kus dobré práce.“

Jako by kdy práce mohla někoho utěšit.

Přistoupí k nám Tomáš a se stopou ironie ve tváři mi gratuluje. Po něm přijde Jacquet. Peyssoua nevidím. Ukáže mi ho Meyssonnier, stojí velice zaneprázdněn několik metrů od nás. Zmocnila se ho energicky Judita, šťastná, že konečně objevila mužského, který ji o celou hlavu převyšuje. Něco mu říká a pohledem přitom klouže po jeho rozložitých proporcích. Obdiv je vzájemný, protože po návratu na Malevil mi Peyssou řekne: „Viděl jsi ten kus? Vsadím se, že taková ženská musí v kanafasu způsobit hotové furóre!“ Tak daleko ještě nedošli. Zatím mu Judita ohmatává biceps. A já svého Peyssoua přímo vidím, jak ho okamžitě napne. Podobně nabobtnalý sval musí být pro Juditu určitě potěšením.

„Tamtoho si nevšímej,“ otočí se ke mně Meyssonnier. „Ztratil jsem prve trochu náladu.“

Jeho myšlenka omluvit se za předchozí chlad mě vezme u srdce. Ale zas nenajdu vhodná slova. Mlčím.

„Víš, když jsi mě po tom přepadení nechal na silnici a odjel pro ostatní na Malevil,“ vysvětluje, „zůstal jsem pěknou chvíli mezi těmi mrtvými a přemílal v hlavě všelijaké neveselé myšlenky.“

„Jaké myšlenky?“

„No, třeba ten Feyrac, jak jsme ho museli dorazit… Když si člověk představí, že by byl těžce raněn někdo z nás. Co bychom si počali? Bez doktora, bez léků, bez operačního zařízení. Bylo by hrozné, muset ho nechat bez pomoci zajít.“

Mlčím. I já už na to myslel. A vidím na Tomášovi, že on také.

„Se vším všudy prostě středověk,“ dodá Meyssonnier.

Zavrtím hlavou.

„Ba ne. Tak docela ne. Situace je obdobná, to je fakt, podobné chvíle, jakými teď procházíme, středověk opravdu zažil. Ale zapomínáš na jedno. Úroveň našich znalostí je nekonečně vyšší, nemluvě o tom, že slušný souhrn vědění obsahuje má malá knihovna na Malevilu. To všechno trvá dál. A má to obrovský význam, rozumíš. Jednoho dne nám to pomůže vybudovat všecko znovu.“

„Ale kdy?“ namítne Tomáš znechuceně. „Prozatím nás stojí všechen čas a síly, abychom vůbec přežili. Lupičské bandy, hlad. Zítra epidemie. Meyssonnier má pravdu, vrátili jsme se do časů Johanky z Arcu.“

„Ale kdepak,“ odporuji energicky. „Jak se může taková hlava jako ty takhle mýlit? Mentálně jsme vybaveni mnohem líp než lidé v dobách Johanky z Arcu. Nebudeme potřebovat celá staletí, abychom zas dosáhli někdejší technické úrovně.“

„A začali se vším znovu?“ poznamená Meyssonnier a pochybovačně zvedne obočí.

Hledí na mne. Víčka mu pomrkávají. A mne jeho otázka zasáhne až v nitru. Právě proto, že vyšla od něho, zastánce pokroku. A že je mi dokonale jasné, co tam někde v budoucnu, na konci onoho nového začátku, vidí.

Tomášova poznámka

Je na mně, abych vyprávění dokončil.

Nejprve jednu osobní poznámku. Emanuel píše, že prý po zlynčování Fulberta četl v mém pohledu „onu směsici lásky a antipatie“, jaká odjakživa charakterizovala mé vztahy k němu.

Slovo „láska“ není přesné. „Antipatie“ také ne. Spíš by se hodilo říci obdiv a rezervovanost.

Několik slov k oné rezervovanosti. V době, kdy došlo k popisovaným událostem, mi bylo pětadvacet, a na svých pětadvacet let jsem byl velice nezkušený. Emanuelova obratnost mě šokovala. Připadala mi cynická.

Dozrál jsem. Vzal jsem na sebe od té doby různé odpovědné úkoly a vidím dnes věci jinak. Dokonce si myslím, že jistá, a nemalá, dávka machiavelismu je nezbytná pro každého, kdo chce vést své bližní, a to i v případě, má-li je rád.

Jak z předchozích stránek často vysvítá, Emanuel byl vždycky dost spokojen sám se sebou a dost přesvědčen o vlastní pravdě. Dnes už mě ty chyby nerozčilují. Jsou jen rubem sebedůvěry, a té měl jako náš velitel zapotřebí.

A ještě bych rád řekl toto: rozhodně si nemyslím, že každá skupina, ať na nižším nebo vyšším stupni žebříčku, vždycky vyprodukuje velkého muže, jakého potřebuje. Dokonce naopak, v dějinách lze občas postřehnout momenty, z nichž vane jakési strašlivé prázdno: potřebná vůdčí osobnost nevyvstala a všechno spěje k ubohému fiasku.

Otázka se jeví stejně i na našem nízkém stupni. Pro nás na Malevilu bylo veliké štěstí, že jsme měli Emanuela. Udržel mezi námi jednotu a naučil nás bránit se. A Meyssonnierovi se pod jeho vedením povedlo učinit méně zranitelným i La Roque.

Pravda, když Emanuel dosadil Meyssonniera do městečka, obětoval ho vlastně obecnému zájmu, je ale fakt, že Meyssonnier při svém „starostování“ vykonal kus výtečné práce. Zvýšil městské hradby a hlavně dal postavit v půli cesty mezi oběma opevněnými branami čtverhrannou věž; její druhé patro, zařízené jako obyvatelná strážnice, vybavil krbem a zvenčí dal na věži zbudovat zalomené střílny umožňující daleký rozhled po kraji. Pro obchůzky zřídil dřevěnou lávku, jež vede po vnitřní straně hradeb a spojuje čtverhrannou věž z jedné i druhé strany s oběma branami. Materiál k stavbě poskytly rozvaliny dolního města a náhradou za cement posloužil jíl.

Podél hradeb zřídil Meyssonnier jakousi ZPO po malevilském vzoru, vybavenou složitým systémem léček a pastí. Barikádu po způsobu naší palisády ve volném, byť dost kopcovitém terénu postavit nemohl, našel však v hospodářských budovách zámku role ostnatého drátu, původně nejspíš připraveného pro ohrady. Aby se pojistil proti nečekaným přepadům, přehradil jím – ve formě složitě kombinovaných propustí (ve dne otevřených a na noc zavřených) – obě přístupové cesty: asfaltku na Malevil a silnici do krajského města.

S městskou radou i ostatními spoluobčany vycházel Meyssonnier výborně. Zčásti dík Juditě, která si ho velmi cenila. Ale dostal se do náboženského sporu s Gazelem. Věren slibu, který dal Emanuelovi, účastnil se i nadále mše a přijímání, zpověď však rozhodně odmítal. Kdežto Gazel ve snaze udržet pochodeň striktní pravověrnosti hodlal po Fulbertově vzoru vázat přijímání na zpověď. Odvážně se dostavil před městskou radu, aby si věc s Meyssonnierem vyříkal, a protože Meyssonnier zůstal neústupný, hádka zašla značně daleko. „Pokud jsem provedl nějaké hlouposti,“ prohlásil Meyssonnier zhurta, „ochotně vykonám veřejnou sebekritiku, ale nevím, proč bych se měl chodit osobně zpovídat jen vám.“

Nakonec se obrátili na Emanuela jakožto larockého biskupa. Zasáhl opatrně a obratně, všechny vyslechl a zavedl systém veřejné zpovědi všech občanů. Bylo rozhodnuto, že se bude konat jednou týdně, vždycky v neděli ráno. Jeden po druhém každý řeknou, co mají za zlé sami sobě a co druhým, přičemž obvinění budou mít samozřejmě právo odpovědět, ať už na svou obranu, nebo aby své chyby připustili. Emanuel se prvního z těchto larockých sezení účastnil jako pozorovatel a uspokojilo ho natolik, že nás přesvědčil, abychom týž systém převzali i na Malevilu.

Říkal tomu prát špinavé prádlo doma. „Zřízení nejen zdravé,“ řekl mi, „ale dokonce zábavné.“

Líčil mi, jak jedna Laročanka vstala a vytkla Juditě, že nemůže mluvit s mužským, aby mu neohmatávala paži. „Už to samo působilo komicky,“ řekl Emanuel, „ale nejkomičtější byla Juditina nefalšovaně užaslá odpověď. ‚Nejsem si ničeho takového vůbec vědoma,‘ prohlásila svou pečlivě artikulovanou francouzštinou, ‚je tu snad někdo, kdo by mohl uvedené svědectví potvrdit?‘“

„Tady máš důkaz,“ dodal se smíchem, „že je docela dobře, když nám druzí řeknou, jak nás vidí, protože člověk se sám vidět neumí.“

Osobní zpověď jednotlivců tím definitivně zmizela z programu. A Gazel se oné výsady, jež mu tak ležela na srdci, totiž „snímat“ nebo „ponechávat“ bližním jejich hříchy, musel vzdát. Ostatně Emanuel, jak si čtenář jistě vzpomíná, považoval toto privilegium odjakživa za „přehnané“, a kdykoli je musel uvést v praxi, necítil se ve své kůži.

Ale po celé dny předtím, než vymyslel onen chytrý způsob, jak skoncovat s „inkvizicí“ larockého faráře, bylo na něm vidět, že mu spor mezi Gazelem a Meyssonnierem dělá doopravdy starost. Vzpomínám si, jak o tom se mnou několikrát mluvil, a nejvíc mi utkvěl jeden rozhovor u něho v pokoji. Seděli jsme proti sobě u psacího stolu, na velké posteli ležela Evelyna, bledá a vyčerpaná, protože právě přestála prudký astmatický záchvat (vyvolaný podle mého příchodem Agnès Pimontové na Malevil).

„Víš, Tomáši, dvě vůdčí postavy, jedna duchovní a druhá světská, společenství nikdy nesvědčí. Má být jen jedna. Jinak nevyjdeš z věčných napětí a konfliktů. Kdo má na Malevilu na starosti velení, měl by být i malevilským abbém. Jestli tě jednou po mé smrti zvolí vojenským velitelem, budeš muset i ty…“

„To pusť z hlavy!“ vykřikl jsem. „Odporuje to mým názorům!“

„Své osobní názory si strč za klobouk!“ přeťal mi vehementně řeč. „Houby na nich záleží! Důležitý je Malevil a malevilská jednota! Měl bys to pochopit: konec jednoty, konec života!“

„Ale prosím tě, Emanueli, umíš si představit, jak vstanu, otočím se ke kamarádům a začnu odříkávat modlitby?“

„A proč ne?“

„Připadal bych si směšný!“

„A proč by sis měl připadat směšný?“

Vybafl na mne s tou otázkou tak zprudka, že mi vzal řeč. Po nějaké chvilce pokračoval už klidněji, a jako by zároveň hovořil i sám k sobě:

„Je vůbec něco tak hloupého, když se člověk modlí? Jsme obklopeni neznámem. Abychom dokázali přežít, je nám třeba optimismu, proto si představujeme, že je to neznámo dobrotivé, a prosíme je, aby nám pomohlo.“

Ježto Emanuel po sobě žádné skutečné „angažované“ texty nezanechal, máme na vybranou, zda jeho „víru“ chápat maximalisticky nebo minimalisticky. Já sám se pro jednu z těchto alternativ rozhodovat nepotřebuji, citoval jsem však jeho shora uvedená slova jako důkaz, že podporují spíš pojetí minimalistické.

Co teď bude následovat, je pro mne tak bolestné, že se to vynasnažím povědět co nejrychleji, nejstručněji a s co nejmenším počtem detailů. Kdyby bylo možné smazat to mlčením, mlčel bych až do skonání věků, ale magie, želbohu, neexistuje.

Během jara a léta 1978 a 1979 Malevil a La Roque potřely spojenými silami dvě loupeživé bandy. Zavedli jsme mezi sebou systém zrakové a sluchové telekomunikace, jehož pomocí jsme se mohli navzájem o útoku zpravit a přivolat souseda okamžitě na pomoc.

K nejzávažnějšímu poplachu došlo 17. března 1979. Za svítání se ozval zvon z larocké kaple. Vyzváněl tak divoce a neobvykle dlouho, že nám byla vážnost nebezpečí ihned jasná. Emanuel přenechal obranu Malevilu Jacquetovi a Miette s Catie a my ostatní se pustili tryskem lesní stezkou. Po třech čtvrtích hodiny jsme dorazili na kraj lesa, na sto metrů od hradeb obléhaných nepřítelem. Zůstali jsme ustrnutím jak přibití k zemi. Přes všechny pasti, ostnatý drát i vytrvalou palbu obránců stálo u hradeb na různých místech pět nebo šest žebříků. Bandu tvořilo asi padesát chlapů odhodlaných ke všemu, a jak jsme se dověděli později, asi deset jich v tu chvíli, kdy Malevil zasáhl, proniklo už do města. Přepadli jsme útočníky odzadu, střelbou z pušek a bazuky (v těch dnech jsme ji měli zrovna my) jich řadu pobili a zbytek zahnali na útěk. Rozptýleni v drobných, dosud však nebezpečných skupinkách, poschovávali se v podrostu, Emanuel však okamžitě zorganizoval pronásledování. Honba za nimi, z kopce na kopec, trvala celý týden a Malevilci po celou tu dobu prakticky nesesedli z koně.

25. března jsme měli konečně jistotu, že poslední z lupičů padl. Když Emanuel toho dne slézal z Amaranty, pocítil ostrou bolest v břiše. Vzápětí několikrát zvracel a ulehl s vysokou horečkou do postele. Požádal mě, abych mu ohmatal břicho, a ukázal mi přesně místo, kde mám přitisknout. V tu chvíli vykřikl, hned však výkřik potlačil, vrhl na mne pohled, na nějž nikdy nezapomenu, a bezbarvým hlasem řekl: „Dál se nenamáhej, je to zánět slepého střeva. Tenhle záchvat je třetí.“

Příští den mi pověděl, že měl dva záchvaty v roce 1976 a o vánocích ho čekala operace. Měl už i dohodnutý termín a na klinice zajištěný pokoj, ale protože se cítil naprosto zdráv a byl zavalen prací, odložil operaci na velikonoce. „Byla to nedbalost a teď za ni platím,“ dodal, aniž na mne pohlédl.

Týden po těžkém záchvatu z 25. března nicméně vstal. Začal opět jíst. Ale všiml jsem si, že na koně nesedne a vyhýbá se námaze. Jedl ostatně jen málo, často uléhal a stěžoval si, že mu bývá špatně od žaludku. Tak uběhl měsíc. Doufali jsme po celou tu dobu, že se Emanuel zotavuje, zatím však běželo jen o dočasnou úlevu.

27. května ho u stolu zachvátily prudké bolesti. Přenesli jsme ho do jeho pokoje. Třásl se zimnicí a teploměr ukazoval jednačtyřicet. Břicho měl napjaté a tvrdé. V dalších dnech mu ztvrdlo ještě víc. Strašlivě trpěl a já otřesen zíral, jakou rychlostí se jeho rysy mění. Oči se mu za necelé tři dny propadly a tvář, obvykle plná a ruměná, mu zpopelavěla a vyhubla. Nemohli jsme mu ulevit vůbec ničím, nezbývala nám už ani tabletka aspirinu. Obcházeli jsme kolem jeho ložnice a plakali vzteky a bezmocí při pomyšlení, že Emanuel umře, protože nemůže podstoupit operaci, která by v normální době trvala deset minut.

Šestý den bolesti trochu polevily. Když jsem mu ráno přinesl hrnek mléka, dokonce byl s to ho půlku vypít. Pak mi řekl: „Je mi třiačtyřicet. Byl jsem pořádná vazba. Ale víš, co mě nejvíc udivuje? Že musím tomuhle tělu, které mi v životě poskytlo tolik radostí, tak tvrdě zaplatit, než mě opustí.“

Pak ke mně obrátil vpadlé oči a s náznakem úsměvu na bledých rtech dodal:

„Tedy, opustí, to jsem jen tak řekl. Spíš mám dojem, že odejdeme společně.“

Odpoledne za ním jako každý den přijel z La Roque Meyssonnier. Jakkoli byl Emanuel zesláblý, chtěl vědět, jak vypadá situace mezi ním a Gazelem, a zdál se šťastný, když slyšel, že se jejich vztahy zlepšily. Zachovával si naprosto jasné vědomí. Navečer mě požádal, abych svolal k nohám jeho postele všechny Malevilce. Když se tak stalo, klouzal zvolna pohledem z jednoho na druhého, jako by si chtěl naše tváře vrýt do paměti. Ačkoli byl ještě schopen řeči, nepronesl ani slovo. Možná ze strachu, že kdyby promluvil, podlehl by dojetí. Nechtěl patrně, abychom ho viděli plakat. Ať už tomu bylo jakkoli, prostě na nás jen hleděl, v očích výraz takové lásky a lítosti, až se nám svírala srdce. Pak nám rukou pokynul, abychom odešli, zavřel oči, znovu je však otevřel, a jak už jsme odcházeli, požádal Evelynu a mne, ať zůstaneme. Od té chvíle už nepromluvil. K sedmé večer stiskl Evelyně silně ruku a zemřel.

Evelyna si přála bdít u jeho těla jako první. Požádala mě o to klidným hlasem, dokonce ani neplakala, proto jsem jí bez jakéhokoli podezření vyhověl. O dvě hodiny později jsme ji našli zhroucenou na Emanuelovi. Probodla si hruď maličkou dýkou, kterou nosila zavěšenou na pásku.

Ačkoli ani jeden z nás nebyl zastáncem sebevraždy, Evelynin čin nikoho nepřekvapil, ba ani nepohoršil. Koneckonců jím pouze o něco předběhla vývoj událostí, jemuž stejně všechno nasvědčovalo. Ať se Emanuel snažil jak chtěl, nedokázal víc, než ji jakž takž udržet naživu. A ona sama na nás vždycky dělala dojem, že se drží života jen proto, aby nemusela opustit Emanuela. Po vzájemné poradě jsme s výjimkou jednoho hlasu, totiž Colinova, rozhodli, že ji od Emanuela neodloučíme a pohřbíme je společně. Colinův nesouhlas – který k pohoršenému úžasu všech vysvětloval náboženskými důvody – zavdal příležitost k první neshodě, jež mezi námi po Emanuelově smrti vznikla.

Od té doby jsem o vztazích mezi Evelynou a Emanuelem dost přemýšlel a už mě neudivují. I když se Emanuel v dřívějším světě rozhodl proti monogamii a pak už – z důvodů, jež sám uvádí – ve svém rozhodnutí setrval, myslím, že z jeho srdce přece jen zcela nevyprchala touha po velké, výlučné lásce. A vskrytu nacházel její naplnění ve svém platonickém vztahu k Evelyně. Našel konečně někoho, koho mohl milovat ze všech sil. Nebyla to však zcela žena. A jejich svazek nebyl manželstvím.

Kromě dvou mužů, které Meyssonnier nechal jako hlídku na hradbách, dostavili se na Emanuelův pohřeb všichni Laročané. Cesta tam a zpátky pro ně znamenala i lesní zkratkou pětadvacet kilometrů. Byla to první z každoročních poutí obyvatel městečka k hrobu jejich osvoboditele.

Judita Médardová vyhověla prosbě obecní rady a proslovila dost dlouhou řeč protkanou sem tam výrazy, jež asi posluchačům mnoho neříkaly. Položila důraz především na Emanuelovu humánnost, hovořila o jeho „fanatické lásce k lidem a jeho až jaksi živočišném lpění na zachování druhu“. Zapamatoval jsem si tu větu, protože Emanuela tak přesně vystihovala, ale také proto, že ji podle mého domnění asi všichni plně nepochopili. Ke konci musela Judita proslov přerušit, aby si utřela slzy. Byli jsme jí vděční za to dojetí, ba dokonce i za onu nesrozumitelnost; její řeč jako by tím získala ještě důstojnější, okolnostem ještě líp odpovídající tón.

Tím však naše bolest neskončila. Asi týden po pohřbu přerušila Menou všechen styk s okolím, přestala jíst a upadla do stavu němé skleslosti, z něhož ji nedokázalo nic vytrhnout. Horečku neměla, nenaříkala si, že by ji něco bolelo, nejevila žádné příznaky nemoci. Neulehla ani do postele. Přes den seděla jen na své lavičce, prázdný pohled upřený do ohně, sevřené rty. Když jsme ji vybízeli, aby vstala a něco pojedla, odpovídala zpočátku týmiž slovy, jaká jsme tolikrát slyšeli od Moma, dokud ještě žil: „Nechte mě, sakra!“ Pozvolna však odpovídat přestala a jednoho dne, ve chvíli, kdy jsme zrovna seděli u stolu, sklouzla z lavičky a padla do ohně. Vrhli jsme se k ní. Byla mrtvá.

Přijali jsme její odchod s bolestným ohromením. Každý z nás si myslel, že svou vitalitou Emanuelovu smrt překoná, tak jak překonala Momovu. Zapomněli jsme však, že následuje-li po jedné ztrátě vzápětí hned druhá, účinek se nahromadí. A také jsme si myslím nikdy předtím plně neuvědomili, že se Menouina energie potřebovala opírat o sílu, která by jí dodávala jistoty, a tou silou že byl Emanuel.

Když jsme ji pochovali, sešlo se shromáždění, při němž mě Malevilci chtěli jmenovat vojenským velitelem a Colina zvolit za abbého. Odmítl jsem. Na základě argumentu, že Emanuel oddělování světské a duchovní moci tvrdě zamítal. Navrhli mi tedy, abych převzal na Malevilu i funkci duchovního. Odmítl jsem rovněž. Tak jak mi to Emanuel vyčítal, dokud žil, dosud jsem příliš malicherně lpěl na svých osobních názorech.

Dopustil jsem se obrovské chyby. Protože obojí moc pak dostal z našich rukou Colin.

Za Emanuelových časů jsme Colina znali jako bystrého, milého a veselého člověka, ochotného ke každé službě. Ale byl takový jen proto, že ho Emanuel, jeho dávný a vytrvalý zastánce, zahrnoval láskou a přátelstvím. Po Emanuelově smrti se Colin začal považovat za druhého Emanuela. Chyběla mu však jeho autorita a schopnost lidi přesvědčit, a tak se z něho stal tyran, což mu na vážnosti nijak nepřidalo. Když si představím, že jsem se kdysi obával, aby Emanuel „nezpanštěl“! Pokud jde o demokratické metody, byl Emanuel ve srovnání se svým nástupcem učiněný anděl! Colin okamžitě po svém zvolení přestal svolávat obvyklá shromáždění a vládl jako autokrat.

Neminul takřka den, aby nedošlo mezi „vůdcem“ Malevilu a námi k vážnému střetnutí. Hned se chytil s Peyssouem, hned se mnou nebo s Hervém či s Mauricem, dokonce i s Jacquetem. U mužů narážel a s ženami se mu nedařilo o nic líp. Rozešel se ve zlém s Agnès Pimontovou, protože se pokoušel – aniž mu to ostatně bylo co platné – kontrolovat její milostný život. Nepochodil šťastněji ani v La Roque: městečko, zpravené námi o jeho absolutismu, odmítlo zvolit ho za biskupa. Hluboce se ho to dotklo, s Meyssonnierem se napůl pohádal a pokusil se – bezúspěšně – strhnout do hádky i nás.

Pravda, nahradit Emanuela nebylo snadné, ale Colinova marnivost a potřeba neustále povyšovat vlastní já hraničila až s čímsi patologickým. Od chvíle, kdy jsme ho zvolili na Malevilu za abbého a vojenského velitele, začal mluvit vážným, o několik tónů hlubším hlasem, tvářil se odtažitě, u stolu se halil v povýšené mlčení a vraštil obočí, kdykoli někdo z nás promluvil první. Pomaloučku polehoučku se obklopil jakousi dětinskou soustavou drobných privilegií a přednostních práv, na která mu nesměl nikdo sáhnout, aniž ho urazil. Jeho bystrost Emanuelem tolik vychvalovaná – mu tentokrát neposloužila. Místo aby se dovtípil, že se chová nesmyslně, a věci napravil, dokázal jen vytušit náš nesouhlas. Cítil se pronásledovaný. A osamělý, protože se sám postavil stranou.

Na Malevilu zavládla neshoda. Padaly nevraživé pohledy, vznikaly situace plné nesnesitelného napětí a chvíle o nic příjemnějšího mlčení. Agnès Pimontová a Catie podvakrát nadhodily, že se vrátí zpátky do La Roque. Colinovo diktátorství však nedokázala podlomit ani hrozící ztráta dvou žen. Naopak. Vyjma rozkazů přestal vůbec na kohokoli mluvit. Dospěl tak daleko, že dokonce předstíral, jako by se cítil fyzicky ohrožen. Pistoli, kterou nosil za pasem, už neodkládal ani u stolu. A během jídla po nás vrhal pohledy, v nichž se střídala zuřivost s výrazem štvance.

Protože ho všechno uráželo, nakonec jsme u stolu raději nemluvili. Ovzduší na Malevilu tím ztěžklo ještě víc. Z mohutných temných zdí hradu začala čišet nuda a strach.

Colina neustále pronásledovala představa spiknutí. A skutečně na to došlo, začali jsme se domlouvat za jeho zády. Uvažovali jsme, že bychom proti jeho vůli svolali shromáždění a hlasováním ho sesadili. Plán už jsme však nestačili dovést do konce. Než mohl být uskutečněn, Colin byl zabit při potyčce s jednou loupeživou tlupou. Uboze vyzbrojenou a čítající sotva šest mužů. Doufal nejspíš, že si vydobude ztracený kredit, když se před námi blýskne nějakým hrdinským kouskem. Vystavil se nepříteli stejně bláznivě jako kdysi v boji s Vilmainem a dostal z bezprostřední blízkosti rovnou do prsou nálož z ručnice. V okamžiku smrti se mu opět vrátil do tváře onen chlapecký výraz a šelmovský úsměv, jež mu zaživa získávaly z Emanuelovy strany tolik shovívavosti.

Po jeho smrti už jsem se nebránil převzít na Malevilu obě funkce. Navázal jsem opět s La Roque všechna přátelská pouta, jež za Colinovy éry povolila, a městečko mě po roce zvolilo biskupem.

Sklizeň v roce sedmdesát osm byla dobrá, a v devětasedmdesátém ještě lepší. Po nemalém dohadování přijali nakonec Laročtí můj návrh, že do budoucna budeme sklízet všechnu úrodu společně a rozdělovat ji v poměru k počtu obyvatel. Dvě třetiny připadnou městečku a jedna Malevilu, protože nás je deset a Laročanů kolem dvaceti. Vzhledem k úrodné naplaveninové půdě kolem městečka by Malevil na takovém uspořádání v normální době značně získal. Operoval jsem však, a myslím, že oprávněně, argumentem, že rovina je na rozdíl od našich kopců daleko víc ohrožena vpády. Kdyby bylo La Roque jednoho dne vypleněno nějakou bandou, s radostí by v nouzi přijali dvě třetiny naší úrody.

Meyssonnier, z něhož se stal zapálený Laročan, se se mnou během jednání handrkoval jen což. Zůstal jsem však trpělivý, a jak by řekl Emanuel, „pružný, ale pevný“. Dovedl jsem záležitost k úspěšnému konci a při shromáždění za to sklidil od Malevilců vřelá blahopřání. „No prosím,“ prohlásil Peyssou, „Emanuel by to nedokázal líp. Pamatuješ, jak tenkrát měnil s Fulbertem krávu?“

Už v roce sedmdesát sedm, ještě za Emanuelova života, se mezi námi na Malevilu rozvinul doslova kult dítěte. Způsobil to příchod Christinky Pimontové, které bylo tehdy deset měsíců. Vnesla do našich starých zdí cosi tak nového, že jsme nevěřili vlastním očím. I když se narodila jinde, byla naším prvním batolátkem, každý z nás byl do ní přímo blázen, okamžitě jsme ji přijali za svou a šla v tom prvním období svého života z náruče do náruče. Věčně ji někdo nosil, hýčkal, točil se kolem ní, bavil ji, až nakonec začala všem ženám na Malevilu říkat „máma“ a všem mužům „táta“. Vzniklo to spontánně, ale po svém zvolení za vůdce Malevilu jsem za souhlasu celého shromáždění rozhodl zavést tento způsob oslovování nastálo. Od roku sedmdesát sedm se nám totiž narodily další děti, Miettin Gérard, Catina Brigitta a čtyři měsíce po Emanuelově smrti Agnèsin Marcel. Agnès by ho byla z důvodů všem zřejmých ráda pojmenovala po zemřelém, povedlo se mi však jí to rozmluvit a na můj návrh se malevilské shromáždění usneslo, že zásadně vymýtíme také onen zvyk hledat neustále na dítěti fyzickou podobu s jeho rodiči. Nepřipadá mi dobrý ani u manželského páru, natož ve společenství jako naše.

Příchod Agnès Pimontové na Malevil po Fulbertově smrti narušil mezi ženami rovnováhu sil. Agnès oné svobodě, kterou jí Emanuel ponechal, přišla rychle na chuť, ale nerozdělovala se všem tak spravedlivě jako Miette. Vybírala si, byla samý rozmar a koketnost, prostě celá Catie. Užívala však svých ženských zbraní lépe, zkušeněji. V Catině náručí měl člověk pocit, jako by tančil nad sopkou a pak se propadl rovnou do žhavého jícnu. Kdežto Agnès, „něžná a veselá jako dubnový potůček“ (Emanuel), ho nejprve obestřela kouzlem svěžesti a teprve potom zahalila v plameny.

Za Emanuelovy vlády udržovaly obě ženy své soupeřství pod pokličkou, ale po Menouině skonu mezi nimi propukl otevřený boj o moc. Jazyky řádily celé týdny jak zběsilé, až se válka nakonec zvrhla v pěstní klání. Tehdy se mezi ně vložila Miette a před užaslým pohledem jediného svědka, totiž Peyssoua, „jich každé pár ubalila“. Hned na to je požádala za odpuštění, zlíbala je, zkonejšila a pojistila si tak převahu při nejmenším v téže míře dobrotou jako silou.

Colin si svou tyranií obě soupeřky znepřátelil a tím je posléze i smířil. Spojily se proti němu a bodaly ho jak vosy. Ale hra se jim bohužel tak zalíbila, že ji rozšířily i na ostatní kamarády; od chvíle, kdy Colin padl, s nimi nebylo k vydržení. Stálo mě to hodně energie i trpělivosti, abych naše válečnice odzbrojil. Podle mého nám v podstatě měly všechnu tu svobodu, kterou jsme jim dopřávali, za zlé, ovšem vzít by si ji byly už nedaly. A také si myslím, že s Emanuelovým odchodem ztratily cosi jako předobraz otce a velice tou ztrátou trpěly. Dověděl jsem se, že se všechny tři ženy scházejí v pokoji u Miette, a jednou jsem je tam přistihl: plakaly a modlily se před stolem, na němž jako na oltáři trůnila Emanuelova fotografie. Nevím, zdali jsem udělal dobře či ne, ale nechal jsem je. Právě ony tři pak nakazily i ženy z La Roque a zavedly onen kult mrtvého hrdiny, který se u nás stal takřka druhým náboženstvím.

Pokud lze nazývat bohatstvím hojnost obilí, píce a dobytka, dá se říci, že v roce sedmdesát devět byl Malevil bohatý. Zčásti, jak už jsem říkal, dík dvěma úrodným letům, a zčásti také díky dohodě, kterou jsem uzavřel s La Roque. V roce sedmdesát devět nás také postihl jen jediný loupeživý vpád, právě ten, při němž přišel o život Colin. Začali jsme se společně s La Roque radit, do čeho se v míru, nebo spíš v oněch chvílích míru, jež nám případně budou dopřány, nejspíš pustit. Samozřejmě aniž polevíme v bdělosti.

Nejprve jsme se poradili ve třech, Meyssonnier, Judita Médardová a já, a rozhodnutí, k němuž jsme dospěli, byla pak projednána a schválena při veřejné rozpravě všech obyvatel.

Běželo v podstatě o týž problém, jaký vyvstal před Meyssonnierem a Emanuelem toho dne, kdy jsme zbavili městečko Fulbertovy tyranie. Měli jsme k dispozici malou knihovnu na Malevilu, ale hlavně velké množství odborné literatury v knihovně na larockém zámku, protože pan Lormiaux vystudoval techniku. Stáli jsme před dilematem: Máme využít vědění uloženého v obou knihovnách i svých vlastních skrovných znalostí a začít zkoumat cesty, jak by se daly vyrobit nástroje, jež by nám usnadnily život, a zbraně, jež by nám pomohly ho uhájit? Nebo jsme po oné strašlivé zkušenosti tak dokonale poučeni o nebezpečích techniky, že raději veškerý vědecký pokrok včetně výroby nástrojů jednou provždy zavrhneme?

Mít jistotu, že někde ve Francii nebo v jiných zemích nepřežily skupiny lidi, které se rozhodnou pro první z obou možností, byli bychom myslím zvolili tu druhou. Pak by však nad námi takové skupiny získaly drtivou technickou převahu a nikdo z nás nepochyboval, že by nám okamžitě hrozilo zotročení.

Rozhodli jsme se tedy pro vědu. Bez jakéhokoli optimismu, bez sebemenší iluze, s jasným vědomím, že věda sama o sobě je dobrá, ale bude jí vždy zneužíváno.

Věc se projednávala na společném shromáždění městečka La Roque a Malevilu. Fabrelâtre, kterého Laročtí jmenovali skladníkem, nás tehdy upozornil, že zásoby munice pro šestatřicítky se kvapem tenčí, a až vystřílíme poslední náboje, budeme moci pušky zahodit. Meyssonnier na to poznamenal, že bychom možná dokázali vyrobit střelný prach, protože v kraji je starý uhelný důl. Síru bychom získali ze zdejších sirnatých pramenů a ledek snadno seškrábali ve sklepech a z našich starých zdí. Kovu bylo dostatek ve Fabrelâtrově železářství a v Colinově bývalém krámku. Zbývala jen otázka tavení kovu a plnění patron, ale nezdála se neřešitelná.

A tak 18. dubna 1980 valné shromáždění La Roque a Malevilu vytklo jako první a přednostní úkol zahájit výzkumné a pokusné práce na výrobě střel pro pušky typu 36.

Od té doby uběhl rok a mohu říci, že výsledek daleko předčil naše očekávání. Podníceni úspěchem, stavíme si dnes před sebe – rozumí se v oblasti obrany – dokonce i cíle mnohem náročnější. Můžeme tedy od nynějška hledět do budoucna s důvěrou. Pokud je ovšem „důvěra“ to pravé slovo.

Robert
Merle

Z francouzského originálu Malevil,

vydaného nakladatelstvím Gallimard,

Paříž 1972, přeložila Věra Dvořáková.

Přebal a vazbu s použitím ilustrace

Františka Zálabského navrhl Karel

Aubrecht. Vydání v Nakladatelství

Svoboda první. Praha 1992.

Vydalo Nakladatelství Svoboda jako

svou 6199. (7312.) publikaci.

Odpovědná redaktorka Irena Grusová.

Výtvarné redaktorky Marta Brabencová

a Jana Mikulecká.

Technická redaktorka Marie Sýkorová.

Vytiskla Česká typografie, a. s., Praha.

AA31,91,VA32,64.

Tematická skupina 13/34.

73/605218.5

25 – 045 – 92

Robert Merle se narodil v Alžírsku roku 1908. Vystudoval anglistiku a stal se středoškolským profesorem. Jako přímý účastník prožil roku 1940 bitvu u Dunkerque a na základě tohoto mocného zážitku vznikla jeho prvotina Víkend na Zuydcoote (Weekend à Zuydcoote, 1949). Po válce přednášel na univerzitách v Rennes, Toulouse, Alžíru a Paříži-Nanterre. Je autorem esejů, historických reportáží, dramat a mnoha románů, z nichž většina byla přeložena do češtiny:

Smrt je mým řemeslem (La Mort est mon métier, 1952)

Ostrov (L’Ile, 1962)

Až delfín promluví (Un animal doué de raison, 1967)

Za sklem (Derrière la vitre, 1970) Malevil (1972)

Muži pod ochranou (Les hommes protégés, 1974)

Dědictví otců (Fortune de France, 1977)

V rozpuku mládí (En nos vertes années, 1979)

Mé dobré město Paříž (Paris ma bonne ville, 1980)

Vladař na scéně (Le Prince que voilà, 1982)

Horoucí láska (La violente amour, 1983) …

Nakladatelství Svoboda připravuje k vydání 2 poslední autorovy romány, Idol (Idole, 1987) a Výlučná vlastnost člověka (Le propre de l’homme, 1989).

Poznámky

[←1]

*       Čtenáři jistě neušlo, že mu tu Emanuel podává zprávu o Miettině mnohomužství, ale jen jaksi mimochodem, jako by se věc už rozuměla sama sebou. (Tomášova poznámka.)

[←2]

*       Je možné, že – jak tvrdí Emanuel – „nemám smysl pro humor“, ale nejsem si tak zcela jistý, že Emanuel ten dopis chápal čistě a jen jako „legraci“. (Tomášova poznámka)

[←3]

*       Tato pasáž bude později často citována jak z larocké, tak z naší strany, a to leckdy na podporu zcela protichůdných tezí. (Tomášova poznámka.)