Robert Merle

Pro nás slunce nevychází

ARGO 1992

Veškerá práva vyhrazena.

© 1986 by Librairie Plon

© 1992 ARGO

© 1992 Translation L. Smutek

ISBN 80-901198-7-5

PŘEDMLUVA

Před několika lety mi jistý francouzský novinář přisoudil prorocké schopnosti. Proč? Ve svém románě Zvíře nadané rozumem z roku 1967 (česky roku 1972 pod názvem Až delfín promluví) jsem předpověděl, že se Ronald Reagan – který vystupuje v knize pod průhledným jménem – stane prezidentem Spojených států. Také jsem ukázal, jak se dají využít speciálně vycvičení delfíni k vojenským účelům: a to se také stalo o sedm let později v Tonkinském zálivu, kde byli nasazeni proti severovietnamským žabím mužům.

Touto svou schopností se nijak nechlubím. Samozřejmě si neosobuji žádný prorocký talent. A jsem tomu rád. Jsem absolutně slepý pokud jde o budoucnost, v to počítaje svou vlastní, a proto mohu tvrdit, že jsem si naplánoval sto dvacet let života, bez obav, že budu usvědčen ze lži bezděčným zábleskem jasnozřivosti. Na oplátku bych řekl, že pozorně sleduji všechno, co se kolem mne ve světě odehrává, a že jsem díky této pozornosti získal určitý cit pro Historii, která se nám právě odvíjí před očima. Jak by se jinak dalo vysvětlit, že jsem se při psaní knihy Malevil před čtrnácti lety začal zajímat o problémy jaderné energie rok před katastrofou v Černobylu.

Malevil si získal uznání tím, že jsem v něm smysluplným a konkrétním způsobem vylíčil, jak nesmírně obtížné by bylo pro několik izolovaných skupin žít a přežít v podmínkách vzniklých po nukleární válce v Evropě. Dnes však už víme, že toto líčení bylo pohříchu příliš optimistické. Násobte Černobyl miliónkrát, přidejte půl miliardy mrtvých, nenapravitelné zamoření vody a půdy, tmu a ledový chlad po dobu nejméně jednoho roku a přiblížíte se více než pravděpodobně konci živočišného a lidského života na severní polokouli.

Kromě bláznů, zuřivců a fanatiků není na světě člověk se zdravým rozumem, který by si vroucně nepřál významné a současné odzbrojení ve světovém měřítku. O to je třeba usilovat, ale s otevřenýma očima: odzbrojení nenastane již zítra.

„Jistě existuje místo, kde bychom se mohli mít lépe,“ říká německé přísloví, „ale prozatím jsme tady.“ Rozumím tím tuto planetu, „nyní tak zranitelnou“, jak říká druhý důstojník na ponorce, kterou popisuji. Musíme nejen žít s hrozbou zkázy visící nám nad hlavami, ale dokonce se musíme podílet na této hrozbě jako aktivní činitelé. Homeopatie skoro zoufalá: pokoušíme se hrůzou zapudit hrůzu.

V této knize jsem chtěl zobrazit nebezpečný a málo známý život posádek plnících své úkoly na JPRS (Jaderné ponorky s raketovými střelami) ¹. Čím víc jsem poslouchal tyto námořníky, tím víc jsem shledával, že jsou lidští, otevření a sympatičtí. Nepochybně jsou mezi nimi stejní lidé jako mezi jejich anglickými, americkými nebo sovětskými kolegy. Rozhodně to nejsou netrpěliví válečníci, kteří by toužili si to rozdat. Naopak, jsou si mnohem víc než většina našich spoluobčanů vědomi toho, co by se stalo v jiných zemích i v jejich vlastní zemi, kdyby dostali rozkaz odpálit balistické rakety.

Nikterak nepředvídám – a chci to podtrhnout se vším důrazem – že tento rozkaz jednou dostanou. Ale fakt, že tato možnost existuje, dokazuje, v jak zmatené době žijeme. Už Hamlet si na to stěžoval. Uvědomíte-li si, co všechno je v sázce, totiž přežití lidského druhu, pak je snad na čase myslet na to dnem i nocí.

1

Mám v úmyslu vyprávět Sofii o patrole, na kterou se chystám. Ale jak tak v sobě nyní živím pochybnosti, že by o mne jevila přílišný zájem, a protože nevím, jestli po mém návratu – asi tak za sedmdesát dní – budou naše vztahy stejné, jako při mém odchodu, představuji si, že tento text budou číst i jiní čtenáři. Byl bych rád, kdyby mezi nimi byly dívky a kdyby byly krásné. Jestliže miluji Sofii, neznamená to, že bych se – aspoň v myšlenkách – chtěl vzdát poloviny lidského rodu. Ani že bych chtěl jít do kláštera.

Ostatně není tak docela jisté, že ji miluji. Všiml jsem si, že kdykoliv o ní mluvím, nikdy v mé řeči nechybí ironie. Příliš si necením ani prostředí, ve kterém žije, ani jejích rodičů ani jejího vzdělání.

Její otec, díky talentu svých inženýrů a ředitelů, uvedl svého času na trh výrobek, který změnil automobil. Nabyl jmění a zemřel. Podle mého cítění je takový život, kde jsou hlavní peníze a nikoliv láska k řemeslu, naprosto bezúčelný.

Vdova po něm je žena, u níž poučky nahrazují niterný život. Neotevře ústa, aniž by neposuzovala lidi a většinu z nich nezatratila. Když jsem před ní zpochybnil existenci pekla, vykřikla: „Ale peklo existovat musí! To by bylo velice nespravedlivé, kdyby neexistovalo!“ Dospěl jsem k závěru, že patrně nemáme stejnou představu o spravedlnosti.

Za čtrnáct dnů se vrátila k mým tlachům o pekle a s pohledem upřeným mi do očí (její oči jsou ocelově modré) řekla: „Jedním z uskoků ďábla je, že se snaží všechny přesvědčit, že peklo neexistuje.“ Byli jsme v jejím salóně. Kradmo jsem očkem mrkl na nohy, abych se přesvědčil, že mi místo nich nerostou kopyta.

Na první pohled poznáme dobré vychování její dcery podle šatů. Sofie nosí nízké podpatky, plisované sukně nebo kostým. Když jsem se jí jednou zeptal, proč jsem ji nikdy neviděl v džínách, odpověděla: „Protože je to neskromné“ a spustila cudně víčka na krásné černé oči.

Už jste asi pochopili, že Sofie je ukázkou druhu, který je na vymření. V jistém smyslu je okouzlující. Když ji pozorujete, máte dojem, že putuje časem až na začátek století. V chování, v tónu hlasu, v chůzi, ve způsobu jak si sedá – odvažuji se tvrdit – se beze sporu projevuje její skvělé vychování. Její dvaadvacet let a nikdy nelíbala chlapce na ústa. Aspoň mi to tvrdila, když odmítala moje polibky, které jsem jí chtěl vtisknout na tvář, ale nedopatřením zbloudily buď do retního koutku nebo dokonce na krk. Sofie trpí tyto pozornůstky, nicméně je nepovzbuzuje. Jen maličko tak ustupuje přirozené mužské hrubosti.

Protože námořnictvo může přijmout od Sofie jednou týdně familigram (později tento termín vysvětlím), ozdobil jsem ji titulem ‘snoubenka’ – zcela nezákonně. Její matka mi tento lichotivý statut neudělila. Sofie přijala tuto veselou lež – nikoliv bez jisté rezervovanosti:

Familigram připouští dvacet slov. Avšak Sofie, věrna své obvyklé zdrženlivosti, použila první týden pouze čtyři slova. „Myslím na vás. Sofie.“ Až se jednou vezmeme, snad se propracuje k desítce slov.

Abych řekl plnou pravdu, nevím, na čem s ní jsem a ona velmi pravděpodobně neví, na čem je se mnou. Je možné, že když jsem jí řekl, že ji miluji, poněkud jsem nadhodnotil cit, který bych k ní choval, kdyby naň reagovala. Milá čtenářko, snad mi přiznáte, že jeden z milenců musí vyslovit klíčové slovo: bez toho se nikam nedojde.

Na druhé straně nemůžete stejně jako já ignorovat fakt, že jestliže skoro vždycky víme, co si myslíme, je mnohem nesnadnější vědět, co cítíme. Je možné, že jsem vyznal lásku Sofii na základě vnitřní rozkolísanosti, do které se promítla nejistota našich vztahů. Pokud šlo o Sofii, poslouchala mě s pažemi zkříženými na prsou spíše v obranném gestu, třebaže se nemusela obávat z této strany žádného nájezdu. Spokojila se s tím, že spustila na oči víčka jako se spouští opona. Někdy bývá docela pohodlné být dívkou.

Slyšel jsem, že příšerná paní matka, v jejímž stínu moje archaická snoubenka žije, přišla na mizinu nešťastnými spekulacemi. Nebyl jsem ani zklamaný ani mrzutý. Na živobytí si vydělám, mám dost i pro dva – neboť jsem důstojníkem Námořnictva. Všimněte si toho ‘N’. Vrátím se k němu: v něm je celý rozdíl. Na rukávu uniformy se mi blyští tři zlaté prýmky a třetí lemuje červený samet; ten naznačuje, že se války přímo neúčastním: spokojuji se s tím, že léčím a ošetřuji ty, kteří ji provozují.

Vlastně jsem žádal o službu na ponorce právě kvůli možnému sňatku se Sofií a kvůli značným výdajům, které by z něho vyplynuly, neboť tato služba je po právu finančně dobře hodnocena.

Počítal jsem s tím, že budu brát kolem dvaceti tisíc franků měsíčně. Pro mne je to mnoho. Pro paní matku je to málo. Když jsem pozoroval provoz v její domácnosti, pochopil jsem, že by zbytky velkého majetku stačily uživit několik chudých rodin.

Moje rodina je počestná a skromná: můj otec je berním inspektorem v Bordeaux. Jako nejmladší člen rodiny jsem si byl vědom, že rodiče jen s obtížemi financují studia mých dvou starších bratrů. Rozhodl jsem se, že je ušetřím nákladů souvisejících se mnou a přihlásím se ke konkursu na zdravotnickou školu v Bordeaux. Proto mě teď vidíte ve skvoucí uniformě s prýmky na rukávech. Nemám ani trochu vojenského ducha a poněkud jsem se obával soužití s válečníky. Ale v přímém styku jsem shledal, že jsou zdvořilí a srdeční, že se s nimi dá dobře žít.

Je mi jedenatřicet let a mou lásku k Sofii snad omlouvá její mimořádná krása. Ve svých jasnozřivých chvílích si však uvědomuji, že když mě ježibaba na stráži u Sofiiných dveří srovnává se syny starých známých zesnulého manžela, nemůže plesat nad mými vlažnými náboženskými city a nad poměrně ubohými příjmy. Pokud jde o Sofii, zůstává záhadou, co si o tom myslí a co cítí. Mezi nás dva se pokaždé vloží opona jejích víček.

O možnosti sňatku se Sofií si dělám jen nepatrné iluze. Jestliže se však sňatek uskuteční, pak samozřejmě škrtnu předcházející stránky, můj spíše neurčitý vztah k Sofii se šťastně vyjasní a příšerná paní matka se stane mou milovanou tchyní. Až budete číst tyto stránky, od začátku až do konce mého vyprávění se Sofie vzdálí z mého života.

Abych se vrátil k ponorkám našeho námořnictva, kterým napříště zasvětím své dobré služby, vězte, že jsou dvojí: velké a menší. Velké jsou slavné jaderné ponorky s raketovými střelami, které představují naši odstrašovací sílu. Označují se začátečními písmeny JPRS.

Druhé jsou ponorky útočné, které se také nazývají ponorky klasické, protože používají k pohonu Dieselův motor. Některé jsou nukleární a nazývají se útočné nukleární ponorky (UNP).

Útočné ponorky se mohou zastavovat v přístavech a jejich úkoly bývají krátkodobé. Na palubě mívají jenom jednoho zdravotníka. Patroly JPRS bývají dlouhodobé a vyplouvají z Brestu na šedesát nebo sedmdesát dlouhých dní; vracejí se do Brestu, aniž by se během plavby vynořily z vody. Proto mívají lékaře a dva ošetřovatelé.

Byl jsem přidělen k JPRS. Ale svůj křest jsem si odbyl na malé útočné ponorce. Velitel si výjimečně vyžádal lékaře, protože patrola měla trvat tři týdny.

Ve skutečnosti trvala plavba jenom čtrnáct dnů. Vrátil jsem se na Dlouhý ostrov u Brestu – základnu našeho JPRS – kde jsem působil v nemocnici a očekával další úkoly.

Přišly zcela nečekaně. Lékař přidělený JPRS v poslední minutě ze zdravotních důvodů svou účast odřekl. Nahoře rozhodli, že ho mám nahradit. Jaksi jsem se zavěsil na „rameno kotvy“, jak říkají námořníci, což je výstižný výraz, který věrně zachycuje okamžik, kdy se kotva zvedá a nešťastný opozdilec se zavěsí najedno rameno, aby se ještě dostal na palubu.

Jistě – toto JPRS mi nebylo tak zcela neznámé. Už jsem ho předtím jednou navštívil. Ale nevěděl jsem nic o kapitánovi, o důstojnících ani o posádce. A co bylo horší, nevěděl jsem nic o dvou ošetřovatelích, protože se nepřipravovali se mnou, ale s mým předchůdcem.

Metaforu o kotevním rameni neberte doslovně: hodinu před vyplutím přecházím lávku stejně jako ostatní. Kapitán mě přijme s ulehčením, avšak s určitou zdrženlivostí. V duchu se asi ptá, jestli se ten nový felčar, kterého mu poslali na poslední chvíli, vyrovná tomu starému.

Na jednotvárně černém můstku, provrtaném tu a tam malými kulatými otvory, je přede mnou dokořán otevřená přístupová komora se spuštěným olověným poklopem. Naposledy se podívám k nebi. Jakoby naschvál, abych toho ještě víc litoval, noční vítr nebe vyčistil od brestského mžení a na Dlouhém ostrově září slunce. Abych řekl pravdu, vidím oblohu jenom obrovským skleněným krytem, který chrání před deštěm betonový bazén, kde mě očekává Jonáš, aby mě spolkl.

„Až po vás, doktore,“ řekne kapitán.

Jeden námořník mě zbaví zavazadla; chápu se oběma volnýma rukama chladné oceli. V ponorce se na palubu nevystupuje, ale sestupuje. Doufám, že se netvářím nijak nepřirozeně. Bicepsy mám křečovitě stažené a nohou šátrám dolů úplně naslepo. Třebaže jsem si za čtrnáct dnů trochu zvykl na tento cvik na malé útočné ponorce, vždycky se ptám, jakým nejlepším způsobem pohyb provést. Obezřetně: levá noha se přisune na stejnou příčel s pravou nohou dříve než pravá riskne sestup o jeden stupeň. Odvážně: levá noha se spustí rychle z příčle a postaví se pod pravou nohu. Avšak tato druhá metoda vás rozkolébá v bocích, takže se vystavujete riziku, že si odřete hýždě o stěny otvoru. Jednou jsem se o to pokusil a teď se vracím k rozvaze.

Kapitán mě pružným krokem vede do změti uliček mezi kabinami. JPRS je ve srovnání s malou útočnou ponorkou obrovský. Ale tato obrovitost je relativní, protože hodně prostoru zabírají stroje, roury, spoje, stavidla, měřicí přístroje, pulty samočinných počítačů a přístrojové desky, takže zbývá málo místa pro vlastní pohyb, a máte-li někoho potkat, musíte se pokaždé postavit zády ke zdi, abyste se vyhnuli. Bůhví, že se tu s někým potkáte, neboť kovové útroby nestvůry se přímo hemží pobíhajícími zaměstnanci: je tu sto třicet až sto třicet sedm mužů, pokud si pamatuji ze své předešlé návštěvy.

„Ukážu vám váš pokoj,“ řekne kapitán.

Zdvořilost má hodně odstínů. Jeho způsoby – ale to mě nepřekvapuje – svědčí o tom, že pro něho nejsem skutečný námořník, třebaže mám na sobě uniformu. Má pravdu. Já nesloužím lodi, sloužím lidem, kteří jsou na palubě. A protože jsou mladí a překypují zdravím, budu mít bezpochyby málo práce. Jsem tu jen pro případ potřeby. Jako záchranný pás. Až na to, že na této palubě zrovna žádný záchranný pás není, nikdo si přece nebude počínat tak nesmyslně, že by mohl spadnout do moře.

„Doufám, že se vám bude ve vašem pokojíku líbit,“ řekne kapitán.

„Ano, veliteli, bude se mi tu líbit, děkuji.“

Kdyby tu byla Sofie, objevila by v této rozmluvě nechtěný humor. Neboť pokoj pro důstojníka – všechny jsem si zběžně prohlédl a všechny jsou stejné – měn dva metry na délku a metr a půl na šířku. Říká se ‘pokoj’. Neříká se ‘kabina’. Kabina, určená pro osobní a poštovní dopravu, je asi dvakrát tak velká.

Prohlížím si pokoj, třebaže není co si prohlížet. Kde je Nautilus kapitána Nema s okázalým salónem, varhanami, zasklenými dveřmi, které zrcadlily ozářené hlubiny oceánu?

„Nechám vás tu,“ říká kapitán.

Ale nenechal mě. Tiše mě pozoruje, až mě vyprovokuje k tomu, abych také já pozoroval jeho. Je střední postavy, robustní, vzpřímený, žádné břicho, vlasy a černé vousy přistřižené nakrátko a v té černi modré oči. Dodává:

„Moře je rozbouřené. Ze začátku nás to pořádně vytřese. Vy to už znáte z útočné ponorky. Ale jakmile se dostaneme pod vodu, zůstaneme tam a pak to bude docela příjemné.“

Slova ‘docela příjemné’, která pronáší s úsměvem, mi ihned dodají odvahy. Všichni námořníci měli, mají nebo budou mít mořskou nemoc. Já také. Ale nerad bych operoval slepé střevo na lodi, která se houpe.

Kapitán pokračuje:

„Pošlu vám dva ošetřovatele: Le Guilloua a Morvana. Doktor Meuriot byl s nimi spokojen. Společně vytvořili dobrou partu.“

Protože se mi zdá, že se v této větě ozývá náznak lítosti, pokud neobsahuje zastřenou výstrahu, řeknu:

„Doufám, že se jim přizpůsobím a že oni se přizpůsobí mně.“

„O tom nepochybuji,“ řekne hbitě.

Pokračuje:

„Jak nepochybně víte, na palubě nosíme trička a džíny bez označení hodnosti. Kromě sobotního večera a neděle, kdy se vyparádíme na znamení přelomu.“

Potom se na mne usměje a odejde.

V očekávání otřesů, jak je předpověděl kapitán, spolknu pilulku, vybalím a usadím se ve svém ‘pokojíku’. Je celý obložený překližkou z dubového dřeva, což mu dodává jasný, teplý a útulný vzhled. Angličan by řekl ‘cosy’. A miniaturní rozměry přispívají k jeho ‘cosiness’.

Když do pokoje vstoupíte, uvidíte postel pro jednoho, která zabírá skoro celou délku. Všimněte si prosím, že se už neříká ‘lehátko’, ale ‘koš’. Hned vedle řečeného koše jsou ve zdi malé skříňky, velmi dobře uspořádané, a také malý šatník. Na přepážce, která mě odděluje od chodbičky, je malé duralové umyvadlo (uznáte, že v tomto prostředí by kamenina neobstála).

Psací stůl vpravo od mého koše dojímá svou titěrností. Je rovněž z dubu, jsou v něm stejně vestavěné skříňky a nad ním jsou umístěné poličky. Správně bych měl říci ‘polička’, protože je tam jenom jedna, v polovině výšky přepažená příčkou, aby při příčném kymácení knihy nevypadly. Sotva se najde místo pro moje lékařské knihy. Na oplátku objevuji mezi skříňkami truhlici.

Vlevo od koše – říkám ‘vlevo’ ve vztahu k sobě, až se tam natáhnu – což hned vyzkouším – se nad palandu příkře sklání stěna, což mě přivádí k zamyšlení: předně že nesmím usedat příliš zprudka, pokud si chci ušetřit hlavu, za druhé, že tato palanda zhruba kopíruje tvar trupu lodi, o který se opírá. Po mé levici, odděleno ode mne tenkou dřevěnou slupkou a silnou ocelovou stěnou, se valí moře, nesmírné, černé, záhadné. Nadarmo si namlouvám, že trup je mohutný, v podstatě naprosto vodotěsný a stavěný tak, aby odolal nejúpornějším tlakům; přesto tato blízkost působí na mou obrazotvornost. Plané obavy; jsem povolán k tomu, abych sousedil s oceánem, avšak nikoliv k tomu, jak aspoň doufám, abychom se seznámili. Jestliže je Jonáš obluda, pak živel, ve kterém se koupe, je obluda také. A o kolik mocnější! Kdyby ty úžasné stroje selhaly a Jonáš se musel ponořit na opačnou stranu hlubiny, než k jaké ho opravňuje jeho konstrukce, tlak vody by ho rozdrtil jako ořechovou skořápku.

Na chodbičce, kam ústí důstojnické pokoje, jsem si povšiml, že žádné dveře nejsou zavřeny, snad aby se lépe větralo, snad aby jednotliví obyvatelé nepodléhali pocitu klaustrofobie, snad aby se dodržel nepsaný palubní zákon, že všichni mají být viditelní – aspoň ve dne. S pochybami ponechávám dveře otevřené a usedám k psacímu stolečku a k zápisníku, který mi darovala Sofie k třicátým narozeninám, aby mi sloužil, jak řekla, jako ‘deník’.

Ve dveřích se objevuje návštěvník.

„Pane, přicházím se vám představit. Jsem Le Guillou, ošetřovatel-anestetik.“

Tento ‘pan’ vás udivuje a já chápu proč. Dalo by se očekávat, že ošetřovatel při hovoru lékaře osloví ‘doktore’ nebo případně podle jeho protokolárního označení v námořnictvu: ‘pane lékaři’. Posádka, složená z velké části z profesionálů, mě tak vskutku oslovuje, s výjimkou mladých povolanců, kteří ignorují protokol a říkají mi ‘doktore’. Stejně tak i důstojníci, kteří protokol znají. Až mě budou znát lépe, změní můj titul na ‘felčara’. Co tedy dělá tento ‘pan’ u ošetřovatelů? Nevím a myslím, že nikdo tady asi neví víc. Ale protože námořnictvo je stejně tak konzervativní ve svých zvycích jako je moderní ve své technice, mám dojem, že se tento způsob oslovení udrží.

Vraťme se k Le Guillouovi. Zvednu se, usměji se na něho a stisknu mu ruku. Určitě Bretonec. Střední postavy, zavalitý, zelené oči, vlasy přecházející do zrzava, vysedlé lícní kosti, jakoby mongolské.

„Le Guillou, vy pocházíte z Finisteru, viďte?“

Nemusím se ptát. Vím to. Jakmile jsem se dověděl, kam mě posílají, vyptal jsem se na něho i na druhého ošetřovatele Morvana.

„Ano, pane,“ řekl Le Guillou.

Podle jeho spokojeného a nadutého vzhledu jsem si snadno určil způsob jeho myšlení: nejlepší z celé Francie je Bretaň. A nejlepší z Bretaně je Finistre.

„A Morvan?“

„Je na palubě, ale omlouvá se, je nemocný.“

„Nemocný? V den, kdy se naloďujeme?“

„Přesně tak,“ řekne Le Guillou.

Na tváři mu pohrává úsměv, který napůl vyjadřuje rozpaky, napůl spoluvinu. „Řekněte mu, že ho chci zítra vidět na ošetřovně.“

„Bude tam,“ řekne Le Guillou.

Tato předpověď potvrzuje diagnózu, kterou jsem si už pro sebe určil.

„Pane, chcete vidět svou ošetřovnu?“

Navštívil jsem ponorku ‘Foudroyant’ a vím, jak vypadá ošetřovna na JPRS. Ale jak bych mohl odmítnout Le Guillouovi potěšení, aby mě přivítal? A podrobně mě neseznámil s vybavením?

„Vidíte, pane, všechno tuje: operační jednotka, resuscitační přístroje, rentgen. Tohle je docela něco jiného než na útočné ponorce! Viděl jste ten operační stůl? Zázrak! Dá se přestavit na zubařské křeslo! A tady je vrtačka.“

Ušklíbnu se.

„Zubařina vás zřejmě moc nepřitahuje,“ řekne Le Guillou.

„Kolik zubů musel doktor Meuriot ošetřit?“

„Během poslední patroly? Asi tak šest…“

„To je hodně.“

„Víte, jak to chodí, pane. Marně připomínáte chlapcům, aby se nechali ošetřit na pevnině. Odkládají to, odkládají… Až to spadne na nás.“

Ten plurál mi připadá dost přemrštěný vzhledem k tomu, že s vrtačkou budu mít co dělat já.

„A tady jsou chirurgické nástroje,“ pokračuje Le Guillou. „Všimněte si, pane, samé jehly se zalisovanou nití. Zažil jsem časy, kdy se jehly během operace vyvlékaly a navlékaly.“ Má pravdu, to je skutečný problém. Ale pro chirurga, ne pro ošetřovatele-anestetika. Vidím, že plurál pokračuje. Neroztahuje se tu snad já pana Le Guilloua až příliš?

„Podívejte, pane,“ pokračuje, „právě jsme dostali elektrický skalpel! Lékaři ho žádali už dlouho.“

Zavrtím hlavou, ale ani nepípnu. Výhodou elektrického skalpelu je, že se rána při řezu vypaluje: časový zisk je značný. Existuje však také nebezpečí požáru, který mimo jiné způsobují éterové výpary. Na souši začal jeden operovaný hořet přímo na operačním stole. Doufám jenom, že nešťastník byl dobře uspán. Při operaci pamatuji na to, aby byl skalpel včas vypnut, než ránu začnu čistit.

„Pane, přejete si, abych vám ukázal lékárnu? Jsou tam všechny léky, které doktor Meuriot objednal na základně. Chtěl byste se přesvědčit, jestli se vám hodí?“

Určitě se mi hodí. A ostatně, i kdyby se mi nehodily, neřekl bych to, abych neshodil svého předchůdce. Každopádně se tam mrknu.

„Co je tohle?“

„Vidíte, pane, krabice tampaxu.“

„Na palubě je nějaká žena?“

„Co vás napadá, pane. Podle mého názoru jde o žertík lékárníků na základně.“

Zběžně se rozhlédnu. Jakkoliv je ošetřovna miniaturizovaná, mně připadá dost velká. Jaký je to rozdíl proti malé útočné ponorce, kde byly jenom čtyři krabice léků. Když jsem chtěl obvázat koleno, musel jsem pacienta položit na stůl v kafírně. Přejdu do přilehlého pokojíku. Na jednom ze dvou košů si povšimnu spáče, který mi ukazuje záda a chrápe jako holandr.

„Cože,“ řeknu, „vy už máte maroda?“

„Ne, pane, to je Morvan.“

„On spí tady?“

„Je to jeho koš,“ řekne Le Guillou, jako by ho chtěl hájit. „A můj je pod ním.“

Po zaminovaném terénu postupuji opatrně.

„Měl jsem za to, že tohle je separace.“

„Ano, pane,“ řekne Le Guillou. „Tomu účelu slouží. Když některý člen mužstva onemocní a má být na separaci, jeden z nás mu postoupí svůj koš a lehne si na jeho.“ ‘

„Ano, pochopil jsem to.“

Ve skutečnosti jsem nepochopil vůbec nic: jde tu o užití nebo zneužití? Ale protože rozdíl mezi obojím je nepatrný a protože vidím výhodu v tom, že ošetřovna nezůstane v noci bez dozoru, mlčím. Pokud jde o to, kdo v daném případě, postoupí svůj koš pacientovi, vždycky je podle mého názoru šance, že to bude Morvan…

„Poslyšte,“ řeknu, „máte tady televizi?“

Tohle ‘máte’, které přiznává Le Guillouovi určité vlastnické právo nebo aspoň právo lenní, přispívá k jeho dobré náladě.

„Ano,“ řekne, „ale když chci vidět film, jdu do kafírny, protože Morvan už v devět hodin spí.“

Přejdu do ošetřovny, kde vidím, jak se zvedá asi dvacetiletý, lodník.

„Doktore,“ řekne, „dovolte, abych se představil. Jmenuji se Jacquier. Jsem jedním ze dvou vedoucích tabule v důstojnické jídelně. Velitel vám vzkazuje, že můžete vystoupit na věž, abyste se naposled podíval na zem.“

Zaznamenávám, že Jacquier, což je malý brunet s živýma očkama, mi neříká ani ‘pane’ ani ‘pane lékaři’, ale ‘doktore’jako důstojníci, které obsluhuje. Ve svých představách, stejně jako ostatně v představách důstojníků, je součástí důstojnické jídelny jako je ‘komorník’ součástí klubu. He belongs, řekl by Brit.

„Povedu vás, doktore,“ řekne Jacquier, který si je dobře vědom, že se ještě nevyznám v útrobách JPRS.

„Jdu za vámi,“ říkám.

„Promiňte, doktore,“ řekne Jacquier po jistém zaváhání, „asi by bylo lepší, kdybyste si vzal námořnickou čapku a nepromokavý plášť. Tam nahoře je hodně čerstvo.“

Loď už je v plném pohybu a proto jen s obtížemi navlékám nepromokavý plášť, parku, jak jsme jej nazývali v námořní škole… Budu se však podobným slovům vyhýbat, abych svou čtenářku neodradil. ¹

Jacquier se po celou dobu držel zárubně dveří, aby neztratil rovnováhu, a pozoroval mě s nepatrným úsměvem, který dokáže být zároveň škodolibý i uctivý. Tomuto úsměvu dobře rozumím. Úcta se vztahuje na lékaře a škodolibost na slona – v námořnictvu jsou slony všichni, kdo nejsou námořníky. Má pravdu, ale je vedoucí tabule víc námořníkem než lékař?

Na ponorce je věž opatřena po stranách usměrňovačům ploškami kormidla, které jí dodávají velmi zvláštní siluetu. Na vrcholu nese nevím kolik stěžňů, antén a periskopů a kulatá je pouze vepředu. Vzadu se třepí, aby při provozu usnadňovala protékání vody, jak předpokládám. Tato věž se nazývá také kiosk, ale námořníci jí říkají ‘vana’ z důvodů, které jsou zřejmé. Jakmile se pluje po povrchu, mužstvo se tu pořádně osprchuje.

Jacquier otevře panel, který mi umožní přístup na můstek, a prudce ho za mnou zabouchne, aby zabránil vniknutí vody dovnitř. Jakmile se postavím, moře a vítr mi uštědří pořádnou facku.

Kromě kapitána, který mě obdaří srdečným úsměvem, ale nepromluví ani slovo, jsou tu ještě čtyři lidé.

Jeden z nich zkoumá velkým kukátkem okolí. Druhý má na uších připevněna dvě sluchátka. Třetí něco křičí do telefonu. Co dělá ten čtvrtý, to se mi nedaří uhádnout. Protože se domnívám, že jde o nějaký delikátní úkon, ani nepípnu a snažím se uklidit do kouta, kde nikomu nepřekážím.

Vlny jsou mohutné. Ve vzdálenosti asi jedné míle pluje před námi doprovodný člun ‘Maillé-Brézé’, jehož elegance jsem si povšiml, když jsem navštívil zbrojnici. ‘Maillé-Brézé’ má stejné úkoly jako policista na motocyklu, který jede před ministerským vozem. Pokud budeme na hladině, bude nám uvolňovat cestu tím, že nám z plavební dráhy odstraní všechny lodě. Jakmile skončí svůj úkol, vrátí se do přístavu.

Slunce září, ale jihozápadní vítr mi šlehá do obličeje a přívaly vln mě tak oslepují, že se k nim musím otočit zády, abych mohl mít oči otevřené.

‘Naposledy se podívat na souši’ má přesný a dokonce i trochu dramatický význam pro toho, kdo popluje sto nebo sto padesát metrů pod hladinou oceánů po dobu dvou měsíců a nikdy se nevynoří na povrch. V tomto případě je nutno dodat, že poslední pohled obejme také slunce a mraky – zvláště mraky, které si tak šťastně a svobodně plují po blankytné obloze, že jim to mohou závidět ti, kdož se připravují na dlouhé vězení v ponorce. Země a nebe, rodiče a milenky, koneckonců zanecháváme toho za sebou mnoho – věcí i bytostí.

Pokud není nebe znečištěné, nijak se čichově neprojevuje, ale země cítit je. Když jsem se po čtyřech hodinách plavby v Carnackém zálivu vracel k pláži, uhodila mě do nozder vůně země, složená z dýmu ze dřeva, z pachu listí, rostlin a humusu, tak posilující a tak smyslná, jako když matka vdechuje vůni pleti svého děťátka.

Čím víc se blížíme k úzkému přístavnímu vjezdu, jímž proplujeme na širé moře, tím víc se vodní hladina hloubí a vzdouvá a tím víc nás bičují nárazy vln a větru.!

Jsem mokrý jako myš a jak mnou zprava doleva cloumá vítr, je mi z toho nanic a připadám si jako plyšový medvídek, kterým mává nějaký chlapec. V této minutě bych byl raději na ‘Maillé-Brézé’, odkud bych mohl pozorovat z výšky a pěkně v suchu přístavní vjezd a pahorky, kterými proplouváme. Od té doby, co jsme opustili Dlouhý ostrov, jsme nikdy nebyli tak blízko zemi, kterou opustíme. Mezi stromy chvílemi zahlídneme siluety civilistů, kteří pozorují náš odjezd a mávají nám. Je škoda, že si nemohu půjčit kukátko od osob, které si je přikládají k očím, neboť bych se rád naposledy, než se uzavřeme do klášterní odloučenosti, pokochal něžným ženským obličejem.

Celý říčný se připojuji o několik stupínků níže ke dvěma důstojníkům, kteří na věži vdechují poslední tabákový kouř, chráněni ocelovým plechem, do něhož buší mořské vlny.

„Doktore,“ řekne jeden z nich (hned totiž poznali, kdo jsem), „když vás tak vidím, napadá mi, že jste si naplno užil mořské vlny. Jako člen ponorkové posádky jste zažil svůj křest. Uprostřed patroly vás čeká křest druhý.“

„Promiňte,“ řeknu, „plavil jsem se už na klasické ponorce.“

„To se nedá srovnat,“ řekne jeden z nich. „Jsme na JPRS.“

Smějí se a pozorují mě docela přátelsky, dobrácky a trochu zvysoka.

A když otevírám poklop palubního průlezu, jeden z nich na mě křičí:

„Doktore, nezapomeňte za sebou zavřít! Na trhlinu v lodi je moc brzy.“

Moje trápení ještě nekončí, protože dole u žebříku najdu tři mladé důstojníky (musel je dát dohromady Jacquier), kteří mě vesele obklopí. Každý z nich dělá pohyby, jako by mi nastavoval mikrofon pro televizní interview. Ochotně vstupuji do hry.

„Doktore, vaše dojmy?“

„Moc to cáká a je to slané.“

„Doktore, víte, proč to tak cáká?“

„Ano, pane. Ponorka je stavěná na to, aby procházela vodou a ne aby bojovala s vlnami. A tak nás cpala do chřtánu oceánu.“

Jásot.

„Doktor je senzační!“

„Tomu to pálí!“

„Důkladně nám to vytmavil!“

„Doktore, poslední otázka. Když už jste plul po hladině, proč jste si vybral ponorky?“

Rychle přemýšlím. Kdybych řekl pravý důvod (který čtenář zná), ztratil bych nesmírně na ceně. Zatvářím se vážně a řeknu:

„Pánové, já se vám přiznám. Neumím plavat. A ponorka je jediná loď, ze které se nedá spadnout přes palubu.“

Jásot dosahuje vrcholu. Využiji toho a mizím. Dojdu do pokoje, svléknu nepromokavý oblek a sundám čapku promočenou mořem. A přes nepsaný zákon (jestli vůbec existuje), zavřu za sebou dveře a natáhnu se na koš.

Spal jsem asi dosti dlouho. Probudím se a loď se strašně kymácí. Necítím se příliš dobře, ale na zvracení to zrovna není. V pravidelných intervalech zívám, abych uvedl do pořádku půlkruhové kanálky. Stejně tak dbám na psychiku. Věřím na trvalé účinky nautaminu. A nakonec, když se můj stav nezhoršuje, pátrám ve svém terapeutickém arsenálu po představě, která navozuje pocit bezpečí.

Jak by řekli filozofové, je třeba mít pocit ‘spoluviny od sebe k sobě’. Proto se pokrytecky začínám ptát, proč mě vždycky fascinoval ostrov. Když už jsem si tu otázku položil, nedělá mi potíže na ni odpovědět: ostrov je pěkně uzavřený, ze všech stran hájený přirozenými vodními příkopy, které ho chrání před nájezdníky. Je úplně opuštěný, ačkoliv je paradoxně dobře zásobený vodou a vším potřebným: to, co mi umožňuje žít idylu bez soupeřů, je fakt, že jsem jediný muž pro jedinou ženu.

Tak v tom to tedy je! I za cenu zklamání bych řekl, že tato žena nemůže být Sofie. Kromě toho, že můj vztah k Sofii vylučuje takový stupeň intimity, kdyby ji mé fantasma považovalo za předmět svého zájmu, muselo l>y ustoupit dosti skličující skutečnosti: mému nejistému vztahu k Sofii.

Vyvolané snění se musí odehrávat mimo skutečnost, má-li přivodit pocit bezpečí a má-li sehrát svou roli psychického bonbónku. Proto žena, která vyvstává před mýma očima, je neznámá krasavice, která dovoluje, abych si vymodeloval její rysy a její tělo podle svého gusta. Jakmile ji jednou vytvořím, bude bezpodmínečně poslouchat svého tvůrce. Vůbec nevěřte tomu, že budu přeskakovat jednotlivé etapy. Fantasma od vás vyžaduje postup pomalý a promyšlený. Jakmile vás očarovalo, mizí. Nepokoušejte se ho oživit. Aspoň ne téhož dne.

Co ho tentokrát zaplašilo, dříve než se vůbec mohlo rozvinout, je fakt, že se loď přestává houpat. Bohužel se moje siréna rozplývá v nafialovělých vodách laguny, kde jsem se s ní koupal.

Tento nedostatek pohybu – odvažuji se tvrdit – mnou otřese. Ležím na úzkém koši, všechna světla svítí. Zvednu se, vchrstnu si do obličeje trochu vody, abych se zbavil malátného pocitu. Sotvaže se dotknu nohou země, málem bych upadl, tak je parket nahnutý. Je podivné, že se na JPRS říká ‘parket’ a ne podlaha, zvlášť když je parket z oceli. Vyškrábu se k psacímu stolu a uvědomuji si při pohledu na svůj koš, že mě nevzbudila jenom nehybnost lodi, ale také poloha hlavy, která spočívala níž než nohy.

Milá čtenářko, jistě jste pochopila, že se můj vesmír naráz naklonil proto, že se JPRS začíná potápět; jestliže už na něj teď nepůsobí kymácení, pak je to proto, že dosáhl hloubky, kde se obrovské vlny, jaké jsme poznali při odjezdu, nešíří až k ponorce. Kapitán musí vědět, jak hluboko pod vodní hladinou smí plout. Jakmile však dosáhne určité hloubky, uvede ponorku do vodorovné polohy. Pak to bude docela příjemné, jak mi slíbil. Kdybyste byla tady s námi, nemohla byste si vysnít mírumilovnější křižník – až samozřejmě na to, že by vám chybělo sluníčko a nemohla byste se opalovat.

Na malé ponorce s dieselem nepanuje takový klid, protože se často vrací na povrch nebo blízko povrchu, jednak protože potřebuje pro diesela i pro lidi vzduch, jednak protože pátrá po možné ‘kořisti’. JPRS se takovému otroctví nepodřizuje. Svůj vzduch si vyrábí sám. Eliminuje znečištění. A plíží se co nejskromněji nejhlubšími vodami, aniž by kdy ukázal vrcholek periskopu: později řeknu proč.

Když jsem poprvé viděl, jak se při ponoru znepokojivě naklání parket – bylo to na malé útočné ponorce, kde jsem si teprve vysluhoval ostruhy (pokud zatvrzelý pěšák může mluvit o ostruhách), dost mě to rozechvělo. V duchu jsem se začal ptát: jsou kóty hloubek na mapách moří úplně spolehlivé? A co se stane, když se naše sonáty porouchají a narazíme na mělčinu? Je zvláštní, že mé obavy nezapudil rozum, ale zvyk.

Teprve když je váš pokojík úplně převrácený, uvědomíte si, jak je příjemné, že normálně žijeme ve vodorovném prostředí, a jak nám to zjednodušuje život. Pokoušel jsem se například posadit za stůl a shledal jsem, že jsem hrudí tak přitisknutý k palandě, že jsem se musel vzepřít pažemi, abych se vysvobodil. Tužka, kterou jsem upustil, se zakutálela až k malé zásuvce, která je proti mně, a kniha, kterou jsem chtěl číst a opatřit poznámkami, vyklouzla tak daleko, že jsem na ni nemohl dosáhnout.

Naštěstí se teď loď pohybuje tak málo jako můj pokoj u rodičů v Bordeaux. Skutečně se zdá, že v šikmé poloze ustrnula. Působí dojmem, že se vůbec nepohybuje vpřed. Abych řekl pravdu, v aerobusu máte ve výšce deseti tisíc metrů stejný dojem – až na to, že vás ohlušuje rachot motorů. Zde jsou turbíny příliš daleko, než aby jejich hluk pronikl až ke mně. Vládne naprosté ticho.

A přece nevládne. Něco je slyšet. A napoprvé to zní spíš poplašně: v nepravidelných intervalech je slyšet z trupu ponorky (u jejíhož boku leží můj koš) slabé praskání, které bych musel označit jako zlověstné, kdyby se mělo stupňovat. Chápu, že je to důsledek tlaku vody, který se zvětšuje tou měrou, čím hlouběji se noříme. Máte dojem, jako byste se octli ve velkém ořechu, který se pokouší rozlousknout obrovský louskáček. Dojem je vskutku zdrcující, až se nakonec rozhodnete, že musíte důvěřovat inženýrům, že při stanovení nejzazší hranice ponoru počítali s určitou bezpečnostní rezervou, dost velkou, aby loď neroztříštily masy vod kolem ní.

Opírám se levicí o okraj stolu, abych si uvolnil hruď, a v pravici třímám knihu i tužku. Čte se mi špatně, mole chování je křečovitě napjaté. Je to se mnou tím horší, čím víc naslouchám praskotu, který vychází z kostry a otřásá lhostejností starého námořníka.

Náhle je zase všechno v pořádku. Mohu pustit knihu i tužku, už mi neunikají. Pokoj se opět dostal do vodorovné polohy. Poněkud opožděně přestává i praskání v kostře. Dosáhli jsme kritické hloubky a můj vesmír se najednou uklidňuje. Už se nehoupá, neletí, nepraská, nevyvolává hluk ani chvění, mám dokonce dojem, že se nehýbá. Kdybychom přistáli v příjemné pohodě ke krátkému odpočinku, můj pocit úplné nehybnosti by byl stejný.

Zaklepání na dveře. Na moje vyzvání se objeví návštěvník.

„Aspirant Verdelet!“

Vstanu a stisknu mu ruku.

„Dobrý den! To je vaše vojenská služba? Co děláte v civilu?“

„Na kterou z těchto otázek mám odpovědět nejdříve?“ zeptá se Verdelet.

Směji se.

„Na druhou.“

„Politické nauky. Ustav pro vzdělávání vysokých státních úředníků.“

„Svatá panno!’jak říkává naše domovnice, ‘jsou lidé, kteří nemají v hlavě seno?’ Jednoho dne tedy zasednete mezi těmi, kteří nám vládnou?“

„Nedělejte si starosti. Povedu si lip než oni. Doktore, rozkaz zástupce velitele: mám vás dovést do jídelny na oběd.“

„Jenom se trošku učešu a hned přijdu za vámi.“

Češu se a se sympatiemi pozoruji čerstvě vylíhlého absolventa důstojnické školy: 1,85 m, urostlý, krásný chlapec. Kulaté tváře mu tak trochu dodávají dětského vzhledu. Modré oči jsou živé. Poslušná pěšinka na straně nedokáže zcela ukáznit jeho světlé vlasy. Z aspiranta přímo dýchá dobré zdraví, dobrá rodina, dobré studium. Politické nauky a Ústav pro vzdělávání vysokých státních úředníků: dvě obtížné přijímací zkoušky. Musel dřít jako mezek.

Protože sám pocházím ze skromných rodinných poměrů, trochu mě dráždí Verdeletova ‘dobrá rodina’, ale v tomto případě můj dojem trochu napravují vynikající studia. A pak ušlechtilost, která z mladého muže přímo vyzařuje.

Končím s účesem a ve dveřích se objevuji’ další host.

„Aspirant Verdoux. Rozkaz kapitána: mám vás při– ‘ vést do jídelny.“

„Tak vy také! Neexistuje tedy nebezpečí, že bych se tady ztratil,“ řeknu s úsměvem.

„Kdo může tvrdit, že by to byla vážná ztráta?“ řekne Verdoux.

„Nic si z toho nedělejte, doktore,“ řekne Verdelet.

„Verdoux si našel na palubě místečko pro pečlivě dávkovanou drzost.“

„Na jakých vážkách se tato drzost odvažuje?“

„Na jemných vážkách,“ řekne Verdoux. „Na mých. Jde o odstíny, třebaže nepatrné. Jsem absolventem Ústavu pro vzdělávání vysokých státních úředníků.“

„Nebesa! Dva absolventi stejného ústavu! Verdoux a Verdelet!“

„Podobnost obou jmen je čistě náhodná,“ řekne Verdoux. „Jak řekl slavný antický filozof: ‘On je on a já jsem já.’ Já díky Bohu nemám tak vyšisované blond vlasy a tak vybledlé modré oči.“

Je pravda, že se liší barvami. Verdoux je brunet a oči má sametově černé. Jinak jsou si oba lodní kadeti podobní. Mohl bych uvést o ironickém Verdouxovi totéž, co jsem řekl o sympatickém Verdeletovi: 1,85 m, urostlý, krásný chlapec. Nebudu v tom pokračovat. Už jste asi pochopili, že jsou to dvě kuřata ze stejného hnízda.

Obouvám se. Verdoux se zeptá:

„Doktore, jakou máte hodnost?“

„Jsem lékař první třídy. Mám tři prýmky.“

„Já mám jenom jeden. Víte, že ve starém námořnickém žargonu by vám říkali trojkoulař?“

„Vím. Sloužil jsem na lodi ‘Jeanne d’Arc’. Je to lichotivá přezdívka.“

„Nikdo netvrdí,“ poznamenává Verdelet, „že se se třemi udělá víc než s jednou.“

„To by se tedy mělo zvážit na jemných Verdouxových vážkách,“ řeknu.

Smějeme se.

„Nevím vlastně, proč se směji. Nemám lékaře rád. Nechali mi vpravo na břichu ošklivou jizvu.“

„Proč ošklivou?“

„Dlouhou! Dlouhou! Osm až deset centimetrů!“

„Najít apendix je dost těžké. Když mu chcete přijít na stopu, musíte ránu pořádně rozevřít.“

„Jaké hnusné řemeslo!“ řekne Verdoux. „Fuj! Strkat ruce do útrob svých současníků!“

„Když slyším slovo ‘útroby’, dostávám hlad,“ řekne Verdelet:

„Že bychom se šli najíst? Kapitán nás bude čekat. Doktore, má vůbec cenu, abyste se česal? Dost jste se s tím napiplal.“

Vzhledem k úzkému prostoru v chodbičce odcházíme jeden za druhým, ale v myšlenkách jsme spojeni. Tihle veselí chlapíci mě okouzlili. Tři námořníky okamžitě spojil určitý pocit spiklenectví.

Důstojnická jídelna nemá čtvercový tvar, ačkoliv se jí v námořnickém žargonu říká ‘čtverec’: právě naopak tu převládají křivky. Je to malý kulatý salónek, který ústí do malé oválné jídelny. Sjednoťme se na označení’mal’. Pokud jde o hodnocení bytu, je oprávněné. Pokud jde o hodnocení JPRS a například ve srovnání s důstojnickým pokojem – je jídelna velká. V salónu obklopují čtyři klubovky nízký stoleček ze skla. Další židle by se sem už nevešla.

Kouzlo salónu spočívá v tom, že je kolem dokola lemován knihami – tak nějak asi vypadala knihovna Michela de Montaigne, než po filozofově smrti prodala nevděčná dcera jeho knihy.

Stěny v oválné jídelně mají lososovou barvu; kolem stolu se může posadit deset osob. Druhá směna je vyhrazena důstojníkům, kteří mají na palubě službu, nebo těm, kteří prostě dávají přednost druhé směně před první. Včetně mě má JPRS šestnáct důstojníků. Protože v salóně jsou pouze čtyři klubovky, dala by se předpokládat značná rivalita. Přicházím na to, že tomu tak není. Všichni jsou zdvořilí a pozorní bez ohledu na prýmky a na služební stáří – ostatně prýmky nikdo nenosí.

Trochu jsme asi předběhli rozvrh hodin, protože křesla jsou prázdná. Bez okolků se do nich posadíme. V jídelně je už prostřeno. Sotva jsme měli čas dosednout, když se vrchní číšník – není to Jacquier – vynoří ze své kanceláře a ptá se nás, co budeme pít. Všude jsou ovocné šťávy. Aperitiv není zakázán, aleje ticha myslet na linii.

„Doktore,“ řekne Verdelet, „představuji vám našeho vrchního číšníka Wilhelma.“

„Dobrý den, doktore.“

„Dobrý den, Wilhelme. Už jsem se setkal s Jacquierem.“

„To je můj zástupce,“ říká Wilhelm. „Wilhelm má mimořádný smysl pro hierarchii,“ řekne Verdelet.

„Kromě toho je filmový fanoušek“ řekne Verdoux. „Tvrdí se, že nevynechá jediný film.“

„Wilhelm má zastaralý vkus,“ říká Verdelet, „zbožňuje Marilyn Monroe.“

Wilhelm, kterému dělá dobře toto nevinné škádlení, se tváří, jako by se stavěl na zadní.

„Pane aspirante,“ řekne uctivě a zároveň familiérně, „krása nikdy nezestárne.“

„Hear! Hear!“ říká Verdoux.

„Proč ‘Hear! Hear!’ řekne Verdelet, „a ne ‘bravo, bravo’?“

„Moje matka je Angličanka.“

„Podívejte,“ řeknu, „v jídelně je akvárium? A jediná ryba?“

„Kdyby ta ryba dovedla myslet,“ řekne Verdelet, „zeptala by se, proč je na této straně trupu a ne na druhé.“ Verdoux vyfoukne nosem posměšně vzduch. „Na to by se neptala: je to ryba sladkovodní.“ Verdelet podnikne protiútok:

„Jak by mohla vědět, že je ryba sladkovodní? Nepoznala jinou vodu.“

„Každopádně ryba nepřemýšlí,“ řekne Verdoux, „na pozorování má jenom kulaté a hloupé oko. Žádná ryba nemá oko inteligentní – s výjimkou delfína.“

Verdelet přistupuje k síti.

„Delfín není ryba. Je to kytovec.“

Po tomto smeči vyhrává Verdelet sadu. Usoudím, že lira je u konce nebo aspoň přerušena. Proto zasáhnu:

„Verdelete, vy máte na palubě určitou specializaci?“

„Mívám na palubě službu jako důstojník. Jsem šéfem detekce. Totiž – předpokládá se, že velím lidem, kteří ovládají své řemeslo lip než já.“

„A vy, Verdoux?“

„Mám na starosti boj proti ponorkám. Jinak uvedu stejnou poznámku jako seňor Verdelet. Představte si továrnu, kde inženýři jsou machři a technici znamenití: pak získáte představu o JPRS. Pokud jde o mne, nejsem inženýr, a tak poslouchám techniky, kterým velím.“

„Doktore, poslouchejte Verdouxe dobře!“ řekne Verdelet. „Zřídkakdy zaujímá tak pokorný postoj.“

„Podle mého názoru záleží stupeň kázně na palubě ponorky na tom, nakolik inženýři vědí, že technici jsou ve své specializaci nepostradatelní. A obráceně,“ řeknu. „Podle mého mínění nemůže dojít ke konfliktu mezi důstojníkem a poddůstojníkem, pokud jeden z nich nemá charakterovou vadu. A vstupní filtr v podstatě odděluje vadné charaktery.“

„Ale stává se, že filtr selže,“ řekne Verdelet. „Důkazem toho je, že propustil Verdouxe.“

„To je neuvěřitelné,“ vykřikne rozhořčeně Verdoux. „Felčare, jste svědek! Verdelet se stává skoro tak útočným jako jsem já. Krade mi moje zbraně!“

Smějeme se jako pominutí. Uprostřed výbuchů smíchu přichází kapitán. Okamžitě vstáváme.

„Doktore,“ říká kapitán a usmívá se, „jsem velice potěšen, že si tak dobře rozumíte s našimi dvěma ‘broučky’. Asi už víte, že s nimi máte bavit jídelnu. Jste tu něco jako dvorní šašci.“

„Och, veliteli,“ řekne Verdoux, „kdybyste věděl, co to opravdu znamená bavit zvěřinec, tak byste to neříkal.“

V tom okamžiku se objeví šest nebo sedm důstojníků, kteří tak povykují, že přeruší nit naší rozmluvy. Teď je nás v tomto omezeném prostoru asi deset. Zmatek je ohromný a já toho využívám, milá čtenářko, abych vám pošeptal do ouška, že aspirant v námořnictvu je lodním kadetem, jemuž se zdrobněle říká ‘brouček’. Toto slovo vyslovují starší důstojníci zároveň nostalgicky i laskavě, protože i oni byli před dvaceti nebo pětadvaceti lety lodními kadety a nynější ‘broučci’ by mohli být jejich syny.

Kapitán mě zavolá a představuje mě důstojníkům nebo představuje důstojníky mně, jak se to zrovna hodí: obřad trvá nějakou dobu. Každý ví, že se to udělat musí, i když představování nemá žádný význam, protože v devíti případech z deseti si nezapamatujete jméno představované osoby. To je také důvod, proč odtáhnu Verdeleta stranou – stranou znamená do chodbičky, protože jídelna je teď přeplněná.

„Synu,“ řeknu mu, „zbavte mě pochyb, jak říká Corneille: kapitán mi představil tři velitele. Vůbec si nepamatuji, kdo je kdo a jakou má kdo funkci na palubě.“

„Předně,“ praví Verdelet, který si rád hraje se slovy, „je tu zástupce velitele lodi Picard. Je to fregatní kapitán jako náš velitel. To je ten malý brunet, který mluví s naším velitelem.“

„Není zrovna malý.“

„Když se na to dívám ze své výšky,“ řekne Verdelet, „ani vy nejste moc velký. Všimněte si, slovo ‘živost’jako by bylo vynalezeno pro Picarda. Má živé posunky, živé oko, živého ducha, pohotové odpovědi a zničehonic vybuchuje smíchem. Když řeknu o Picardovi, že je schopný, skoro ho podceňuji. Je nesmírně schopný, dynamický, neúnavný. Důstojníci tvrdí, že na patrole ho vidí ve všech koutech ponorky ve dne v noci. Někteří dokonce tvrdí, že nikdy nespí.“

„Vynikající portrét. Dávám vám devět bodů z deseti.“

„Ve vší skromnosti, ta známka není nadsazená. Pokračuji. Ten nejvyšší ze všech, s tím krásným černým vousem, teď naslouchá ve vší vážností pitomostem, které mu servíruje Verdoux. To je velitel Alquier. Původ: Alsasko-Lotrinsko. Korvetní kapitán. Tváří se chladně a upjatě. To je zdání. Chtěl být stíhačem v letectvu, ale nešlo to. Je moc velký. Nemohl by se katapultovat. Polámal by si nohy.“

„A třetí velitel?“

„Forget. Také korvetní kapitán. Ale ten se neoslovuje jako velitel. Říká se mu ‘šéfe’.“

„To je hlavní mechanik?“

„Tady mu říkáme šéf energetické skupiny,“ praví s pýchou Verdelet. „Velí třem námořním poručíkům, kterým říkáme ‘vrchní’.“

„Kdo to je?“

„Mluví s Picardem. Abych vás znovu neurazil, neřeknu, že je malý.“

„Děkuji.“

„Řeknu, že není větší než Picard. Ale Picard je štíhlý, kdežto Forget tělnatý. Kromě toho Forgetovi úprkem mizejí vlasy z vyklizeného čela.“

„To jste řekl hezky.“

„Děkuji. Pokračujme. Forget je Bretonec, důstojník, který začínal od píky. Velký dříč. Kapitán prohlásil: ‘S inženýrem jako je Forget může velitel klidně spát na obou uších.’“

„Tentokrát mi nenačrtnete jeho portrét?“

„Mluví tichým a vážným hlasem. Je skromný a zdrženlivý. Má také značnou sílu. A velice nerad o sobě hovoří.“

„Zkrátka Bretonec.“

„Určitý typ Bretonce. Severní Bretonec. Váš Le Guillou je Bretonec jižní. Mám pokračovat, felčare? Přejdu k vrchním.“

„Pane aspirante,“ řeknu s předstíranou přísností, „nemyslím, že byste měl tak znevažovat důstojníky s třemi prýmky. Koneckonců já mám také tři prýmky.“

„Lemování z červeného sametu je degraduje na civilní úroveň. Kromě toho to není špatné – dělat vrchního. Laurent Fabius je vrchní v záloze. V námořnictvu je vrchním důstojník, kterému lze ukládat robotu i berně dle libosti. Je to hybná páka všeho. Bez něho se tu nestane nic.“

„Po těchto silných slovech vás podezírám, že hodláte kráčet ve Fabiových šlépějích.“

„To určitě! Příští mladý premiér Francie jsem já!“

„Promiňte, synu. Myslím, že kapitán mi naznačuje, abych šel ke stolu. Děkuji vám za vše.“

Asi proto, že jsem tady nový muž, posazuje mě kapitán po své pravici. Naproti němu sedí jeho zástupce Picard, jemu po bocích dva další velitelé: velký Alquier a šéf Forget. Zdá se mi, že si ostatní sedají bez ohledu na hodnost. Na konci stolu jsou oba broučci, ale místo si asi zvolili sami. Nevidím mladé důstojníky, kteří mi kladli záludné otázky, když jsem celý promočený sestupoval dolů z věže. Asi mají službu na palubě.

„Necítíte se příliš stísněný?“ ptá se mě vlídně kapitán.

Příliš stísněný je eufemismus. Deset lidí kolem stolu, to je maximum. A Wilhelm má právě tolik místa, aby mohl poletovat kolem nás; obratně nosí na podnose nevím kolik talířků předkrmu.

„Ani trochu, veliteli,“ řeknu živě. „A jestli vám budu překážet, až budete krájet maso, neváhejte a strčte do mne loktem.“

Kolem dokola samé úsměvy a všechny pohledy se stáčejí ke mně. Partu, kterou tu vidím, už sjednotily dvě patroly v trvání šedesáti až sedmdesáti dnů. Je pochopitelné, že se dívají na nového příchozího s jistou obezřetností. Připadám si jako malý Mauglí, ke kterému přicházejí vlci ze Seeoneeských hor a uprostřed svého shromáždění ho očichávají, než mu dovolí, aby běžel se smečkou. Další podobnost s Mauglím: budu jim vyndávat trny z pacek, až se poraní.

Jakkoli je konverzace nevázaná a veselá, pro mne zůstává tak trochu nesrozumitelná, neboť během dvou mořských výprav nashromáždila parta celou pokladnici společných prožitků, které neznám a o kterých se mluví jenom v narážkách. Všichni se výborně baví.

Kapitán se asi dovtípil, že mě toto rodinné kočkování poněkud mate. Proto se rozhodl vtisknout rozhovoru trochu všeobecnější ráz.

„Tak Alquiere, vykouřil jste svou poslední cigaretu?“

„Ano, veliteli,“ řekl Alquier. „Je to těžké?“

„Dost. Pokaždé, když se vracím z patroly, umiňuji si, že už kouřit nebudu. A pokaždé zase začnu. A přece je nepříjemné začínat znovu na konci patroly stejně jako přestat, když odjíždíme.“

„To je pravda,“ řekne kapitán. Modré oči mu zajiskří. Vypráví: „Když jsem byl zástupcem velitele, první věc, kterou udělal můj velitel, sotvaže jsme vystoupili na čerstvý vzduch, byla, že vyňal z balíčku cigaretu a mrštil ji do moře. Když jsem se tomu divil, vysvětlil mi: ‘Víte, Rousselete, zpozoroval jsem, že první cigareta po dvouměsíčním půstu má velice špatnou chuť. Tak ji odhodím a kouřím druhou.’“

Smějí se. Jsou v dobré náladě. Všichni jsou spokojeni sami se sebou. Nejen anglosaští námořníci mají smysl pro humor.

Protože si nechci hrát na němého ze seriálu, využiji mrtvé doby a ujmu se slova.

„Slyšel jsem, že důvodem, proč jsou cigarety zakázané na palubě JPRS je, že udělali rozbor tabáku a zjistili, že obsahuje víc než sto škodlivých komponentů.“

„To není pravý důvod,“ řekne pohotově kapitán. „Ale v tomhle bodě musíme přenechat slovo šéfu Forgetovi: on je specialistou na regeneraci vzduchu na palubě.“

Forget si přejede rukou po holé lebce: je dost na rozpacích, že si má vzít slovo před tolika posluchači.

„Nechtěl bych vám přednášet,“ řekne hlasem, který zní tiše a vážně, zvláště u stolu. „Vím, jak málo lichotivě označují frekventanti přednášku i přednášejícího.“

Vybuchuje smích. Příslušné slovíčko – nechci, milá čtenářko, urazit vaše něžná ouška – je hrubé synonymum slova ‘nuda’. Ne, není to slovo, na které myslíte. Je ještě horší.

„Do toho, šéfe, do toho,“ řekne kapitán.

Sportovní pobídky se chápou i ostatní a Verdoux dodává:

„Do toho, šéfe, felčar se potřebuje poučit.“

„Uličníku,“ řekne kapitán a obrátí se k němu. „Kdo vám dovolil říkat doktorovi ‘felčar’?“

„Ale mě by velice potěšilo, kdybyste mě tak nazývali všichni,“ řeknu.

Forget zakašle a rukou si opět přejíždí po lebce. V té chvíli to cítím a později mi to všichni potvrdí: tento malý, plešatý, zavalitý chlapík se těší na palubě velké vážnosti. Je schopný, skromný, šlechetný. Řídí tři šéfy služby – tři vrchní – a jedna z prvních věcí, které se o něm dozvím, je, že si bere třikrát týdně střídavě službu na palubě místo některého z nich, aby si mohli vydechnout.

„Doktore,“ řekne tichým hlasem (za kterým je cítit jistou sílu charakteru), „na JPRS si z důvodů utajení nemůžeme dovolit vystrčit z vody rouru – jako to dělají dieselové ponorky – a načerpat tak vzduch. Při odjezdu je samo sebou na JPRS vzduchu dost. Problém je v tom, jak udržet procento kyslíku mezi dvaceti a dvaadvaceti a procento kysličníku uhličitého mezi pěti a sedmi desetinami. Kysličník uhličitý vylučujeme tak, že ho proháníme molekulárními sítky, a kyslík vyrábíme elektrolýzou z vody. To je dost choulostivý úkol.“

Forget se odmlčí. Protože sedí naproti mně u stolu a protože byl tak laskav a oslovil mě, obracím se na něho s dotazem:

„Proč je to choulostivý úkol?“

„Vodík se vylučuje na katodě a kyslík na anodě. Kdyby se ty dva plyny sloučily, došlo by k výbuchu. Abychom se vyhnuli této malé nepříjemnosti (smích), používáme azbest. Azbest propouští pouze vodík. Tento postup objevili Britové.“

„Hear! Hear!“ řekne Verdoux.

„Takový je princip,“ řekne Forget. „Ale máme také metody filtrace, jimiž se zbavujeme výparů oleje, potu, zápachu – zejména zápachu z latrín’ – a freonu, který vždycky uniká v malé míře z ledniček. Zkrátka, abych odpověděl na vaši otázku, doktore,“ (nepatrně si povzdechne, je asi rád, že má výklad za sebou), „nebylo by asi obtížné zbavit se tabákového kouře. Ve skutečnosti nám dělá starost jediná věc, totiž alkohol v toaletních vodách, které používají členové posádky. Emanace by mohla být dlouhodobě zdraví nebezpečná.“

„To bere člověku odvahu,“ řekne Verdelet, „brzy nebudeme mít právo ani vonět.“

„Děkuji, šéfe, za váš výklad,“ řeknu a podívám se na Forgeta. „Děkuji vám a prosím za prominutí: kvůli mně vám vystydla telecí pečeně.“

„Horké jídlo stejně nemám rád,“ řekne velkoryse Forget.

„Pokud jde o tabák, doktore, přebírám štafetu,“ řekne kapitán. „Cigarety byly na palubě zakázány z podnětu prvního velitele prvního JPRS Louzeaua, tehdy fregatního kapitána, nyní viceadmirála eskadry. Zjednal si tím velké zásluhy, protože sám byl kuřák a protože měl tisíckrát pravdu, neboť kuřáci znásobují nebezpečí požáru. Jak víte, doktore, na palubě máme dvě velké starosti: oheň a trhlinu v trupu lodi.“

Rozhostilo se mlčení. Přechází stín. Wilhelm znovu nabízí všem dokola čokoládový zákusek, ale já odmítám druhý chod.

„Při takovém jídle všichni ztloustneme,“ řeknu.

Vyměňují si mezi sebou pohledy a smějí se.

„Ten smích se netýká vás, doktore,“ řekne kapitán, „ale vašeho předchůdce, který se hodně zabýval otázkou obezity členů posádky.“

„Obával se,“ řekne někdo, „že i když vylijeme vodu z ponorkové nádrže, nebudeme po dvou měsících s to dosáhnout pro nadváhu vodní hladiny.“

„Doktore,“ řekne mladý důstojník vedle Verdeleta – později se dovím, že se jmenuje Angel, že je námořním poručíkem a čerstvým absolventem námořnické akademie – „smím vám položit otázku?“

„Jistě.“

„Vyoperovali vám slepé střevo?“

„Ne.“

Toto ‘ne’ rozpoutá bouři smíchu. Přijímám je shovívavě, ačkoliv v duchu mám nepříjemný dojem, že si mě dobírá zelenáč. Frekventanti by řekli ‘bažant’.

„Doktore, tento smích nepatří vám osobně,“ řekne kapitán. „Jestliže vaše ošetřovna obsahuje operační jednotku, je to proto, že se všichni obáváme, že by se na palubě mohl vyskytnout zánět slepého střeva. Ale co se stane, když lékař sám bude mít zánět?“

„Už se takový případ stal?“

„Ano. Je to několik let. Na JPRS vznikla prekérní situace vzhledem k příkazu utajení, který zakazuje vysílat. Zprávy přijímáme. Nikdy sami nevysíláme.“

„A v naléhavém případě?“

„Protože lékař onemocněl a jeho stav se zhoršoval, museli jsme vysílat. Nejméně po tři dny se vrtulník pokoušel o spojení s ponorkou, která vyplula na povrch; konečně mohl být na palubu spuštěn lékař.“

„A co utajení?“ zeptal se Angel.

Vyslovil to slovo zvláštním způsobem, tlumeně, uctivě.

„Uklidněte se,“ řekl kapitán, „ponorka se vynořila za takových podmínek, kdy utajení bylo zachováno.“

Zapomněl jsem upřesnit, že jídlo bylo ve skutečnosti večeří, ne obědem. Ale abych řekl pravdu, jsme uzavřeni v naší velké ocelové rybě, takže nepozorujeme přechod dne v noc – až na umělé odstíny, jimiž upravujeme elektrické světlo tak, abychom se vyznali v našich značkách. Ve dne je bílé, v noci nabývá načervenalého zabarvení. Prakticky mám pocit, že nastává noc teprve tehdy, když pociťuji jistou únavu a ospalost. To je samozřejmě pocit, který nesmějí mít ti, kdo zajišťují noční službu na palubě a měli odpočívat během ‘dne’.

Uchýlil jsem se do svého pokoje, lehl si na svůj ‘koš’, zavřel dveře a zhasl světlo; hlavou mi prochází film toho dne, pro mne tak důležitého. Prvního, který jsem prožil na palubě JPRS – prvního z šedesáti pěti nebo sedmdesáti, které tady strávím, aniž uvidím zemi a nebe.

Nejsem nespokojen s tímto kontaktem se svými druhy, rovněž prvním. Na první pohled jsou mi velmi sympatičtí a věřím, že i smečka přijme bez potíží Mauglího.

V polospánku mě znepokojuje jedna věc. Večeře mi chutnala znamenitě, podával nám ji dokonalý vrchní číšník v dobré a veselé společnosti. Skoro bych však zapomněl, že Jonáš nese ve svých útrobách ne méně než šestnáct raket s jadernými hlavicemi – kromě atomového reaktoru, který slouží k pohonu a k osvětlení.

Tyto rakety tvoří vlastní smysl našeho poslání. Z našich šesti JPRS tři po dva měsíce nepřetržitě patrolují v mořích podle tajného cestovního plánu za úplného utajení, připraveny okamžitě uposlechnout rozkazu, který udělí na velmi dlouhých vlnách prezident republiky k vypálení raket na terče, jež jim budou určeny. Jsme, abych tak řekl, hlídací psi Francie, kteří hájí její životní zájmy a neustále cení zuby, aby se vyhnuli nutnosti kousnout.

Moje metafora ostatně není úplně přesná. Pokud jde o ty vyceněné zuby, neukazujeme vůbec nic. To slovo ‘utajení’, které jsem dnes slyšel a které uslyším víc než stokrát během patroly, je na palubě JPRS zaklínači formulkou, ‘šiboletem’, kategorickým imperativem, zlatým pravidlem. Nikdy neprozradit svou přítomnost. Nevyzradit ani slůvko. Nikdy neukázat ani lalůček ucha, špičku antény, ani vrcholek periskopu. Po osm nebo deset týdnů se bude naše ponorka potloukat po oceánech. Přijímá zprávy. Ale žádné nevysílá, aby se vyhnula prozrazení. Nikdy se neobjeví na vodní hladině. Zůstává neviditelná a němá.

Okna nevedou na moře ani nikam jinam; v hlubinách, kam se ponorka vrhá, je viditelnost nulová: okna by jí k ničemu nebyla stejně jako mohutné světlomety mytického Nautila. Nemá oči, ale poslouchá a zkoumá svou cestu sonary a hydrofóny. Vidí svýma ušima.

Pozoruji světelné ručičky na hodinkách. Je deset hodin deset minut. Na hladině oceánu je noc, ale zítra nad ním vzejde den. Nad námi nikoliv. Tam, kde jsme, v kostře a mimo kostru vládnou jen temnoty. Pokouším se představit si to, co lidské oči nikdy neuvidí: obrovskou rybu dlouhou sto třicet metrů, jak klouže v černých vodách – velkolepá a neviditelná – bez očí, ale s ušima ve střehu.

Naslouchá, ověšená vodními mikrofony. Podezírá všechno, co se k ní blíží. Jakmile se bojí, že bude prozrazena, prchá nebo se skrývá.

Kdyby ji někdo objevil, mohla by být preventivně zničena a tak by mohla, jedno jaká země, opojená svou mocí, překvapivě podniknout jaderný útok proti Francii a v několika minutách ji proměnit v popel. Přežití JPRS je přežitím naším.

2

Nazítří po snídani (nebezpečně kalorické) jsem na ošetřovně v devět hodin. Zastihnu tam Le Guilloua; má v rukou kovovou skříňku a plno papírů. Pozdraví mě mírným pokynem hlavy a odkládá papíry do vestavěné skříně, kterou uzamyká.

„Le Guillou, měl doktor Meuriot stálé ordinační hodiny?“

„Ne, pane. Vzhledem ke službě na palubě to nebylo možné. Pacienti přicházejí do ošetřovny tehdy, kdy mohou. My nejsme nikdy daleko. Jak říká kapitán: ‘Na naší ponorce nikdy nikdo nikoho nezašantročí – na to je tu příliš těsno.’“

Tomuto obratu – tak typickému pro ponorkový humor – se usměji. Řeknu:

„Budu to dělat stejně jako doktor Meuriot.“

* Ve skutečnosti je systém složitější: hlídky jsou čtyřhodinové, tříhodinové a dvouhodinové. (Pozn. autora)

Asi vám zde musím vysvětlit, milá čtenářko /protože mi budete laskavou společnicí v mé nynější samotě/, že se v námořnictvu bere čtvrt po třetinách. Tato překvapivá pozoruhodnost námořnického jazyka vyžaduje vysvětlení. Čtvrtí se nazývá hlídka na palubě. Zajišťuje se ve dne v noci. Posádka je rozdělena na tři skupiny a každá skupina – neboli třetina – má v podstatě hlídku v trvání čtyř hodin *. Ve dvaceti čtyřech hodinách trvá služba jedné třetiny průměrně osm hodin a zajišťuje se ve dvou hlídkách – nebo-li čtvrtích – každá trvá čtyři hodiny, jak jsem už uvedl, a pokaždé následuje čtyřhodinový odpočinek. Kdyby zavedl lékař přesné ordinační hodiny, vyplynulo by z toho, že by lékaře nemohli vyhledat lehcí pacienti, jejichž hlídka by se kryla s ordinačními hodinami.

Le Guillou čeká, až se po této myšlenkové odbočce vrátím na zem, a pak se snaží upoutat mou pozornost.

„Právě jsem vám, pane, chtěl říct…“

Až poznám Le Guilloua lépe, budu vědět, že toto ‘právě’ nemá žádnou souvislost s tím, co předchází. Jestliže přece jen má, pak je to náhoda.

„Právě jsem vám chtěl říct, že Morvan je skutečně nemocný. Má horečku.“

„Myslel jsem si, že vyspává opici.“

„Já jsem si to myslel taky.“

Pozoruji ho. Při jeho mongolských lícních kostech byste čekali, že bude mít černé oči a vlasy rovněž leskle černé. Má však vlasy světlé a duhovku zelenou. Jsem v pokušení mu říct: ‘Udělal jste chybnou diagnózu.’ Ovládnu se však. Slyšel jsem, že se Bretonci snadno cítí dotčeni. Místo aby míč vrátili, spolknou ho.

„Podívejme se na pacienta,“ řeknu a přejdu do separace.

Morvan je vysoký opálený junák, pod opálením bledý. Zřejmě nebývá často nemocný. Tváří se, jako by podlehl panice. Ostatně velcí pořízkové často omdlévají při odběru krve.

„Dobrý den, Morvane, to nám to pěkně začíná. Kde vás bolí?“

„V krku, doktore.“ Vyšetřuji ho.

„To je velmi jednoduché: máte pořádnou angínu.“

Slovo ‘pořádnou’, ve spojení s angínou, nikterak Morvana neuspokojuje. Zatím mlčí. Jak výstižně řekl Verdoux (pokud to nebyl Verdelet), je to mlčenlivý

Bretonec, na rozdíl od Le Guilloua, Bretonce upovídaného.

„Odpočinek na lůžku, aspirin, tři tablety denně.“

„Ty máš ale kliku,“ řekne Le Guillou, „budu tě obskakovat.“

Morvan mlčí. Přecházím na ošetřovnu. „Co to bylo, Le Guillou, ta skříňka a ty papíry, co jste zamykal?“

„Družák. Družstvo, chcete-li. Prodáváme všechno: bonbóny, žvýkačky, žiletky.“

„A vy to družstvo vedete?“

„Ne, pane,“ řekne Le Guillou s nepatrným úsměvem. „Družstvo povedete vy. Já prodávám.“

„V čem spočívá moje vedení?“

„Na konci patroly provedete vyúčtování.“

Zamířím do ošetřovny, lhostejný výraz ve tváři, pohled neklidný. Nakonec řeknu:

„Je divné, že se družstvo dává do spojitosti s lékařskou službou.“

„Právem. Není si to tak vzdálené, jak by se mohlo zdát. Uvidíte.“

Protože je služebně starší jak na lodi tak na JPRS, nechci ještě víc posilovat jeho pozici tím, že bych se ho příliš vyptával. Jak řekl, uvidím.

Zeptám se:

„Družstvo vydělává?“

„Myslím, že ano.“

„A co dělá se ziskem?“

„Nakoupíme věci, které slouží jako ceny pro hry a soutěže, pořádané na palubě. Účastníme se také financování blahopřejných pohlednic, které se k vánocům rozesílají jménem lodi a které adresují jednotliví členové posádky blízkým a přátelům. Dáváme jich tisknout dva tisíce. Je na nich zvláštní rytina našich zbraní.“

„To musí stát hodně.“

„Děláme, co můžeme. Chápete. Jsme hrdí na naši ponorku.“

Ve dveřích se objeví muž. Vysoký. Obtloustlý. Pracovní kombinéza trochu umazaná. „Ahoj, Le Guillou. Mohl bych mluvit s felčarem?“

„To jsem já,“ řeknu.

„Ach, promiňte. Pane lékaři, představuji se vám: nadloďmistr Bichon.“

„Dobrý den, Bichone. Co vás přivádí?“

„Dobrý. Bolí mě v krku a kašlu.“

„Klasika,“ řekne Le Guillou. „To dělá ta ventilace na palubě.“

„Svlékněte se, Bichone.“

Poslechnu si ho. Podívám se mu do krku.

„Není to nic vážného. Le Guillou vám dá pastilky a na kašel sirup. Máte horečku?“

„Asi ne.“

„Le Guillou, změřte mu teplotu.“

Zatím zaznamenávám jeho případ, protože každý případ, ať je sebebezvýznamnější, musí zanechat písemnou stopu. To jsou ty administrativní radosti. Půl hodiny vyšetřování a půl hodiny papírování.

„36°8,“ řekne Le Guillou. „Tentokrát ještě neuložíme tvoji mrtvolu do ledničky pod celofán.“

Tento ohavný vtip Bichona rozesměje. Je to bonviván, oči má jiskrné a živé, rty mlsné, postavu poněkud zavalitou.

„Dáváte si pozor na váhu, Bichone?“

„Snažím se. Pravda je, že se na palubě jí velmi dobře.“

„A představte si, že si někteří maníci ještě stěžují,“ řekne Le Guillou ctnostně. „Jsou to zkažení haranti.“

„Jaká je vaše specializace, Bichone?“

„Jsem mastná zátka v pohonu.“

Musím vám tato slova dešifrovat: ‘Jsem mechanikem v pohonné jednotce.’ Pohonná jednotka je strojní oddělení.

„Tam je asi pořádné horko.“

„To bych řek’! Od třiceti do pětatřiceti stupňů. A kdyby nebyly ledničky, teplota by dosáhla padesáti stupňů.“

„Ledničky?“ opakuji užasle. „Kuchyňské ledničky?“

„Ne, ne,“ řekne Bichon. „Ty ne! Naše. Vyrábějí studenou vodu, která přichází do radiátorů. Ventilátory vhánějí vzduch do radiátorů a studený vzduch je vypuzován na palubu.“

„A tak se potom výborně chytí zánět průdušnice,“ řekne Le Guillou.

„To není jenom klimatizovaný vzduch,“ řekne Bichon. „V pohonu máme třicet pět stupňů. A v kafírně je kolik? Právě tak dvaadvacet. Když jdeme jíst, chytíme nějakou nemoc.“

„Nejez!“ řekne Le Guillou. „Aspoň trochu zhubneš.“

„To není možný,“ řekne Bichon. „Když člověka vezmou u huby na jednom konci, musí si to vynahradit na druhým konci.“

Směje se.

„Když vyjdete z pohonné jednotky a jdete do kafírny, proč si nehodíte na ramena nějaký pulovřík?“

„Ano, ano, pane lékaři,“ řekne bez přesvědčení.

Když se vracím ke svým papírům, prohodí polohlasně k Le Guillouovi:

„Jak bych vypadal?“

Mechanici nejsou samozřejmě žádné pápery, ale chlapi udělaní a mužní. Rvou se se stavidly, čerpadly a s odvodňovacím zařízením. ‘Mastné zátky’, jak se jim říká, se ničeho nebojí, ani turbín ani zimy ani vtipkování, ať je sebedrsnější.

Po celý den přede mnou defiluje pět nebo šest marodů, kteří si stěžují na bolesti v krku, v uších a v čelních dutinách.

„Klasika,“ opakuje Le Guillou s uspokojením. „To je ta ventilace. Za týden se to usadí.“

Promluví, opustí mě a jde se podívat na separaci na Morvana. Slyším, jak se ho tam snaží uchlácholit svým spíše autoritářským, způsobem.

„Tři dny,“ řekne, „tři dny. A budeš fit.“

Zamířím do svého pokoje a na chodbičce potkám malého Jacquiera, kterého jsem neviděl od chvíle, kdy mi ukazoval cestu do umývárky. Překvapí mě jeho mladistvý vzhled.

„Hledal jsem vás, doktore,“ řekne s dětským úsměvem. „Velitel vás prosí, abyste ho laskavě očekával v jídelně od šestnácti třiceti.“

Podívám se na hodinky. Je šestnáct třicet.

„Jdu tam. Jak je možné, Jacquiere, že jsem vás neviděl v jídelně ani včera ani dnes?“

„Střídám se s Wilhelmem ve službě po týdnu. Tenhle týden má službu on.“

„A co děláte, když nemáte službu?“

„Starám se hlavně o pokoje důstojníků: utírám prach, čistím umyvadla, stelu koše. A propos, doktore, všiml jsem si, že jste si sám stlal koš.“

„Ano,“ odpovím, „je to zvyk.“

„Dobře,“ řekne, „ale kdyby vám to nevadilo, doktore, byl bych raději, kdybyste to nedělal.“

„Ale proč?“

„Protože je to dost nebezpečné. Pružiny na žíněnkách jsou velice ostré a už dost chlapců se zranilo na ruce, když zastrkávali povlečení pod matrace.“

Pozoruji ho. Je to blondýn, oči jako pomněnky, krátký nos pokrytý pihami, důlky na tvářích, veselý úsměv.

„Dobře, děkuji za upozornění, Jacquiere.“

Opustím ho a jdu do jídelny. Všechny čtyři křesla jsou prázdná a sotva se do jednoho z nich usadím, vynoří se Wilhelm.

„Budete si přát čaj, doktore?“

„Velice rád.“

Vodu už musel mít vařící, protože ani ne za minutu je zpátky a servíruje mi nejenom šálek a konvici s čajem, ale i malé suché koláčky, mimochodem lahodné. A jak je chroupu (nikoliv bez výčitek svědomí), pozoruji, že místo aby se vrátil do kanceláře, zůstal tu a tak se ho zeptám:

„Wilhelme, vy jste Alsasan?“

Otázka, která mi připadá příhodná: podle toho, co jsem slyšel, jsou hlavním kádrem na palubě Bretonci, hned za nimi přicházejí Alsasané-Lotrinčané a chlapi ze severu. Následují Pařížané a směs různého původu.

„Ne, doktore,“ řekne a tváří se trochu naštvaně, „jsem Lotrinčan.“

Dobrá. Dává mi lekci, že si mám zapamatovat: nezaměňovat Alsasana za Lotrinčana a neplést si Alsasana a Lotrinčana s Vogézanem.

Piji čaj a koutkem oka ho pozoruji. Je vysoký, štíhlý, elegantního zjevu. Má pravidelné rysy. Vlasy má krátké a oči živé. Chová se jako dokonalý profesionál. Je tu a přitom se tváří, jako by diskrétně zmizel. Pokračuji v rozhovoru, protože cítím, že mi chce něco říct.

„Jste spokojen s Jacquierem, Wilhelme?“

„Ano, doktore, velmi spokojen. Jako námořníček s prodlouženou službou nemůže být ani lepší. Podle mého názoru má všechny nezbytné předpoklady. Přemlouvám ho, aby se ucházel o osvědčení o technické způsobilosti pro ‘motely’ na škole v Rochefortu.“

‘Motel’ je argotický výraz pro majordomy, které vychovávají v Rochefortu – stejně jako kuchaře – k největšímu štěstí námořnictva, ale také jídelny prezidenta republiky, ministerského předsedy a ministra národní obrany.

Po této promluvě upadne Wilhelm opět do mlčenlivosti a diskrétní nehybnosti. Zeptám se ho: „Daří se vám dobře, Wilhelme?“

„Velmi dobře, děkuji vám, doktore, až na to,“ dodá poněkud zahanbeně, „že mě bolí zub.“

„Tak vida,“ řeknu, „na pevnině vám zuby neprohlédli? A neřekli vám, abyste si je dal ošetřit?“

„Ano, doktore.“

„A vy jste to neudělal?“

„Nebolel mě,“ řekne Wilhelm. „A zubař tvrdil, že kaz je nepatrný.“

Ponaučení: nikdy pacientovi neříkat, že má ‘malý kaz. „Přijďte zítra po službě na ošetřovnu, podívám se na to.“

„Jedná se o to,“ řekne Wilhelm, „že je to přední zub. Nechtěl bych, abyste mi ho vytrhl.“ ‘Takové zuby netrhám. Pokud se dají vyléčit, vyléčím je.“

„Děkuji, doktore.“

„Pro mne taky čaj, Wilhelme,“ řekne kapitán, který pružným krokem pronikl do jídelny a posadil se do křesla vedle mne.

„Ano, veliteli,“ řekne Wilhelm a ukáže nám paty.

„Wilhelm si dělá starosti,“ řeknu. „Má strach, že mu vytrhnu zub, který si nedal ošetřit na pevnině.“

„A uděláte to?“ zeptá se kapitán a pozoruje mě modrýma očima, zároveň bystrýma i srdečnýma.

„Vyloučeno.“

„A máte pravdu,“ řekne. „Znal jsem lékaře, který vytrhl během patroly pět nebo šest zubů. Vypadalo to jako trestné trhání. Trestal tak hochy, kteří opomněli zajít k zubaři na pevnině. Výsledek…“

Ušklíbne se, nadzvedne ramena a současně obě ruce. Ale nejde dál než k tomuto pohybovému komentáři.

„Doktore, jestliže bezbolestně vyléčíte Wilhelmovi zub a nevytrhnete mu ho, bude vás posádka považovat za dobrého felčara a vy budete o to lépe hrát svoji roli, která je, jak uvidíte, složitá a různorodá.“

‘Uvidíte,’ tak to říká Le Guillou. To je den! A kapitán to říká také. Ani jemu nekladu otázky.

Ticho. Přikládá šálek k ústům a malými doušky pije, skoro nábožně. Už si pomalu zvykám na kontrast mezi jeho krátkým černým vousem, tmavou pletí a modrýma očima. Jeho způsoby jsou prosté a přirozené, ale pod touto prostotou a přirozeností cítíte jistou morální noblesu a definitivní uspořádání životních problémů. Tváří se však také velmi upřímně: může se to zdát paradoxní u muže, který tráví polovinu života uzavřen v ocelové krabici.

Odloží šálek a oživeně řekne:

„Jaký dojem na vás udělalo první setkání s důstojníky?“

„Mám pocit, že jsou srdeční.“

„Nezdá se vám, že kolem vás dělali moc velký rámus?“

„Vůbec ne. Připadalo mi to velmi sympatické.“

„Vy jste se jim také zalíbil, jste jim sympatický. Doktore, nemyslete si, že se z ohleduplnosti musíte uzavírat ve svém pokoji nebo na ošetřovně. I když budete mít hlavně co dělat s lidmi, neznamená to, že byste se neměl zajímat o věci. JPRS je technický zázrak. Projděte si ho, ptejte se na všechno. Odpovíme vám.“

S úsměvem se opraví.

„Vlastně – na všechno se ptát nemůžete.“

Zvedá se tak pružně, jak se posadil. Vyšle mi vstříc krátký a přátelský úsměv a řekne:

„Tak večer, felčare!“

Za osm dnů po této konverzaci jsem se ráno vážil na ošetřovně a se zděšením jsem zjistil: přibral jsem kilo. Když říkám ‘přibral’, je to vlastně protimluv, protože rychlý propočet mě přesvědčuje, že jestliže budu takto přibírat dál ve stejném rytmu, na konci patroly ztloustnu o osm kilo a ztratím mladickou linii.

Ihned zahajuji přísný dietní režim: do čaje si nebudu dávat cukr. V poledne žádný moučník, žádné předkrmy u dvou jídel. Ach, zapomněl jsem (Zapomínání, řekl by Freud, je pochybené jednání): ke snídani žádný čokoládový chlebíček.

Ale to nestačí: ke sparťanskému režimu budu nepřetržitě přidávat pot.

„Le Guillou, víte, kde je tréninkové kolo?“

„V dílu řízených střel. Ztloustl jste, pane?“

Přikývnu na znamení souhlasu a hořce si pomyslím, že řekne: „Klasika!“ Spokojí se však jenom s úsměvem. Pokračuji:

„Víte, kde jsem, pokud mě bude někdo potřebovat.“

Milá čtenářko, výraz ‘díl řízených střel’ vás asi udivil. Představte si JPRS jako rodinný biskupský chlebíček, který se krájí na díly. Na sedm dílů, sedmička je přece magická číslice, jak se všeobecně ví. Tady jsou tyto díly odzadu dopředu:

1) Díl A – to je díl strojů. Protože je to koláč sám o sobě, který obsahuje mnoho věcí, budu o něm mluvit dále.

2) Díl B, který obsahuje továrnu na výrobu elektřiny na palubě a pomocné zařízení, nezbytné zvláště pro fungování nukleárního topného systému.

3) Díl C, totiž atomový reaktor. Nechvějte se hrůzou. Jistě, je to obluda. Ale je pořádně zkrocená. Ale na moři tam nikdo nesestupuje, nikdo se na něj nedívá.

4) Díl D, to je obměna vzduchu, o které se mnou mluvil šéf Forget při našem prvním jídle v jídelně, a nouzový agregát.

5) Díl E: díl řízených střel, kde hodlám šlapat pedály.

6) Díl F. Obsahuje Ústřední stanoviště navigačních operací – USNO, jehož název objasňuje i jeho funkci, ubikaci posádky a království vašeho služebníka: ošetřovnu.

7) Díl G s torpédy; na ponorce l’Inflexible obsahuje také dva letouny, taktické řízené střely proti lodím na povrchu, které se odpalují při ponorem.

Díl JPRS není jako biskupský chlebíček tvaru čtvercového, ale tvaru kulatého, kruhu o průměru deset metrů, který – až na nejtenčí partii na zádi – vodorovně obsahuje tři můstky, nebo abych použil pozemského jazyka – tři poschodí. Z jednoho poschodí do druhého se dostáváme kolmými nebo šikmými žebříky. Když jsou nakloněné, napodobují to, co v civilu nazýváme schodiště. To jsou největší zrádci. Sklon je nepatrný a schůdky jsou tak úzké, že se vyplatí sestupovat bokem jako krab, abychom získali spolehlivou oporu pro nohy.

Během patroly budu pečovat o dvě podvrtnutí a o meniskus, častou nehodu u fotbalistů. Námořník musel asi sestupovat po jednom šikmém žebříku příliš rychle a koleno se octlo v nesprávné poloze vůči chodidlu. Jistě nepůjde o operaci. Námořník musí počkat na návrat do Brestu. A zatím se naučit žít s kloubem, který ho bude bolet.

Kdybych působil jako hlasatel v televizi, poskytlo by mi téma koleno hladký přechod k rozpravě o šlapání pedálů. Ale ne, raději se zmíním o dílu řízených střel, který je ze všech dílů JPRS nejrozlehlejší: kolmo, protože zahrnuje tři poschodí, to znamená celou výšku ponorky, a vodorovně, neboť měří dobře dvacet metrů na deset. Kromě toho je chodba, která jej obepíná ze čtyř stran, širší než chodbičky na palubě. Je také ze všech dílů nejlépe osvětlený.

Protože JPRS už ve své samotné definici je ponorka s odpalovačem raket a protože tyto rakety jsou především balistické řízené střely – říkám ‘především’, neboť by se nemělo zapomínat na torpéda, která jsou vepředu, a na ponorné letouny, chápu velmi dobře, že tyto řízené střely se všemi šestnácti jadernými hlavicemi vzbuzují ve vás (stejně jako ve mně) děsivé představy. Nuže, a to je věc podivná, ze všech dílů ponorky je tento díl nejen největší, ale také nejkrásnější. Ve své neposkvrněné čistotě se představuje zářivou ocelí a třpytící se mědí; nevím, co by mohlo být veselejšího a půvabnějšího.

Myslel jsem si, že se při šlapání pedálů naprázdno (což dělám vůbec poprvé) budu moci věnovat svému obvyklému snění. To je omyl. Jakkoliv je sisyfovská práce, kterou se vědomě zabývám, hloupá, začíná rozhýbávat a posilovat nohy, bedra, paže, dech a nakonec mi zaměstnává i mozek. Ani ne za minutu nemohu myslet na nic jiného než na váhu svých nohou na pedálech. Jestliže mě přece jenom něco napadne, pak myšlenka postrádá hloubku: lituji například, že jsem si nevzal pulovr – pot by se rychleji vylučoval – ten pot, který musím nyní vydávat v bohaté míře, abych se potrestal za to, že jsem spolykal příliš mnoho cukru.

Když se mi konečně na čele zaperlí pot, když mi stéká podél nosu a kape na řídítka, zpomalím tempo a těžce oddechuji. Na konci chodbičky se objeví zástupce loďmistra Roquelaure, a jakmile mě zahlédne, obdaří mě širokým úsměvem svých velkých zubů. Vyléčil jsem mu náběh na zánět středního ucha. Vždycky jsem ho bral až na závěr ordinačních hodin, protože jsem věděl, že po dvou minutách vyšetřování u něho následuje dvacet minut řečnění. Je Marseillan, který ztratil svůj přízvuk díky tomu, že si vzal ženu z Brestu. Pokud jde o jeho vzhled, je to brunet, nervózní a tenký jako jehla. Mluví jako samopal – samopal, který nemá nikdy nouzi o náboje. Je mu dvacet šest let a má jedenáctiletého syna, čímž vytvořil nový světový rekord v předčasné plodnosti. Zůstal jsem na to civět s otevřenou pusou a pak jsem mu blahopřál. Takový hold mu působil radost.

„Doktore, vy jste opravdový hrdina,“ řekne, když vidí, jak se potím. „Hlavně jsem tlouštík, který přibral kilo.“

„Já také,“ řekne a zasměje se.

„Ano, ale vy máte ještě nějaké rezervy. Jistě mě budete chtít napodobit?“

„Nijak na to nespěchám.“

„Já už budu končit,“ řeknu; stále šlapu, ale už zvolňuji. „Jestli si dobře vzpomínám, Roquelaure, vy jste u bezpečnosti ponoru?“

„Tak je to, doktore, jsem u bezpečpa.“

Když už dává přednost svému slovníku před mým, nemám proti tomu námitek. Odborný žargon si nelibuje jen ve zkratkách. Vyjadřuje také lásku k řemeslu. Tak se pohonná jednotka, kterou má Bichon rád, stává pohonem. Bezpečnost ponoru bezpečpo. A energie (reaktor) energo.

Dobrá. Podle zásady, že je třeba mluvit s každým jeho jazykem, pokračuji:

„Kolik jste říkal, že je u bezpečpa mechaniků, Roquelaure?“

„Asi třicet.“

„Tolik! A jak je možné, že znám jenom vás?“

Roquelaure by mohl odpovědět: „Protože jsem měl zánět středního ucha.“ Ale tato odpověď by se neshodovala s jeho nadneseným stylem.

„Protože na palubě mě zná kdekdo, doktore, kvůli tomu, že mám proříznutou hubu. Povídám a povídám. Bez přerušení vydržím kecat třeba tři hodiny.“

„Vám víc vyhovuje dělat mechanika u bezpečnosti, než abyste byl mastnou zátkou u pohonu?“

„To se nedá srovnat, doktore,“ řekne poněkud pyšným tónem. „Ponor, to je snad to nejdůležitější na palubě, ponorka je přece stvořená k tomu, aby plula pod vodou.“

„A jak se to dělá, aby se ponořila?“

„No toto,“ řekne a tváří mu přeběhne úžas, „otevřou se napouštěcí ventily: ponorkové nádrže se naplní vodou. Bilance ponorky se stane zápornou. Tak se ponoří.“

Ohromuje mě. Řekl bych, že se přede mnou vytahuje. ‘Bilance ponorky se stane zápornou.’ Jaký to podivný jazyk! Chce přece říct, že se ponorka, zatížená vodou, prostě potopí. Ptám se sám sebe, jestli nedošlo k omylu a jestli slovo ‘bilance’je tady na místě.

„Myslím si, že je to operace velice choulostivá.“

„Doktore, prosím vás! Jestli je to operace choulostivá! Když otevřete napouštěcí ventily, vyvoláte přetížení lodi, že ano? Musí se kontrolovat! Ponorka se nesmí převrhnout! Tlak vody nesmí nic uvolnit! Hlavně myslíme na nepropustnost, tím jsme všichni jako posedlí!“

„Dobrá,“ řeknu, „ale když je ponor úplný a dosáhli jste kritické hloubky, co děláte potom?“

„Ach, doktore,“ řekne vyčítavě, „dáváte mi stejnou otázku jako moje žena. Samozřejmě nepozoruji mouchy, jak lítají sem a tam. Na palubě máte údržbu, nepropustnost a spoustu ostatních věcí. A potom je třeba regulovat úroveň tlaku.“

„Tlaku?“ zeptám se. „Myslíte poměr hmotnosti ponorky k hmotnosti vody? Ale hmotnost ponorky je přece stálá.“

„Ale ne vody!“ volá vítězoslavně Roquelaure. „Oceán není vždycky stejný, doktore. Mění se teplota. A s teplotou i hustota. Ponor ponorky se může náhle změnit i o několik metrů. Podívejte se na Mrtvé moře, tam je hustota obrovská.“

„Vy jste plul po Mrtvém moři, Roquelaure?“

„Ne, doktore, berte to jako příklad. V Mrtvém moři se ani zoufalý nešťastník nemůže utopit!“

Tato představa ho pobaví. Směje se a ukazuje velké zuby. Abych byl upřímný, Roquelaure se mi nejeví jako zoufalý nešťastník. Má krásné řemeslo, slušný žold, jistotu zaměstnání, po patnácti letech služby zajištěný důchod. Ve své funkci zástupce loďmistra zaměnil lodníkův baret za čepici se štítkem – symbol námořního důstojníka. Je mu dvacet šest let, má manželku, tři děti a vlastní dům v okolí Brestu. Srdečně mu k tomu blahopřeji.

„Důležité je,“ řekne se skromnou pýchou, „mít něco pro sebe. Tam mám dům a tady svoji loď.“

„Přece loď nepatří tak docela jenom vám.“

„Tak to pr!“ volá a směje se. „Je to místo mého přechodného pobytu. Dělím se o ně s několika kamarády.“

Jsme uprostřed nejlepší zábavy, když přijde ‘plavčíček’ – tak tady říkají povolancům, ať už jsou velcí nebo malí – a řekne:

„Doktore, máte jít do varny.“

„Pověz, zelenáči,“ řekne zástupce loďmistra Roquelaure, „když oslovuješ důstojníka, nemůžeš říct ‘do kuchyně’? A ty nevíš, že se říká: ‘pane lékaři’ a ne ‘doktore’?“

Zelenáč se začervená a mlčí. V tom je docela rozumný.

A Roquelaure, který mi sám říká ‘doktore’, vychutnává triumf respektu, jaký vzbuzuje u zaskočeného podřízeného.

Předám mu kolo a jdu za zelenáčem – termín je to samozřejmě hanlivý, dává se povolanci, kterému je méně než šestnáct.

V úzkém smyslu slova – varna – žargonové označení pro kuchyni – zahrnuje kuchaře Tetatuiho a pomocného kuchaře Jegoua. V širším smyslu označuje i pekaře řečeného ‘peci’ a lodního stevarda, správce skladu Marsillaka. Tyto čtyři osoby hrají na lodi významnou úlohu.

Jsem přímo organicky svázán s kuchyní: do mé pravomoci spadá i hygiena, mám střežit správnou jakost potravin a čistotu všech, kdož s nimi přijdou do styku. Hluboce s nimi sympatizuji: jsou to snad největší dříči na palubě. Oba kuchaři připravují bez oddechu od sedmi hodin ráno do devíti večer dvě stě šedesát jídel. A pekař peče bez vydechnutí od devíti večer do sedmi ráno 1. sto osmdesát baget, 2. cukroví, 3. briošky, housky a čokoládový chlebíček ke snídani, 4. často slaný koláč se šunkou a vejci a pizzu, kterou na něm žádá kuchař.

Když se zeptáte sto třiceti mužů posádky, jak jim na palubě chutná strava, odpovědí vám všichni jednohlasně: „Je výtečná!“ Třebaže jsou vcelku stravou přímo nadšení, nepřestávají ji kritizovat v jednotlivostech – jako praví Francouzi.

Tuto kritiku nesou kuchaři velmi nelibě, neboť – podobně jako umělci – jsou neobyčejně citliví a zranitelní.

Viděl jsem Tetatuiho (kterému všichni na palubě říkají ‘Tahiťan’, ačkoliv se narodil ve Francouzské Polynézii na souostroví Gambier), jak hněvem bledne, lépe řečeno, jak se mu mění pleť z tmavé hnědi na světlou hněď, protože jeden námořníček ho ve své bezedné nevinnosti nazval ‘kuchtíkem’.

„Kuchtík,“ drtí mezi sevřenými zuby, „tak já jsem kuchtík! Viděli jste to kdy? Co si myslí ten zelenáč? Je tady snad putyka? Vařím já snad nějakou šlichtu?“

Na druhé straně přezdívka ‘špekoun’ mu vůbec nevadí. Byli s Jegouem radostí celí bez sebe, když se jim doneslo, že kapitán prohlásil v jídelně: „Špekoun vaří lehká jídla.“

Povšiml jsem si, že kuchaři i pekař mají jednu roztomilou slabůstku, jakou se vyznačují i hospodyně: velice je těší, když je všichni milují, když chválí jejich jídla, když jim skládají poklony.

Já sám to nikdy neopomenu udělat. Místo banálního pozdravu řeknu „Tetatui, dnes byla ta vaše ryba znamenitá!“ nebo: „Pekaři, jestli na konci plavby budu těžší o osm kilo, bude to jenom zásluhou vaší a vašeho čokoládového chlebíčku.“

Posádka si na takové lichotky nepotrpí. Námořníci stále kvůli něčemu remcají, ale protože Tetatui a pekař jsou ‘staří mazáci’ – jednomu je třiatřicet a druhému šestatřicet – a protože mají hodnost rotmistra, hojí se na lodním stevardovi Marsillakovi, kterému je teprve třiadvacet a má hodnost ubytovatele.

„Stevarde, řekni peclovi, že jeho bagety jsou tvrdé jako kámen a že se lámou!“ nebo: „Stevarde, řekni Tetatuimu, že už máme plné zuby těch jeho ryb, nejsme tady přece na laguně!“ nebo: „Stevarde, řekni peclovi, že peci z modré posádky * peče cukroví každý den.“

* Každý ze 6 JPRS má 2 posádky, – modrou a červenou, které se na lodi při patrolách střídají. (Pozn. autora)

Správce skladu potravin Marsillac – který pochází z Narbonne a zachoval si náznaky tamního barvitého přízvuku – je skoro svrchovaným pánem všeho, co se tu konzumuje, nebo abych to upřesnil, kartónů potravin, které dal před vyplutím naskládat na palubu do úzkostlivě přesných hromad, protože po čtrnácti dnech následuje přesně stejný sled jídel, jak jimi začínal. Ve skutečnosti však pořádek není tak strohý. A stevard disponuje určitým množstvím potravin, které uvolňuje nebo zadržuje podle vlastního úsudku, ale vždycky s rozvahou, aby se na konci patroly posádka neoctla na suchu.

Už pochopil, že svobodné rozhodování by ho mohlo příležitostně přivést do situace, kdy o něm mužstvo bude mluvit jako o ‘upírovi’. Tak ho znectí i ti, kdož po návratu do Brestu sklidí od svých žen a milenek výčitku, že ztloustli o deset kilo.

„Jsem obětní beránek,“ řekne mi Marsillac, „Protože předpis určuje jednu plechovku ragú z fazolí a masa na čtyři osoby. Ale kdybych plechovku rozdělil mezi čtyři muže, ti by mě pěkně zepsuli. Jsem rád, že mi nehážou talíře na hlavu. Cpát se, cpát se, cpát se, nemyslí na nic jiného. Je pravda,“ dodá, „že jídlo je jejich jedinou radostí.“

„Jak to tedy děláte s těmi plechovkami s ragú?“

„Co mi zbývá, rozdělím je na tři díly. Už mě nebaví poslouchat, že jsem upír.“

Když přijdu do kuchyně, najdu tam shromážděný veškerý personál. ‘Tahiťan’ Tetatui, Bretonec Jegou - mlčenlivý jako Morvan - a languedocký Marsillac. Také pekař tam je. Normálně by měl právě teď usínat, protože pracuje v noci. S vážným výrazem v tváři pozorují čtyři lososy.

„Mám problém,“ řekne Marsillac. „Vytáhl jsem z mrazáku čtyři lososy a jejich vzhled se mi nelíbí. Co si o tom myslíte vy?“

Podívám se na ryby. Pokud jde o váhu, je úctyhodná: každý z nich váží čtyři nebo pět kilo. Čert ví, proč se stevardovi nelíbí.

„Co si o tom myslí kuchaři?“ zeptám se.

„No tak tedy,“ řekne Tetatui, „bylo by třeba je otevřít.“

„Tak je otevřete.“

Tetatui a Jegou se dají do práce, a zatímco ryby krájejí, dívám se na prsty, ve kterých drží nože. Nehty jsou krátce ostříhané, nikde nevidím ani stopu po řezných rankách, které, když se zanítí, mohou být nebezpečné pro ně i pro posádku. Každé ráno při střídání předstírám, že je jdu pozdravit, a přitom jim prohlížím ruce. Doufám, že je nikdy neuvidím špinavé. Bylo by velice trapné, kdybych je na to musel upozorňovat. A přece bych to musel udělat. „Tak tady to je,“ řekne Tetatui.

„Dívám se, ale nejsem o nic moudřejší. Nevím, jak vypadá normálně lososí maso, pokud není uvařené. Kromě toho není vůbec cítit, protože bylo po celou dobu v mrazáku; v rozpacích trochu posunkuji a řeknu:

„Co si o tom myslíte, Tetatui?“

„Není to nejhorší.“

„Jegou?“

Jegou neřekne nic a ušklíbne se.

Vyhovovalo by mi, kdyby vyjádřili svůj názor. Věděl bych, čeho se chytit. Ticho. Všech nás pět pozoruje rozporcované kousky lososů s němým nesouhlasem.

„Tohle,“ řekne pekař a ukáže na největší kus, „to je přece docela pěkný kousek!“

„Je to pěkný kousek,“ řekne Tetatui.

„Myslel jsem si, že to bude horší,“ řekne Marsillac a palcem si přejede po knírku, který připomíná kartáček na zuby. „Bylo by škoda dát je do lisů. Koneckonců by se snad daly jíst.“

Marsillac celou akci zahájil a zahrál si na prokurátora. Teď se přehrává do role obhájce. Ve skutečnosti v něm ztráta lososů vzbuzuje výčitky svědomí. Správce nabývá vrchu nad hygienikem. Opakuje:

„Koneckonců se snad dají sníst.“

Jegou neříká nic a pekař stejně nemá do toho co mluvit. Všichni čtyři mlčí s očima upřenýma na lososy. Nedívají se na mne, ale čekají na moje rozhodnutí. Už jsem je učinil. Existují-li pochybnosti – na rozdíl od postupu porotního soudu – obžalovaní nesmějí z této situace těžit. Přepadla mě úděsná vidina: vlna gastroenteritidy, která doráží na ponorku, zasáhne dvě třetiny mužů a důstojníků, rozloží službu na palubě a závratně sníží morálku.

„Poslyšte,“ řeknu, „nemůžeme nic riskovat. Lososy dáme do lisu. Sdělím to zástupci velitele.“

Obsah nádob na smetí se lisuje v kontejnerech a pak se ukládá na dno oceánů. Z nedostatku místa se kontejnery neskladují na palubě. Vyrábějí se z plechů, které se ohýbají a nýtují. Potom se ‘prohazují’: ohavný novotvar, ale dost příhodný, který pochází od slova ‘prohazovačka’, což je prostor uzavřený mezi dvěma nepropustnými dveřmi, jímž komunikujeme s mořem, aniž by nás voda zaplavila.

S odpadky si nikdo hlavu příliš neláme. V nádobách, kterým představení říkají prostě ‘nočníky’, se diskrétně ‘prohazují’ do temnot noci.

Všechny tyto podrobnosti se dovím od Pinarela, malého mladičkého veselého blondýna, kterého najdu na ošetřovně po svém návratu z kuchyně. Už potřetí přichází, aby si dal ošetřit hnisavý zánět prstu, který se mu hojí docela dobře: je to pro něho dobrá záminka k dlouhým hovorům.

„Krabe,“ řekne Le Guillou, „ty si rád necháváš pofoukat bebíčko.“

‘Krab’ je palubní přezdívka pro námořníky prvního stupně hodnosti.

„Musím,“ řekne Pinarel. „Kdyby se mi do palce dala sněť, uřízli by mi ruku.“

„Nanejvýš palec,“ řekne Le Guillou, který vždy dovede povzbudit.

„Nu a co?“ řekne Pinarel. „Bez palce bych se asi snoubence nelíbil. Po skončení plavby se totiž žením.“

Důstojníci říkají ‘patrola’, ale mužstvo používá slova ‘plavba’. Jistě je nenáležité, protože se nehodí k lodi, která ignoruje příliv a odliv i mořskou zvířenu. Mně se však líbí, že námořník spojuje ponorku se staletou tradicí, evokující zároveň námořní výpravy, její trvání a v širším smyslu i její výsledky. Zde, jak se rozumí, jde hlavně o trvání. Denně slyším z úst námořníků výrazy jako ‘na začátku plavby’, ‘uprostřed plavby’ nebo ‘na konci plavby’.

Le Guillou se usmívá a jeho široké lícní kosti vystupují až ke spánkům.

„Pokud jde jenom o palec,“ řekne.

Vrhnu na něho pohled a on už nepokračuje.

„Blahopřeji vám, Pinarele,“ řeknu, zatímco mu dezinfikuji prst, jen tak, aby se neřeklo. „Mohl byste nám ukázat fotografii vaší snoubenky?“

Pinarel na to zrovna čeká. Nosí fotografii na srdci v pouzdře z umělé hmoty za dozimetrem. Podá mi ji a tváří se lhostejně.

„Je velmi hezká,“ řeknu.

„Je skvělá,“ řekne Le Guillou.

„Bude mi dvaadvacet,“ řekne Pinarel. Bere si zpět fotografii a tváří se vážně a zodpovědně. „Nejvyšší čas, abych se oženil.“

„Jen co je pravda,“ řekne Le Guillou, „jenže dvaadvacet let, to je úplné mládí.“

„Promiň,“ řekne Pinarel, „s tím nesouhlasím. Je mi dvaadvacet let, ale nezapomínej, že jsem v námořnictvu hodně zestárnul: byl jsem na lodi ‘Foch’, dva a půl roku na klasických ponorkách a teď už podruhy pluju na JPRS.“

„Líbilo se vám na lodi ‘Foch’, Pinarele?“

„Vůbec ne. Velká povrchová loď, jako je ‘Foch’ – to je hotová továrna. Máte tam dva tisíce chlapů. Velitel je Pánbůh. Víte, že existuje, ale nikdy ho nevidíte. Když to srovnáte, doktore, ponorka, to je něco docela jinýho. Všichni se znají, a co se týká velitele, potkáváte ho v chodbičce každý den. Má na sobě stejný oblečení jako vy a já. Ani potuchy po prýmku! A pozdraví vás! Ty tomu nebudeš věřit, Le Guillou, ale řekl mi: ‘Pinarele, nezapomínejte, že na palubě máte významnou úlohu.’“

„Na palubě mají významnou úlohu všichni,“ řekne podrážděně Le Guillou. „Loď je celek. Všechno je vzájemně svázané.“

„Ale přece jenom,“ hlesne Pinarel, poněkud vyvedený z míry tak zdůrazňovanou představou celku.

Obrátí se na mne, neboť doufá, že u mne nalezne víc porozumění.

„Doktore, pro mě existujou jenom ledničky a latríny. Pořád mám strach, že se ledničky porouchají a že si toho nevšimnu: potom bychom museli celou tu flákotu hodit do lisů. A co budeme na palubě jíst? Nebo mám další strach, že se ucpou latríny nebo že se už nedají ‘prohazovat nočníky’…“

„Už toho nech, pochopili jsme tě,“ řekne Le Guillou.

„Pinarele, neřekl jste mi, co jste dělal dva a půl roku na klasických ponorkách.“

„Neřekl, doktore.“

„Líbilo se vám tam?“

„Ó la la,“ řekne Pinarel, „jestli se mi to líbilo! Mnohem víc než na JPRS! Přestože koš byl moc teplý a ještě jiné věci.“

Teplý koš – to znamená, že na dvou koších spali tři chlapíci. Když jeden vstane, aby šel do služby na palubě, lehne si na jeho místo další.

„To není moc pohodlné.“

„To je jistý, že je to lepší tady, kde má každý koutek pro sebe,“ řekne Pinarel. „Ale prostředí na klasický ponorce – toho lituju. Je dvakrát menší. Je tam dvakrát míň lidí. Je to malinká rodinka…“

Kolem šesté hodiny se vypravím do jídelny, abych si v jídelně vypůjčil knihu z knihovny, a tam zastihnu v křesle námořního poručíka první třídy * Beckera. Je to veliký vousatý brunet, měří metr devadesát, je solidně stavěný – velké nohy, velké ruce, oči vážné a spíše chladné za mohutnými brýlemi z želvoviny: v obrovské tlapě drží jehlu a vyšívá čajový ubrousek křížovým stehem.

„Poručíku,“ řeknu a posadím se vedle něho, „nevěděl jsem, že máte takové nadání.“

„Och, doktore,“ odpoví hlasem hlubokým a vážným, „tady se nedá mluvit o nadání. Křížový steh je ze všech nejsnazší.“

„To je čajový ubrousek?“

„Ano.“

„Kolik jich děláte?“

„Šest a jednu dečku.“

„Myslíte, že s tím budete hotov dřív, než skončí patrola?“

„Rád bych! Má to být překvapení pro mou manželku.“

Pozoruji ho. Becker je muž klasické, skoro mramorové krásy. Široká ramena, atletická postava, velké čelo, černé oči, hustý černý vous, hezky upravený, rysy silné, ale pravidelné, vlasy přistřižené nakrátko a pečlivě učesané. V nitru mu hoří žár. Spíše mě dojímá tento obr, který ve svých volných chvílích vyšívá čajový ubrousek pro svou manželku. Neřekl ‘pro mou ženu’, ale ‘pro mou manželku’. Tenhle muž určitě nebere na lehkou váhu svůj manželský svazek. Ostatně ani nic jiného.

Pozoruji, jak vládne jehlou. Nezdá se mi, že by byl nešikovný. Ale ani nevyniká dovedností. Aspoň moje babička, jak si vzpomínám, si počínala lépe. Aleje pravda, že na mě udělala dojem krouživá rychlost jejích prstů. Bylo to snad tím, že je měla tak malé.

* Dva prýmky.(Pozn. autora)

„Tahle práce vás baví, poručíku?“

„Odpočinu si při ní,“ řekne Becker. „Bohužel při neónovém světle mě bolí oči.“

Zkrátka a dobře, nic není na světě dokonalého. I onen ‘odpočinek’ unavuje. Mám chuť mu to říct, ale bojím se, že by ho můj žertík urazil. Tváří se tak vážně, že se sám sebe ptám, jestli je vůbec přístupný humoru. Řeknu:

„Pocházíte z našich východních provincií?“

Všimněte si, že mě zkušenost naučila, abych se neptal, zdaje Alsasan, Lotrinčan nebo Vogézan.

„Ano,“ řekne, „jsem Alsasan.“

„Měl jste nějaké vojáky v rodině?“

„Ne, nikoho,“ řekne bez náznaku úsměvu. „Kromě dědečka, kterého v roce 1940 odvedli k wehrmachtu.“

„A co vás přivedlo do námořnictva?“

„Těžko říct. Když jsem se po maturitě y osmnácti dal na vojnu, vůbec jsem nevěděl, jak moře vypadá.“

„Možná vás pudila zvědavost a chtěl jste je uvidět?“

„Možná,“ řekne Becker, který asi považuje za zbytečné, aby rozebíral své pohnutky.

„Ale vojenskou námořní akademii jste neabsolvoval?“

„Ne. Po třech letech působení v námořnictvu jsem se přihlásil ke konkursu záložních důstojníků a námořnictvo se mnou uzavřelo smlouvu na pět let. Jsem záložní důstojník v aktivní službě. Až mi skončí smlouva, námořnictvo ji nemusí obnovit.“

Vyjadřuje se hlubokým a vážným hlasem, s očima upřenýma na šití, s rukama v pohybu, ale bez stopy vzrušení. Opravuji se: bez viditelné stopy vzrušení. Nikdo by asi nebyl rád, kdyby se octl bez zaměstnání po deseti nebo dvanácti letech zajímavého řemesla.

„Dejme tomu, že by se to mohlo stát. Nebylo by proto lepší, kdybyste se dal natrvalo aktivovat?“

„Ano, možné to je. Ale aktivuje se jen omezený počet lidí. Je pochopitelné, že pro námořnictvo je výhodnější, když má co nejvíc dočasného personálu. Námořnictvo nás nemíní oklamat. Víme, že až smlouva skončí, můžeme se octnout na dlažbě.“

Nestěžuje si ani nikoho neviní: vyhazov jev rámci pravidel. Becker sám je nikdy nepřekročí. Řekl bych, že je to člověk férový, přesný, upjatý, se sklonem k mlčenlivosti. Krátce – úplný opak Roquelaura. Ale já mám rád i Roquelaura. Pro úplný obraz Francie potřebujeme všechny. Řeknu:

„Jeden hoch z bezpečnosti ponoru mi řekl dnes odpoledne něco, nad čím jsem užasl. Chtěl mi vysvětlit, že loď se potopí, jakmile se ponorné nádrže naplní vodou. Řekl: ‘Bilance ponorky se stane zápornou a loď se ponoří.’“

„Místo ‘bilance’ měl říct ‘vztlak’,“ řekne Becker. Zvedne hlavu, ale neusměje se.

Já se tak neovládám. Zasměji se.

„Je třeba vědět,“ řekne Becker a přestane vyšívat, „že ponorka má dvě kostry, vnitřní, která je silná, a vnější, která je tenká. A mezi těmito dvěma kostrami se nacházejí tělesa, kterým se říká ponorné nádrže.“

„Právě,“ řeknu (Le Guillou mě už nakazil), „ponorná nádrž. Co to vlastně je? Jaký má tvar?“

„Je to těleso ve tvaru prstence mezi silnou kostrou a kostrou tenkou. Jejich tam celkem osm.“

„Jak je možné, že při opravě spodní části lodi těch osm prstenců není vidět?“

Moje otázka je asi pořádně hloupá, protože Beckerovi nějakou dobu trvá, než jí porozumí.

„Je to proto,“ řekne, „že ta tenká kostra pokrývá všechno z jednoho konce na druhý jako nějaká kůže. Ponorka musí být dobře profilována, aby mohla ve vodě postupovat vpřed.“

„A jak se voda do ponorné nádrže dostane?“

„Zamřížovaným otvorem, který je neustále otevřený v boku kýlu.“

„Jak to – neustále otevřený?“ ptám se poněkud znepokojeně.

Milá čtenářko, tážu se vás: líbila by se vám představa, že proplouváte oceány se šestnácti otvory neustále otevřenými v sousedství vašeho kýlu?

„Jak to tedy je,“ řeknu, „když se s ponorkou plavíme po vodní hladině, co vlastně brání tomu, aby voda nevnikla do ponorných nádrží?“

„Vzduch, který se tam nachází.“

Voda v bazénu zřejmě také nevniká do prázdné láhve, když ji ponoříte kolmo hrdlem dolů.

„A jak ten vzduch zmizí, když chcete, aby voda stoupala do ponorných nádrží, aby se ponorka mohla ponořit?“

„Už se k tomu dostávám. Ve skutečnosti je každá ponorná nádrž složena ze dvou polovičních nádrží, které jsou na sobě nezávislé, jedna na levoboku, druhá na pravoboku. Každá má dole a po straně kýlu zamřížovaný otvor a nahoře vypouštěcí ventil, který umožňuje vypuštění vzduchu.“

„Teď je to jasné jako krystal,“ řeknu. „Otevře se vypouštěcí ventil, vzduch zasyčí jako by unikal ze sifonové láhve. Voda může proniknout do ponorné nádrže, ponorka se přetíží a klesne.“

„A ventily se uzavřou,“ řekne Becker a poprvé se usměje. „Nezapomeňte uzavřít ventily.“

Měl by se usmívat častěji. Projevilo by se, jak je vnitřně srdečný.

„Proč?“

„Kdybyste je nezavřel, pak byste nemohl vzduchem stlačeným v ponorné nádrži vypudit spodními mřížkami vodu, vylehčit ponorku a vyplout s ní na povrch.“

„Trvá to dlouho, než se ponorka ponoří?“

„Je to jako u aerobusu, který se má vznést. Existuje určitý počet etap, z nichž žádnou nelze přeskočit.“

„Například?“

„Když je ponorka na povrchu, říká se, že je ve ‘stavu navigace’. Má-li se potopit, musí nejdříve přejít ze ‘stavu navigace’ do ‘bdělého stavu. Tím se říká, že se loď připravuje: uzavřou se průlezy. Z ventilace volným vzduchem se přejde na ventilaci v uzavřeném okruhu. Kontrolují se vypouštěcí ventily, regulační skříně, stabilizační skříně. A když je všechno v pořádku, dá se povel k pohotovosti.“

„Regulační skříně? Stabilizační skříně?“

„Později vám řeknu, co to je. V tomto okamžiku jsme u pohotovosti.“

To jsem mohl čekat: poručík Becker je člověk velmi metodický. A trpělivý. K vyšívání je třeba trpělivosti. A ještě víc trpělivosti je třeba, chcete-li poučovat slona.

„Tak,“ řeknu, „z bdělého stavu přecházíte do pohotovosti. Co se stane potom?“

„Ponořujeme se ve dvou časových úsecích. První úsek: otevřou se napouštěcí ventily, ale ne všechny. Dvě ponorné nádrže umístěné ve středu se ponechají zavřené.“

„Proč?“

„Porozumíte tomu: ponorka se potápí, ale zvolna. Na palubní desce na ústředním stanovišti navigačních operací (USNO) loďmistr ústředí znovu ověřuje, zda jsou všechny otvory v trupu ponorky dobře uzavřeny. Pokud jsou, důstojník ve službě dá rozkaz k ponoru do hloubky jednadvaceti metrů. Otevřou se napouštěcí ventily dvou ústředních ponorných nádrží * a tentokrát se ponorka potápí.“

„A tím to končí?“

„Tím to začíná. Je třeba ponorku vyvážit. Ale pozor! Vyvažování se děje dvakrát. Vyvažuje se závažím. A vyvažuje se stabilizátorem.“

Opakuji:

„Vyvažuje se závažím. Vyvažuje se stabilizátorem.“

* Obě ústřední ponorné nádrže nejsou ve skutečnosti ve středu lodi, ale po stranách dílu řízených střel. (Pozn. autora)

Povšimněte si, že kdykoliv vám někdo něco vysvětluje, tváříte se tak trochu jako idiot, protože máte sklon k opakování slov vašeho instruktora, jednak abyste si je dobře vtiskli do paměti, jednak abyste ho ubezpečili, že jste mu porozuměli.

„Podívejme se nejprve na vyvažování závažím,“ pokračuje Becker. „Jak víte, loď dosáhne ponoru, když se množství vytlačené vody rovná její váze. Ale když naložíte do ponorky dvaatřicet tun potravin, plus materiál, plus sto třicet lidí, plus výstroj těchto sto třiceti lidí, přetížíte ji. Aby se dostala do správné úrovně, je třeba ji dobře vyvážit. A to děláme regulačními skříněmi.“

„A už jsme u toho!“

„Všimněte si,“ řekne Becker s bezděčným humorem,

„my na palubě jim říkáme spíše regulátory, ale já je raději nazývám regulační skříně, abych usnadnil pochopení.“

Má pravdu. Opravdu mi to usnadňuje. Regulační skříň zní konkrétněji. Řeknu: „Co to je?“

„Jsou to tělesa, podobně jako ponorkové nádrže, ale jsou umístěna uvnitř v dolní části silné kostry: je možno je naplnit více či méně vodou. Jsou celkem čtyři – dvě vepředu a dvě vzadu – a my rozhýbáme vodu podle toho, zda potřebujeme loď odlehčit nebo zatížit, aby se dostala na správnou vodní úroveň. Toto závaží není samozřejmě nikdy konečné. Je třeba je neustále regulovat, protože hustota vody se mění podle teploty.“

To už mi pověděl Roquelaure, který si vzal k demonstračním účelům na pomoc Mrtvé moře.

„Pokud jde o stabilitu,“ pokračuje Becker, „je zabezpečena dvěma stabilizátory, které se nacházejí rovněž uvnitř silné kostry, jeden je umístěn vepředu a druhý vzadu. Mezi oběma kostrami prochází podle potřeby voda. Jestliže je loď příliš těžká vzadu, pošle se voda dopředu. Jestliže je příliš těžká vepředu, pošle se voda dozadu.“

„Je to náročný úkon?“

„Ano, dost náročný. Když se ponorka jistou rychlostí ponořuje, je těžké vědět, zda vyvážení není chybné, neboť kormidla ponoru je kompenzují. Ale když se zmenší rychlost, kormidla ponoru už nehrají takovou roli a je možno přizpůsobit vyvážení stabilizátorem. Dobře vyvážená loď je charakterizována dokonalou stabilitou kolmou i podélnou. Loď je pak nehybná mezi dvěma vodami.“

„Chcete říct: hloubka ponoru se nemění a loď se nekymácí ani dopředu ani dozadu?“

„Ano, je nehybná. To se jenom tak říká, neboť loď neustále pluje vpřed.“

Nevím, jestli se to tak jenom říká, ale toto rčení v mých očích vyvolává nádherný obraz, který mě neodolatelně pudí k posedlé představě, která se mi vrací od té doby, co jsem na palubě. Vidět – třeba očima zářivé ryby ve velkých hloubkách – naši velkou černou rybu ‘nehybnou mezi dvěma vodami’. Becker ukončil svůj výklad a docela přirozeně se vrací k vyšívání.

„Děkuji, poručíku,“ řeknu, „skvěle jste mi to objasnil.“

„Co vám objasnil?“ řekne náhle zástupce velitele Picard, který vešel pružným krokem do jídelny.

„Jak se ponorka potápí. Poručík Becker prokázal velkou trpělivost s takovým slonem, jako jsem já. Zahrnul jsem ho přívalem otázek.“

„Zvědavý slon už vlastně není slon,“ řekne Picard. „To, co všeobecně charakterizuje slona, je pochmurný nezájem.“

My dva s Picardem se smějeme, Becker se trochu opožděně usmívá.

„Chtěl jsem vám říct, veliteli, že jsem musel dnes ráno vyřadit čtyři lososy.“

‘Vím o tom. Dobře jste udělal. Věděl jsem o tom už několik minut po vašem rozhodnutí. Na palubě JPRS fungují tamtamy úžasnou rychlostí. Felčare,“ řekne a očkem mrkne na hodinky, „nezapomínáte, že je sobota?“

„Ne, proč?“

„Protože v sobotu večer a v neděli v poledne oblékáme uniformu. Modré námořnické kalhoty a bílou košili s krátkými rukávy a nárameníky.“

„To je pravda,“ řeknu. „Zapomněl jsem!“

Ještě jednou poděkuji Beckerovi, jdu do svého pokoje, umyji si ruce, učešu se a obléknu se slavnostně, velmi spokojen, že šéf paluby mi ukládá úkol. Po chvilce přemýšlení si sundám košili, kterou jsem si oblékl, a oholím se.

Posádka JPRS se dělí na vousáče trvalé (Alquier a Becker), vousáče patrolní a antivousáče. Patrolní vousáči udržují ponorkovou tradici, která kvetla už v německém námořnictvu za první světové války. Je pravda, že tehdy byla voda vzácná a na malých ponorkách se stěží dala dodržovat hygienická pravidla. Ale domnívám se, že také na palubě JPRS svědčí divoké ochlupení o délce plavby, o nebezpečí a o nenapravitelné samotě v podmínkách pod oceánem, bez pravidelných zastávek v přístavu, bez výstupu, bez útěchy ženy. Antivousáči – k nimž patřím – buď po britském způsobu pečují o svůj zevnějšek, nebo se řídí příkladem Stendhala, který se holil během ústupu z Ruska každý den (další hrdinská tradice), anebo si prostě myslí, že jejich vousy jsou příliš slaboučké a řiďounké, než aby je mohli vystavovat na odiv.

Zatímco naslouchám, jak břitva zavile škrabe moji pokožku, spokojeně vzpomínám na malou lekci, kterou mi uštědřil Becker. Ještě víc než spokojen jsem s tím, že jsem uposlechl rady, kterou mi dal kapitán, abych se totiž zajímal o věci. Od té doby, co jsem dokončil medicínská studia, kromě své specializace jsem se naučil velmi málo, jak si teď uvědomuji. Z nedostatku příležitosti. Snad i proto, že jsem po tom netoužil. Je to smutné konstatování, že po třiceti letech mám tendenci uzavřít se do svého řemesla a žít se zavřenýma očima v neznámém světě, aniž bych se snažil jej poznat, aniž bych cokoliv uvedl v pochybnost – v sobě i mimo sebe.

Právě jsem dokončil očistnou operaci. Ve dveřích se objeví Becker:

„Odpusťte, doktore,“ řekne váhavě. „Mám k vám prosbu.“

Řekl ‘doktore’. Neřekl ‘felčare’. Těžko se vžívá do familiérního tónu.

„Ven s tím, poručíku,“ vybízím ho vesele.

Ticho. Konečně se rozhodne.

„Mohl byste mi dát k dispozici v neděli ráno v deset hodin ošetřovnu?“

„Nač ji potřebujete?“

„Pro pobožnost.“

„Ale já jsem slyšel, že v neděli bývá v televizi mše, kterou si může každý vyslechnout ve svém koši se sluchátky na uších.“

„To je pravda,“ řekne vážně Becker. „Ale kurátor ze základny * si myslí, že to vůbec nestačí. Pověřil mě, abych podnítil nábožné shromáždění. Dělal jsem to už během poslední patroly.“

„A přišel tam někdo?“

„Osm lidí. Sedm důstojníků a jeden poddůstojník.“

„To je dost málo.“

„Víte,“ řekne, „ v těchto věcech se lidé velice ohlížejí na mínění druhých. A někteří si myslí, že mše v rozhlase úplně stačí.“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ řeknu, „vy jste vlastně klerik, kterého kurátor pověřil, aby uspořádal shromáždění věřících?“

„Takto je.“

„A při poslední patrole se shromáždění uskutečnilo na ošetřovně?“

A když přikývne, pokračuji:

„S kapitánovým souhlasem?“

„S kapitánovým souhlasem.“

* Operační základna oceánských strategických vojsk (OZOSV) (Pozn. autora)

„Tak v této patrole máte i můj.“

„Promiňte,“ řekne se značným úsilím, „ale kapitán si myslel, že váš souhlas je nepostradatelný a že máte plné právo jej odmítnout.“

„Je od vás velmi poctivé, že toto kapitánovo mínění berete v úvahu. Ale já nevidím žádný důvod k odmítnutí. Předpokládám,“ řeknu s úsměvem, „že v naléhavém případě mi ošetřovnu přenecháte?“

„Samozřejmě,“ odpoví Becker bez úsměvu.

„No tak tedy,“ řeknu, „všechno jev pořádku.“

Ticho. Znovu váhá.

„Přidáte se k nám také?“ zeptá se.

„K shromáždění věřících? Ne.“

„Domníváte se, že stačí naslouchat mši?“

„Já mši neposlouchám.“

„Ach!“

Pozoruje mě vážnýma očima za silnými brýlemi. Neměl jsem mu tak odpovídat. Jak už je úzkostlivě svědomitý, bude si dělat starosti kvůli mé duši.

„Tak dobrá, vřelé díky, doktore,“ řekne dost neobratně. „Na brzkou shledanou!“

Když přijdu do jídelny, shledám, že už je tam plno. Mám dojem, že všichni moji druhové jsou šťastní, protože jsou ve slavnostním úboru. A proč bych měl ze sebe dělat pokrytce? Já jsem také šťasten. Je to docela slušivá důstojnická uniforma, třebaže se skládá jenom z modrých námořnických kalhot a z bílé košile s distinkcí na nárameníku. Je zřejmé, že všichni si dali záležet. Vlasy mají hezky ostříhané. Antivousáči jsou oholení. Vousáči se pokusili vnést pořádek do svých strnisek. Ve vzduchu je cítit vůně voňavek. Skoro všichni, i ti nejzarytější abstinenti, drží v ruce sklenici s aperitivem. Rozhovory jsou stále temperamentnější, hlasový rozsah se zvyšuje, smích zaznívá častěji.

Zástupce velitele chce, aby se v neděli v poledne konal slavnostní oběd, samozřejmě v uniformě a s kapitánem v čele stolu. Kromě tří důstojníků ve službě na palubě budou všichni ostatní přítomni. Celkem třináct. Budeme značně stísnění. A přece šťastní, že jsme všichni pohromadě, jeden na druhém, stísnění a semknutí.

Milá čtenářko, přeskočme jeden den. Už jsme v něm. Vy jste zde také, neviditelná, tak je to lepší. Neboť kdybyste byla viditelná, kolik pohledů by se k vám obracelo a kazilo svatosvatý obřad!

Když všichni zaujmou místa kolem oválného stolu, vystoupí brouček Verdelet. Už jsem vám ho popsal. Vysoký, světlé vlasy, modrá duhovka. V tom okamžiku mu na tváři planou ranní červánky. Podobá se Hippolytovi, jak ho popsal Racine:

„Okouzlující, mladý, poutající k sobě všechna srdce.“

.Jenže v očích našeho broučka se objevují diblíci, kteří nemají nic společného s anděly.

Verdelet vytáhne z kapsičky u košile list a řekne s hranou vážností:

„Veliteli, pánové, jsa nejmladší, pokud jde o hodnost, a hodností nejnižší, připadá mi podle tradice úkol, abych vám předložil menu. Začínám:

Exotické izraelské ovoce s bretaňským korýšem.

Pečeně ze syna krávy domněle francouzské se zeleninou z rodného kraje.

Mísa se sýry prvního věku.

Koketa z čokoládového fondánu maskovaná vanilkovým krémem nebo mátovým krémem podle vlastního výběru.“ (Smích)

„Jsou připomínky?“ zeptá se kapitán.

„Dobré,“ řekne jeden spolustolovník, „velmi dobré, zvlášť ta koketa z čokoládového fondánu. Sliny se mi jen sbíhají.“

„Dobré,“ řekne jiný, „ale nedostatečně přesné. Exotické ovoce – je to avokádo s garnáty nebo grep s krabem?“

„Grep s krabem,“ řekne Verdelet.

„Závěr,“ řekne kapitán: „menu dobře podané, ale brouček si musí osvojit větší přesnost a určitě se obrodit při příští telecí pečeni. Je přece samozřejmé, že ‘pečeni ze syna krávy domněle francouzské’je možno podávat pouze jednou.“

Milá čtenářko, asi zjistíte, že se bavíme hloupostmi. Přirozeně! Protože vy tu nejste! Nemůžete přece nevědět, že muži sami mezi sebou se vždycky chovají jako malé děti. Je nepatrný rozdíl mezi nevinným veselím, které vládne v jídelně JPRS, a náladou, jaké se těší stůl velkého semináře.

Koneckonců, sobota v uniformě, slavnostní tabule v neděli, takto uvedené menu, to je náš víkend. Jistě, manželky a snoubenky jsou daleko. Je to důvod k tomu, aby to nezanechalo stopu? Uplynul týden. Nechali jsme ho uplynout za sebou do černé a hluboké vody naší neviditelné kýlové brázdy. Ale sedm dalších týdnů se ještě tyčí na naší cestě – týdnů monumentálních, dlouhých jako měsíce! Sedm dalších týdnů, které nás dělí od našich milovaných. V žádném případě se však na ně nemůžeme dívat jako na čas ztracený nebo neužitečný, protože jej věnujeme našemu řemeslu – kapitán by řekl – našemu poslání.

3

Námořní poručík Angel, který je nejmladším důstojníkem na palubě – je mu třiadvacet a vypadá sotva na dvacet – se mi svěřil, že dřív než vyjádřil přání, že by rád sloužil na ponorkách, musel odpovědět na otázku, zda netrpí klaustrofobií.

Mimochodem poznamenávám, že poručík Angel je po každé stránce líbezný. Je to malý, štíhlý blondýn s pravidelnými rysy. Čerstvý absolvent námořní školy; mluví o ní s nadšením i s něhou jako študák a nějako starý mazák, což nejvíc potěší. Stejně se však nenechejte oklamat jeho bezelstným vzezřením – řekl bych skoro, že vypadá jako anděl – má mužnou povahu a dovede se ovládat.

Přišel na to – stejně jako my všichni – že jeho obavy nemají žádné odůvodnění.

„Koneckonců,“ řekl mi, „jsme uvězněni v ponorce stejně jako na lodi, která pluje po povrchu…“

Má pravdu. Dodal bych, že když netrpíte klaustrofobií v metru, v letadle nebo (jako Freud) ve vlaku, pak není důvodu, abyste pociťovali panickou hrůzu v JPRS.

Pokud jde o mne, víc mě děsí nekonečnost moře či pouště, když se na ně zadívám příliš dlouho. Naopak mě docela uklidňuje, jestliže je prostor omezený a ohraničený – jako zde. Podle mého mínění klaustrofobie vzniká pouze tam, kde jsou špatné vztahy mezi lidmi: v člověku pak nevzbuzují strach zdi, které ho obklopují, ale blízkost jiného člověka.

Je pravda, že natěsnanost takové směsice lidí na ponorce je problém, který naléhavěji vyvstává pro prosté námořníky – kteří spí v pokojích po dvanácti, po šesti nebo po čtyřech – než pro důstojníky, z nichž každý má pokoj pro sebe. Ale to je problém soužití, nikoliv uzavřenosti.

Je pravda, že já se těším zvláštní výsadě: kromě svého pokoje a salónku u jídelny mám výhodu dalšího prostoru: ošetřovny, o kterou se dělím se dvěma ošetřovateli a která je podle měřítek JPRS poměrně velká. Dále plně využívám kapitánovy rady: často se potuluji po palubě. Zajímám se o věci a o lidi, kteří se jimi zabývají.

Napsal jsem tuto větu a uvědomuji si, že by ji bylo možno přeformulovat, aniž by se změnil její smysl. Mohl bych například říci: Zajímám se o lidi a o věci, které je zaměstnávají. Je pravda, že první i druhé se vzájemně prolíná.

Dnes ráno při snídani mě pozval námořní poručík Callonec, který měl v osm hodin převzít službu na stanovišti velení pohonné jednotky (SVPJ), abych si prohlédl strojnický díl. „Uvidíte,“ řekl mi, „že je to velmi zajímavé. Koneckonců,“ řekl a usmál se, „my vlastně uvádíme loď do pohybu.“

Přislíbil jsem mu to. Ale v tomto okamžiku musím na ošetřovnu. Jediným pohledem zjišťuji, že se vše odehrává zcela normálním způsobem: Morvan uklízí a Le Guillou řeční.

Našel vhodného posluchače: lodního stevarda Marsillaka, člověka, který první pojal podezření, že nejsou v pořádku čtyři lososi, které jsem potom musel odsoudit. Marsillac je mladík ze Středomoří, bujný a sympatický šohaj, který si od posádky vysloužil přezdívku ‘Kartáček na zuby’ podle vzhledu svého kníru. Tvrdí se, že mu Marsillac věnuje velkou péči.

„Marsillac mi vypráví, jakou měl minule smůlu,“ řekne Le Guillou. „Nesnášel se se zástupcem velitele při předposlední patrole.“

„A s velitelem Picardem se snášíte dobře?“

„Cožpak ten, ten je prima!“ zvolá Marsillac. „S Picardem jsou to úplné líbánky. Promiňte, ale s tím druhým to byly úplné blivánky.“

Směje se.

„Proč jste se neměli rádi?“

„Nemohl mě ani cítit. A já jsem ho taky nemohl ani cítit.“

„Co jste proti němu měl?“

„No tak – byl to takový studený čumák. Když jste ho chtěl rozesmát, musel jste si přivstat.“

Tomuto rčení se musím zasmát. Marsillaca to potěší a odchází. Nezapomene však poněkud samolibě dodat:

„Je na čase, abych se vrátil do kuchyně. Beze mne jsou tam ztracení.“

Po jeho odchodu připomíná Le Guillou:

„Stevard není špatný chlapík.“

Dodává – a z jeho úst to zní překvapivě:

‘Trpí chybou všech lidí ze Středomoří: moc mu to mluví.“

„A co ten předchozí zástupce velitele?“

„To byl asi morous. Odtud pocházela jejich vzájemná antipatie,“ dodává s dávkou hluboké moudrosti.

Mám dojem, že tato poznámka odhaluje hodně z ‘psychologie na parníku’, kterou Dostojevskij vytýkal úředníkům své země. Ale řečný Le Guillou a mlčenlivý Morvan se snášejí velmi dobře.

Jsem uprostřed svých úvah, když se objeví radista Vigneron. Tváří se dost sklíčeně. Ke známosti s ním mám dobrý důvod. Pracuje u spojů a před týdnem mi přinesl familigram, o němž jsem už mluvil a u něhož jste, milá čtenářko, obdivovala stručnost znění: „Myslím na vás. Sofie.“ Použít pouhá čtyři slova tam, kde je povoleno dvacet, svědčí podle mého mínění i o jisté lakoničnosti citů. Ale tento týden dosáhla úsečnost svého vrcholu: nedostal jsem nic.

Chcete-li se stát příjemcem familigramu, musíte dát Operační základně oceánských strategických vojsk (OZOSV) jméno a adresu osoby, kterou jste si vyvolil: matky, manželky nebo snoubenky. Ta pak zašle každý týden svůj text OZOSVu, který jej převede na kód a k nám vyšle na velmi dlouhých vlnách zároveň s všeobecnými informacemi a s operačním hlášením.

Tyto zprávy zachycuje kabelová anténa – což je velmi jednoduchý a velmi hloupý kabel, který vlečeme ve vodě za sebou a který tvoří s lodí celek, takže stačí příslušně zaměřit loď, aby mohla přijímat vlny.

„Bolí mě noha,“ řekne Vigneron.

„Není divu,“ řekne Le Guillou. „Radista je pořád v pohybu, špacíruje z jednoho konce lodi na druhý s lejstrem v ruce. Ten má život!“

„Ty se taky nemáš špatně,“ podotýká Vigneron.

Je to mladý hoch s upřímným výrazem ve tváři, zvláště v očích za železnými brýlemi.

Ohmatávám mu nohu.

„Tady vás bolí?“

„Ne, doktore.“

„A tady?“

„Ani tady ne.“

„A tady?“

„Trochu.“

Diagnostikuji lehký zánět extenzoru palce a žádám Le Guilloua, aby mu dal mast. Nijak valně mu nepomůže, jenom mu poskytne uklidňující dojem, že byl ošetřen. Ale zato mu dám dobrou radu.

„Vignerone, nesestupujete ze žebříků příliš rychle. Dejte si na čas a dbejte na to, abyste řádně pokládal nohy.“

„Co je to platný, doktore, musím se pořád honit.“

„Já ti, můj milý honáku, hned dám menší masáž,“ řekne Le Guillou. „Och, děkuju,“ řekne Vigneron.

Ale z mysli mu nejde ‘radista, který pořád špacíruje’. Dodává:

„Podívejte, doktore, hoši mě vidí, jak chodím sem a tam, a myslí si, že mám zlatý časy. Ale já mám ve skutečnosti, doktore, na palubě důležitou úlohu. Co se stane, když nebude rádio fungovat? JPRS ztratí kontakt s pozemním velením a je po dorozumívání!“

Le Guillou pokrčí neznatelně rameny a mrkne po mě očkem, ale mlčí. Je zbytečné, aby teď něco říkal. Dovede také poslouchat.

„Dostáváte mnoho familigramů, Vignerone?“

„Každý večer dobře tucet.“

„A co se děje potom? Odevzdáte je příjemcům?“

„Co vás vede, doktore! Existuje filtr: dostane je zástupce velitele.“

„Proč existuje ten filtr?“

„Tak se podívejte, doktore. Jestliže familigram sděluje nějakýmu chlapíkovi, že mu zemřela žena, a my jsme uprostřed plavby, nemůžete mu to říct hned: to by bylo hrozný.“

„A kdy se mu to řekne?“

„Až v den návratu.“

„Ale to je taky hrozné.“

„To vůbec není to samé,“ řekne Le Guillou a zvedne hlavu. „Chlápek se doví šokující zprávu, když je uvězněný na palubě. Pak je to katastrofa. Pro něho, pro jeho práci, pro jeho partu.“

Chápu to. První je loď. Nikomu nic nevytýkám, ale ani to neschvaluji. Přemýšlím. Čím víc o tom přemýšlím, tím méně docházím k nějakému závěru. Je to jeden z těch dráždivých problémů, s kterými se setkáváme na každém kroku a které se nám nikdy nepodaří rozřešit.

„Teď se, spojaři, obuj,“ řekne Le Guillou, „jsem hotov.“

Spojař – tak se říká pracovníkovi spojů. Chcete-li poznat prostředí, musíte nejdříve poznat jazyk, který je velice výlučný. ‘Ten a ten krab je spojař.’ To znamená: ‘Ten a ten námořník prvního stupně pracuje u spojů.’“

„Jak tě už upozornil doktor,“ řekne Le Guillou, „nehoň se tolik, nelítej tak rychle, aspoň ne teď, jinak ti rupne achillovka nebo meniskus.“

Toto předstírané poučování Vigneronovi nic neříká. Pomalu se obouvá, ani necekne, starostlivá očka mu mrkají za železnými brýlemi. Když ho vidím, jak si dává na čas, pochopím, že mi chce něco říct. Chápe to i Le Guillou a odejde do separace.

„Doktore,“ řekne Vigneron, „považujete za správný, aby se nějaký chlápek nedověděl, že mu zemřel otec?“

Těžké říct ‘ano’. Choulostivé říct ‘ne’. Převádím problém od všeobecného ke konkrétnímu.

„Máte strach o zdraví svého otce?“

„To ne. Vůbec ne! Je zdravý jako řípa! A matka také.“

„Tak se bojíte o svou ženu?“

„Nejsem ženatý.“

Vrhne pohled na dveře do separace a ztlumí hlas.

„Ale jsem zasnoubený.“

„A vaše snoubenka je nemocná?“

„Och to ne! Vůbec nic jí není.“

Mlčím. Čekám. Dívá se na mne, sklopí zrak, znovu se na mne podívá a řekne:

„Celý dva týdny plavby jsem od ní nedostal ani slůvko!“

A náhle vybuchne:

„To se nedá vydržet, doktore! Dostávám denně deset až patnáct familigramů a žádnej není pro mne!“

„Bojíte se, že přece jen onemocněla?“

„Ale to ne, doktore,“ řekne prudce. „Už jsem vám to řek’. Má železný zdraví! Nikdy neměla rýmu!“

Ticho.

„Vignerone,“ řeknu, „jenom nedělejte žádné ukvapené závěry. Snad existují nějaké okolnosti, které vysvětlí…“

„Jaký okolnosti?“ zeptá se skoro útočně.

„Ale to nevím,“ řeknu a rezignovaně rozpřáhnu obě ruce… „Třeba jste v řeči prohodil slůvko, které se jí nelíbilo. Dívky, víte, bývají přecitlivělé. Urazí se pro nic za nic.“

Přesto, že je to otřepaná nicotná fráze (Bůh ví, že se mi nezdá hloupá v okamžiku, kdy ji pronáším) má na něj uklidňující vliv.

„Myslíte, doktore?“ řekne s nadějí.

Trošku se stydím, že s ním hraji betla. Ale na druhé straně – jak ho mohu nechat na pospas běsům žárlivosti teď, když to má táhnout ještě šest týdnů?

„Je to dost možné,“ řeknu vážně.

„Takže se mnou nemluví, doktore?“

„Je to pravděpodobné.“

Přemýšlí.

„To je ale kráva,“ řekne a vrací se k předchozí prudkosti, „nemluví se mnou teď, když jsem uvězněnej pod vodou v železný krabici!“

„Kolik je jí let?“

„Devatenáct.“

Pokrčím rameny.

„Nemá rozum, Vignerone! Žije s tatínkem a s maminkou! Jak chcete, aby si dovedla představit život, jaký tu vedeme?“

Přikyvuje, dívá se na mne, pokouší se o úsměv. Vracím mu pohled i úsměv. Zároveň s ním si libuji v posilujícím pocitu mužské převahy.

„Tak tedy, doktore,“ řekne vřele, „srdečně děkuju…“

Zmlkne a ostýchavě dodá:

„Děkuju, že jste mi ošetřil nohu.“

Operace blafování skončila. Ale pochybnosti v něm budou hlodat dál a znovu přijde za mnou.

Objeví se Le Guillou, tváře má nafouklé komentáři, které ani neposlouchám. Je to podruhé, co Vignerona vidím a je mi z něho smutno. Bojím se, že mu ta jeho holčička po návratu sdělí, že miluje jiného.

„Co vám říkám, doktore?“ volá Le Guillou, jehož hlas mi konečně pronikne k uším; „pro ně je ošetřovna působiště faráře a chůvy. Když mají bebíčko, přijdou sem, abychom jim je pofoukali, a když mají něco na srdci, přijdou se vyzpovídat. Já jsem ta chůva. A vy, doktore, vy jste ten farář…“

Po spojaři Vigneronovi přijmu tři nebo čtyři pacienty. Samá bebíčka, která by klidně mohl diagnostikovat a ošetřit Le Guillou sám. Ale já trvám na tom, že u toho budu. Le Guillou se až příliš snaží hrát si na lékaře. A je mi také známo, že lidé dávají přednost Bohu před svatým. A to tím víc, čím má tento svatý větší sklon přecházet do rozkazovačného tónu, pokud ho nebrzdí a nekrotí moje přítomnost.

Pokud jde o mého druhého dobrého apoštola, Morvana, na toho všichni snadno zapomínají, neboť se krčí ve svém koutku, klidný a málomluvný, s očima přilepenýma k mikroskopu. Počítá pro mne krvinky: je to úkol nezáživný, ale Morvan ho výborně zvládá, dokonce ho miluje – hlavně proto, že při něm prokazuje své dvě hlavní ctnosti: trpělivost a svědomitost.

Byl bych velice rád, kdyby to byly i ctnosti moje, zvláště tehdy, když po odchodu nemocných zapisuji jejich případy do lejster tak, jak to vyžadují nadřízení. Přepadá mě nuda, můj duch se toulá a přímo posedle se vrací ke skutečnosti, že Sofie mlčí. Nevděčná Sofie! Jak by řekli američtí psychologové, ‘investoval jsem’ velice špatně. S pochmurnou jasnozřivostí předvídám, že od nynějška ztrácím své postavení a že Sofie na mne naposledy myslela minulý týden. Zlomyslně v duchu dodávám: pokud vůbec sama myslí a nepřenechává tuto starost své matce.

Ale ani tento sarkasmus mi to nijak neulehčuje. Stejně jako spojař Vigneron tak i já bych potřeboval lékaře, aby ošetřoval moje rozbolavělé já – mučené ze všech stran: ze strany srdce i ze strany sebelásky. Milá čtenářko, zajisté vám neuniklo, že nezasluhuji takové pohrdání…

Jak víme, činnost nebývá sestrou snu, naopak někdy mezi nimi vládne i nepřátelství. Proto se rozhoduji se pohybovat, odejít do strojového dílu a navštívit námořního poručíka Calloneka, který mě k sobě pozval.

V hantýrce se na palubě vyskytují docela zábavné výrazy. Tak oddělení energie (kterou řídí holohlavý a milý velitel Forget) obsahuje, jak jsme už viděli, tři služby:

‘Energo’ (energie – to jest reaktor).

‘Bezpečpo’ (bezpečnost ponoru).

‘Pohon’ (pohonnou jednotku).

Tato jména skupin jsou sice ve své nezkrácené podobě feminimy, ale protože v představách mužstva splývají jednotlivé skupiny se svými veliteli, stávají se tak maskuliny.

Tak námořní poručík Becker – vousatý obr, který vyšívá křížovým stehem a připravuje nedělní modlitby – se stává ‘bezpečpem’.

Námořní poručík Miremont, kterého čtenář ještě nezná, se stává ‘energem’.

A námořní poručík Callonec, kterého jdu navštívit, je ‘pohon’.

Jsme v pokušení tvrdit, že se tu věc stává člověkem a člověk se stává věcí. Jako v románu Emila Zoly ‘Člověk bestie’, kde strojvůdce Lantier je jedno tělo a jedna duše se svou lokomotivou, tak i tady nastává identifikace, alespoň jmenná, mezi strojem a tím, kdo ho obsluhuje.

Ve skutečnosti to není přesné. Kdybych utrousil podobnou romantickou poznámku před Callonekem, vysmál by se mi do očí. Předně proto, že ve strojním dílu není stroj jeden ale hned několik a pak proto, že Becker, Miremont a Callonec se střídají ve službě na stanovišti velení pohonné jednotky, takže každý z nich se musí zabývat nejen svou specializací, ale také specializací druhých dvou.

Než se odeberu do zadní části lodi – abych ze svých střevíců setřásl prach své umírající lásky – stavím se ve svém pokoji pro pulovr, který si hodím přes ruku. Je to čin jasně paradoxní, protože vím, že ve strojovém dílu se teplota pohybuje od pětatřiceti do čtyřiceti stupňů. Ale já myslím na návrat, kdy se budu muset přizpůsobit zvratu z pětatřiceti stupňů na dvaadvacet. Svým příkladem chci také dodat váhy doporučením, jež každodenně udílím mechanikům. Nechtěl bych, aby o mně říkali: „El eura predica, pero non pratica.“*

Jako všechno, co porušuje jednotvárnost služby na palubě, i já jsem vřele přivítán na stanovišti velení pohonné jednotky, kde zastihnu námořního poručíka Calloneka a tři operátory, z nichž velkého a mohutného Bichona se hned ptám, jak to vypadá s jeho kašlem.

„Velmi dobře, děkuji, doktore,“ odpoví mi vesele, „uzdravil jste mě.“

„A teď už si berete pulovr, když jdete do kafírny?“

„Ne, ale udělám to, slibuji vám,“ řekne stejným tónem.

Pozoruji, že posádka má nyní tendenci říkat mi ‘doktore’ a ne ‘pane lékaři’. Tuto tendenci jsem sám podnítil. I moji ošetřovatelé mi říkají ‘doktore’ a ne ‘pane’. Tak se mi to líbí víc. Vyvozuji z toho, že člověk, pokud je ponechán sám sobě, má přirozenou tendenci k zjednodušování.

* Farář nedělá to, co hlásá. (Španělsky)

Chvíli si povídám s Callonekem. Je střední postavy, má modré oči a světlé vlasy, které mu na čele mizejí. Je rád, že jsem přišel a že se zajímám o jeho řemeslo. Neřekl bych, že by důstojníci-mechanici trpěli nějakým komplexem méněcennosti vzhledem k důstojníkům na ‘můstku’ (tak se říká těm, kteří udávají směr lodi nebo ponorce, kde se zřídka udělují rozkazy z věže), ba naopak, ‘šéfové’, jak se jim říká, si velmi živě a velmi oprávněně uvědomují svou vlastní důležitost. „Koneckonců,“ řekl mi dnes ráno s úsměvem Callonec, „jenom díky nám se loď pohybuje kupředu.“ A nepochybně si vzpomenete, milá čtenářko, že mechanik Roquelaure zdůrazňoval ve svém květnatém stylu, že ‘bezpečpo’ (jehož je on součástí) je snad „nejdůležitější na palubě, neboť ponorka je postavena k tomu, aby se ponořovala.“

Ani příliš nevadí, že jistí důstojníci-mechanici nemají způsobilost k vykonávání funkce šéfa služby na palubě a nemohou se podílet na velení lodi. Vědí to, přijímají to, jsou příliš hrdí, než aby si stěžovali, ale lítost přetrvává, i když se projevuje jen v nápovědích a náznacích, jako ve výrazu ‘konec konců’, který použil Callonec.

Chcete-li vědět, čemu se podobá stanoviště velení pohonné jednotky, vezměte palubní desku aerobusu, znásobte ji třikrát a umístěte do přibližně čtvercového prostoru. Před tyto tři desky posaďte na čtyři stoličky vyzdobené chudičkými opěradly čtyři muže: důstojníka a tři operátory. Zřejmě nic nedělají. Ale pilot aerobusu se většinu času také tváří, jako by neměl nic na práci. Přesto je však zcela jasné, že je dobře, že tam je.

„Právě jsem předal žezlo Miremontovi,“ řekne Callonec. „Ujal se služby na palubě, já jsem volný a provedu vás po svém domě.“

Překročíme jediný práh a už jsme ve strojovém dílu.

„To je úplná továrna,“ řeknu, neboť pohled kolem na mě udělal hluboký dojem. „Je to tu velké. A také je tu horko.“

„Nejedna továrna,“ opraví mě Callonec, „ale továrny. Naše energie – to je pára, kterou nám poskytuje atomový reaktor. Je umístěn v dílu před námi. S touto párou vyrábíme sladkou vodu v žárových trubkách, které tamhle vidíte, a které jsou ve skutečnosti malé lihovary. Tato voda nám slouží ke dvěma účelům. Používáme ji na kompenzaci ztrát v cirkulaci sekundární vody v reaktoru…“

Skoro naříkavě opakuji:

„Cirkulace sekundární vody v reaktoru?“

„Felčare,“ řekne Callonec v dobrém rozmaru, „Miremont vám to vysvětlí. On je energo. Velice rád vám podá výklad. Za druhé,“ pokračuje Callonec, „zpracováváme tuto sladkou vodu tak, že do ní přidáváme minerální soli, které ji chybějí, a rozdělujeme ji pak po celé palubě k pití a k mytí.“

„Děkuji za vodu, šéfe, je výtečná. Zvlášť si vážím toho, že se mohu denně osprchovat. Pozoruji, že vaše role se neomezuje jen na pohon lodi.“

„Přesně tak,“ řekne Callonec se zdrženlivou pýchou. „Poskytujeme vodu. Poskytujeme také palubě veškerou elektřinu, zase díky páře a prostřednictvím těch dvou malých turboalternátorů, které tamhle vidíte.“

„Nejsou zrovna malé.“

„Jsou malé, srovnáte-li je se dvěma hlavními turbínami, které na ně navazují.“

„Tyhle bych odhadoval na dva metry padesát délky a metr padesát v průměru?“

„Přibližně to tak je, ale pokud jde o průměr, je v tom i tepelná izolace.“

„S tepelnou izolací se vám nikdy nic nestalo?“

„Ne, proč?“

„Na Nautilu chytila tepelná izolace nasáklá olejem. Plavidlu velel americký kapitán Anderson, ten, který první pronikl k severnímu pólu až pod polární čepičku.“

„Felčare, vy ale víte věcí!“

„Díky jídelní knihovně a své dobré vůli, aby mě nikdo nepovažoval za slona. Jak říká velitel Picard, ‘zvědavý slon už není slon’.“

„To jsou silná slova. Vy už jste, felčare, pochopil, že dvě hlavní turbíny roztáčejí řadu hřídelí, která zase uvádí do pohybu lodní šroub – jsou tu dva zprostředkovatelé: reduktor a spojka.“

„Pokud jde o spojku, předpokládám, že rozpojuje řadu hřídelí od lodního šroubu?“

„Nebo je spojuje – jako v automobilu. Ale před spojkou je reduktor: redukuje rotační rychlost turbín a přizpůsobuje ji rychlosti řady hřídelí.“

„A tohle?“

„Tohle je pomocný elektrický motor.“

„Ten vám umožňuje vyplutí z přístavu?“ Callonec se upřímně směje: „Co vás napadá, felčare! Pletete si nás s jachtou! My

vyplouváme z přístavu docela normálně. Reaktor dává páru. Turbíny se otáčejí. Reduktor redukuje. A spojka spojuje. Nemyslete si, že se nedá plout na velmi malou rychlost: my rychlost dokonale ovládáme.“

„K čemu tedy slouží elektrický motor?“

„Aby nás znovu uvedl do chodu v případě potřeby.“

„Například?“

„Zjistíme třeba, že z jednoho výpustného ventilu uniká trochu páry. Okamžitě uzavřeme hlavní přívod. Zastavíme reduktor, odpojíme ho a přejdeme na elektrický motor.“

„Stává se často, že uniká trochu páry?“

„Nestává, ale nevyhnutelně k tomu dochází, vezmete-li v úvahu počet hodin, po které jsou stroje v chodu. Obyčejně se uvolní nějaký kloub. Vyměníme ho, a tím to končí. Zásah trvá sotva pět minut.“

„Všechno ale musí být rozpálené!“

„Navlékáme si rukavice. A když je práce hotova, vracíme se k parnímu pohonu.“

„Ten elektrický motor pracuje na proud, který vyrábíte?“

„Vůbec ne. Je úplně nezávislý. Funguje na baterie.“

„Musíte jich tedy hodně skladovat.“

„To není tak zlé. Chcete je vidět? Jsou právě pod vaší ošetřovnou.“

„Ne, děkuji, to není nic zvláštního, ty baterie. Vodík vám nedělá problémy?“

„Myslíte na riziko výbuchu? Děláme řadu opatření: baterie nepřetržitě střeží vodíkometry, je tam dokonalá ventilace, abychom zabránili tvoření vodíkových kapes, které by mohly vybuchnout od nepatrné jiskřičky.“

„Kapitán Louzeau udělal moudré rozhodnutí, když zakázal cigarety na palubě!“

„Tak vy o tom víte! Dokonce když otočíte elektrickým vypínačem, způsobíte jiskru.“

„A jak přecházíte z malé rychlosti na rychlost vyšší?“

„My nerozhodujeme o změně rychlosti. To je záležitost velení pohonné jednotky.“

„Jak se to dělá?“

„Pojďte, ukážu vám to.“

Vracíme se na stanoviště velení pohonné jednotky, které se s příchodem pátého člověka zdá náhle velmi malé. Callonec mě zavede před tři palubní desky, které jsem už popsal. Přesněji před tu, která je vpravo od vchodu

„Například,“ řekne. „Kapitán chce přejít na rychlost ‘vpřed 4’.“ Odmlčí se:

„Existují čtyři rychlosti: vpřed 1, vpřed 2, vpřed 3, vpřed 4. Tato čísla definují počet otáček jako v automobilu. A ‘vpřed 4’ definuje nejvyšší rychlost. Vraťme se na ústřední stanoviště navigačních operací. Velitel chce přejít na ‘vpřed 4’. Dá příkaz důstojníkovi ve službě, který jej opakuje kormidelníkovi. Kormidelník stiskne knoflík. A tento knoflík tady – na stanovišti velení pohonné jednotky – rozklinká zvonky, které chtějí říct: ‘Pozor! Změníme rychlost!’ A ihned se rozsvítí světélko před žádanou rychlostí, v tomto případě tedy před nápisem: ‘vpřed 4’. Tak tedy operátor, který tu sedí,“ řekne a ukáže na Bichona, „zatáhne za páku a tato páka vpustí víc páry do turbín.“

„A to je všechno?“

„Ne. Operátor, který je za Bichonem, musí bdít nad reaktorem, a když vidí, že se splněním požadavku jsou potíže, zatáhne za tuto druhou páku, aby zajistil posilnění článků reaktoru: štěpení se zintenzívní, vytvoří se víc tepla a tudíž i více páry.“

„Co to jsou ty ‘články’, které se v reaktoru posilují?“

„Na to se zeptejte Miremonta,“ řekne Callonec. „Reaktor – to je jeho tanečnice. Nebudu mu ji deflorovat.“

Smějeme se. Kdykoliv se v naší konverzaci na palubě objeví narážka na druhé pohlaví, vždycky se ozve smích. Podle mého názoru se tak pokoušíme zbavit tuto představu tesknoty, kterou nám vnuká nepřítomnost ženy v našem vesmíru, třebaže se o tom nikdy nezmíníme.

„Takže, felčare, teď už víte všechno,“ řekne Callonec.

Tento výrok ho pobaví a směje se. Je to šťastná povaha, jejíž intelektuální turbíny fungují dobře a jejíž chuť do života nikdy nepostrádá páru.

„Teď, doktore, když už všechno znáte,“ řekne mohutný Bichon svým veselým tónem, „mohl byste vzít za mě službu.“

„A vy, vy mě zastoupíte na ošetřovně? To je dobrý nápad. Hned s tím seznámím kapitána.“

Jsem sotva půl hodinky ve strojním dílu a přímo ze mne teče. Hodím si pulovr na ramena, uvážu si oba rukávy kolem krku a vydávám se do chladnějších končin ponorky. Rozdíl v teplotě je pronikavý. Jak tak procházím dílem řízených střel, všimnu si člena posádky, který si klidně hraje na kytaru, opřen o jednu smrtonosnou řízenou střelu. Zběžně se na něho usměji a vejdu do ošetřovny, kde mě čeká významný klient: ‘hospodář’, jak mu tady říkají, nebo jak se sám definuje: ‘adjutant všech adjutantů’, člověk, jehož zásluhou vládne na JPRS pořádek, přesnost a čistota.

Hospodář přišel o plombu na stoličce, když žvýkal chutný čokoládový chlebíček z naší pekárny. Vždy zodpovědný – jak k sobě tak k jiným – přišel ke mně ještě to ráno. Zub je mrtvý, takže to není žádný problém; opravím mu plombu. A potom si určitě popovídáme.

Hospodář není člověk, který by musel pečovat o stav své duše: jeho mravní sílaje z oceli. Jeho solidnost se projevuje na první pohled: je to asi třicetiletý atlet, široká ramena, mohutná hruď, dlouhé nohy, pevně usazené na zemi. Jeho pravidelný obličej vyzařuje celou škálu ctností: zdravý rozum, sebeovládání, vyrovnanost, klidnou autoritu. Tyto vlastnosti potřebuje: na palubě je četníkem, vestálkou ponorkového krbu, strážcem posvátných pravidel čistoty, kartáčování a stírám prachu. Má hlavní slovo, pokud jde o povolance, ošetřovatele, majordomy, kuchaře, uklízeče latrín, zaměstnance prádelny. Jeho zásluhou jsou stoly v kafírně včas připraveny pro první směnu, uklizeny, očištěny, přichystány pro další směnu a znovu prostřeny.

Ráno je hospodář vzhůru dřív, než reproduktory oznámí v pokojích budíček.

Pro námořníky stejně jako pro ‘slony’ je budíček bolestná operace, kdy je třeba přejít z polohy vodorovné do polohy svislé. Tohoto přechodu jsou ušetřeni ti, kdož měli noční službu na palubě a mohou proto uprostřed všeobecného shonu opět zavřít oči a rozkošnicky vychutnat svůj spánkový ‘nášup’. Pokud jde o ostatní, všem těm, kdož se špatně probouzejí, přináší cennou pomoc hospodář, který se objevuje takřka současně ve všech pokojích a tleskáním pomáhá spáčům z košů.

Podobně jako ‘bojová pohotovost’ vyhlašuje se i ‘uklízeči pohotovost’. V těch chvílích se hospodář nevzdává své všudypřítomnosti a podoben mýtické obludě Argovi stovkami očí zpozoruje kartáček na zuby, který někdo nechal na umyvadle, nádobu na odpadky, kterou nevysypali, koš, který neustlali, vědro, které nedali na své místo.

Pokud v době ‘uklízeči pohotovosti’ zpomalují mlhy spánku pohyby, hospodář je rozptýlí zvýšeným hlasem a dvojím tlesknutím. Odtud přízvisko ‘tleskač’, které pro něho vymyslel nějaký šprýmař v palubním deníku. Přezdívka se však neujala.

Mluví rychle, hlas má posazen hluboko v hrdle a po pařížsku ráčkuje, třebaže pochází z Poissy. Je to člověk zdrženlivý ve svých poznámkách, cudný ve svých citech; funkce ho obdařila zvláštní schopností – zároveň být srdečný i zachovat určitý odstup mezi sebou a podřízenými. Stejně jako nadloďmistr i on se účastnil plavby klasické ponorky ve funkci velitele služby na palubě, dřív než nastoupil na JPRS. Protože vím, že by jistě s úspěchem složil důstojnické zkoušky, zeptám se ho, zda má v úmyslu stát se důstojníkem.

„Ještě nevím, doktore,“ řekne střízlivě. „Ještě jsem se nerozhodl.“

Před třemi dny jsem položil stejnou otázku ‘předsedovi’, tak se tituluje poddůstojník služebně nejstarší a nejvyšší hodnosti. Ten odpověděl stroze:

„Ne, s tím nepočítám.“

„Proč?“

„Z osobních důvodů,“ odpověděl předseda a uzavřel se jako mimóza.

Myslím, že jeho důvody uhodnu: ‘předse’ (tak posádka zkracuje přezdívku, která hlásá jeho věhlas, a tak ji trochu znehodnocuje) dosáhl ve své kategorii vrcholu žebříčku a nechce dát v sázku svůj titul jen proto, aby se v případě úspěchu (a úspěch je prese všechno nejistý) octl na spodní příčce žebříčku jiné kategorie, třebaže vyšší. Nevím, zda je to pýcha či moudrost. Jako Julius Caesar i on dává přednost být prvním ve své vesnici než druhým v Římě. Zatím se cítí, jak mě ujišťuje, ve svém živlu.

A ve svém živlu se cítí i hospodář, který má zaplombovanou stoličku a sedí v tom úžasném zubařském křesle, což není nic jiného než přestavěný operační stůl.

„Proč se podle vašeho mínění lidé hlásí k službě na ponorce?“ zeptám se ho.

„Tak především jsou to výhody materiální,“ řekne. „Znáte je stejně jako já. Padesát procent žoldu navíc, tři roční důchody za jeden rok na ponorce. Sedmdesát pět franků za každý den pod vodou, po třetí patrole sto dvacet franků. Žádný div, že si hoši kupují domy a byty.

„A vy první?“

„Já první. A pak další výhoda: na obyčejném plavidle nikdy nevíte, kdy se vrátíte. Na JPRS to víte s rozdílem deseti dnů. To vám umožňuje lépe si naplánovat život, zvlášť když jste ženatý. A dovolené jsou také delší.“

Přemýšlí.

„Ale v tom to není,“ řekne. „Hoši jsou hrdí, že pracují na ponorce. Například já, když jsem šel na svatbu, všichni se mě vyptávali. A mezi mladými je jich hodně, kteří by chtěli být na mém místě. Chápejte, doktore. Kdekdo může letět letadlem. Kdekdo si může koupit jízdenku na trajekt z Doveru do Calais. Ale kdo se, prosím vás, plaví na ponorce? Spočítal jsem to: třináct set šedesát na JPRS! A na útočných ponorkách je jich asi dvojnásobek! To je málo! To je strašně málo!“

„Celkem vzato,“ řeknu, „je to elita.“

„To bych neřekl,“ odpoví, náhle rezervovaný. „Nechtěl bych, abyste si myslel, že si honím tričko. Ale přece jenom, úloha, kterou máme při obraně země! Potíže! Omezení! Nebezpečí! Měl byste nás vidět, jak vypadáme, když vylézáme z téhle železné krabice po sedmdesáti dnech pod vodou! Blondýni mají barvu rozžvýkaného papíru. A bruneti jsou přímo nazelenalí!“

Se svraštělým obočím přemýšlí dál. Chtěl by najít slova, jimiž by vyjádřil, jak ho ponorky úplně uhranuly.

„Sloužil jsem patnáct let na různých JPRS,“ řekne nakonec. „Ještě si vzpomínám na svou první plavbu pod vodou. Vidíte, doktore, naše dva broučky? To jsou úplní fandové! A to není nic ve srovnání s tím, jaký já jsem byl blázen při své první plavbě pod vodou!“

„Je to krásné dobrodružství, viďte?“

„To bych řekl!“ zvolá, nespokojen s tím, jak se jeho jedinečná a nenahraditelná zkušenost proměňuje v řeči na stereotyp. „A ještě jedna věc, doktore, které si nesmírně vážím, na palubě ponorky nikdo nemůže fixlovat.“

„Jak to myslíte?“

„No tak,“ řekne, „na palubě jsou všichni zavřeni pohromadě ve stejné krabici. Hned poznáte, s kým máte tu čest. Nikdo nemůže ukrýt své karty. Nikdo nemůže na dlouho tajit své záměry. Křiváka objevíte okamžitě. Nevyklouzne z toho jen tak.“

A já ho poslouchám a naproti tomu si říkám, že si báječně poradil s rozborem hodnověrnosti lidí a že několika málo prostými slovy vyjádřil mnoho věcí.

Udeřila hodina svačiny a já jsem opět v jídelně s Verdeletem a Verdouxem. Naši dva broučci prošli obtížnou přijímací zkouškou před přijetím na politické nauky a další zkouškou, než je vzali na Ústav pro vzdělávání vysokých státních úředníků. Na závěr studia určil los, aby si vojenskou povinnost odbyli u námořnictva – šťastní to lidé! – a na ponorkách, což je ještě lepší. Tato plavba pod vodou je pro ně úžasným dobrodružstvím.

O Verdeletovi bych řekl, že je inteligentní, kultivovaný a roztomilý. O Verdouxovi bych byl v pokušení tvrdit, že je inteligentní, kultivovaný a ironický. Ale ve skutečnosti je jeho ironie jen obranou: Verdoux je také roztomilý. Pro Verdeleta je tím, čím je vymačkaný citrón pro oranžádu. Je třeba se přizpůsobit jeho kyselosti. A on ve skutečnosti není součástí toho útočníka, kterého hraje: jen ho žene před sebou a baví se tím…

Na rozdíl od posluchače Vysoké školy pro vzdělávání středoškolských profesorů, kterého popisuje Cocteau a který ‘ztenčuje svou inteligenci tím, že ji vycucává jako cukrkandl’, inteligence našich dvou absolventů Ústavu pro vzdělávání vysokých státních úředníků je mnohem solidnější. Stejně jako Molierův poctivec i oni mají ponětí o všem. „Na ústavu,“ řekne Verdelet, „dobrá úloha nesmí být ani literární, ani filozofická, ani vědecká.“ Je podivné, že tento druh vzdělávání, který se obecně posuzuje negativně, úspěšně vytváří sbor vysokých hodnostářů ve všech směrech schopných.

Rozumíme si spolu dobře, neboť všichni objevujeme ve věcech jejich komickou stránku a máme určenou roli bavičů, sice neoficiální, ale pevně zakotvenou: s námi především počítá kapitán, že zaplašíme ponurou nudu v jídelně ve dnech, které se sobě navzájem podobají, i o nocích, které se podobají dnům.

Je třeba si přiznat, že úkol to není snadný, protože většina důstojníků má tendenci pohroužit se během jídla do mlčení. Jistě, existuje způsob zábavy z předchozí patroly a všeobecně existuje styl zábavy posádky na ponorce. Ale ten první způsob se přežil hned první týden a ten druhý, neustále omílaný – na palubě, v Brestu a na Dlouhém ostrově – už úplně vyčerpal svoji zásobu anekdot.

A tak se kapitán, který se oprávněně obává, že všeobecná omrzelost citelně sníží pocit družnosti, snaží udržet úroveň vzájemných vztahů. Do společné zábavy hodně přispívá sám. Jeho živý a hovorný zástupce se rovněž činí. A pokud jde o dva broučky a o mne, kapitán nám ponechává úplnou volnost v mezích konvence. Jak budu vyprávět později, stává se, že se někdy přiblížíme až k těmto mezím a nejméně jednou jsme je i poněkud překročili.

„My jsme klauni,“ tvrdí Verdelet.

„To pardon, já jsem šašek,“ řekne Verdoux.

Když popíjejí čaj v křeslech jídelny JPRS, je jim stejně tak dobře, jako by jim bylo v salóně šlechtického zámku. Oba jsou hezcí hoši, jeden blondýn, druhý brunet, hodně převyšují metr osmdesát. Hlas mají příjemně zabarvený. Pěkně se vyjadřují. Projevují zdravé sebevědomí.

„Felčare,“ řekne Verdelet, když se posadím po jeho levici. „Žárlíme.“

„Ty žárlíš,“ řekne Verdoux.

„Vy figurujete v ‘Aktuálních výparech’ dvakrát a my jen jednou.“

„Co to je ty ‘Aktuální výpary’?“

„Palubní plátek, který se pokouší o humor,“ řekne Verdoux.

„Pokus o humor je už humorem,“ řekne Verdelet. „Pak jenom bezděčným,“ řekne Verdoux. Verdelet se řítí k síti. „Co je to humor?“

„Obrovský problém,“ připouští Verdoux a uniká. Pochechtává se.

„Humor,“ řeknu, „je předstíraná slepota před absurdnem.“

„To není špatné, felčare,“ řekne Verdelet.

„Kdo by byl řekl,“ řekne Verdoux, „že specialista na lidské vnitřnosti se jednoho dne pozvedne až k obecně platné myšlence?“

„Uličníku,“ řeknu a opakuji kapitánův výraz, „až vás bude bolet břicho, nechoďte za mnou: otevřu vás.“

„A nebylo by to jen proto, abyste viděl, co je uvnitř?“ řekne Verdelet.

„To už udělali examinátoři na ústavu,“ řekne Verdoux, „a moc jsem se jim líbil.“

„Verdoux je světec,“ řekne Verdelet. „Pokud jde o pokoru, nikdo se mu nevyrovná. Felčare, chcete se podívat na jedno číslo Aktuálních výparů’?“

Podá mi jeden výtisk. Odložím šálek čaje a ponořím se do čtení.

„Felčare, čtěte nahlas,“ řekne Verdelet. „Rád bych ten geniální text slyšel.“

Verdoux vyprskne: „Pcha!“ a já se zeptám:

„Kdo vám dal ten text?“

„Hospodář. Předpokládám, že víte, kdo to je – hospodář?“

„Kdo by ho neznal? Je to poddůstojník, čili námořní důstojník.“ *

„Správně, felčare. Čtěte, prosím vás.“

„Válečná rada, které předsedá felčar, se skládá z varny, z pecla a kartáčku na zuby. Zasedala v kafírně 31. července v jedenáct hodin dopoledne, aby posoudila čtyři lososy, jejichž vzhled nevzbuzoval důvěru. Obžalovaní, nehodní, aby zaplnili žaludky mužstva ponorky, skončili na hranici.“

„Pokračujte,“ řekne Verdelet. ‘V následujícím odstavci je vaše ctěné jméno spojováno se jmény našimi.“

„Oba broučci a felčar, kteří se plaví na ponorce poprvé, se trápí, neboť vědí, že se uprostřed plavby bude konat jejich křest. Podle našich informací kapitán ještě nerozhodl, zda k tomu dojde či nikoliv. Šlo by o úplné ponoření do hloubky tří set metrů. Pro všechny případy se připravuje zpracování v prohazovačce.“

Směji se. Verdelet se usmívá. Verdoux nadzvedne obočí.

Obracím stránku. „Tohle je zajímavé,“ řeknu. „Erotická kresba! Zůstaňte na místě, Verdoux! Tenhle druh kresby nepřísluší ani vašemu věku ani vašemu anglickému vzdělání.“

„Ovládni se, prosím tě, Verdoux!“ volá Verdelet. „Oči ti lezou z důlků a slintáš!“

„Žížalo,“ řekne Verdoux. „Já ti to oplatím.“

Pokračuji:

* Ve Francii se liší hodnosti u námořnictva od ostatních vojenských hodností.

„Poslouchejte, Verdoux, alespoň popis ad usum delphini.* Nadepsáno: Zasněme se trochu: a z admirála je paní admirálova! Scéna se odehrává ve strojním dílu, kde dva mechanici pozorují vyvalenýma očima admirálku se čtyřmi hvězdičkami, jíž vykukují zpod čepice dlouhé světlé vlasy. Sklání se pro nějaký předmět, a protože má příliš krátké sukně… Ale podívejte se sám, Verdelete, zbytek se už neodvažuji říct.“

„Je baculatá,“ řekne Verdelet s nehybným obličejem.

Předá mi časopis. Ihned obrátím stránku.

„Ach! Tady to je zajímavé! ‘Ve čtvrtek úderem šesté hodiny večerní zlaté ucho Villefranque, přivolaný na pomoc, porazil informatiku, když objevil s neobyčejnou přesností blížící se nákladní loď. Předsednictvo corridy se rozhodlo udělit Villefranquovi uši a ocas informatiky.’“

„Tohle je pro mne španělská vesnice,“ řeknu. „I když tím riskuji, že dávám do ruky zbraň tomuto chlípníkovi (prstem diskrétně ukáži na Verdouxe), přiznám se, že vůbec nevím, co to je ‘zlaté ucho’.“

„Doktore,“ řekne Wilhelm, který se objeví na prahu jídelny, „mám vám přinést vaši druhou čajovou konvici?“

„Budu jen rád, Wilhelme.“

„Drží na vás,“ řekne Verdoux.

„Je to důkaz,“ řeknu, „že není nevděčník.“

Verdoux se už chystá k úsměvu, ale právě včas se ovládne.

„Zlaté ucho – „ řekne Verdelet, „ odpovím vám jako šéf podmořské detekce – je analytik-klasifikátor.“

„Teď toho vím.“

„Chtěl bych poznamenat,“ řekne Verdoux, „že jako šéfa podmořské detekce, jak on sám praví, Verdeleta kárá námořní poručík a řídí korvetní kapitán.“

„To je důkaz,“ řekne Verdelet, „že člověk musí mít vždycky někoho vyššího nad sebou. V detekci jsem jediným pánem na palubě po poručíkovi, veliteli a Bohu.“

„Pořád ještě čekám na definici analytika-klasifikátora,“ řeknu. „Tato nejistota je už nesnesitelná.“

„Tak tady to je. Mohl jste si všimnout, felčare, na začátku plavby, že JPRS je ověšený hydrofony a sonary.“

„Byl by si toho býval mohl povšimnout,“ řekne Verdoux, „kdyby se nenaloďoval na rameni kotvy.“

* Pro potřebu dauphina – t.j. někdejšího francouzského prince. Původně pro ně byly zvlášť upravovány knihy klasiků tak, že se vypouštěla závadná místa. Dnes používáno o textu záměrně upravovaném. (Pozn. překladatele)

„Pokračujte, Verdelete,“ řeknu, aniž hnu brvou.

„Sonar samozřejmě nesmíme používat aktivně, to jest, nevysíláme vlny prostřednictvím vod. Je to kvůli svatosvatému utajení.“

Jeden po druhém se objevují poručík Angel a námořní poručík Miremont. Protože v jídelně jsou pouze čtyři křesla, Verdelet, ten zdvořilejší ze dvou broučků, naznačí – toliko naznačí – jako by se chtěl zvednout.

„Nenech se rušit,“ řekne Miremont. „Jenom si zaskočím na kávu. Musím zpět na palubu.“

„Mně také jednu kávu, Wilhelme,“ řekne Angel.

A sedne si.

„O čem jste mluvili?“ zeptá se Angel.

Vidím ho každý den a každý den jsem znovu překvapen, jak mladistvě vypadá. Takový byl v sedmnácti, takový je ještě po pěti letech. Mám dojem – zajisté klamný – že ten jeho hezký obličejík nikdy nezestárne.

„O hýždích,“ řekne Verdoux. „Tyhle dva nešťastníky vydráždila jedna kresbička.“

Podám ‘Aktuální výpary’ Angelovi, který otevře časopis na správné stránce a směje se.

„Tu quoque, fili,“* řekne Verdoux. Natáhne dlouhou paži a bez ceremonií mu sebere časopis, do kterého se hned pohrouží.

„Hleďme, hleďme,“ řekne Verdelet.

„Studuji to,“ řekne Verdoux,“ a uzavírám: sociologicky vzato, tato kresba, jakkoliv vulgární, naznačuje jistou touhu mas po feminizaci hlavního štábu.“

Všeobecný smích, ke kterému se nepřipojuje Miremont. Stojí tu s nosem zavrtaným do šálku kávy. Patří k nejmlčenlivějším důstojníkům a u stolu se často zdá, že je duchem nepřítomný.

Miremont, to je ten muž, o kterém Callonec prohlásil, že jeho tanečnicí je reaktor. Ale čím víc rozebírám jeho vážný a uzavřený výraz, tím mi připadá nesnadnější, abych si ho představil s nějakou tanečnicí. Každopádně si v duchu poznamenám, že mu při nejbližší příležitosti položím několik sloních otázek o reaktoru.

* I ty, synu. (Latinsky)

„Teď hodlám poučit felčara o detekci,“ řekne Verdelet.

„Poslouchám,“ řeknu, „jsem jedno velké ucho.“

„Felčar se k nám chová, jako bychom byli snobové,“ řekne Verdoux. „Je tu s námi už dva týdny a nikomu netyká.“

„Rád budu tykat komukoliv – až k hodnosti vrchního. Ale čekal jsem, že s tím přijdete sami.“

„Já bych si vám neodvážil tykat vzhledem k vašemu vysokému věku,“ řekne Angel. „Koneckonců je vám třicet.“

„Dobrá,“ řeknu, „napříště budu tykat všem, včetně nemluvňat a starců. Miremonte, smím ti tykat?“

„Samozřejmě,“ odpoví Miremont s určitým zpožděním.

Protože se smějeme, podívá se na nás užasle, postaví prázdný šálek na stůl a odchází. Zřejmě neporozuměl ničemu.

„Verdelete, poslouchám tě,“ řeknu.

„Tak to ne,“ řekne Verdelet. „Kdo může lépe přednášet o tomto námětu než námořní poručík první třídy Angel, šéf detekční služby a v této funkci můj vážený nadřízený?“

„Ani nápad. Je na tobě, bažante, aby ses blejsknul. Opravím tě, když budeš moc blábolit.“

„Bažante! Slyšeli jste tu drzost!“ řekne Verdoux. „Nazvat ‘bažantem’ absolventa tak vynikajícího ústavu!“

„Pokračuj, Verdelete,“ řeknu, „jinak se nikdy nedostaneme ke konci.“

„Dobře. Hydrofony, jimiž jsme ověšeni, k nám přenášejí zvuky z mořského prostředí. Posloucháme je a poslech využíváme dvěma způsoby, které aplikujeme souběžně: informatikou, která je analyzuje a třídí, a člověkem, který řemeslně vykonává tutéž práci. Když se poslech jeví mimořádně zajímavý nebo znepokojivý, obracíme se na analytika-klasifikátora, nadaného vzácným talentem. To je to zlaté ucho.“

„To je lichotivá přezdívka.“

„A zasluhuje si ji,“ tvrdí Verdelet živě. „Je třeba chápat, felčare, že každá loď vysílá při plavbě charakteristický šum. Samozřejmě nejenom lodě stejné kategorie. Ale i ve stejné kategorii má každá jednotlivá loď, aby se tak řeklo, akustickou signaturu, která je pro ni příznačná. Podle poslechu je lze rozeznat a tak poznáte nákladní loď, osobní loď, tanker, válečnou loď, ponorku.“

„A také sovětskou ponorku?“

„I takovou nebo onakou ponorku sovětskou, třebaže jsme se s nimi málo setkávali a zřídkakdy zjistili její signaturu. Rozumí se samo sebou, že všechny poslechy se zaznamenávají na magnetofon, znovu poslouchají na zemi a registrují se.“

„Ale tohle předpokládá u zlatého ucha fenomenální paměť,“ řeknu

„A výjimečný dar. Tento dar se zjišťuje testy. Je pak podroben speciálnímu tréninku. Výsledkem je analytik, který má mimořádnou způsobilost vnímat zvuky, zapamatovat si je, srovnávat je s jinými a vynášet úsudky. Je to víc než řemeslo. Je to umění. Informatika se často osvědčuje méně.“

„To velice rád slyším,“ řeknu. „Aspoň v něčem je člověk výkonnější než stroj.“

„Tak mluví staromilec!“ řekne Verdoux. „Vy mi připomínáte Jeana Giona, který litoval, že nahradili pluh traktorem.“

„Až na to,“ řekne Angel se zdrcujícím zdravým úsudkem, „že pluh už byl také stroj…“

Verdoux ani nemukne a my si s Verdeletem vyměníme vítězný úsměv.

„Mnohokrát ti děkuji, Verdelete,“ řeknu. „Musím jít. Na ošetřovně mě očekávají moje lejstra.“

„Ach, to jste vy, doktore,“ řekne Le Guillou, který vy strčil hlavu ze dveří separace. „Potřebujete mě?“

„Vůbec ne.“

Zmizí a já si rozložím na operačním stole svoje papíry. Poslouchám obskurní historku ze školy veřejné a ze školy katolické, kterou se na separaci snaží výpravě Morvan Le Guillouovi. Říkám, že se snaží, protože se vyjadřuje chrochtáním, citoslovci, jednoslabičnými slovy, která jsou pro mě nesrozumitelná bez umění, pomocí kterého jim Le Guillou propůjčuje smysl. Abych použil jiné metafory, řekl bych, že Morvanova historka je uzavřena v jeho mlčenlivosti jako socha v kameni, než ji z něho sochař vysvobodí.

Na poslech by se zdálo, že Morvan v dětství opustil bezbožnou školu kvůli nemravnému chování ředitelky a jejího zástupce. Morvan je zřejmě překvapil ve třídě po vyučování.

„A co tys tam vlastně dělal?“ ptá se Le Guillou. „Když tam nebyl už nikdo jiný.“

Ticho, chrochtání a pravděpodobně mimika.

„Zapomněl sis tam baret?“

„Mm!“ řekne Morvan.

„A tys je viděl?“

„Mm.“

„Byli ve třídě?“

„Mm.“

„Ve třídě, kdes zapomněl baret?“

„Mm.“

„No a?“

Ticho, chrochtání, mimika.

„To není pravda!“ řekne Le Guillou.

„Mm.“

Le Guillou se směje, ale jako loajální občan republiky po chvíli ticha dodává:

„Na druhé straně váš farář možná oprašoval kuchařku.“

„Mm!“ řekne Morvan a tomuto ‘Mm’ dává energicky záporný smysl.

„Poslyš,“ řekne taktně Le Guillou, „vašeho faráře já neznám. Snad máš pravdu. Ale konečně, podívej se: jinde se to taky stává.“

Po tomto smířlivém prohlášení následuje dlouhé mlčení. Potom se Le Guillou objeví na ošetřovně.

„Ach, doktore, vy jste ještě tady?“

„Ano,“ řeknu, „a omlouvám se, že jsem vyslechl vaši rozmluvu. Na druhé straně, kdybych zavřel dveře, byl bych vás vyrušil, a to by byla opravdu škoda,“ dodám s úsměvem.

Le Guillou se také usměje, pak se upřímně rozesměje a řekne:

„A víte, co teď dělá Morvan? Spí! Řeč ho úplně vyčerpala, třebaže skoro nemluvil. V životě jsem neviděl takového spáče. Ale poslyšte, doktore,“ řekne hned, jako by si uvědomil své povinnosti, „jestli máte pro něho nějakou práci, vzbudím ho a on to udělá. Sám jste viděl, když je ve službě, pracuje bezva.“

„Ale já si nestěžuji,“ řeknu, „ani na něho ani na svého náčelníka ošetřovny.“

A znovu se pustím do papírování. Le Guillou se za mými zády dal do nahodilého uklízení. Přesněji řečeno, rozhazuje to, co už je uklizeno, a uklízí to jinam. U něho je to známka velké soustředěnosti.

„Doktore,“ řekne po chvíli.

„Ano, Le Guillou?“

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Jen do toho.“

„Věříte v Boha?“

„A vy?“ odpovím otázkou.

„V zásadě ne. Ale od té doby, co jsem na JPRS, mám jisté pochybnosti.“

Tak tohle mě udiví. Le Guillou je přece ateistický Bretonec, nepřítel klerikálů a ‘republikán’ (ve smyslu levičáctví). Je skutečně čemu se divit, uvědomíte-li si, že dospívá k metafyzickým problémům v hlubinách oceánu.

Opakuji tázavým tónem: „Od té doby, co jste na JPRS?“

„No ano,“ řekne. „Podívejte, odstrašovací taktika, s tím souhlasím. To se nedá zarazit. Ale na druhé straně všechny ty ponorky francouzské, anglické, americké a sovětské, které bez ustání bloudí oceánem, připraveny v několika minutách zničit vlast jiných lidí a s nimi víc než polovinu planety, to se mi zdá úplně šílené.“

„A vy si myslíte, že kdyby byl Bůh, byla by situace méně absurdní?“

„Nevím,“ řekne. „Snad. Co si o tom myslíte vy?“

„Kdyby existoval Bůh,“ řeknu, „podle mého mínění by situace nebyla o nic méně nesmyslná. Tím bych chtěl říct, že Bůh akceptuje fakt, že lidé mohou zničit planetu, kterou stvořil.“

„Právě,“ řekne Le Guillou. „Jestliže je Bůh, měl by tomu zabránit.“

„Ach, Le Guillou,“ řeknu, i když tím riskuji, že ho zklamu, „chci vás upozornit, že dějiny lidstva jsou lemovány nesčetnými vraždami a že nikdy nepřišel z nebe nějaký zásah, který by jim zabránil. Naopak, velmi často se tyto masakry páchaly ve jménu Pána.“

Ticho. Potom řekne Le Guillou:

„Tak vy, doktore, nevěříte v Boha?“

„Nejde o víru. Je třeba vědět. A jestliže existuje něco, co nevíme, pak je to právě tohle.“

„V tom případě,“ řekne Le Guillou s nádechem útočnosti, „proč půjčujete v neděli ošetřovnu poručíku Beckerovi?“

Tak vida, kam směřuje metafyzika! A vznešené úvahy! Jaký to pád! Upadáme do zavilého antiklerikalismu ‘republikánského’ Bretonce, který nikdy nepřinese sebemenší dar faráři své vesnice.

„Proč ne?“ namítnu. „Poručík Becker je mi sympatický. A doktor Meuriot mu půjčoval ošetřovnu už přede mnou.“

„Ale vy si neuvědomujete doktore! Jejich sotva deset a modlitby vysílají po celé palubě!“

„No a?“

„Doktore! A co ti chlapíci, kteří měli předešlou noc službu na palubě? Pro ně je nedělní ráno stejné jako kterékoliv jiné ráno! Chtějí si schrupnout!“

Jak na to odpovědět jinak, než že spáči si nemusí zapojit tlampače u svých košů? Nechci s ním ale polemizovat a proto se opět ponořím do svých papírů.

Po chvíli, kdy se Le Guillou stále otáčí a víří po ošetřovně a kdy já končím se svou robotou, zeptám se:

„A co družstvo, daří se, Le Guillou?“

„Velmi dobře. Mám zlaté časy. A co je nejdůležitější,

setkám se se spoustou lidí. Právě jsem vám chtěl, doktore, něco říct. Mezi mými zákazníky je chlapík, který je na tom moc bledě. Jmenuje se Brouard. Je to zástupce vedoucího mechaniků.“

„Mluvil s vámi?“

„Vlastně ani ne.“

„Jak tedy víte, že je na tom bledě?“

„Chodí ke mně každý den a kupuje si deset deka bonbónů.“

„A to je nějaký důkaz?“

„V určitém smyslu je. Jestli potřebuje bonbóny, aby zaplašil touhu po kouření, proč si nekoupí hned kilo nebo dvě, místo aby chodil každý den a kupoval si deset deka? Ne, ne, doktore, ten chlapík si potřebuje s někým promluvit.“

„Ale vy jste přece řekl, že neotevře pusu.“

„Ale ne, on mluví! Jenomže o všem a o ničem. Rozumíte, chodí kolem horké kaše. Měl byste se na něho podívat. Třeba vám řekne, co mu vlastně je.“

„Přece si ho nemůžu jen tak pozvat. Pod jakou záminkou?“

„Pod záminkou, že kašle.“

„No tak dobře, povězte mu, ať za mnou přijde na vyšetření. Prohlédnu ho. Jak se tedy jmenuje?“

„Brouard. Je vysoký, hubený, hrudník má propadlý. Oči má strašně smutné, jestli chápete, co tím chci říct.“

4

Familigramy, které normálně roznášejí spojaři, rozděluje v sobotu večer všem adresátům zástupce velitele ponorky. A když ho na konci třetího týdne vidím, jak vchází do jídelny, v rukou žluté listy, rozbuší se mi docela hloupě srdce. Ihned odvrátím oči a pohřížím je do oranžády, která není o nic opojnější než myšlenky, jež mě napadají.

Kolem sebe slyším litanii tlumených hlasů: děkuji, veliteli, děkuji, veliteli, děkuji, veliteli – a všímám si znovu existence dvou škol: jedni důstojníci zastrkávají familigramy do kapes, aby se jimi do sytosti opájeli ve svém pokoji, druzí se pustí do čtení přímo na místě. Pokud jde o mne, mám při rozdílení plno práce, abych přistřihl křidélka vzedmutému optimismu a abych si opakoval: „určitě nic nedostanu“.

Děkuji, veliteli; děkuji, veliteli; děkuji, veliteli. Vida, už je po všem. Koutkem oka zahlédnu, že zástupce velitele má ruce prázdné. Zvláštní věc, nechci věřit svým očím. Ať jsem se sebeúporněji připravoval na zklamání, teď na mne doléhá a svírá mi hrdlo. To je důkaz, že se mi ve skutečnosti nepodařilo zabít naději.

Jestli jednoho dne znovu uvidím Sofii, řeknu jí: není nic krutějšího než mlčení, protože umožňuje naději, aby přetrvávala, a přitom ji vždycky zklame. Lepší by byl přímý řez skalpelem: rána by se rychleji zacelila. Musím se přemáhat, abych při večeři neupadl do zasmušilé mlčenlivosti a nezpronevěřil se tak své role bavitele. Naštěstí Verdelet, který dostal familigram od své snoubenky, dnes večer přímo exceluje a srší vtipem, takže moje zamlklost projde nepozorována, až snad na velitele Picarda, který na mne u stolu vrhne pátravý pohled, ale rychle ho odvrátí. Později se dovím, že je nepřítelem familigramů, třebaže se tato instituce v zásadě jeví velmi humánní.

V noci mě pronásledují nepříjemné sny. Jsem v Praze, ve městě, které přece miluji mezi všemi pro jeho kouzlo, procházím se fascinující čtvrtí, Malou stranou, a ztratím průvodce. Protože však znám město, hned se upokojím. Neprávem, protože okamžitě bloudím. Chodci, na které se postupně obracím anglicky, francouzsky a německy, mi nerozumějí nebo, jak se zdá, nechtějí rozumět. Donekonečna bloudím ulicemi, které jsou všechny na konci slepé. Konečně se octnu před svým hotelem Alkronem, v němž miluji červené plyše, velkolepé čalounění, staré soupravy nábytku a prvotřídní číšníky ve smokingu. Žádám recepčního o klíč. „Promiňte, pane,“ řekne mi anglicky a tváří se překvapeně. „Jak se jmenujete?“ Řeknu mu své jméno. „Ale my tu nemáme nikoho toho jména,“ řekne, „a číslo, které žádáte, vůbec neexistuje.“ Za pultem recepce stojí tři muži a dívají se na mne zdvořile, ale odmítavě. Zastydím se a octnu se zpět na ulici. Všechno jsem ztratil: průvodce, cestu, hotel a zavazadlo, které zůstalo v ‘mém’ pokoji.

Probouzím se celý zpocený na svém koši a teprve po chvíli v sobě nacházím dostatek humoru – humor, jak víme, je jednou z forem odvahy – abych se mohl obdivovat tomu, jak dobře moje podvědomí věci zařídilo: poslalo mi kafkovskou noční můru a umístilo ji do Prahy.

Naneštěstí se však mé ironii nepodařilo odzbrojit divokost mého temného já. Neboť jakmile usnu, mám tentýž sen, který se odehrává ve stejných podmínkách a na stejných místech – s jedinou změnou: tentokrát neztrácím svoje zavazadla, ale – což je ještě horší – příruční kufřík, kde mám peníze a pas.

Ze všech nočních můr je nejúnavnější můra opakovaná, protože na vás působí dojmem, že jste uvězněn v posedlosti, z níž není úniku. A když mě konečně budíček nadobro probudí, trvá dost dlouho, než se zbavím dojmu nenapravitelné ztráty, který mi vnukly tyto nelibé sny, přestože vím zcela jistě, že všechny mé pozemské statky jsou tady, pečlivě uspořádané ve vestavěných skříních. Vstávám s hlavou rozbolavělou a s těžkou šíjí a poprvé za celou dobu, co jsem se nalodil na JPRS, dostávám neodolatelnou chuť otevřít okno, uvidět oblohu a nadýchat se čerstvého vzduchu. Rychle to však přejde. Skutečnost rychle obnoví svoji nadvládu nade mnou, a jakmile se oholím, osprchuji a obléknu, cítím se opět dobře v kůži tvora společenského a rozumného.

V jídelně při snídani jsem u stolu sám s Miremontem. Porušuji přísnou dietu: polykám, jak říkají Italové, una grande colazione: housky, briošky a čokoládový chlebíček. Po noci, kterou jsem prožil, si zasloužím tuto malou kompenzaci. Pouštím se do rozhovoru s Miremontem. Není to nijak snadné. Ne že by se ke mně choval nějak nepřátelsky. Ale jak říká Le Guillou o Morvanovi: „Člověk musí mít v ruce páčidlo, aby mu rozvázal jazyk.“

Námořní poručík Miremont (tři prýmky) je naším energem. Přeložte si to: je vedoucím služby u reaktoru. Je asi stejně starý jako já, ale zdá se mi starší, snad proto, že nemá nejmenší sklon k žertování. Je to muž střední postavy, tmavých vlasů, tmavých očí s černými řasami. V tváři má vážný a otevřený výraz a vůbec by vás nenapadlo o něm tvrdit, že má prosté způsoby, třebaže takové jsou.

Myslím, že se nezajímá o nic jiného než o svoje řemeslo. Ale ve svém řemesle je jednička. Jako všichni lodní důstojníci obstál při výběrovém řízení na námořní akademii. Nyní má titul inženýra, protože absolvoval polytechniku. Ale to mu nestačilo. Složil zkoušky na Národní institut věd a nukleárních technik v Saclay a získal civilní diplom atomového inženýra. Má za sebou už tři patroly po šedesáti a sedmdesáti dnech na palubě JPRS.

Přiznávám se, že mně, stejně jako ostatním kamarádům, jde trochu na nervy tím, jak je schopný, jak výborně pracuje, jak je nezištný. Kdyby tento hoch chtěl opustit námořnictvo a dal přednost soukromé službě, jeho příjem by se zdvojnásobil. Ale jeho to ani nenapadne. Neřekne vám: „Mám rád svoje řemeslo.“ To není jeho styl. Řekne to nepřímo: „Podívejte,“ řekl mi a podíval se na mne svýma upřímnýma a skromnýma očima, „při svém řemesle se nikdy neotravuji.“

Před dvěma dny mi dělalo potíže vymámit z něho tuhle větu. Dnes ráno snídá, němý a s očima sklopenýma. V okamžiku, kdy ho mám oslovit, pozbývám předem odvahu. Tváří se tak nepřístupně, natolik je pohroužen do své matematiky. Přesto si dodám odvahy: přece neztratím chuť do života a snahu všemu porozumět jenom proto, že jsem celou noc ztrácel zavazadla. Koneckonců, kdo je Sofie?: Lidská bytost vysoká metr šedesát pět, čtyřicet pět kilogramů těžká, říkám to dobře, čtyřicet pět kilogramů, z větší části složených z vody. Víte přece, že ve skutečnosti jsou buňky ženského těla vodnatější než buňky těla našeho. Snad proto jsou ženy často tak éterické, tak neuchopitelné…

Promiňte milá čtenářko, zarazte mě pokaždé, když tvrdím hlouposti. Prosím vás, zdržujte se, neviditelná, po mé pravici. Položte mi svou jemnou a ušlechtilou ručku na rameno, zatímco polykám – ze zoufalství – dva kousky čokoládového chlebíčku a váhám se vrhnout na horu vědy a inženýrství, kterou vidím před sebou a která nemá nic společného s moji hrůzou.

Asi řeknete, proč pociťujete hrůzu zrovna vy, který jste se vyjadřoval o Sofii až doposud s takovou ironií?

A proč je vám tak drahá v okamžiku, kdy vás opouští? Nevím. Snad je to tím, že ve svém uvěznění jsem se stal na ní závislejší, než jsem byl tam venku na čerstvém vzduchu, protože jedině od ní jsem čekal familigram. Její mlčení není tak kruté proto, že ji miluji, jako proto, že přestřihuje jedinou nit, jež mě poutá ke skutečnému životu, k obloze a ke stromům. „Miremonte,“ řeknu.

Zvedne hlavu, je skoro překvapen, že mě zde vidí, ji malinko si povzdechne: uvědomuje si, že bude třeba mluvit, a protože nevidí, že by to bylo nutné, necítí se dobře. Opravdu, skoro ho lituji. Začínám velice mírně, abych ho ještě víc nešokoval:

„Víš, Miremonte, řeknu ti, protože jsi energem na palubě, že mě udivuje jedna věc: je to sňatek tak moderní a rafinované techniky, jako je nukleární energie, s technikou tak starou a prostinkou jako je parní stroj.“

Můj údiv ho viditelně překvapí a v duchu si zřejmě myslí, že ‘slon řekne cokoliv’ (jak to tvrdí lodník Angel), protože odpovídá střízlivým, zdrženlivým tónem:

„Proč? Stejně se to děje v nukleární centrále Francouzských elektrárenských podniků: reaktor uvolňuje teplo. Tohoto tepla se využívá k produkci páry, a tato pára pohání turboalternátory, které vyrábějí elektřinu.“

Milá čtenářko, byla jste tak laskavá a řekla mi, že jste to nevěděla. Přiznám se vám: já také ne. Ano, rád to připouštím, hanba mně! Hanba nám! Takovou věc by měl znát každý. Kdo se to chce dovědět, stačí, když otevře slovník.

„My neděláme nic jiného,“ řekne Miremont, „až na to, že páru využíváme i v turbínách, které pohánějí řadu hřídelí a lodní šroub.“

„Vcelku je tedy váš reaktor jakýsi hrnec, ve kterém se vaří voda,“ řeknu. „Ale v tom případě musí být voda radioaktivní a nechápu, jak je možné využívat páru.“

„Užíváme páru, která pochází z jiné vody,“ řekne

Miremont. „Ve skutečnosti jsou dva okruhy vody, jeden úplně nezávislý na druhém. První cirkuluje mezi prvky reaktoru a voda, kterou obsahuje, je skutečně radioaktivní. Dosahuje vyšší teploty, ale nemůže vřít, protože se u ní reguluje tlak.“

„Jak se reguluje tlak?“

„Regulátorem tlaku,“ řekne Miremont a nadzvedne obočí ve zdvořilém úžasu.

No jistě! No samozřejmě! Jak se reguluje tlak? No regulátorem tlaku! Jsem trošku rozladěný. Přiznávám se, že jsem nikdy neviděl regulátor tlaku, ani v nemocnici v Bordeaux ani kde jinde.

„Tato radioaktivní voda postupuje své teplo,“ pokračuje Miremont, „díky výměníku tepla druhému vodnímu okruhu, který není radioaktivní ani není udržován pod tlakem, takže tam dochází k varu a k výrobě páry.“

„A co se stane s vodou v primárním okruhu?“ ptám se.

„Studená se vrací do komory reaktoru, ochlazuje ho, sama se stykem s ním ohřívá, vrací se do výměníku, tam znovu ztrácí své teplo ve prospěch druhého vodního okruhu, vrací se do komory a tak pořád dokola.“

Nořím se do šálku s čajem a přechodně lituji, že jsem se nedal na vědeckou dráhu, tak se mi zdá ten dvojitý vodní okruh duchaplný, ba dokonce elegantní. Tohoto termínu bych nepoužil před Miremontem, třebaže je poslední osobou na světě, která by se smála mé nevědomosti a mému nadšení. To si říkám a upíjím čaj malými zbožnými doušky jako kapitán ponorky a mechanicky vztahuji ruku k malým kouskům čokoládového chlebíčku, jichž je košíček přede mnou stále plný. Zarazím se právě včas, vyděšený a s pocitem viny nad počtem kalorií, které jsem už spořádal.

Protože mě Miremont pozve, abych se šel podívat na všechno zblízka, jdu za ním po skončení snídaně až do dílu C.

Úsek reaktor-výměník zaujímá celou délku a výšku lodi. Vstupuje se do něho malou chodbičkou zcela na hoře. Na obou koncích je uzavřena hermeticky uzavřenými dveřmi. Když přicházíte z dílu D (regenerace vzduchu), malé zelené nebo červené světélko vás tam pustí nebo vám vstup zakáže. Druhé dveře na opačném konci chodbičky vás zavedou k dílu B a mají zvenčí totéž zařízení.

Tyto dvoje dveře jsou silnější než dveře nedobytné pokladny a uzavírají se obrovským stavidlem a pákou, Chodbička, kterou takto izolují, je předsíní k monstru. Miremont mi ukáže malé ocelové dveře, kterými může projít průměrně tělnatý muž a sestoupit až k reaktoru.

„Dobrá,“ řeknu, „tak jdeme tam?“

„Kam?“ zeptá se.

„Přece tam,“ řeknu, „do oddělení reaktoru.“ Miremont se na mne dívá. Nevěří svým uším. Moje nevědomost ho ohromila.

„Ale to nikdy! Nikdy!“ řekne. „Na moři nikdy! Nikdy, když je reaktor v chodu. Jedině, když stojí. A jedině na příkaz kapitána. A to ještě ve skafandrech.“

„A na zemi se tam dá vniknout?“

„Ano, na pobřeží. Když tam doplujeme, reaktor se nastaví na stav klidu a odebere se vzduch z vnitřku výměníku reaktoru. Jestliže se dá dýchat, sestoupí tam specializovaná četa.“

„A když se vzduch dýchat nedá?“

„Také tam vnikne, ale s maskami napojenými na vnější okruh vzduchu.“

„A co ta četa dělá?“

„Měří úzkostlivě přesně ve všech koutech Geigerovým počítačem stupeň radiace.“

„Tato operace naznačuje, že může dojít k únikům.“

„Může se to stát.“

„Kde?“

„Ve výměníku teploty na úrovni přípojek a stavidel..Jako u ústředního topení,“ dodává s úsměvem, „a mnohem méně často.“

„Až na to, že úniky vody z ústředního topení nejsou radioaktivní,“ řeknu.

„Proto se také vyrábějí pro reaktory speciální klouby. Klouby velmi spolehlivé. Absolvoval jsem už tři patroly a nikdy jsem žádný únik nezaznamenal.“

„Před chvilkou jsi mluvil o možnosti velkého maléru.“

„Myslel jsem na oheň.“

„Může oheň vypuknout v oddělení reaktoru?“

„Jako všude, kde přístroje fungují na elektřinu.“

„A co se s tím pak dělá?“

„Celé oddělení se bohatě postříká vodou. Stříkání je automatické. Ted mě ale omluv, musím do služby na stanoviště velení pohonné jednotky. Uvidíme se v poledne.“

Rozloučíme se. Chodbičkami procházím z dílu C do dílu F – kde pozdravím všechny ty, které jsem už ošetřoval a vyměním s nimi pár slov – a myslím na tu podivnou modlu uzavřenou v nejposvátnější svatyni, neviditelnou a nepřístupnou všem s výjimkou kněží oděných pro tuto příležitost do zvláštního úboru a nesoucích předměty tak viditelně liturgické jako jsou Geigerovy počítače, jimiž vzdávají hold – jako kadidly – moci tohoto boha, který může být střídavě podivuhodně příznivý nebo příšerně zlý, jestliže se mu zdá, že kněží už svůj kult neprovozují s žádoucí pečlivostí.

Jako vždy i teď mám na prsou místo svatého medailonku dozimetr se svým jménem a číslem, který se na konci měsíce odevzdává a nahrazuje dalším. Na konci patroly se pošle do ústřední laboratoře, kde vyvolají film a zanesou na mou kartičku dávky radiace, které mi uštědřila nebo neuštědřila modla (i kdyby to bylo jen proto, že jsem se odvážil projít její předsíní) a laboratoř okamžitě hlásí mé jednotce, jestliže se jí dávky zdají být abnormální.

Na ústředním stanovišti navigačních operací míjím zástupce kapitána, který se na mne s úsměvem obrátí a řekne:

„Tak co, felčare, prozkoušel jste našeho energa, co ví o reaktoru. Šlo mu to?“

„Jak to, veliteli? Vy už o tom víte?“

„Já vím všechno,“ řekne Picard a směje se tím svým drsným smíchem.

„Takže byste mi možná mohl říct, jestli se už přihodilo, že byl některý mládenec ozářený.“

„Pokud já vím,“ řekne Picard, „ještě nikdy.“

Rozesměje se.

„Ale jednou přece! To se stalo takhle. Za několik dnů po našem návratu na Dlouhý ostrov nám hlásí laboratoř, že jeden ubytovatel dostal dávku, ale nijak nebezpečnou. Užasli jsme nad tím, protože se zjistilo, že zrovna tomuto chlapíkovi v posledním okamžiku nějaká překážka zabránila, aby se s námi nalodil… Začalo tedy velmi podrobné pátrání a zjistilo se, že tenhle človíček pracoval na úbočí kopce Menez Hom ve střední Bretani na své zahrádce obklopené zídkou. Kameny této zídky byly radioaktivní – velice slabě, ale natolik, že se účinky objevily.“

Znovu se zasměje, hodí po mne pronikavým pohled a dodá:

„A vy, felčare, neúčinkuje na vás moc, že jsme zavření jako v kleci? Držíte se?“

Chápu velmi dobře, kam míří, a hned odpovím:

„Podívejte, veliteli, stává se mi jako každému, že občas mívám slabší chvilky, ale mně to nikdy netrvá dlouho. Vždycky se hned vzpamatuji.“

„Tak jsem vás odhadl správně,“ řekne, a jak odcházím, přátelsky mě poplácá po rameni.

Přijdu na ošetřovnu, kde mi řekne Le Guillou: „Ach, doktore. Právě tu byl Brouard.“

„Brouard?“

„Už o něm víte, doktore. To je ten, co si pořád v družstvu kupuje deset deka bonbónů.“

„Ano, ano, už si vzpomínám.“

„Nemohl na vás čekat. Měl službu. Ale přijde prý zase odpoledne.“

„Dobrá, podívám se na něho. Co dělá Morvan?“

„Spí,“ řekne se zadostiučiněním Le Guillou.

„A kdo tak bezvadně vydrhl podlahu v ošetřovně?“

„Já.“

„Pane hlavní ošetřovateli, nezdá se vám, že moc hýčkáte svého zástupce?“

„Ve službě je bezva,“ hájí ho Le Guillou. „A kdyby se něco připalovalo, zahoukám mu do ucha budíček a on se hned přiřítí.“

Každopádně dnes se nic ‘nepřipaluje’ – jak říká metafora vypůjčená z kuchyně – a nerozproudí nám krev. Dva zákazníci: jeden se řízl do ukazováčku, druhého trápí pálení žáhy.

Zatímco Le Guillou dezinfikuje a obvazuje ukazováček, já vyšetřuji žaludek.

„Už vás to trápí dlouho?“

„Od začátku patroly.“

„A co vaše psychika?“

„Velmi dobrá, doktore.“

„Z domova máte dobré zprávy?“

„Výborné.“

„Jste ženatý? Máte děti?“ Rozzáří se:

„Jsem ženatý. Mám dvě děti.“

„Stýská se vám po nich?“

„Strašně. Ale moc starostí si nedělám. Moje žena není žádná křehotinka.“

To jistě! Námořníkova žena, to je už z definice žena silná, zvyklá na útrapy, hodná k muži, pro své děti skvělá máma. Už od dob Victora Huga to všichni vědí. Vzpomínáte si, jak je to v ‘Chudých lidech’: ‘Podívej,’ řekla a rozhrnula záclony,’tady jsou!’

„Le Guillou, dáte mu jednu sodu.“

„Jenom jednu?“ ozývá se Žaludek. „Co když se mi žáha vrátí?“

„Dělejte to jako já. Jezte méně.“

Zarazím se, zamyslím se a zastydím se, že se po dnešním ranním hodování dávám za příklad. Svědomitý člověk neunikne ani v oblasti tak bezvýznamné pocitu hříchu. A ještě hůře, sebepotrestání. Jak jinak si vysvětlit, že mě už zase mučí hlad a čekám na další chod, abych ho uklidnil?

Znovu se setkávám s Miremontem.

„Chtěl jsem se tě právě na něco zeptat,“ řeknu. „Jestliže na moři nikdy nevkročíš do oddělení reaktoru, co vlastně děláš?“

„Nemysli si, že si palci točím mlýnek,“ řekne bez stínu úsměvu. „Na moři pilotuji reaktor. Ostatně nejsem na to sám. Jsme tři: Callonec, Becker a já.“

„Jinými slovy, pohon, ponor a energo.“

„Jak víš, střídáme se ve službě na stanovišti velení pohonné jednotky.“

„Jste jenom tři. To máte tak často službu?“

„Ano, není to špatné, ale někdy je to velká zátěž. Dlouhodobě je to nuda. Ale čas od času nás vystřídá velitel Forget, aby nám to usnadnil.“

„A každý z vás střídavě pilotuje reaktor?“

Trochu se naježí.

„Na to ses už ptal Calloneka!“

„Ale on mě poslal za tebou. Ty jsi přece odborník na atomové inženýrství, ne?“

„To jsem,“ řekne se skromnou hrdostí. „No tak dobrá, co chceš, abych ti pověděl?“ řekne a povzdechne si.

„Jak a proč se reaktor pilotuje?“

„Pilotuje se vzhůru a pilotuje se dolů.“

„Co to znamená?“

„Zintenzivňujeme nukleární reakci nebo ji zpomalujeme.“

„A jak se to dělá?“

„Kormidly. Při zpomalování se spouštějí a zvedají se při zintenzívnění.“

„A co to je – ta kormidla? Z čeho jsou vyrobena?“

„Myslím, že z hafnia.“

On si to myslí! Neví to jistě! Prima! Jestliže je tak zdrženlivý, já budu také. „Jak to vypadá v praxi?“

„Velitel chce zvýšit rychlost. Nařídí ‘Vpřed 4’.“

„Ano, to už vím. Rozkaz se elektricky předá na stanoviště velitelství pohonné jednotky. Zvoní to a u Vpřed 4’ se rozsvítí světélko. Operátor pohne pákou, aby vpustil víc páry.“

„A já pilotuji reaktor vzhůru, pokud je to nutné: vytáhnu kormidla z komory a nukleární reakce se zintenzívní. Samozřejmě řídím kormidla na dálku, prostřednictvím jednoduché páčky na stanovišti velení pohonné jednotky.“

„Kormidla nebo termočlánky?“

„To je totéž.“

„A když se velitel vrátí na ‘Vpřed 2’, pilotuješ reaktor dolů?“

„Ano, podle potřeby spouštím v komoře kormidla. Čím víc je v komoře spustím, tím víc neutronů je absorbováno. Až se dosáhne limitu, je možné nukleární reakci zastavit.“

„Když pilotuješ vzhůru, existuje určitý limit teploty, kterou může reaktor dosáhnout?“

„To bych řekl! Přece bys nechtěl, aby se jádro začalo tavit!“

„A kdy je třeba snížit teplotu reaktoru?“

„Když je příliš silná v poměru k tlaku, který brání vodě primárního okruhu, aby vřela.“

„Přiznej, že tě otravuji těmi svými otázkami?“

„Ale ne, vůbec ne,“ řekne stoicky.

„Ještě jednu otázku a končím. Při jakém stupni teploty se stává teplo reaktoru nebezpečné?“

Sklopí oči a uzavře se jako panna.

„Nejsem si jistý, jestli ti tohle mohu říct…“

V půl druhé najdu na ošetřovně Brouarda. Požádám ho, aby se svlékl, a svědomitě ho prohlednu. Samozřejmě nic nenajdu. Ostatně kdyby něco měl, tak by tady nebyl: neduh by objevili už na pevnině.

„No tak, Brouarde,“ řeknu, „máte malinkou laryngitidu. Není to nic vážného. Le Guillou vám dá pastilky na cucání. Na ponorce je nutně průvan. Teplota je v každém dílu jiná. Vy jste patrně na tyto změny citlivější než ostatní. Kdyby to nepřešlo, zase se ukažte.“

To pro případ, kdyby se na prvý pokus nepodařilo vylákat hlemýždě z ulity. Nedá se totiž říct, že by se Brouard rád svěřoval, i kdyby měl chuť. Má dvě hluboké vrásky, které se táhnou od nosních dírek a lemují ústa. Říká se jim vrásky smíchu, ale třebaže je má hluboké, u něho je nevyvolal ani smích ani úsměv. Oči má zlatohnědé barvy, se smutným výrazem, takže při pohledu na ně musím myslet na oči jednoho křepeláka, kterého jsem dobře znal, a který mě vždy udivoval melancholií svých očí. Rty má stisknuté, svraštělé, spadlé koutky. A pleť má tak zažloutlou, že na konci plavby sotva zbledne, jak tomu bývá u ostatních námořníků.

Když se se sklopeným zrakem a beze slova obléká, podám mu pomocnou ruku.

„Nevypadáte moc dobře. Nemáte nějaké potíže se zažíváním?“

„Ne, doktore, žádný potíže nemám.“

„Tak snad nějaké starosti? Něco neklape?“

Mrskne po mně očkem.

„Všechno v pořádku.“

Dívá se na mne nedůvěřivě. Výraz v tváři je uzavřený. Tón řeči suchý a skoro útočný.

„Dobrá,“ řeknu, „přijďte se zase na mne podívat, Brouarde, pokud kašel nepřestane.“

Brouard odchází se slovy: „Děkuju, doktore,“ která spíš zamumlal než řekl.

Le Guillou, který se diskrétně uklidil do separace, se znovu objevuje. Pokrčím rameny.

„Není sdílný a chce si svoje starosti ponechat pro sebe. Ale má je, v tom máte pravdu. Jak se na něho koukají jeho kamarádi?“

„Velice dobře. Moc toho nenamluví, ale každému vždy ochotně pomůže.“

„Má nějakého blízkého přítele?“

„Ano. Roquelaura.“

„Roquelaura! Marseillana! Rozumějí si spolu?“

„Velmi dobře. Hádají se, ale rozumějí si. Roquelaure mu vytýká, že nemluví. A Brouard ho považuje za žvanila. Tak proto,“ řekne Le Guillou, „potřebuje jeden druhého.“

Nemám žádnou průpravu, přece jenom nejsem kněz, a proto se necítím příliš dobře, mám-li se věnovat tomuto druhu inkvizice, třebaže se na ní bude aktivně podílet Le Guillou. Ale i tohle je součástí, třebas nepsanou, mé funkce a já ji považuji za užitečnou.

Pět dní poté, co jsem neúspěšně vymítal z Brouarda duchy, sedím ve společnosti svých kolegů a chystám se dojíst chutnou krmi, když přijde Wilhelm a zašeptá mi do ucha:

„Doktore, Le Guillou vás naléhavě potřebuje v ordinaci.“

Mrknu na kousek ananasového dortu, který mi právě přinesli, a na stejnou lahůdku, kterou má před sebou kapitán. Ten ostatně všechno slyšel a přikyvuje na souhlas. Zvednu se.

„Dám vám ho stranou, doktore,“ slibuje Wilhelm.

Všichni kolem stolu se rozesmějí, protože vědí, jaký jsem labužník a jaké vyvíjím úsilí, abych překonal lákavé pokušení.

Jsem víc než pečlivý. Právě jsem měl na ošetřovně případ, kdy měl pacient čtyři dny horečku a přitom jsem na něm nemohl objevit sebemenší příznak nějaké známé choroby. Po čtyři dny jsem se ptal sám sebe: „Co z toho jen bude?“ a potom pátého dne ráno horečka zmizela a pacient se postavil na nohy – aniž jsem sebeméně zasáhl.

Na ošetřovně spatřím Le Guilloua, jak dezinfikuje Roquelaurovi krvácející levici. Přijdu k němu a vyšetřím ho. Roquelaure je trochu pobledlý a šklebí se, ale je to chlapík štíhlý a nervní, ten hned tak neomdlí.

„Kdo vám to udělal, Roquelaure?“

„Vidlička, doktore.“

Vlivem bolesti se znovu objevuje marseillský přízvuk, jinak korigovaný dlouhými lety manželství s Bretonkou. ‘Vidlička, doktore’, to zní skoro jako titul knihy od Pagnola.

„A kdo byl na konci té vidličky?“

Roquelaure mlčí, což působí tím víc, že obvykle neustále mluví.

„Nepátrejte po tom, doktore, udělal to Brouard,“ řekne Le Guillou.

„Nikdo se tě o nic neprosil,“ řekne Roquelaure.

„Tak to teda prr, hochu,“ řekne Le Guillou, „stalo se to v kafírně, vidělo to šedesát lidí. Co si myslíš, teď to ví kdekdo.“

„To s vámi Brouard nejednal zrovna v rukavičkách,“ řeknu a prohlížím si ranky jednu po druhé. Prohmatávám klouby. „Le Guillou, zrentgenujte mu to.“

„Brouard trochu ztratil nervy, nic víc,“ řekne Roquelaure. „Každý z nás se občas trošku rozčilí, ne?“

„A jak vzniklo to rozčilení?“ ptám se.

„Nadával jsem mu. Znáte mě, doktore, nedovedu včas zavřít tu svoji velkou hubu. Kecám a kecám!“

„A čeho se ta vaše přednáška týkala?“ řeknu, zatímco Le Guillou nastavuje rentgenovou lampu, aby mu zrentgenoval paži.

„Asi by bylo lepší, doktore, kdybyste se na to zeptal jeho.“

„Omyl, omyl!“ volá Le Guillou. „Máš velkou hubu, Roquelaure, a teď máš zrovna příležitost ji otevřít. Doktor je takový nárazník mezi oficíry a námi. Může tomu ulomit hrot, zvlášť ve prospěch Brouarda.“

„No tak tedy,“ řekne Roquelaure po chvilce mlčení, „já jsem vlastně Brouarda vyprovokoval, protože pořád mlčí jako zařezaný, a když konečně něco řekne, tak jenom kritizuje.“

„Co kritizoval?“

„Všechno!“

„A co zvlášť?“

„Zástupce velitele,“ řekne Roquelaure, zřejmě v rozpacích.

„Zástupce velitele?“ divím se a nadzvednu obočí. „Ale Brouard nemá se zástupcem velitele nic společného. Co mu vůbec vytýkal?“

„Že cenzuruje familigramy.“

Vyměním si pohled s Le Guillouem.

„A víte, proč mu to vytýkal?“

„No to, doktore, docela upřímně, vůbec nevím.“

Ticho.

„Řekněte mi, Roquelaure, co jste udělal potom, když vás Brouard pobodal vidličkou?“

„Nic. Ovázal jsem si kolem ruky kapesník, vstal jsem a šel jsem na ošetřovnu.“

„Nic jste neřekl?“

„Vůbec nic! Brouard je můj kamarád, tak co? Hrozně ho mrzelo, že to udělal. Viděl jsem to na něm.“

Prohlížím rentgenový snímek, který mi podá Le Guillou: žádná kost není zasažena. Ovážu Roquelaura a pošlu ho, aby si lehl.

„Le Guillou, vrátím se do jídelny a dokončím jídlo. Zašel byste za Brouardem a řekl mu, aby sem přišel asi tak za půl hodinky?“

Znovu si sedám ke stolu a stranou zašeptám kapitánovi: „Nebylo to nic vážného.“ Po Wilhelmovi žádám svůj příděl dortu.

„Bohužel, doktore, tihle pánové už s ním disponovali,“ řekne s lítostí Wilhelm.

„Jak to – disponovali?“ zeptám se a nadzvednu obočí.

„V tvém vlastním zájmu, felčare,“ řekne Verdoux. „Všimli jsme si, že jsi hodně ztloustl.“

Mrknu na něho a pak mrknu na Wilhelma, který stojí na prahu a podle všeho sleduje tuto scénu značně pobaveně. Okamžitě pochopím a vstoupím do hry.

„Co to povídáš?“ řeknu a podívám se s předstíraným zděšením na své břicho. „Že tloustnu? Myslíte? Víte to jistě?“

„Felčare,“ řekne Miremont, „nechtěl jsem ti to říct, ale laky jsem si toho všiml.“

„Já také,“ řekne Saint-Aignan.

„To bije do očí,“ řekne Verdelet. „Že je to pravda, veliteli?“

Ale velitel nechce lhát, ani jen proto, aby se účastnil žertu. Spokojeně se směje.

„V třiceti letech mít takové panděro, to je smutné,“ řekne Verdoux.

„Zvlášť smutné je, když někdo věří, že panděro má,“ řeknu s vážnou tváří.

„Jak to?“ zeptá se Verdelet, „ty tomu nevěříš?“

„Právě naopak! Právě naopak! Věřím těm, kteří se mi to pokoušejí namluvit.“

„A kdo se ti to pokouší namluvit?“ ptá se Verdoux.

„Ale vy všichni,“ řeknu, „a zvlášť ten malý rošťák, který se mi každý den vplíží do pokoje a potají mi uřízne dva centimetry opasku.“

Trefil jsem do černého. Jídelna se otřásá smíchem.

„Pánové! Pánové!“ volá kapitán. „Felčar vás převezl! Navrhuji, aby se dalo Caesarovi, co Caesarovo jest.“

Hlasování se provede aklamací a Wilhelm, ne bez jisté okázalosti a jásotu, mi přináší můj díl dortu. Je jeho zásluhou, že tato historka obletí celou naši vesničku, a já bych se cítil docela spokojený, kdybych v tu chvíli, s vidličkou v ruce, nemyslel na Brouarda.

„Chcete se mnou mluvit, doktore?“ řekne Brouard útočně a se zavilým výrazem ve tváři, jakmile vstoupím do ordinace, kde už na mne čeká.

„Chci,“ řeknu, „ale ne, když se mnou budete mluvit tímto tónem. Já vám léčím kašel a ošetřuji ruku vašeho kamaráda. Jestliže chcete u toho zůstat, prosím, já s tím souhlasím.“

Řekl jsem to rychle a velice tvrdě. Moje slova ho trochu zchladí.

„Osobně proti vám nic nemám, doktore,“ řekne.

„To bych řekl.“

„Ale podívejte se, doktore…“

„Vy nechcete, abych vám pomohl?“

„Pomohl! Mně pomohl!“ volá rozčileně. „Vy mi pomoct nemůžete, doktore! Pro mě je s ponorkou konec! Se mnou si můžou dělat, co chtějí! Zabásnout mě, degradovat, sebrat mi důchod a dokonce mě vyhodit z námořnictva, mně je to srdečně fuk! To na mém rozhodnutí nezmění naprosto nic. Ten den, kdy skončí tahle plavba a vrátím se na Dlouhý ostrov, hodím svoje krámy na zem a odejdu!“

„Seberte se, Brouarde!“ řeknu. Pevně mu stisknu paži a přinutím ho, aby si sedl. Pokračuji: „Kolik plaveb jste zatím absolvoval?“

„Tohle je pátá.“

Teď, když sedí, už mluví docela klidně.

„Pět,“ řeknu, „to je dost. Chápu vás. Máte toho až po krk. Raději byste pracoval na zemi na Dlouhém ostrově. Například v námořnické dílně, protože jste mechanik. Podle mého názoru je to docela možné.“

Dívá se na mne. Je tak překvapen, jak jsem dokázal situaci jednoduše vyřešit, že je z toho úplně vedle. Pokračuji.

„Když je člověk ženatý, tak těch šedesát nebo sedmdesát dní je nesnesitelných. Jste ženatý? Máte děti?“

„Jsem ženatý. Ale,“ polyká sliny, „děti nemám.“

„A od své ženy máte dobré zprávy?“

„Ano,“ řekne, „vlastně ne.“

„Jak to, že ne?“

„Minulý týden,“ řekne bezbarvým hlasem, „jsem nedostal famili.“ (Famili je na palubě zkratka pro familigram.)

„A to vám dělá starosti?“

„No ano, to mi dělá starosti! Ptáte se mě, jestli mi to dělá starosti! Vždyť je v jiným stavu!“

„Není přece žádný důvod, proč by to mělo dopadnout špatně.“

„Ale ano!“ řekne s přízvukem, který naznačuje, že se mu vrací agresivita. „Ten důvod tu je! Loni byla taky v jiným stavu. Prodělala potrat, div neumřela a já jsem hyl na moři a ani jsem o tom nevěděl!

„Takže vy se bojíte, že její těhotenství zase špatně skončí a že vy to ani nebudete vědět.“

„Tak je to,“ řekne Brouard tónem, který váhá mezi hněvem a ulehčením.

Opakuje:

„Tak je to!“

A mlčí.

„Co zavinilo ten první potrat?“ zeptám se po chvilce Ucha.

„Pád ze schodů.“

„Tak vidíte, Brouarde,“ řeknu, „protože loňský potrat zavinila nehoda, neexistuje žádný důvod, proč by se to mělo opakovat tentokrát.“

Tato poznámka ho zviklá, ale nepřesvědčí.

„Ale jestli se potrat bude opakovat, já se o tom ani nedozvím!“ vybuchne znovu. „A to kvůli tý pitomý cenzuře!“

„Vaše žena asi zapomněla minulý týden poslat familigram,“ řeknu.

„A to ji zase, doktore, neznáte!“

„Nebo její familigram došel příliš pozdě na operační základnu a nemohli ho už vysílat.“

„To je možné,“ řekne zasmušilým tónem, „ale já tady cekám a div se nezblázním, uvězněný v železný kraksně, pod vodou, bez možnosti s ní mluvit!“

Že člen posádky na ponorce považuje svoji ponorku za kraksnu, to je vrcholné svědectví toho, jak velice je deprimovaný.

„Počkejte na mne, Brouarde,“ řeknu a mrknu na hodinky. „Musím si s někým promluvit a hned se vrátím.“

Vyjdu z ordinace tak rychle, že nemá ani čas mi odpovědět. Jdu hledat zástupce velitele.

Zástupce velitele Picard má stejnou charakteristickou vlastnost jako kapitán: dar být najednou všude. Ať ve dne v noci octnete na kterémkoliv místě lodi, můžete si být jisti, že ho potkáte. Nic neunikne jeho černým živým a jiskrným očím. Všechno vidí, všemu rozumí a reaguje velmi rychle, lapidární větičkou, na kterou hned tak nenajdete odpověď. Rád se směje, vlastně vybuchuje v mohutný, ale krátký smích, oči a uši nastražené, co se bude dít dál, v mžiku je tam, kde o něco jde, a zachytí vždy poslední slova historky – každé historky – jedno o koho jde. A má vzácnou vlastnost: dovede naslouchat, a protože je vyzbrojen ohromným smyslem pro humor, nechybí mu ani laskavost, lidskost a srdečnost.

Zastihnu velitele Picarda na ústředním stanovišti navigačních operací na plošině u periskopů – tří periskopů, které se nikdy nepoužívají z důvodů utajení, ale které jsou tu ‘pro případ potřeby’.

Oslovím ho:

„Veliteli, smím vám položit poněkud indiskrétní otázku?“

Černé oči mu zajiskří.

„Jsem dalek toho, abych vám bránil ve výkonu vaší odborné činnosti…,“ řekne. Šíp už vystřelil, teď se směje, aby mu ulomil hrot. „Cenzuroval jste minulý týden nějaký familigram?“

„Ne.“

„Smím to říct Brouardovi?“

„Pošlete mi ho. Já mu to řeknu.“

Picard samozřejmě ví všechno, nebo skoro všechno. Pokračuji:

„Ta vidlička, co ho to bude stát?“

„Deset dnů vězení na palubě.“

„A jak ho na palubě zavřete?“

„Bude normálně pracovat.“

„Takže je to ve skutečnosti trest jen teoretický?“

„Co navrhujete?“ zeptá se tónem najednou zcela vážným. „Že bychom ho poslali na celou noc na vrchol velkého stěžně nebo strčili až na dno podpalubí a dali mu na nohy železa? Anebo že by mu kapitán uložil sto ran devítiocasou kočkou?“

„Nebo co ho tak přivázat ke kabelové anténě na čtyřiadvacet hodin?“ navrhuji.

„Že bychom na čtyřiadvacet hodin zůstali bez zpráv?“ zeptá se Picard. „Felčare, to vás nesmí ani napadnout!“

Zasměje se krátce svým výbušným smíchem, hodí po mně očkem, jako by do mne spouštěl sondu, a řekne:

„Tak do toho!“

„Jak to myslíte ‘do toho’?“

„Dejte mi tu třetí otázku.“

To už opravdu člověka vyvede z míry. Ví stejně tak dobře jako já sám, jak mi funguje mozek.

„No tak dobrá,“ řeknu. „Tady je moje poslední otázka: šlo by najít pro Brouarda práci na Dlouhém ostrově v dílně?“

„To by nejenom šlo. Bylo by to dokonce žádoucí.“

„Proč ‘žádoucí’?“

„Chci vás upozornit na to,“ řekne Picard, „že otázka, kterou jste vyslovil před touto otázkou, nebyla poslední, ale předposlední.“

„Zásah!“

„Odpovídám: ten chlapík je vynikající mechanik, ale má nervy velice křehké, aby z něho mohl být dobrý námořník na ponorce. Dokazuje to také to, co se právě stalo. A…“

Vezme mě za paži a stiskne ji.

„Tohle hodnocení si nechte pro sebe, felčare. A děkuji. Děkuji za všechno.“

. Ptám se sám sebe, jestli to myslí ironicky.

„Nemyslíte si, že jsem překročil svoji pravomoc?“

„To vůbec ne. A jestli víte, proč je Brouard tak hrozně naštvaný na cenzuru familigramů, byl bych velice rád, kdybyste mi to mohl prozradit.“

Prozradím mu to. Poslouchá mě s hlavou trošku na stranu, své živé a pronikavé oči upřené na mě.

„No tak vida,“ řekne zamyšleně, „všechno se vyjasňuje.“

Když mlčí, zahajuji znovu útok: „Neptáte se sám sebe, jestli cenzura familigramů nenadělá víc škody než užitku?“ Pohotově reaguje:

„Předně, familigramy necenzurujeme. Odkládáme zprávy o úmrtí, abychom ušetřili postiženého zbytečného morálního utrpení, protože je tady s námi uvězněný pod vodou a nemůže hned běžet ke svým blízkým. Kromě toho se tento odklad neuskutečňuje automaticky. Každý případ zvlášť prodiskutujeme s kapitánem. Konečně hned na začátku patroly se ptáme členů posádky, zda někdo z jejich blízkých příbuzných netrpí vážnou chorobou, která by mohla skončit smrtí. V takových případech zprávu o úmrtí předáváme ihned, jakmile ji dostaneme. Ale chceme se vyhnout šoku, který utrpí postižený nenadálým úmrtím a všem katastrofálním důsledkům, které by se pak projevily v jeho morálce.“

„A tudíž také v morálce posádky, které je součástí,“ řeknu.

„Přirozeně,“ řekne Picard, „myslíme také na loď. Dotklo se vás to?“

„Vůbec ne. Velmi dobře chápu, že je nutné udržet morálku. Je to stejně tak důležité jako údržba materiálu.“

„To jste řekl dobře, felčare!“ řekne zástupce velitele a zasměje se tím svým zvláštním krátkým smíchem.

Slovo ‘krátký’ vyjadřuje přesně trvání, ale nikoliv náplň. Neboť ve skutečnosti je jeho smích mohutný, výbušný, řehtavý, náhle přerývaný.

„To jste řekl moc dobře,“ opakuje Picard, „jednou napíšu příručku pro námořníky na ponorce a tenhle výraz si od vás vypůjčím.“

„Budu od vás žádat honorář za autorská práva.“

Tímto obehraným žertem (ale žertem vždy užitečným ve vzájemných společenských vztazích, stejně jako jsou užitečné všechny podobné vtípky) se rozloučíme, celkem spokojení s výsledkem naší rozmluvy. Vracím se na ošetřovnu, abych řekl Brouardovi, že zástupce velitele ho očekává.

„Nic si z toho nedělejte,“ řeknu mu. „Vzhledem k okolnostem dopadne všechno dobře.“

Zamumlá: „Díky, doktore,“ a odchází. Le Guillou hned vyvozuje z celé příhody poučení, podtrhující jeho důležitost.

„Vidíte, doktore, jak je dobře, že vy spravujete družstvo a já v něm prodávám. Kdyby si Brouard nekupoval každý den deset deka bonbónů, nikdy by mě ani nenapadlo, že má něco na srdci.“

Zkrátka a dobře, všichni jsme spokojeni, Le Guillou, Brouard, zástupce velitele i já sám. Pokud jde o Roquelaura, všichni se mu obdivují a on se prochází po palubě s rukou ovázanou v bílém (znaku mravní neporušenosti). Nosí ji jako symbol dobrého kamarádství mezi členy posádky a zároveň zvlášť záslužné reakce, jíž prokázal sebeovládání.

„Děkuji, felčare, že jste nám pomohl,“ řekne kapitán, kterého zastihnu v jídelně v době, kdy se podává čaj.

Modrýma přátelskýma očima na mne vrhne jediný pohled. Už nic neřekne, popíjí malými nábožnými doušky svůj čaj.

Podle svého cítění bych rozdělil pijáky čaje na dvě kategorie: ‘konvenční, kteří do určité míry vůbec nevědí, co pijí, a na ‘aficionados’*, kteří nejprve přivoní k buketu kouřícího šálku, než začnou vychutnávat potěšení z dobrého čaje.

Aficionados poznáte podle nepochybných známek: počkají, až čaj poněkud vychladne, a pak teprve jej přiloží ke rtům, neboť si nechtějí spálit choulostivé papily. Čaj popíjejí malými labužnickými doušky a zvlášť nikdy nekouří, protože si nechtějí zkazit ani chuť ani čich.

Oblíbeným zvířetem všech aficionados je kočka. A jejich oblíbeným básníkem je William Cowper *, který první oslavil ‘the cups that cheer but not inebriate **.

Proč právě kočka? Ale samozřejmě – protože si ze všech domácích zvířat nejvíc libuje v pocitu klidné pohody, nehybná a tichá. A právě díky tomuto pocitu obnovují své síly v době čaje i aficionados.

Jistě bych mohl vyslovit několik soucitných slov na adresu těch konvenčních pijáků, ale jejich amatérismu si nedokážu vážit. Mým skutečným bratrem je aficionado. Ještě za dvacet třicet let, až si vzpomenu na kapitána, uvidím modré oči v krátkém černém vousu a v blízkosti těchto divokých chlupů křehký šálek čaje, který vdechuje a pije tak, jak dělá všechny věci na lodi: s vytříbenou způsobilostí.

Kapitán položí šálek na nízký stolek, který odděluje jeho křeslo od mého, vezme si sušenku a chroupe zcela uvolněně, se zády pohodlně opřenými. Všimněte si, že nepatří k těm zmatkařům, kteří jedí a pijí zároveň. Nemíchá chutě. Vychutnávaje postupně.

„Vidíte, felčare“, řekne po chvíli, „píchnutí vidličkou… prasklý článek řetězu… na palubě je všechno důležité, protože všechno se může velmi rychle zhroutit.“

* milovník, fanoušek /španělsky/

** W.C. (1731-1800) anglický básník a pisatel dopisů. Psal reflexivní lyriku. (Pozn. překladatele)

Promluví a znovu se chopí šálku. Poněkud opožděně uchopím svůj. Rozhostí se klidné ticho. Ve shodě popíjíme po malých tlumených doušcích. Nepůjdu tak daleko, abych tvrdil, že předeme. Ale skoro tomu tak je.

** „šálky, které rozveselí, ale neopijí“

5

Nekonečný týden, který právě uplynul (ale nekonečné jsou všechny týdny), se konečně rozhodl darovat nám víkend. Je zvláštní, že mluvíme o víkendu, když pokračujeme ve svých každodenních úkolech v naší železné krabici a neměníme ani jedinou čárku v naší rutině, jsme bez nejmenší možnosti odpočinku, odchodu nebo úniku.

Například mé papírování. Už jsem zase před operačním stolem, v ruce držím plnicí pero a snažím se dohnat zpoždění. Na každého pacienta vedu v knize návštěv záznam. Když jej zapíšu, totéž zopakuji na individuální medicínskou kartu onoho pacienta. A konečně, pokud mu předepíšu klid na lůžku, vyplním o tom lístek. Milá čtenářko, snad vás pobaví, když vám řeknu, že zprostíme-li námořníka služby, říkáme tomu na palubě ‘uložit ho do sucha’, ačkoliv na palubě ponorky stejně nikdy neprší ani ten nejjemnější deštíček. Pokud jde o zproštění služby, jsem velice opatrný, a pokud jde o jiné případy než čistě somatické, předávám je zástupci velitele, protože znamenají dodatečnou práci pro zdravé kamarády. Zástupce velitele také někdy hubuje, když se mu takový případ nezdá oprávněný.

Jsem si vědom toho, že všechno, co napíšu, bude archivováno a že povinnost zanechávat písemné stopy není tak docela nerozumná. To já jsem nerozumný. Měl bych se víc kontrolovat a nestavět se tak proti tomuto malému úkolu, který si ještě ztěžuji tím, že ho vykonávám s nechutí. Zatímco píšu, světlo se zbarvuje do ruda. Naznačuje nám, že na vodní hladině nastává noc pro ty šťastlivce, pro které zítra vyjde slunce.

Podívám se na hodinky. Šest hodin. Pro toho, kdo nevykonává na palubě službu – jako jsem já – nemá smysl koukat na hodinky, zvlášť ne na ponorce, kde jediným rozdílem mezi dnem a nocí je neónové zabarvení.

Zase jednou mě překvapí nehybnost a ticho JPRS, na které jsem si už přece měl zvyknout. Teplotu ovzduší příliš nevnímáme, není tu ani příliš chladno ani příliš teplo. Samozřejmě dýcháme umělý vzduch. A teď, když už jsem se přizpůsobil nové lodi, vzrostla k ní má důvěra: cítím se v jejím prostředí naprosto v bezpečí.

Jediná věc, kterou se mi nedaří zvládat, je čas. Když si představím, že jsem si ve svém životě tam venku stěžoval, že utíká moc rychle! Jak je tady těžký! A jak jsou ty dny dlouhé! Možná jste viděla na moři klidné a dlouhé vlnění, jak se vlny nesoucí chaluhy vlečou až na pláž. Člověk by věřil, že se jim nikdy nepodaří dostat až k nám, tak jsou těžkopádné. Přesně tak vypadá náš čas na palubě: tvoří ho nepřetržité čekání.

Někdy, ale jen na krátkou dobu, se mne zmocní chuť otevřít okno. I kdyby to bylo možné, kam bych je měl otevřít? Do černé vody s obrovskými hlubinami, kde je takový tlak, že by člověka bez skafandru okamžitě rozdrtil? Mnohem častěji pochybuji o tom, že vůbec někde existuje modrá obloha, úsvit, stvol trávy, který se třpytí, ženský úsměv. Kdyby nebylo řemesla a přátelství, pak by to bylo k zbláznění. Sartre se ve svém ‘Neveřejném líčení mýlí. Peklo – to nejsou ti ostatní. Spíše by se stali naším rájem – s malými růžky očistce tu a tam.

Samotu vyhledávám jenom, když mi není dobře nebo když mám mrzutou náladu. Úplně hladovím po lidech, a tady obzvlášť. Vstávám, jakmile zazní budíček, ačkoliv nemusím. Jediným důvodem k tomu je, že se chci nasnídat v jídelně ve společnosti svých druhů. Párkrát mi Wilhelm, jehož kancelář je hned vedle mého pokoje, přinesl snídani až do postele. Tato pozornost mě dojala, ale nijak jsem ji nepovzbuzoval. Nerad jím sám. Letmo tu poznamenám, že Wilhelm nejen že slouží důstojníkům horlivě a obratně. On je také vede i zadržuje. Když se potřebuje večer uvolnit dostatečně brzy, aby se mohl podívat na film v kafírně, neznatelně zrychluje obsluhu. A když po něm nějaký mladý důstojník vyžaduje příliš mnoho, dovede ho usadit jemně, ale přitom rozhodně.

Po snídani se vracím na ošetřovnu, kde Le Guillou uklízí to, co už je uklizeno. Hned se rozpovídá o novinkách, šířených arabským telefonem, jak nazýváme v naší hantýrce ‘pavlačové drby’. Jsou to bezvýznamné příhody a těžko se dá uvěřit v jejich pravdivost. Je například pravda, že se kuchař Tetatui včera pohádal s pekařem, protože prý v kuchyni upekl chlebíček a pak ji ponechal v žalostném stavu?

Když jsem dlouho marně čekal na pacienta, vydám se do kuchyně. Jako obvykle pochválím kuchaři jídlo z předešlého večera a dávám si dobrý pozor, abych se ani slůvkem nezmínil o hádce s pekařem, který se zatím ještě nerozhodl, že půjde spát. Je v kuchyni také a jeho chování k Tetatuimu a k pomocnému kuchaři Jegouovi se mi zdá zcela normální. Naopak pociťuji jisté napětí mezi pekařem a správcem Marsillakem.

Pozoruji ruce. Jsou čisté. Asistuji při otvírání krabice s černým kořenem. Když Tetatui sundal víko, dá si ho k nosu, vdechne jeho pach a zašklebí se. Rovněž Jegou se zašklebí a po něm Marsillac i já.

„Otevřete ostatní,“ řeknu.

Otvírají je. Opakuje se stejné divadélko.

„Všechny hoďte do lisu,“ řeknu.

Marsillac se tváří rozmrzele a hladí si svůj kartáček pod nosem.

„Kdyby to tak dělali v restauraci, brzy by zkrachovali,“ řekne. »

„Ale tady, Marsillaku, není hlavním cílem vydělávat peníze.“

„Velmi správně,“ řekne pekař, jako bych právě zacpal skladníkovi ústa.

Vím, jak je citlivý, usměji se na něho a řeknu mu:

„Všechno v pořádku? Z Languedoku docházejí dobré zprávy?“

„Výtečné, doktore.“

Vrátím se do ordinace, kde Morvan vysává prach a Le Guillou na něho dohlíží. Nevím opravdu, kde ten nešťastný přístroj může vůbec najít nějaký prášek: Le Guillou dnes ráno zametal a stíral prach prachovkou. Parkety se přímo blýskají.

„Všiml jste si, doktore,“ řekne Le Guillou, „vysavač už zase funguje!“

„Kdo ho spravil?“

„Já s Morvanem.“

„Výborně. Jenom si dávejte pozor, aby vás zase někdo nevyšplouchl!“

„Och, to se už nestane,“ řekne Le Guillou. „Tentokrát bude odpočívat ve skříni pod klíčem a klíč budu mít u sebe v kapse.“

Le Guillou sleduje přímo s dojetím Morvana, jak se horlivě činí na dokonale čisté podlaze. Podle všeho moji spolupracovníci prožívají jednu šťastnou hodinku ponorkové ordinace: vyrvali vysavač zlým mocnostem, uvedli ho do pohybu a cítí, že je nám mnohem dražší než dřív, protože se vrátil z nepovolaných rukou.

Přijdou mi tři pacienti, jeden po druhém. Samá bebíčka. Ošetření trvá deset minut, hovor dvacet minut a papírování čtvrt hodiny. Le Guillou se účastní léčby i klepárny. A obr Morvan, ruce zkřížené na mohutné hrudi, o hlavu vyšší než všichni přítomní, poslouchá a neutrousí jediné slůvko. Le Guillou se tváří, jako by na nemocné blahodárně působil už samotnou svou přítomností a duševní pohodou, která z něho vyzařuje.

Podívám se na hodinky: do oběda mi zbývá fůra času, čtvrthodinku proháním kolo v díle řízených střel, osprchuji se, vetřu si do obličeje toaletní vodičku a převléknu prádlo. V nové kůži je ze mne úplně jiný člověk. Mrknu do prádelníku a zjišťuji, že musím zajít do družstva a koupit si dvě nebo tři trička, neboť pradlák nestačí prát tak rychle, jak to potřebuji. „Doktor,“ poznamenává rezignovaně, „málo špiní, ale hodně prádla spotřebuje.“

Takto vydrhnutý vstoupím okázale do jídelny, kde na mne zaútočí poznámky přímo vražedné. Ze čtyř velitelů je tam jenom Forget. Nastává hon.

„Přišel náš playboy!“ řekne Angel.

„Our lady-killer,“ řekne Verdoux, „jenže tady bohužel není co zabíjet.“

„Jeho image mu stačí,“ řekne Verdelet. „Miluje sám sebe. A jak někdo říká, milovat sebe sama, to je počátek věčné lásky.“

„Cítíte?“ ptá se Callonec. „Řekl bych, že je to karafiát.“

„To jsem já,“ řeknu skromně.

Projevy nevole.

„Šéfe,“ řekne Angel a obrátí se od konce stolu na velitele Forgeta, „všimněte si, prosím vás, že felčar rozhojňuje množství alkoholu ve vzduchu.“

„Není sám,“ odpoví Forget svým mírným hlasem a přejede si rukou po holé lebce. Není mu vhod, že ho zamíchali do útoků proti mně.

„Nevidím v tom žádný problém,“ řeknu, „jsem vždycky pravý gentleman.“

„Demagogie!“ vykřikne Angel. „Felčar používá slova ‘gentleman’, aby získal na svoji stranu Verdouxe.“

„To nezíská,“ řekne Verdoux. „Jenom slon se voní jako luketka.“

„Vyděsíš našeho zbožného Beckera,“ řekne Verdelet. „Bude si myslet, že luketka je kurtizána.“

„Nic takového si nemyslím,“ řekne nevrle Becker. „Nikdy jsem to slovo neslyšel.“

„Miremonte, víš co je to luketka?“ zeptá se Verdelet.

„Jistěže to ví,“ řekne Angel, „Miremont je námořník.“

„Pro Angela se svět dělí na dvě kategorie: na námořníky a nenámořníky.“

Miremont neřekne nic. Nesměje se ani se neusmívá. Je to čistý matematik. Pro něho je bezvýznamné vše, co se nedá měřit. Tím je si možno vysvětlit, proč si ho tak často bere na paškál humor jídelny, nehledě na to, že jako proviantní důstojník jen velice nerad uvolňuje zásoby šampaňského, na které se mladí důstojníci jen třesou.

„Miremonte, položil jsem ti otázku,“ řekne Verdelet. „Co je to ta luketka?“

„V námořnickém žargonu je to žena,“ řekne Miremont, aniž zvedl oči od talíře.

„Veliteli,“ vykřikne Verdoux rozhořčeně, „Miremont vyslovil slovo ‘žena’! To je neslušné! Zakázali jsme mu vyslovit slovo ‘žena’ na palubě! Potrestat nemravu!“

Tohle je nad síly velitele Forgeta. Usmívá se, pokašlává, rukou si hladí holou lebku.

Sborově opakujeme ‘potrestat’! Samozřejmě předpokládáme, že trestem bude láhev šampaňského. Miremont mlčí, uzavřený ve svém mlčenlivém odmítání jako skála. Vousatý vyšívač Becker je také z mramoru, naprosto netknutý rozruchem, jaký vyvolává spodina. Velitel Forget se shovívavě a rozpačitě usmívá. Celá záležitost se probírá v neděli u oběda; kapitán vyslechne obě strany a svědectví šéfa Forgeta. Pak vynese rozsudek. Předně: zákaz, že Miremont nesmí vyslovit slovo ‘žena’ v jídelně, byl svévolný a krutý a zúčastněného postihl neprávem. Za druhé: kromě toho Miremont vyslovil slovo ‘žena’jen proto, že se chytil do nastražené lingvistické pasti. Proto se naše žádost zamítá.

Po obědě zamířím do družstevní prodejny, abych si koupil trička, jak jsem už uvedl. Budete zklamána, prodejna nemá nic společného se supermarketem. Je to kumbálek vedle kafírny, uzavřený dveřmi, do nich bylo proraženo okénko.

Za okénkem trůní ve svém majestátu Le Guillou, střeží a prodává Ali Babův poklad. V ordinaci je to dokonalý zástupce. Tady vládne neomezeně, třebaže v zásadě prodejnu řídím já. Samozřejmě, kdo by mu to měl za zlé? Le Guillou je rád všude první. Nikdy nebyl tak šťastný jako v malé klasické ponorce, kde původně sloužil a kde byl jediným pánem veškeré zdravotnické služby na palubě, protože lékař tam nebyl.

Mám také klíč od prodejny, a kdyby byl Le Guillou příliš zaneprázdněn, mohl bych prodávat. Nic tomu nebrání, jenom to, že Le Guillou by nabyl dojmu, že mu zasahuji do jeho teritoria.

Byl to Le Guillou, kdo rozhodl, že družstvo se bude otevírat v jednu hodinu odpoledne, což svědčí o jeho smyslu pro obchod. V tuto hodinu bude mít určitě plno zákazníků. Je to dobrý obchodník, který dovede udělat reklamu zboží, u kterého se bojí, že mu zůstane na krku. A hlavně: dovede nakoupit na souši to, co se bude líbit na palubě. Ale nezapomíná ani na svou duchovní autoritu. Sbírá pavlačové drby, stížnosti i připomínky. Bdí nad mravností na palubě.

Milá čtenářko, nemyslete si, že by družstevní prodejna měla málo zboží nebo špatně prodávala jenom proto, že je tak malá. Za pětašedesát dnů patroly se sto třiceti zákazníky dosahujeme obratu okolo sto šedesáti tisíc franků. Jakmile se muži vymknou z dohledu manželek, dovedou utrácet…

Ačkoliv tu neuvidíte zářivé reklamy ani svůdnou výkladní skříň, prodejna vám přesto nabídne vábivý pohled. Námořníci tam rádi chodí. Stala se místem jejich schůzek, baví se tady. Prodejna se stala jakýmsi salónkem, kde se jí a pije ve stoje. Podle mého mínění je to jediné místo, kde muži rádi postojí ve frontě. A co víc – ten den, kdy si koupíte nějakou věc v prodejně, máte dojem, že z toho dne něco máte – pomineme-li práci. Nákup je důležitý společenský akt, který porušuje životní stereotyp.

Já sám jsem dobrým zákazníkem družstevní prodejny. Nakupuji tu hlavně toaletní potřeby, stejně jako všichni ostatní (mimochodem zaznamenávám, že parfémy se tu prodávají bez daně podobně jako v letadle). Mám rád také ‘prestižní zboží’, jak je nazývá Le Guillou, což jsou ve skutečnosti turistické suvenýry: kroužky na klíče a číšky s vyraženým názvem naší ponorky a jejími zbraněmi, ale nejdůležitější ze všech tretek jsou ‘zátky na ústí’. Nazývá se tak kovová zarážka děla, která má u nás funkci čistě symbolickou. Gravírovaný reliéf představuje rytíře ve zbroji, na hlavě přilbu zdobenou chocholem. Oběma rukama mává těžkým mečem. Štít ozdobený liliovými květy chrání jeho levé rámě a menší meč mu visí u pasu. Vesele se rýsuje na pozadí obrovské mořské kotvy a za jeho bedry je vidět profil našeho JPRS. Tento záměrný anachronismus chce naznačit, že moderní formou končíře je řízená střela.

Tato zátka na ústí je připevněna k dřevěnému podstavci, který ji umožňuje buď postavit na stůl nebo zavěsit na zeď. Koupil jsem dvě. Jednu pro svého mladšího bratra, druhou pro synovce. Dále jsem si vzal dvě číšky (také s gravurou, ale menší) pro rodiče a nakonec několik kroužků na klíče pro své přátele.

Zásoby pánského prádla jsou rovněž bohaté. Já se však hlavně vyhýbám cukrárně, ať je jakkoliv lákavá, neboť prodejna se chlubí úžasným sortimentem sladkostí. Když jsem žasl nad touto hojností, řekl mi Le Guillou:

„S tím si nelamte hlavu, doktore. Vzhledem k tomu, že se vrátíme až v září, všechno zmizí. Kdybychom se měli vrátit v červenci, pak by to bylo něco jiného. Byl bych musel objednat o polovinu méně…“

„A proč?“

„Protože když se máme vrátit v červenci, pánové dbají na linii.“

Když přijdu k prodejně, stojí tam už před Le Guillouovým okénkem menší fronta, která působí velice rozháraně, protože se vzhledem ke stísněným poměrům nedá mluvit o tom, že si ‘stoupneme do fronty’.

‘Stoupnout si do fronty’ – to zde neznamená postavit se za někoho, ale častěji stoupnout si vedle něho; pokud vím, nikdy kvůli tomu nedošlo k hádce, kdo tam byl první: JPRS je místem, kdy ve chvílích volna nikdo nepospíchá. Kromě toho, všichni máme radost, že jsme tak pohromadě, jeden těsně vedle druhého, že si můžeme vyměňovat dojmy.

Po příchodu každého pozdravím a s každým vyměním nějaké to slovíčko, které má větší společenskou hodnotu než pouhý pozdrav, ovšem za předpokladu, že je mohu ozvláštnit. To není vůbec snadné, narazím-li na muže, kterého jsem nikdy na ošetřovně neviděl a o kterém nevím, jakou má hodnost a funkci. Naopak je to snadné, setkám-li se s mužem, který patří k mým starým pacientům: „Pinarele, tak palec už nezlobí? Nebudu vám ho muset uříznout? Vignerone, co vaše noha, už ji necítíte? Šéfe, co vaše stolička, snese občas nějakou ránu?“ Někdy přidám i mírné poškádlení: „Bichone, vy jste zase zapomněl svůj pulovr? Tak takhle vy dodržujete svoje sliby!“

Samo sebou se rozumí, že zvláštní společenské úsilí vyvinu, pokud jde o šéfa a o předsedu, kteří hrají na palubě důležitou roli a požívají všeobecné vážnosti. Dost snadno to jde s velitelem, který rád povídá a pochází z Paříže. Trošku obtížnější je to s předsedou, který je Bretonec a není zdaleka tak přístupný. Ale já vím (v naší vesničce se ví všechno), že žije jen pro svou rodinu a že dostává pravidelně familigramy, začnu si s ním proto povídat o jeho nejbližších. Má otce, který v poslední době hodně zestárl. Mimoto o dovolené rád pomáhá na statku a je otcem tří dětí, z nichž nejmladší holčička má čtyři roky.

„Ostatní jsou už velcí,“ řekne mi. „Už si zvykli na to, že musím z domova odcházet. Ale ona ne. Když jsem odcházel, plakala a také teď se po mně každý den ptá. Co se mne týče,“ dodá po chvíli ticha, „mám za sebou jednadvacet let služby. Tohle je moje osmá patrola. Už toho mám dost. Je mi sedmatřicet a rád bych teď získal nějaké místo na pevnině na Dlouhém ostrově, abych byl u svých a trochu si užil rodinného života.“

Před sebou slyším Roquelaura – ale on mě nezahlédl, jinak by už na mne zaútočil. Mává bíle obvázanou rukou a obšťastňuje svými výlevy sousedy, kteří jej trpělivě poslouchají. Trpělivosti je jim vskutku třeba, protože Roquelaure podrobně líčí svou nehodu – a nepochybně to není poprvé.

„Když jsem mu řekl: ‘Brouarde, poslyš, ty ji neotevřeš, a když už ji otevřeš, tak jenom abys kritizoval,’ strašně se rozčilil. Chlapi, vidím, jako by to bylo včera! Levou ruku jsem měl na stole a vedle jeho talíře ležela vidlička. Zničehonic vzal oběma rukama držátko, jako by to byla rukojeť nože. A píchal mě vidličkou do ruky. Prásk, prásk a plnou silou! Špice prošly celou tloušťkou mý ubohý ruky a zarazily se o stůl! Tak jak to říkám!“

Tato verze, která dramatizuje původní verzi, kterou poskytl svým kamarádům, se setkává s všeobecným skepticismem.

„No tohle!“ řekne malý blondýn s živýma očkama, „to že musíme poslouchat? Ty se vydáváš za Ježíše Krista přibitýho na kříž!“

„Jenom se přiznej, že přeháníš,“ řekne jiný. „Vidlička ti vůbec rukou neprošla!“

„A tak,“ řekne s jistotou Roquelaure, „jsem měl co dělat, abych ji odtrhl od stolu! To ti můžu přísahat na ctihodnou matku!“

„A kdo je to ta ctihodná matka?“ zeptá se malý blondýn.

„Cože?“ řekne Roquelaure, hotov chopit se kulturní výhody, „ale ty jsi pěknej ignorant, poslyš. Ty neznáš Panenku Marii – ochránkyni z Marseille?“

„Jestli je tahle ctihodná matka z Marseille,“ řekne malý blondýn, „potom přehání tak jako ty.“

Všichni se smějí a mladý blondýn se otáčí, aby vychutnal svůj úspěch. Přitom zahlédne mě:

„A vida, podívej!“ volá zlomyslně. „Lékař je tady. Stačí se ho zeptat, jestli vidlička skutečně prošla celou rukou.“

Všechny zraky se obrátí na mne, včetně očí Roquelaurových. Nezdá se, že by mu to bylo nějak zvlášť příjemné. Ale za nic na světě bych nechtěl, aby tady přede všemi ztratil svou tvář.

„To je lékařské tajemství,“ řeknu pohotově. „Ale je pravda, že to byla hluboká rána a že Roquelaure měl velké štěstí, že nebyla zasažena kost.“

Roquelaure plesá.

„Tak vidíš, co jsem ti říkal.“

Někdo mu odporuje:

„Tohle jsi vůbec neříkal!“

Roquelaure si ví s námitkou rady.

„Nejde vůbec o to zranění, drahý hochu. Důležitý je něco jinýho, a to ti hned řeknu. Dva dny potom, co mi propích’ ruku, Brouard dostal svý famili a teď je to někdo úplně jinej, šťastnej jako blecha. Chápeš, hošíčku? Chápeš vztah mezi příčinou a následkem…?“

Tato učená věta ho úplně nadchne a proto se na chvilku odmlčí, abychom mohli všichni strávit tuto nádheru. Načež uzavře:

„Už skoro dva dny vidličkou vůbec nepíchá!“

„A místo aby tě bodal, tak ti líbá ručku,“ řekne malý blondýn.

Všeobecný smích.

„Jdeš mi na nervy,“ řekne Roquelaure, ale bez hořkosti.

Je to dobrý chlapík, který strpí, aby si ho trochu dobírali. Věří své výmluvnosti a tomu, že vždycky bude mít poslední slovo.

Ale tentokrát mu čas nedovolí, aby je měl. Neboť se objeví Bichon, velký, mohutný, až boubelatý – typ, jaký byste na ponorce vůbec nečekali – a spustí ‘mlýnek žvanění, jak by řekl Roquelaure.

„Ahoj kluci,“ volá bodře. „Víte co? Dneska je neděle! Věřili byste tomu? Myslíte si, že i v neděli je na palubě služba? Kdepak! Velitel rozhodl posadit ponorku na dno, zastavit mašiny a dát nám padla!“

„Nech si to, Bichone,“ řekne někdo. „Ti malí námořníci ti uvěří!“

„Ale to jsou přece taky naši lidi nebo ne?“ spustí zase Bichon s legračním rozhořčením. „Dva měsíce bez sobot a nedělí! Peníze za práci přes čas nám neseberou! Devětatřicet hodin – to není pro nás! Dřít v neděli, chápeš to? Samotný milý Pánbůh sedmý den odpočíval!“

Pozoruji, že na začátku tohoto vyprávění, když jsem mluvil o důstojnících na palubě, kteří mají hodnost velitele, jsem na jednoho zapomněl. Aby bylo všechno jasné, zopakuji všechny a upřesním nejen hodnost každého z nich, ale také název této hodnosti v námořnickém žargonu a v terminologii pozemního vojska.

Velitel Rousselet je kapitánem lodi, v žargonu se mu s malým respektem říká krátce ‘kaplod’ (plukovník).

Jeho zástupce, velitel Picard, je fregatním kapitánem, zkratkou ‘fregaton’ (podplukovník).

Šéf operační skupiny, velitel Alquier a šéf energetické skupiny, velitel Forget, jsou oba korvetní kapitáni, zkratka ‘korvetar’ (velitel).

Korvetarem je také náčelník protiponorkové zbraně, třebaže tuto funkci obvykle zastává námořní poručík. Jde o velitele Mosseta (právě na toho jsem zapomněl), který po skončení naší patroly má od nás odejít a připravit se na velení útočné ponorky v Toulonu.

S výjimkou mladého a neposedného exnámořníka Angela a záložního důstojníka v činné službě Beckera, kteří jsou námořními poručíky první třídy (poručíci), všichni ostatní důstojníci na palubě jsou námořní poručíci (kapitáni). A jak už víte, říká se jim ‘vrchní’.

„Fuj, řekne jednoho dne Angel a dívá se na Miremonta a na Calloneka, „když si pomyslím, že se ze mne jednou stane vrchní, tak se mi dělá špatně! Bude mi třicet. Budu už starý mazák – jako vy.“

„Bažante,“ řekne Callonec, který opětuje urážku urážkou, „snad se nechceš stát rovnou korvetarem?“

Ubikace důstojníků zahrnují pokoje na pravoboku, pokoje na levoboku a pokoje umístěné uprostřed, ze kterých ‘není výhled na moře’, jak říká Verdelet. Spojení mezi těmito pokoji umožňuje okružní chodbička, která má rozličná jména. Pokud prochází kolem pokojů na levoboku, kde bydlí mladí a rámusiví důstojníci, říká se jí ‘ulička radosti’, nebo zda prochází kolem pokojů na pravoboku, kde bydlí velitelé, pak jsme ji z tohoto důvodu přejmenovali na ‘avenue válečné školy’. Podivnou anomálií záložní důstojník v aktivní službě Becker má pokoj na této avenue, ačkoliv je jeho hodnost poměrně nízká. Je docela možné, že ho tam kapitán umístil, aby unikl lotrovinám bandy z ‘uličky radosti’, kde hlavními aktéry jsou oba broučci, Angel, Callonec a já. Musím zdůraznit, že ačkoliv bývám důvěrníkem a občas i komplicem těchto žertíků, vždy se je snažím mírnit.

Že jsem si oné neděle náhle uvědomil, že jsem opomněl velitele Mosseta, vděčím tomu, že jsem ho najednou potkal samotného v jídelně v době čaje. Ne, není to aficionado, ale ctitel teplé čokolády. Ráno do sebe hodí dva šálky a další dva šálky slupne v pět hodin. Může si to dovolit: je štíhlý jako víla. Šťastní to lidé, kteří mohou z milosti Boží doprovodit una ciocolatta pěti nebo šesti houskami a nepřiberou ani gram ve své tukové tkáni!

Jeho hubený obličej bez chmýří, který mi připomíná portrét Bonaparta na arcolském mostě *, je v souladu s jeho jemnou postavou, s jasným způsobem vyjadřování a s jeho otevřenou řečí. Mosset má jinou zvláštnost. Je to jediný velitel, kterému vrchní tykají a někdy si z něho i utahují. Je to proto, že ještě včera byl také vrchním: jeho čtvrtý prýmek se příliš třpytí novotou, než aby nám nahnal strach.

Zeptám se ho, jestli má nějakou naději na návrat do Toulonu na útočné ponorky. Zvolá:

„Myslím, že ano! Útočná ponorka – to je skutečná ponorka! Ta se pohybuje, nezastavuje se pořád! Nepřetržitě se na ní cvičí! Na ‘Dianě’ jsem vystřelil padesát cvičných torpéd! A tady jsem za čtyři roky vypustil jenom čtyři… Je třeba říct, že smyslem JPRS není vystřelovat torpéda, ale držet se v tichosti tajného cestovního plánu a věnovat se strategii úniku a utajení.“

Dám mu tedy jednu sloní otázku:

„Je-li tomu tak, proč má vůbec torpéda?“

Mosset se usměje:

‘To už je vojenská zásada, že se nikdy nesmíme octnout neozbrojeni v zoufalé situaci. Ve jménu této zásady má těžký bombardér kulomety, velitel tanku vlastní zbraň a JPRS torpéda.“

„A kdy je smí použít?“

* Most v italské obci, který 17. listopadu 1796 Napoleon osobně v čele vojska dobyl. (Pozn. překladatele)

„Když je v době války ponorka objevena a sledována nepřátelskou útočnou ponorkou, která jí chce uškodit. Jen si představ velkou myš, kterou pronásleduje docela malinká kočka. Myší taktika spočívá v úniku, ale jestliže je napadena,

pak může kousat a drápat.“

„A to kousnutí – to je torpédo?“

„Ano. Ale perspektivy nejsou příliš radostné. Nepřítel totiž nezůstane dlouho sám a my budeme mít v patách celou smečku.“

„A co dva Letouny, které má Inflexible?“

„Ty snad sníš, felčare! Torpédo je podmořská zbraň. Kdepak Letoun! Letoun vyletí z vody a může zasáhnout jen loď, která pluje po hladině.“

„K čemu potom vlastně je?“

„Taková loď na povrchu nám taky může najít vši.“

„Hezky řečeno!“

„A v takovém případě je Letoun velice účinný, pokud je terč v našem dostřelu. Řekl bych, že Letoun je vlastně nezachytitelný.“

„Nezachytitelný?“

„Letí velice rychle. Za méně než minutu uletí čtyřicet kilometrů!“

„Za méně než minutu! To je děsivé! A tys je už vystřelil?“

„Ano, dvakrát – samozřejmě bez náboje – na určitý cíl. Zasáhl jsem ho. V obou případech.“

„Veliteli,“ řeknu s úsměvem, „připadáš mi jako artilerista, který ví, proč střílí. Vůbec se nedivím, že se za těchto okolností na palubě JPRS nudíš.“

Na jeho holém a hubeném obličeji se objeví úžas.

„Ale já se nenudím!“ vykřikne s důrazem. „Ani vteřinku! Patrola na JPRS je zajímavá z lidského hlediska: Všichni tihle lidé, kteří jsou tu pohromadě v železné krabici a po tak dlouhou dobu… A potom na JPRS prožíváme situaci velmi blízkou skutečnosti. Nepřetržitě jsme vlastně ve válečném stavu, s prstem na spoušti, jen vystřelit.“

„Ale když přijde rozkaz, nevystřelíš ty, ale velitel balistických střel.“

„Velmi správně, felčare. Já na JPRS nestřílím, vyjma případu, který sami vyvoláme. Já naslouchám. Poslouchám biologické šumy: garnáty a delfíny. Poslouchám šum, který vyluzují ostatní lodě, snažím se určit jejich azimut a jejich vzdálenost. A také poslouchám sebe sama.“

„Ty posloucháš sebe sama?“

‘To se tak říká. Poslouchám hluk, který dělá naše loď.“

„Proč?“

„Abychom ho mohli odstranit nebo aspoň zmírnit. Ve jménu svatosvatého utajení!“

„Nedovedu si představit, jak by se dal potlačit nebo aspoň zmenšit rámus, který dělá lodní šroub.“

„Angličani na to přišli! Vynalezli lodní šroub, který se otáčí pomaleji než ten náš, dosahuje stejné rychlosti a je mnohem tišší.“

„Verdoux by řekl: ‘Hear! Hear!’“

„Měl by pravdu. Ale lodní šroub není jediný, kdo dělá kravál. Všechno, co se na palubě otáčí, může vyvolávat vibrace, které se přenášejí na kostru a na ní rezonují jako na kůži bubínku.“

„Všechno, co se na palubě otáčí?“

„Ano. Turbíny, turboalternátory, pomocné elektrické motory a bůhví, co všechno ještě.“

„A co vlastně vyvolává vibrace strojů, které se otáčejí?“

„Nemotora.“

„Veliteli, sniž se na úroveň ubohého slona!“

„Tak se říká stroji, který je těžkopádný a nemotorný, když je špatně vyvážený.“

„A dá se to nějak spravit?“

„Ano. Různými způsoby. Například se stroj může zavěsit na pružné kontaktní destičky. Ale nehlučí jenom motory. Vadná může být také kanalizace nebo potrubí.“

„Zkrátka a dobře, na útočné ponorce jsi artilerista. Ale na JPRS jsi většinou zaměstnancem ticha.“

„To je ono,“ řekne Mosset a tváří se spokojeně. „To je přesně ono.“

Odmlčí se a popíjí svou čokoládu, ne jako já svůj čaj malými doušky, ale mocnými hlty. Pomyslím si, že na střelnicích střelce uspokojí, když se jim podaří vystřelit pět malých kuliček z revolveru do papírového terče! Mosset se trénuje ve střelbě torpéd a Letounů! Tato stupnice hodnot je tak trochu děsivá. V tom, co řekl, mě však zaráží něco jiného.

„Veliteli,“ řeknu, „jestli jsem ti dobře rozuměl, utajení JPRS – utajení na kterém spočívá nezranitelnost a v důsledku toho i zastrašovací účinek – závisí na jedné straně na tichosti, s jakou se dovede přemístit, a na druhé straně na detekčních prostředcích.“

„Nejenom to,“ řekne Mosset. „Utajení závisí také na tichosti případného nepřítele a na jeho detekčních prostředcích.

„Řekl bych, že to znamená, že jestliže je nepřátelská ponorka tišší než naše JPRS a vlastní lepší detekční prostředky, může nás objevit dříve, a tudíž také ve vší tichosti zcela zničit.“

Mosset mě pozoruje a nepatrně se ušklíbne.

„To, cos teď řekl, nezní nijak povzbudivě, aleje to pravda.“

„Z toho vyvozuji, že naše zastrašovací schopnost je účinná jen do té míry, do jaké se naše technologie – pokud jde o ticho a detekční prostředky – přinejmenším rovná technologii případného nepřítele. Je to tak?“

„Ptám se, kdo by ti na to mohl odpovědět,“ řekne Mosset.

Rozhostí se ticho, které tíží jeho i mne. Cítím potřebu je zrušit.

„No tak tedy,“ řeknu s úsměvem, „až se jednoho dne stanu ministerským předsedou, udělám tohle: zdesateronásobím počet našich inženýrů a zdvacateronásobím finanční fondy, věnované na výzkum.“

„Nedělej si starosti,“ řekne Mosset s úsměvem. „Už se pracuje velice aktivně na JPRS druhé generace…“

Po čaji jdu na ošetřovnu, kde mi Le Guillou řekne: „Máme maroda.“

„Je to naléhavé?“

„Není.“

„Víte, Le Guillou, že v naléhavém případě…“

„Och, doktore, chlapík by musel mít na kahánku, abych vás přišel otravovat při čaji!“

„Děkuji. Kdo je to?“

„První loďmistr Lombard, z oddělení řízených střel.“

„Co mu je?“

„Řekl bych, že je to ischias.“

„K čertu. Kde je?“

„Položil jsem ho do Morvanova koše a Morvana jsem vyexpedoval na jeho místo v pokoji.“

„To jste udělal dobře.“

Vejdu do separace, vyšetřím Lombarda, potvrdím diagnózu, kterou udělal Le Guillou. Nařídím odpočinek na lůžku a speciální léčbu.

„Jak dlouho budu asi ležet?“ zeptá se Lombard.

Dívám se na něho, je to velký brunet, asi třicetiletý, pod očima kruhy, pohyblivé rty, tváří se znepokojeně.

„Lombarde, musíte mít trpělivost. A zvlášť nesmíte vstávat a namáhat se.“

„Doktore, normálně to celkem ujde… Byl byste tak hodný a řekl o tom panu de Saint-Aignan? Nechtěl bych, aby si myslel, že se ulejvám.“

„O to se nestarejte. Já mu to řeknu. Víte, kde je?“

„Má službu na stanovišti navigačních operací.“

„Už tam jdu.“

Ústřední stanoviště navigačních operací, které je ve stejném díle jako ubytovny důstojníků a navazuje na jídelnu, je mozkem JPRS. Obsahuje úžasný počet řídících pultů. Po mé levici naslouchání. Po pravici kormidelníci. Přede mnou na plošině periskopy. V pozadí ústředí navigace inercií.

Mluvil jsem o kormidelníkovi, ale nechtěl bych, abyste si ho představovala, jak stojí před velkým mahagonovým kolem, kterým otáčí rozmáchlými pohyby jako v biografu. Dost často se provádí pilotáž automaticky a kormidelník zcela chybí. Nahrazuje ho jenom dohlížitel. Často bývá jeden, jen v choulostivých okamžicích dva.

Nestojí, ale pohodlně sedí ve dvojitém křesle jako piloti v letadle, ruce mají položeny na páce ručního řízení se dvěma držadly.

Tyto páky určují prostřednictvím kormidla změny směru napravo a nalevo a kormidly ponoru (umístěnými na základním bloku a na zádi lodi) ponor a stoupání… Tyto funkce mohou být sdruženy na jedné páce ručního řízení nebo rozděleny na dvou pákách a podle toho je zapotřebí jednoho kormidelníka nebo dvou.

Za kormidelníky kolmo k jejich sedadlům je vidět úctyhodná řada palubních desek, před kterými sedí lidé a na kterých se zapisuje hrou světélek všechno, co je nutno znát pro bezpečnost ponoru. Například jestliže v okamžiku stavu pohotovosti, který předchází ponoru, zůstane otevřený jeden průlez, je toto nedopatření ihned signalizováno, protože by to případně mohla být cesta pro vodu.

Milá čtenářko, jistě shledáváte, že neustále podceňuji vaši představivost. Přesto bych byl rád, kdyby vás tato prostá slova ‘cesta pro vodu’ trochu rozechvěla (ale zase ne tak, abyste přestala číst). Protože cesta pro vodu je na každé lodi velice vážná věc, neboť pokud není ucpána, podvrací plovatelnost lodi, Ale pokud jde o ponorku, která je ponořena, tam se závažnost násobí nutností vystoupit na povrch, dokud váha vody nestáhne ponorku do hlubin, kde by jí roztříštila trup.

Za kormidelníky se zdržují tři lidé: námořní důstojník, lodní poručík de Saint-Aignan, který má službu, a kapitán, který službu nemá, ale kterého je tu často vidět, protože dává pozor nebo-li, jak to říká jeho zástupce, ‘připravuje se na nárazy větru’: paradoxní výraz, neboť se jedná o ponorku, která nezná ani blesky ani vítr ani vzdouvání moře. Ale kapitán se obává, že se poddůstojníci, jakkoliv schopní a jakkoliv svědomití, nechají ukolébat do pocitu falešného bezpečí. Svou bdělostí se snaží povzbudit bdělost jejich. Kapitán se obává nepozornosti a ledabylosti, které se rodí z pohodlí rutiny a z podceňování rizik. Slyšel jsem, jak říká analytikům-klasifikátorům poslechu: „Pozor, nepodceňujte ‘biologické šumy’ – garnáty, delfíny a tak dále a tak dále – může to být něco docela jiného…“

„Hledáte mě, felčare?“ zeptá se kapitán.

„Ne, veliteli. Potřebuji mluvit se Saint-Aignanem.“

„Copak mi chceš?“ ptá se Saint-Aignan a přistoupí ke mně.

Má zvláštní způsob, jak říká ‘ty’, v jeho tykání není ani stín nějaké familiárnosti.

„Ty jsi velitel řízených střel?“

„Přesněji řečeno, jsem ‘střelař’,“ řekne.

„No dobrá. Co je to ten střelař?“

„Velitel řízených střel na ponorce a jeho pomocníci. Měl bys vědět, že jenom na palubě JPRS jsou balistické střely.“

„Dobře si to zapamatuji. A chci tě informovat, že ztratíš jednoho střelaře. Lombard se dlouho nebude moct hnout, má ischias.“

„Smůla!“ řekne Saint-Aignan.

Jiný by řekl ‘průšvih, ale tento výraz není v jeho slovníku.

„Dobrá, řeknu to Pérignonovi.“

„Proč Pérignonovi?“

„Protože on je šéf 1. Já jsem šéf 2.“

„Takže on je tvůj náčelník.“

„V jistém směru,“ řekne s úsměvem.

Vracím mu úsměv, neboť je mi jen zapůjčen, a odcházím. Nevyvozujte z toho, že nemám rád poručíka de Saint-Aignan. Naopak, mám ho docela rád, jenom mě někdy štve.

Saint-Aignan má světlou pleť, modré oči, pravidelné rysy a v obličeji se mu zračí jakási vznešenost. Říkám ‘jakási’, protože ji nedokážu definovat. Moje dvě babičky by s buržoazní předpojatostí tvrdily, že se jedná o ‘ušlechtilou rasu’. Ale tato slova já nepoužívám. Raději řeknu, že ze Saint-Aignana vyzařuje jistá důstojnost, že má elegantní vystupování, že je elegantní v gestech a v chování, ale že nikdy není pozér.

Patří ke staré rodině ze střední Francie a jak se říká, šlechta má ráda námořnictvo a námořnictvo má rádo šlechtu, třebaže se nerada učí matematice a nerada chodí do námořních škol.

Dávno za námi je doba, kdy Jindřich IV. jmenoval viceadmirálem Francie pana de Vic, který nikdy nevkročil na loď. Držel se jen zvyku tehdy silně v Evropě rozšířeného, podle kterého bývaly jmenovány do čela eskader osobnosti s titulem, ačkoliv o moři nevěděly vůbec nic. Všechno se změnilo, když anglická královna Alžběta I. dostala nápad vyslat málo vhodného starého mořského vlka, aby na svých rychlých lodích napadl elegantního vévodu z Medinasidonie a jeho Neporazitelnou armádu. Když pirát vévodu porazil, zrodilo se námořnictvo moderní doby.

Tak to aspoň tvrdí zástupce kapitána, od kterého mám tyto učené podrobnosti.

Podívám se na hodinky a vidím, že je ještě příliš brzy, abych si vzal slavnostní uniformu pro nedělní večeři. Jdu do jídelny a vezmu si z knihovny knihu (vůbec ne náhodně: Verdelet mi ji doporučil). Usadím se do křesla a dám se do čtení.

Tato kniha, která se jmenuje ‘Chlad a tma’ a kterou napsalo symposium učenců z třiceti různých zemí, popisuje důsledky nukleární války o síle pěti tisíc megatun.

Tohle by vám mělo vyvolat mrazení v zádech. Tito vědci odhadují počet obětí na pět set miliónů. Pět set miliónů lidí by se vypařilo žárem, bylo by zabito tlakovou vlnou a odsouzeno na pozvolnou smrt – radiací.

Je to hodně. Ale není to nejhorší. Neboť podle těchto vědců by vypuštění nukleárních řízených střel vrhlo do ovzduší takové množství prachu, sazí a kouře (vyvolané nejen samotnými bombami, ale také obrovskými požáry, které by rozpoutaly), takže sluneční záření by se zmenšilo do té míry, že by se země ponořila do ‘chladu a tmy’ na dobu nejméně jednoho roku.

Podle nich by teplota i v létě poklesla pod nulu, takže by veškerá vegetace zamrzla. Kromě toho by nebyla možná fotosyntéza rostlin pro trvalé zatemnění a zdroje obživy pro zvířata a lidi by byly těžce zasaženy, ne-li zničeny.

Hladomor, který by následoval, by pravděpodobně zabil dvě a půl miliardy osob a k hladu by se přidalo další zlo: nesmírné množství kysličníku dusičnatého, vyrobené kulovými blesky nukleární války, by zničilo ozónovou vrstvu, která nás chrání, a značně by rozmnožilo sluneční ultrafialové záření. Lidé i zvířata by byli ohroženi slepotou, jejich imunitní systém by byl zasažen a neposkytoval by lidem ochranu před nemocemi.

Po této katastrofě – celkem tři miliardy lidských obětí – je člověk skoro překvapen, když se dozví, že by přese všechno zůstala miliarda a půl těch, kdo by přežili, skoro všichni na jižní polokouli. Nejméně by bylo postiženo obyvatelstvo Austrálie a Nového Zélandu.

Tuto knihu nečtu, listuji v ní, protože se hodně opakuje. Všichni ti vědci načrtávají tentýž obraz s děsivou jednomyslností: a to na mne nejvíc působí, neboť v jejich poznámkách nelze odhalit sebemenší politický úmysl.

Znovu se podívám na hodinky. Je čas, abych se oblékl. Na prahu jídelny se střetnu s Verdouxem.

„Vida,“ řekne, když mě uvidí s knihou v ruce, „ty čteš ‘Chlad a tmu’?“

„Ano, je to hrozné.“

„Podle generála Galloise je scénář doby po atomové válce přehnaný a nerealistický. Řekl to v jednom pořadu ‘Dokumentů na obrazovce’.“

„Nevěděl jsem, že je fyzik.“

„Není fyzik. Jenom zaujímá jiné stanovisko. Soudí, že nukleární válka by byla sebevraždou pro stát, který by ji začal, a že proto se k tomu žádný šéf vlády neodhodlá.“

„A co si o tom myslíš ty?“

„Ten generál je naivka,“ řekne Verdoux a postaví se do pozoru. V koutcích rtů se mu objeví nepatrný úsměv. Pokračuje:

„Dá se jenom na okamžik pochybovat o tom, že by Hitler první rozpoutal nukleární válku, kdyby k tomu měl možnosti?“

„To je skutečně pravděpodobné.“

„A Hitler není v dějinách osamocený fenomén. Moudrost není naneštěstí převládající vlastností těch, kdo ovládají svět. Právě čtu knihu ‘Bláznivý chod dějin’ od Barbary Tuchmanové. Na základě hojných dokladů dokazuje, že značný počet vládců – od trojské války až po válku ve Vietnamu – provozoval nesmyslnou politiku, někdy sebevražednou, v každém případě přesně opačnou, než jaká je v zájmu jejich zemí.“

„Zamlouvám si u tebe tu knihu, až ji dočteš.“

„To není možné, už jsem ji slíbil Verdeletovi.“

„V tom případě až po něm.“

„Tato žízeň po vědění mě udivuje,“ řekne Verdoux a zatváří se povýšenecky, „zvlášť u felčara.“

„Kdo ví,“ řeknu, „možná, že jsem menší idiot než je průměr.“

„A k tomu pořádně domýšlivý!“ řekne Verdoux, zvedne obě ruce do vzduchu a chodbičkou se vzdaluje.

Stáhnu se do svého pokoje a obléknu si uniformu pro nedělní večeři. Zatímco píšu tyto řádky, vzpomínám si, že jsem se předtím dopustil omylu, když jsem popisoval, jak brouček Verdelet prezentoval menu. Uvedl jsem, že to bylo v sobotu, ale bylo to v neděli, na začátku večeře, což je obvyklý rituál v tuto dobu.

Bílá košilka s krátkými rukávy a s nárameníky označujícími hodnost, kravata a kalhoty v námořnické modři: je příjemné odložit tričko a džíny a pro jednou se hodit do gala. Je to příjemné a zároveň dost smutné, protože mi to připomíná dobu – která mi dnes připadá neuvěřitelně vzdálená – kdy jsem se holil, česal a oblékal s větší péčí než obvykle, abych si večer vyšel s dívkou.

Když už jsme v jídelně všichni u stolu – s výjimkou nešťastníků, kteří mají službu – nastává okamžik zaváhání: brouček Verdelet, který má přednést menu, se neukazuje.

„Mohli bychom začít bez něho,“ řekne polohlasně Mosset.

„Cože?“ řekne Angel. „Ty máš hlad? Přesto, žes zhltal celé litry čokolády?“

„Copak za to můžu?“ řekne Mosset.

„Zdá se, že čokoláda podněcuje intelekt,“ řekne Saint-Aignan.

„Bohužel!“ volá Verdoux. „Ve vážných případech je bez účinku.“

Všichni se smějí, jako první Mosset.

„Podporuji Mossetův návrh,“ řekne Callonec, ale také jen polohlasně.

„Jestli máš hlad,“ řekne Angel, „v pohonu je páry dost.“

„Ty už to máš za sebou,“ řekne Mosset. „Pokud jde o mne, podporuji Callonekův návrh.“

„Vrána k vráně sedá,“ řekne Verdoux.

Tohle škádlení má jen vyplnit čas čekání a nemá vyvíjet nátlak na kapitána, aby začal bez Verdeleta. Všichni dobře vědí, že mu příliš záleží na rituálu uvedení jídelního lístku, než aby ho obětoval neškodnému dovádění mladých důstojníků. Ostatně předstírá, že nic neslyší a baví se klidně se svým zástupcem. To je také důvod, proč výměna žertovných poznámek probíhá tlumeně.

Ale zástupce kapitána, stále živý a vznětlivý, ztrácí trpělivost a také volá: „Kde je ten váš kohoutek?“

„Wilhelme,“ řekne kapitán, „zajděte se podívat do jeho pokoje.“

Wilhelm se vytratí a vrátí se s úsměvem na tváři. „Upravuje se, veliteli, přijde hned.“

„Upravuje se?“ řekne kapitán.

„Upravuje se nebo připravuje?“ zeptá se zástupce kapitána. Wilhelm neodpovídá.

„Když teď na to tak myslím,“ řekne Verdoux, „vzpomínám si, že Verdelet má někdy potíže s nasazením náušnic.“

Miremont užasle zvedne hlavu. Ale neřekne nic. Nedůvěřuje broučkovskému humoru. „Počkáme,“ řekne odevzdaně kapitán. „A doufejme, že to bude stát za to,“ řekne Angel. „Wilhelm před námi něco skrývá,“ řekne Callonec. Wilhelm se usmívá a neodpovídá. „Vidím,“ řekne Callonec: „jazyk za zuby.“

„Ani tak moc ne,“ řeknu, „vždyť se usmívá.“

„Co máme dnes k jídlu, Wilhelme?“ zeptá se kapitán. „Exotické jídlo, veliteli.“

„Velice neurčitá definice,“ řekne Verdoux. ‘V širším slova smyslu je exotické všechno, co není francouzská kuchyně. Příklad: anglická kuchyně je exotická.“

„Hrůza!“ řekne Mosset.

V tom okamžiku se vítězoslavně zjeví Verdelet, přestrojený za Číňanku. Za Číňanku vysokou metr osmdesát pět. Je dokonale maskovaný, má paruku, mandlové oči, žlutou pleť, přepudrovanou bílým pudrem. Ruce sepjaté pod bradou, udělá před kapitánem a každým důstojníkem malou poklonu a pak řekne vysokým, křiklavým a nosovým hlasem:

„Ctění válečníci (úklona) a vy, ctěný pane veliteli velké džunky, která pluje pod vodou (nová úklona), nechť ráčí vaše ctěné uši vyslechnout seznam poživatin, které vám budou dnes večer předloženy:

Císařská paštika

Kantonská rýže

Kuře na mandlích

Liči nebo kumkvat dle výběru

Jasmínový čaj

Jako přídavek (za 50 franků): Pečené psí novorozeně.“

Smích a výkřiky: „Bravo!“ přijímají toto číslo a Verdelet sklízí přemrštěné komplimenty, které přecházejí v hravou diskusi: je spor o to, zda se mu má za jeho výkon udělit nejvyšší známka.

„Uvidíme,“ praví Verdoux. „Dcero nebes,“ pokračuje a obrací se na Verdeleta, „mohl bych dostat přídavek?“

„Lituji nesmírně, ctěný pane,“ řekne Číňanka nosovým a křiklavým hláskem, „zásoby jsou vyčerpány.“

„Budu hlasovat proti nejvyšší známce,“ prohlásí Verdoux. „Zrovna dneska jsem dostal chuť na pečeni z psího novorozeněte.“

Smích a protesty.

„Co říká velitel?“ zeptá se Callonec.

„Je to výtečné,“ řekne kapitán, „ale měl bych malou výhradu.“ Rozhostí se ticho.

„Zdá se mi,“ řekne, „že na Číňanku je Verdelet snad trochu malý.“

Smích a aklamací je odhlasována nejvyšší známka. Jakmile je známka všeobecně uznána a nastane relativní ticho, přistoupí k veliteli Wilhelm.

„Jestli dovolíte, veliteli, měl bych návrh.“

„Poslouchám vás, Wilhelme.“

„Posádka se doslechla o přestrojení aspiranta Verdeleta…“

„Vida! A jak se to doslechla?“

Wilhelm zčervená a Číňanka pohotově vysvětluje:

„Ode mne, veliteli. Myslel jsem si, že by posádka měla radost, kdybych jednou zašel do kafírny a přečetl tam jídelní lístek, protože mají úplně stejné menu jako my.“

Kapitán váhá a mně se zdá, že do něho vidím: obřad předčítání jídelního lístku patří do jídelny a bylo by na újmu zavedeného rituálu, kdyby se měl rozšířit i do kafírny. Ale Verdeletovi dalo hodně práce, než si pořídil přestrojení (neboť je musel vzít s sebou na palubu, jakmile se na souši dověděl od Kartáčku na zuby, že chystá čínská jídla). Nebylo by tedy správné, kdyby kapitán zamítl žádost, kterou právě Wilhelm přednesl. Zvlášť když všechno, co narušuje otupující jednotvárnost života na palubě, jak pro mužstvo tak i pro důstojníky, vytváří jistý zlom, třebas nepatrný, a posiluje morálku.

„Budeme postupovat takto,“ řekne kapitán živým a rozhodným tónem: „Angel půjde do kafírny a oznámí, že právě objevil na palubě Číňanku, která se tajně vplížila na loď a že ji velitel zcela výjimečně dal oprávnění k tomu, aby přečetla posádce jídelní lístek.“

Oceňuji toto řešení: je zároveň ušlechtilé i obratné. Wilhelm roznáší kolem stolu císařskou paštiku, která už z poloviny zmizela z talířů (tak jsme vyhladověli čekáním), když se velká Číňanka vrátí z kafírny, provázená Angelem, který se vedle ní zdá nesmyslně malý.

„Byl to triumf,“ volá Angel, „měl jsem co dělat, abych ji zachránil před ctiteli.“

Jako by žárlil na úspěch svého druha, vytáhne Verdoux z kapsy papír a řekne:

„Veliteli, protože vím, že máte rád citáty, opsal jsem si z ‘Poznámek’ filozofa Alaina část, která se vás týká.“

„Která se mě týká?“ diví se kapitán.

„Nebo spíš vašeho řemesla. Tady to je: ‘Na svém plavidle je kapitán jediným pánem hned po Bohu. Podle této pádné formulace si také utvoříte představu, že je to člověk neúprosný a obávaný. Já bych si však představoval spíše diplomata, který umí věci zatajovat, čekat na ně a dokonce i hodně podporovat’.“

„To je důkaz,“ řekne kapitán, „že v protikladu k přijatým představám říkají filozofové hlouposti.“

„Ale kdo může ‘přijmout’ podobnou představu?“ zeptá se Verdoux.

„Já,“ řekne Miremont.

Ach, pošetilý energo! Co to řekl? Jednou otevře ústa a takhle to dopadne!

„Nešťastný matematiku!“ vykřikne Verdoux, „právě jsi urazil Minervu, bohyni moudrosti. Já se ti pomstím, to přísahám!“

„Já také přísahám!“ řekne Číňanka a vrhne na Miremonta nevlídný pohled.

Z dálky na něj ukáže prsty zdobenými falešnými nehty, které jsou špičaté jako dýka, a dodá:

„Lituji tě, žes upadl do našich strašných rukou.“

„To odněkud znám,“ řekne kapitán. „Od Racina,“ řekne Verdoux, „Sen Athalie.“ Kapitán se usměje.

„Absolventi ENY to mají dobré, pokud jde o citáty, nemusí se nikoho bát.“

„Nemusíte žárlit, veliteli,“ řekne Verdoux: „kultura je přístupná všem.“

„Podívejte se na toho uličníka!“ řekne kapitán.

Ale není ani v nejmenším uražen. Verdouxovy drzé výroky mají rituální povahu a jsou tedy dovoleny. V jistém smyslu, kdyby s nimi přestal, rituálu jako by cosi chybělo.

„Ale co to vidím?“ řekne kapitán. „Máme mezi sebou dámu a sedí až na konci stolu! Felčare, byl byste tak laskav a postoupil jí místo po mé pravici?“

„S radostí.“

Zvednu se, Číňanka rovněž a s rukama sepjatýma pod bradou se dvakrát nepatrně ukloní.

„Vzdávám vám nejpokornější a nejuctivější díky, veliteli velké džunky, která pluje pod vodou.“

Číňanka posunkuje a sedá si po kapitánově pravici.

„Přeháníte archaickou notu,“ řekne zástupce kapitána; „Číňani už také mají ponorky.“

Během celé večeře se žertuje a Verdelet hraje dokonale svou ženskou roli. Pokud jde o kapitána, o jeho zástupce, o velitele, o nás všechny, zahrnujeme Číňanku poklonami a galantními pozornostmi. Ale opravdu se účastníme hry? Zaujala nás cele? Po určité době se mi zdá, že tato komedie nepostrádá pro mne i pro ostatní jistý citový rys. Nadarmo se smějeme a usmíváme, naše oči jsou okouzleny, ani na okamžik je nespouštíme z Číňanky, až i Verdelet přes veškerou svou obratnost upadá chvílemi do rozpaků. Ale brzy se vzpamatuje, neboť je natolik profesionálem, že nezradí svou svůdcovskou úlohu. Hraje ji obdivuhodně. Nekarikuje a nevyvolává pochybnosti. A my jsme mu vděčni za to, že hraje svou roli tak dobře, s takovým taktem, že nepřekračuje míru, že neničí iluzi, která nám dává pro tento večer zjevením ženy novou chuť do života.

8

Tři dny nato mě ráno očekává Le Guillou na prahu ošetřovny. Jakmile mě uvidí, jde mi vstříc a tiše mi sděluje:

„Ten Langonnet, doktore. Má třicet osm pět a všechny příznaky: úplná neprůchodnost výkalů i plynu.“

„To ho přivedl Le Rouzic?“

„To ne. Tentokrát přišel sám. Ten chlapec je z toho úplně vedle.“

„Ušklíbnu se. Ale do separace vstupuji s uklidňujícím úsměvem. Langonnet tam leží, tváří se smutně a v očích mu čtu znepokojení.

„No tak, Langonnete,“ řeknu, „zalíbilo se vám, když vás někdo obskakuje?“

Beru ho za zápěstí a počítám, aniž bych se přestal usmívat: 95. Puls je bohudíky ve shodě s teplotou. Kdyby to tak nebylo, měl bych strach z toho nejhoršího.

Langonnet leží v poloze na zádech, pak na levém boku a já mu prohmatávám břicho. Tentokrát už jsou příznaky jasné: jakmile přimáčknu na pravou kyčelní jamku, cítím pod prsty vzdorný stah a také Langonnetův obličej se stáhne. Prohmatávám levou kyčelní jamku a Langonnet reaguje na dekompresi.

„Rukavici, Le Guillou.“

Řeknu Langonnetovi, aby uvolnil svaly, což není zřejmě snadné ve stavu úzkosti, ve kterém se nachází, a hmatem mu vyšetřuji konečník. Shledávám neustálou bolest vpravo nahoře.

Přikryji Langonneta prostěradlem a znovu se na něho usměji.

„Trošku vás potrápíme. Ale nic si z toho nedělejte, bolet to nebude. Jedl jste?“

„Ne.“

„Máte hlad?“

„Ani trochu, doktore,“ řekne a slabě se usměje. „Spíš bych řekl, že naopak.“ Udělá výmluvné gesto.

„Kdybyste měl chuť, zavolejte Le Guilloua.“ Přejdu na ošetřovnu a naznačím Le Guillouovi, aby za námi zavřel.

„Zrentgenujte mu žaludek. Zrentgenujte plíce. Proveďte rozbor moče. A spočítejte krvinky.“

„Myslíte na operaci, doktore?“

„Ano.“

Sotva jsem vyslovil ono ‘ano’, vyschlo mi v krku. Nevím, kolik z mého vnitřního zmatku se přeneslo na Le Guilloua, ale vypadá také dost znepokojeně.

„Promiňte, že vám kladu tuto otázku, doktore. Ale nemohli bychom to napřed zkusit s antibiotiky?“

„Ne. Takové hlouposti se nikdy nedopustím. Napřed se stav zlepší, ale pod ochranou tohoto zlepšení se infekce nenápadně šíří. A když se horečka a potíže vrátí, nevyhneme se pěknému zánětu pobřišnice.“

Sotva vyřknu to slovo, které mě děsí, pozoruji, že i jeho straší. Zánět pobřišnice je naléhavý případ. Nejsem nikterak vyzbrojen na to, abych mu čelil. V nejhorším případě osudný vývoj. V nejlepším případě evakuace vrtulníkem a katastrofální důsledek pro patrolu, konec utajení.

Náhle mě překvapí, že jsem s Le Guillouem na ošetřovně sám. „Kde je Morvan?“

„Spí, doktore,“ řekne Le Guillou a usměje se. Podívám se na hodinky. „Vzbuďte ho,“ řeknu příkře.

Zdá se, že Le Guillou je překvapen mým tónem, ale ani nemukne. Je třeba mu přiznat, že vždy dovede rozeznat přesný psychologický okamžik, kdy je potřeba mlčet.

Pokud jde o mne, raději bych mlčel a nepřenášel svou nervozitu na Morvana. Přesně řečeno, v tomto okamžiku není na ošetřovně nic na práci, ani úklid nepřichází v úvahu. Všechno přímo září čistotou. A že Morvan spí o pět minut déle, to nám vůbec nevadí. Kázeň, to ano. Ale formální kázeň, jaký nesmysl! Jestliže je nějaký pořádek hloupý, pak sám způsobuje nepořádek.

„Každopádně,“ řeknu, „musí vám pomáhat a dnes večer si musí lehnout na Langonnetův koš.“

„Víte, doktore, pro Morvana mají všechny koše stejnou cenu.“

Třebaže ho moje výčitky zasáhly nejméně tak jako Morvana (není hlavní ošetřovatel a odpovědný za ošetřovnu?), nezlobí se na mě. Je dost chytrý na to, aby se dovedl vžít do mé situace. A také mi nijak neznesnadňuje návrat k mírnějšímu tónu. Usměji se na něho vlídně a on mi hned úsměv vrátí. Odcházím. Le Guillou má chyby, které se snažím držet na uzdě, a vlastnosti, které oceňuji. Ale ty druhé mnohem převyšují ty první. Když odcházím, abych vyhledal zástupce velitele, přepadá mě podezření, že jestliže mě Le Guillou někdy dráždí, pak je to asi proto, že ani já sám nejsem dokonalý…

Velitel Picard, který je jako stvořený ze rtuti, je jako duch Hamletova otce: objevuje se v místech, kde ho nejméně očekáváte, pohybuje se pod zemí rychlostí zemského otřesu. Procházím postupně jednotlivé díly JPRS a všude se ptám. Odpovídají: „Právě tudy prošel.“ Ale přicházím do dílu strojů a málem strkám nos mezi hřídele lodního šroubu, ale zástupce se ze země nevynoří. Procházím cestu v opačném směru, probíhám sto třicet metrů JPRS až do oddělení raket, a ačkoliv všichni znovu opakují, že ‘právě tudy prošel’, nikde po něm nenacházím ani stopu. Vida nezbytí, přestanu ho hledat a uchýlím se do jídelny, kde se mi zcela náhle zjeví. Sedí si tam v křesle, jeho malé černé a zářivé oči se na mě dívají nad šálkem kávy. „Hledal jste mě, felčare?“

Dá se do výbušného, přerušovaného smíchu, který mi připadá trochu ďábelský. „Jakže,“ řeknu, „vy to už víte?“

„Jak bych o tom mohl nevědět? Vždyť jste se mě dožadoval všude možně! Hledal jste mě dokonce, když jste šel kolem mě na dva kroky a neviděl mě. Je pravda, že nejsem moc veliký…“

Znovu se směje.

„A vy jste mě nechal projít,“ řeknu, „a ani jste mi nedal znamení. Veliteli, to byla ale škodolibost!“

„Och, vždyť víte,“ řekne, „na ponorce se nikdo neztratí: je to tu moc stísněné…“

I když toto žertování je na JPRS už klasikou, mně působí neuvěřitelné potěšení. Vím, vím! Saint-Aignan, který nikdy nic nepropase, mi to opakoval ještě včera: nejsem důstojníkem od námořnictva. Jsem důstojníkem Námořnictva. Zkrátka felčar. Nevadí, že se cítím být součástí ponorkové rodiny. Nechci riskovat zánět pobřišnice. Myslím především na pacienta. Ale jestliže se mi podaří vyhnout zánětu pobřišnice, budu se radovat i za JPRS: svatosvaté utajení nebude ohroženo mou vinou.

„Veliteli, chtěl bych si promluvit o Langonnetovi.“

„Že chcete zítra operovat…“

„Cože,“ řeknu a hledím na něho s otevřenou pusou, „jak víte, že chci operovat zítra? Rozhodl jsem se teprve sotva před deseti minutami.“

„Podívejte se, felčare, víte dobře, že novinky, a&už pravdivé nebo nepravdivé kolují ponorkou rychlostí blesku.“

„A jak se dívá mužstvo na možnost této operace?“

„Vážně. Projděte se trochu po palubě. Uvidíte, jaká je

tu solidarita. To je dojemné. A také dojemná je důvěra, jakou ve vás všichni mají.“

Polknu slinu a neřeknu nic. Zástupce na mě vrhne pohled svých černých očí.

„A vy, felčare, máte starosti s tím, kdo vám bude držet rozvěrače.“

„Přesně tak.“

„Nelamte si s tím hlavu, felčare, já vám je budu držet.“

„Vy!“

Znovu se zasměje. Nebudu znovu popisovat jeho smích. Myslím, že už máte v uších tento ironický, náhle přerušovaný řehot.

Pokračuje:

„Nezapomeňte, že na útočné ponorce je zástupcem velitele felčar, kterému pomáhá ošetřovatel a také starý kozel, kterému říkáme ‘papírový lékař’, a který vám poradí, co je třeba dělat, když pacient vykazuje ty nebo ony symptomy. Tuto funkci jsem zastával já. Také jsem prošel kursem chirurgické pomoci. Umím si umýt ruce. Umím se obléknout, aniž si je umažu. Umím nosit masku. Pardon, roušku…“

„A umíte držet rozvěrače?“

„Ano. Pod podmínkou, že mi řeknete, kdy je třeba táhnout, povolit, přestat tahat…“

Zkrátka a dobře, je mu třeba říct všechno. Přesto cítím nekonečnou úlevu, že v něm budu mít pomocníka, třebaže pomocníka málo zkušeného. Jsem ve svých myšlenkách tak soustředěný, že sotva slyším, jak se zástupce velitele omlouvá, že ho volají jinam. Za několik okamžiků zvednu oči a jsem překvapený, že je jeho křeslo je prázdné. A kdybych za pomoci vhodné formulky vyvolal jeho přítomnost, nebyl bych o nic víc překvapen, kdyby se vynořil ze země jako Mefisto ve Faustovi.

Vracím se do svého pokoje, uzavírám se tam a čtu popis operace, který jsem četl už včera. Je neuvěřitelné, jaké polohy může zaujmout apendix. Všechny případy jsou tady, černé na bílém. Všechno se předvídá. Všechny komplikace jsou popsány. Mistr, který tohle napsal, měl fenomenální zkušenosti. Závidím mu. Přiznávám si, že má zkušenost s pouhými deseti operacemi, které mám k dobru, je opravdu hubeňoučká. Jacquier mě právě zavolal na druhou směnu oběda. Není tam ani kapitán ani jeho zástupce. Přítomni jsou Alquier, Becker, Miremont, šéf Forget, Saint-Aignan: lidé celkem mlčenliví. Brouček Verdelet se snaží jídlo oživit, ale nesetkává se s ohlasem a umlká. Projednou jsem i já mlčenlivý a Verdelet se nijak nepokouší mě do zábavy zatáhnout. Vůbec bych nedovedl říct, co jsem jedl. ‘

Přicházím na ošetřovnu a Le Guillou mi ukazuje výsledky rozborů. Nic na plicích. Žádný diabetes v moči. Leukocytóza zůstává mírná: 11,000 jednotek, i když je to zvýšení proti prvnímu vyšetření.

Přecházím do vedlejšího pokoje spolu s Le Guillouem. Nové prohmatám. Nenastal žádný zázrak; projevují se všechny příznaky akutní krize. Uvědomuji si jednu zvláštnost, která znesnadní operaci. Langonnet je obtloustlý, kulaťoučký jako nemluvně. A zvlášť na břichu… A co je ještě horší, pod tukovou tkání je silná stěna svalová. Nebude snadné dostat se až k pobřišnici.

„Doktore,“ řekne Le Guillou, „smím otevřít družstvo?“

„Ano, jistě. Až se vrátíte, budeme pokračovat v bilanci. Budu operovat zítra v šestnáct hodin. Kolik je podle vašeho mínění potřeba času na přeměnu ošetřovny na operační blok, vyndání přístrojů a oblečení, a na to sterilně se obléct…“

„S vaším předchůdcem jsme to nasimulovali, doktore: trvá to půl druhé hodiny.“

„Dejme tomu, dvě hodiny.“

„Jak dlouho bude podle vás trvat anestézie, doktore?“

„Nechte mě přemýšlet. Apendektomie v nemocnici trvá hodinu, pokud nedojde ke komplikacím. Ano, ale tady není nemocnice. Podle měřítek ponorky je ošetřovna veliká, ale podle měřítek operačního sálu v nemocnici je malá. A kolem pacienta budeme čtyři: vy, já, Morvan a zástupce kapitána. To je hodně lidí. Bezpochyby víte, že zástupce kapitána bude držet rozvěrače. Bude třeba mu všechno říkat. Na anestézii počítejte dvě hodiny.“

„Už jsem si to poznamenal. Doktore, kdy to mám oznámit Langonnetovi?“

„Dnes večer v deset, až bude účinkovat náladovka. Má velký strach?“

„Ano a ne. Spíš ho těší, že se o něho všichni zajímají. Myslí si, že všechny ty rozbory ho léčí.“

Morvan je přítomen tomuto rozhovoru, ale ani nedutá. Převyšuje nás oba o dobrou hlavu, dvě velké ruce mu visí na konci dlouhých paží. Je tak černý a tak huňatý, že se v širokém otevřeném límci jeho haleny spojují chlupy z prsou s jeho vousy. Jistě nás poslouchal, ale zdá se, jako by byl tisíc mil od nás vzdálený, ztracený ve svých myšlenkách. Teď, když mlčím, asi sní o bretaňských pláních, on sám tak velký a tak mohutný, že mi připomíná menhir, zčernalý věky. Jednou jsem se zmínil o tomto přirovnání před Le Guillouem a jemu se ani trochu nelíbilo. „Víte, doktore, nevím, jestli mají menhiry na Côtes-du-Nord. Menhiry – to jsme v podstatě my. Je to bretaňský departement Morbihan.“

Le Guillou odešel do družstva a já bych si chtěl promluvit s Morvanem, jenom proto, aby si uvědomil, že o jeho existenci dobře vím.

„Morvane, vy jste počítal krvinky?“

Hloupá otázka: vím to a on dobře ví, že to vím.

„Mm, doktore.“

„Zřejmě je to zdlouhavé, zvlášť když se to dělá jako tady s pipetou a hematometrem.“

„Mm, doktore.“

„Kdo ví, třeba jednoho dne dostaneme automatický počítač krvinek?“

„Mm, doktore.“

„Pak to půjde mnohem rychleji.“

„Mm, doktore.“

Vida nezbytí, také umlkám. Nic není nakažlivějšího než mlčení. Stojím před operačním stolem, opírám se o jeho desku a svědomitě vyplňuji své papíry. Kdyby mě někdo viděl, domníval by se, že jsem klidný. Skutečně zní můj hlas pevně, ruce se mi nechvějí, není na mně patrna žádná známka rozrušení. Ale jsem klidný asi tak jako student večer před zkouškou. A v zásadě to tak také je. Jenomže je to ještě vážnější, protože se jedná o lidský život. „V chirurgii,“ říkával šéf kliniky v Cherbourgu, „máš právo udělat všechno, jenom nesmíš zabít pacienta.“

Když skončím svoji robotu, vzpomenu si, že nemám holící krém, a vydám se do družstva. Stojí tam fronta, ale místo radostného oživení, které obvykle vládne v tomto koutku JPRS – žerty a klepy z chodbičky mezi kabinami tu zdárně pokračují – tam nacházím zvláštní náladu, tvořenou tíživým tichem, stěží tu a tam přerušovaným tlumeným rozhovorem. Po mém spatření se ticho ještě prohloubilo a jsem přijímán s neobvyklými ohledy.

„Doktore, jestli pospícháte, můžete jít přede mnou…“

„Ne, ne, nevyrušujte se, děkuji. Vůbec nepospíchám.“

Roquelauři, Bichoni a ostatní veselí kumpáni, opory družstva, jsou tu, ale i oni jsou lapeni do všeobecného napětí, které se znásobí, když se vedle mne postaví Le Rouzic.

Le Rouzic je vedoucím kafírny a v této funkci řídí a diriguje malé námořníky, kteří zajišťují obsluhu u stolů. Milá čtenářko, pokud si vzpomínáte, právě Le Rouzic přivedl po vojensku před třemi dny Langonneta ke mně. Je také Bretonec, ale velmi zavalitý, s hrudí orangutana, s obličejem lajdácky vytvořeným, červené pleti, kterou nedokáže prosvětlit ani ponorková bledost, a v této silné papuli sedí pomněnkově modré oči, neuvěřitelně něžné.

„Pane lékaři,“ řekne (je to ‘starý mazák) ’ a proto mě oslovuje hierarchickým titulem), „promiňte, ale smím vám položit několik menších otázek?“

„Chcete se ptát na Langonneta? Jen do toho.“

Mám dojem, že se fronta před družstvem naježuje pozornýma ušima a že svítí kradmými pohledy, které hoši vrhají přes rameno směrem ke mně. Jediný, kdo tu teď mluví nahlas, je Le Guillou, který za svým okénkem musí říct: „Další.“ Ale ten další by raději poslouchal rozhovor, který se začíná rozvíjet, než aby si objednával.

„Langonnet, pane lékaři, je to slepé střevo?“

„Ano.“

„Říká se, že ho budete operovat.“

„Budu, zítra odpoledne.“

„Promiňte, ale někteří tvrdí, že je to lehká operace. Jiní tvrdí, že lehká není.“

„Operace otevřeného břicha není nikdy žádná maličkost. Ale apendektomie všeobecně probíhá dobře. Až na komplikace.“

Le Rouzic se na mě dívá svýma pomněnkovýma očima. Tváří se skoro pohoršené.

„A mohly by u Langonneta nastat nějaké komplikace? U tak mladého člověka? Vždyť vypadá tak dobře.“

„Komplikace, to není otázka věku.“

„Podívejme se,“ řekne Le Rouzic a pokrčí mohutná ramena. „Nevěřil bych tomu. Jak říká můj otec, člověk nikdy neví.“

Tento pesimismus je podivný. Člověk nikdy neví – v jakém smyslu: Snad pokud jde o jeho sny o nesmrtelnosti? Pokračuji:

„Nedělejte si starosti. Není žádný důvod, proč by to u Langonneta mělo probíhat špatně. Jestli chcete, můžete ho navštívit na ošetřovně. Ale jenom sám. Nebo nanejvýš dva. Ale ne déle než na deset minut. A nemluvte s ním o operaci. Ještě o ní neví.“

„Půjdu za ním, půjdu,“ řekne Le Rouzic. „Víte, Langonnet je výborný chlapec…“

Hlavou naznačím své ‘ano’, malinko ho poplácám po rameni a on odchází tak ustaraný, že si ani nevzpomíná, co si vlastně přišel do družstva koupit.

To, co řekl Le Rouzic o Langonnetovi, by se mohlo vztahovat i na něho samotného: Jeho úslužnost je příslovečná. Trpí nespavostí, často v noci vstává. Místo aby se procházel po palubě a hledal společnost nebo si dopřával v kafírně, usmyslil si, že bude pomáhat pekaři při pečení chleba. „Dobře se to naučil,“ řekl pekař, který skryl v poněkud chladné poznámce svoje uspokojení.

Přicházím na řadu, koupím si holící krém, a protože potřebuji pohyb, probíhám JPRS z jednoho konce na druhý. Všude se shledávám s napjatým ovzduším družstva; nechybějí přátelské pohledy, ale samotné pozdravy jsou zdrženlivé, slova vzácná všude tam, kde jsou obvykle muži upovídaní a vždy připraveni žertovat i srdečně se poškádlit. Dnes se mohu zdržet v díle řízených střel – nejkrásnějším ze všech, jak se všeobecně ví, nejjasnějším a nejhezčím – a zastihnout tam u zničující řízené střely o hmotnosti osmnácti tun stejného hráče na kytaru, který mi však tentokrát s úsměvem neřekne: „No tak, doktore, pořád jenom bicykl a žádná muzika?“. Samotný Roquelaure, který mě vidí, jak šlapu, neudělá vtip ve svém marseillském nářečí doplněném bretaňským přízvukem: „Panenko Maria, doktore, ztratíte jeden gram za minutu! To je peklo, jestli vás uvidím, jak se mi ztrácíte před očima“. A Vigneron z pohonu, kterého potkám při svém návratu, když procházím ústředním stanovištěm navigačních operací, mě nezastaví – což činí každý týden – aby se mi svěřil: „Pane lékaři, máte pravdu. Nic to nebylo. Vůbec nic. Nezlobí se. Právě jsem dostal familigram“.

Vracím se na ošetřovnu a po cestě potkávám zástupce kapitána. Říkám mu o té podivné atmosféře a jak mě to dojímá.

„Všimněte si,“ řekne a střelí po mně živým pohledem, „že v Brestu by zpráva o operaci slepého střeva ve vojenské nemocnici u malého námořníka nevytvořila atmosféru takového napětí – pravděpodobně proto, že na souši rodinná buňka usměrňuje citlivost námořníků. Na palubě samozřejmě nikdo nezapomíná na své blízké, ale posilují se pouta ke kamarádům. Člověk je divný živočich: rád miluje.“

„Zvlášť ty, kteří se nalodili na stejnou loď jako on sám.“

Zástupce se směje svým přerývaným smíchem.

„Felčare, vy byste chtěl, aby byla tato láska obecnější? Já také, jen si představte! Ale kolik by bylo třeba času, abychom k tomu dospěli? Ještě milión nebo dva milióny let?“

Ráno toho dne, kdy se má konat operace, je Le Guillou ve velmi špatné náladě a sděluje mi svoje obavy:

„Všiml jste si, doktore, té hrozné tukové tkáně, co má ten chudák chlapec? To bude skoro padesátka! Tahle flákota, to je příšerná otrava pro anestetika! Zvláštností tlustých lidí je, že během zákroku nespí, a když už usnou, tak je to na věky… Všechno metabolizují do tuku a nakonec vysolují do krevního oběhu. Vy se smějete, doktore?“

„Pobavilo mě to slovo ‘vysolovat’. Na první pohled člověk vidí, s kým má tu čest: s ošetřovatelem od námořnictva.“

„Já se tím chlubím,“ řekne Le Guillou.

Dveře do separace jsou zavřené a na ošetřovně jsme sami. Morvan chrápe spánkem spravedlivých v Langonnetově pokoji. „Od té doby, co tam je,“ řekne Le Guillou, „družstvo prodalo během jediného dne pět krabiček ucpávek do uší. To je absolutní rekord.“

Řeknu:

„Ale víte, Le Guillou, pro chirurga je to taky strašná otrava, ten tuk. Když přidáte k tukové vrstvě ještě tloušťku svalové stěny, budu na konci prstů, až naříznu pobřišnici. Požádejte Morvana, aby poprosil milého Pána Boha, abych snadno našel přívěsek a aby se dal snadno vyjmout.“

„A ať se ho zároveň zeptá,“ řekne Le Guillou, „proč člověku přilepil takový nesmysl, když ho stvořil. Úplně zuřím, když pomyslím na milióny lidí, kteří umřeli jenom kvůli tomuto zmetku…“

Mlčím. Jsem pověrčivý: ve chvíli operace nevyhledávám se Stvořitelem hádky.

Hodina, která předchází operaci, je nesnesitelná. Nohy se pode mnou třesou, srdce bláznivě bije a mezi lopatkami mi po zádech teče pot. V okamžiku, kdy jsem oblečený, roušku před ústy, na rukou rukavice, vypaří se panika a nezanechává nejmenší stopu. Vracejí se mi paměť i rozvaha. Jsem klidný a soustředěný. Mám oči všude.

U Langonnetovy hlavy Le Guillou. Po mé pravici Morvan, který mi podává nástroje. Z druhé strany zástupce kapitána, sterilně oblečený, připravený držet rozvěrače.

Provedu pravý kyčelní řez Mac Burneyho metodou na sedm centimetrů a ne na pět. Myslím si, že bude lépe, když bude dost široký, protože vzhledem k pacientově stavbě organismu riskuji, že se octnu na konci prstů, až dosáhnu pobřišnice. Potom naříznu velký šikmý sval a malý šikmý sval. Odkryji pobřišnici, nadzvednu ji a připravuji se, že ji naříznu mezi dvěma jemnými kleštičkami. Říkám, že se připravuji, protože dávám pozor, abych zároveň s pobřišnicí nevzal i útroby.

Tady to je. Břicho je otevřené. Nadešla hodiny pravdy. Paměťmi vybavuje skoro automaticky pravidla, jak najít přívěsek… A nacházím ho. Bohu díky, není přilepený k slepému střevu. Uchopím jeho konec klíšťkami bez přerušení činnosti srdce. Držím ho a vyprošťuji z báze upnutí na slepé střevo. Rozdrtím tuto bázi. Podvážu ji. Přeseknu přívěsek na straně ligatury. A je po všem.

Ne, ještě není po všem, ještě nenastal okamžik oddechu. Tohle všechno je nutno dát do pořádku.

„Morvane, kolik malých tampónů?“

„Osm.“

Panika. Vytáhl jsem jich sedm. Kde je osmý?

„Zatáhněte trochu, veliteli.“

Úzkostný pohled. Je tam! Jeho jemná očka se nasákla krví a nedala se rozeznat od tkáně slepého střeva, na kterém spočívala.

Tato chameleónská kamufláž ho nezachrání. Stáhnu ho a vyndám. Morvan přísně hlídá vylisované jehly, kleště a nůžky: nic nebude zapomenuto v pacientově břiše. Neřekl bych, že by mé konečné šití – sedm centimetrů délky – mohlo soupeřit, až sroste, s estetickými jizvami velkých mistrů. Ale Langonnet není tanečnice v Crazy Horše ani krásná slečna v bikinkách na pláži: tenhle solidní syn země bude mít málo příležitostí ukazovat břicho.

Incident poslední minuty, při kterém mi vystoupí na čele pot. Vidím, jak se Morvan blíží se skleničkou éteru v ruce, a křičím na něho:

„Položte tu skleničku. Vypněte mě!“

Zastaví se a civí na mne s otevřenou pusou.

„Vypni elektrický skalpel!“ křičí Le Guillou.

Poslechne a já si oddechnu. Langonnet nechytne před našima vyděšenýma očima.

Oba ošetřovatelé ho odtransportují na jeho koš a zavedou infúzi. Sundám si masku a podívám se na hodinky.

„Kolik?“ ptá se zástupce velitele, který se obratem ruky svlékl ze sterilního obleku.

„Dvě hodiny deset. Ani se mi nezdá, že to trvalo tak dlouho.“

„Ani mně se to nezdá,“ řekne zástupce kapitána a krátce se zasměje. „Ty rozvěrače, to není žádná sinekura. Mám ruce jako rozlámané… Přesto, že mě ta operace velice zajímala.“

„V každém případě, děkuji, veliteli.“

„Šlo to dobře, aspoň si myslím.“

„Velmi dobře. Měli jsme štěstí.“

Toto ‘my’ vyvolává jeho úsměv. Odchází. Ne, neodchází, mizí. Umí opustit místnost způsobem, na který nemohu přijít a který ve mně pokaždé vyvolává dojem, že se mu pod nohama otevřelo propadliště.

Jsem od hlavy k patě pokrytý potem, třebaže zásah trval poměrně krátkou dobu. Jsem hodně vyčerpaný. Osprchuji se a vezmu si čisté prádlo. Potom se vrátím na ošetřovnu. V rozporu se zaujatou výpovědí Le Guilloua o tlustých lidech, Langonnet, který spal, dobře během operace, se probouzí bez potíží. Jeho oči jsou do široka otevřené a jeho víčka mrkají, jak se snaží zbavit mlhy před očima a zaostřit na naše tváře, které se nad ním sklánějí. Už je to tady. Poznává nás. Je to dětský úsměv, synovský a dojemný.

„Plavčíku,“ řekne Le Guillou, „ty budeš moct říct u vás na vesnici: Na světě není nikdo, kdo by se mohl pochlubit, že ztratil svůj přívěsek v krásném prostředí oceánu v hloubce sta metrů.“

„Neslyší tě,“ řekne Morvan.

Věta o dvou slovech, to je na Morvana rekord. Jednou se dal strhnout k nezřízené výmluvnosti a zrovna se mýlí. Langonnet porozuměl. Důkazem toho je, že když ho o čtyřiadvacet hodin později přijde navštívit Le Rouzic, zopakuje mu Le Guillouovu lyrickou poznámku. A řekne mu i jak přicházel k sobě a neuměl se rozpomenout na původ toho všeho. Le Rouzic to zase zopakuje v kafírně, odkud slova rychlostí blesku vystartují na cestu po posádce a všude vyvolají vlnu pobavení a dojetí, z níž vychází obraz malého pradláka přikrášlený a zvětšený.

„Podívejte, felčare,“ řekne mi za týden kapitán, když popíjíme v jídelně čaj, „ponorka, to je především skleněná klec: všechno se vidí a všechno se ví. Potom je to ozvučná skříňka: všechno se zesiluje, dobré stejně jako špatné: nadávky na stravu, hádka mezi pekařem a kuchařem, apendektomie: všechno nabývá fantastických rozměrů. Úzkost ponorky o Langonneta před vaším zásahem byla nesmírná. Měli jsme právo na projevy dobrých citů. Všechny ty tvrdé nátury v sobě nalezly otcovské pochopení pro Langonneta. A ulehčení po operaci se nedalo ani vyjádřit. Malý námořník se změnil v talisman, v mazánka, v hýčkané dítě. A pokud jde o vás, felčare, vy napříště zaujmete místo hned vedle archanděla svatého Michala: a skalpel vám nahradí kopí, vy jste skolil draka infekce…“

„Doufám,“ řeknu s úsměvem, „že moje socha nespadne ze svého piedestalu ještě před koncem patroly. Naštěstí je konec už blízko.“

„Také doufám, že ten malý talisman JPRS mi nebude dělat těžkou hlavu. Prádelna představuje důležitou službu. Kdy se vrátí Langonnet z ošetřovny?“

„Zítra ráno.“

„Může už normálně nastoupit do služby?“

„Jistě, toho nemusí nikdo nutit.“

„Dobrá. Promluvím se svým zástupcem, aby dohlédl, aby se s ním začalo pomalu a nenápadně.“

„A co já, veliteli,“ řeknu se smíchem, „kdo dohlédne na mě?“

Také se směje.

„Vy sám! Vy to děláte velmi dobře! A máte umírňující vliv na broučky…“

Načež mě v mžiku, který se podobá výbuchu světlometu, opustí a zanechá myšlenkám. Je pravda, že jsem se někdy pokoušel zbrzdit Verdouxe a Verdeleta při jejich šibeničních žertech, ale podle mého mínění s nevalným úspěchem. Snad se už kapitánovi nechce zasahovat a uklidňovat hru a myslí si, že bych mohl zesílit své působení na členy posádky? Měl by myslet na to, že existují případy, kdy rozhoduje váha prýmků a kdy moje prýmky jsou přespříliš lehké na to, abych neurazil lidi, které bych mohl ‚krotit’.

Nazítří po tomto rozhovoru mi řekne Le Guillou:

„Víte, doktore, že už to zase vře v kafírně?“

„Ještě to tam vře?“

„Jak to ‘ještě’?“

„Vzpomínáte si: chlapci si mysleli, že jedna konzerva ragú z fazolí a masa je málo na čtyři lidi. Považovali Kartáčka na zuby za vydřiducha…“

„Ale tentokrát je to vážnější. Včera pekař upekl sto čtyřicet koláčů. A na palubě je nás jenom sto třicet dva. Nikdo neví, kdo zbaštil osm koláčů, které chybějí…“

Směji se.

„To je mi záhada! Zmizení osmi koláčků! Měli bychom vyvolat ducha Agathy Christie!“

„Ale hoši z toho nemají legraci, doktore. Berou to moc vážně. Vyšetřuje se to.“

„Aby se vědělo, kdo se nacpal osmi koláčky? Ale to je pravděpodobně kuchař nebo Kartáček na zuby!“

„To vůbec ne. Kuchař je mimo podezření. Ani pekař, ani Tetatui, ani Jegou nemají rádi pečivo. A Kartáček na zuby drží přísnou dietu v předtuše návratu. Už čtrnáct dnů přenechává svůj moučník jednomu kamarádovi.“

V třináct hodin třicet téhož dne se vydám do družstva. Le Guillou mi řekl, abych si pospíšil s nákupem žvýkaček, které chci věnovat svému mladšímu bratrovi a synovci, protože se mu zásoby rapidně zmenšují před návratem, protože se masově nakupují suvenýry.

„Nemohl byste mi jich dát několik stranou?“

„To bych nerad. Chlapci všechno hlídají. A kdyby vás viděli, že nějaké máte týden potom, co jsem jim řekl, že už nic nemám, byla by z toho bouře…“

Zkrátka a dobře jsem tady, stojím ve frontě, ostatně neprojevuji žádnou netrpělivost. Zástup je dost velký. Ihned zpozoruji, aniž bych příliš dlouho poslouchal, že aféra s osmi koláčky, která se zrodila včera, ještě stále rozviřuje vášně. A věřili byste, kdo s největší vehemencí pranýřuje jejich zmizení? Kdo, ne-li Roquelaure?

„No tohle je svět,“ řekne a pod dojmem rozhořčení proniká marseillský přízvuk do bretaňského nářečí, „je to džungle, tahle loď! Egoista si stanoví zákon, který říká: Já, zloděj, to chci pro sebe! Na kamarády kašlu! Ať utřou hubu. Pokrytec! Štípne to pokradmu, aby ho nikdo neviděl! Tomu říkám krádež! Všimněte si, pečivo, já osobně o něj nestojím. Když vidím cukr, zvedá se mi žaludek. Ale tohle je něco jiného! Existuje spravedlnost, ano nebo co, sakra? Podle jakého práva se toho kdo zmocnil? Násilím! A nikoho se neptal! Takové svině by neměly existovat!“

Všichni hlučně a jednomyslně souhlasí. I ten malý blondýn, jehož jméno soustavně zapomínám – který obvykle sleduje Roquelaura, aby se stavěl proti a odporoval mu – i ten souhlasí: Předhání se! Trumfují jeden druhého! Pranýřují jeden druhého! Jsou bez sebe rozhořčením! Ještě se nedospělo tak daleko, aby jmenovali podezřelé, ale několik poznámek už bylo slyšet jako ‘to je ten, jak víš’ nebo ‘ty mi rozumíš’. A z nich jsem pochopil, že ve středu pozornosti jsou ‘privilegovaní’.

V minutě, která následuje, vzrušení dosahuje vrcholu. Ještě to není revoluce, ale, jak říkával de Gaulle, bručení, reptání, nevraživost. A to všechno pro osm koláčků! Sporná věc je směšná, ale nespokojenost velmi reálná. A kdo vyvolává tento zmatek: Nejstatečnější chlapci na světě! Příšerně citoví, velmi oddaní svým rodinám, dobří námořníci, vynikající technici! Zkrátka, jak se praví v příručkách, elita! Jestliže tohle je vystupňování naší ozvučné skříňky, pak je to komické. A také trochu znepokojivé.

Jsem na řadě, abych předstoupil před Le Guillouovo okénko. Objednám si, vracím se a řeknu Roquelaurovi, ale tak hlasitě, aby to slyšeli všichni:

„Roquelaure, musím se vám k něčemu přiznat. Ty koláčky – to já. Ano, já jsem je snědl. Ano, všech osm. Věřte moji medicínské zkušenosti, nejenom těhotné ženy mívají rozmanité chutě. Taky muži.“

Odříkal jsem to tím nejvážnějším tónem. A v tichu, které se rozhostí po mých slovech, odcházím, vážný jako soudce. Co se stane? Hněv lidu smete sochu archanděla svatého Michala z piedestalu a vrhne ji na zem, kde se roztříští zároveň s mou ztracenou ctí…?

Vůbec ne. Když se Le Guillou vrátí z družstva s obtíženýma rukama, tichý smích nadzvedává jeho široké lícní kosti. Řekne:

„Váš odchod byl báječný, doktore!“

„Co bylo?“

„Nevěří vám. Tím spíš, že Wilhelm, který stál ve frontě, je ujistil, že ani vy už čtrnáct dní vůbec nejíte zákusek.“

„Co z toho vyvodili?“

„Mínění se rozcházelo. Někteří porozuměli vašemu humoru a lekci, kterou jste jim uštědřil. Ale jiní si myslí, že někoho kryjete.“

„Koho?“

„Tady se mínění také rozchází. Někteří si myslí, že je to ten, kterého jste operoval…“

„Langonnet!“

„Ale není jich moc. Takový zločin je moc veliký na tak malinkého námořníka…“

„A ostatní?“

„Ostatní podezírají důstojníky.“

„Tak tudy na to!“ řeknu.

Když to večer vypravuji v jídelně, všichni se smějí, až se za břicho popadají, a broučci obviňují a odsuzují ve jménu svého ‘vnitřního přesvědčení’ velitele Mosseta. Ale zástupce kapitána, který se směje jenom koutkem úst, bere věc dost vážně, aby šel do kafírny udělat malý proslov, zpola humorný zpola vážný, na téma ‘zhýčkaných dětí’, které už mu poskytli dřív, ale o kterém dosud nepromluvil. „To je důkaz,“ dodává, „že to, co se povídá po chodbách, má někdy prorockou váhu. Pokud vím, z patnácti důstojníků si šest nebere zákusky, aby získali opět linii a zbylé zákusky posílá Wilhelm ihned do kafírny. Což s počtem zmizelých koláčků činí dohromady čtrnáct. Je to zmizení o to víc politováníhodné, že čtrnáct koláčků rozděleno na 132 dílů by pro každého z nás představovalo významný doplněk stravy…“ (Smích)

Po tomto zásahu záhada osmi koláčků, která vyvstala jako pěna, stejně tak jako pěna opadla a rozplynula se, aniž zanechala stopu.

„Malá horečka z mírného poblouznění,“ komentuje to zástupce kapitána, „zaviněného opotřebováním nervů.“

Od Langonnetovy apendektomie – jistého druhu zkoušky ohněm, o které teď mluvíme jako staří spolubojovníci – se cítíme s Le Guillouem mnohem blíže a večer se spolu nesouvisle bavíme, zatímco Morvan chrápe na koši ve vedlejším pokoji. Někdy sklouzneme i na vážné náměty. Já si přitom dávám do pořádku své papíry.

„Doktore, věříte na posmrtný život?“

„Ne.“

Řeknu toto ‘ne’, otočím se a pozoruji ho.

„Vy na něj věříte?“

Le Guillou polkne slinu, což má za následek, že jeho mongolské lícní kosti se zvednou až k zeleným očím.

„Jsou okamžiky,“ řekne s přemáháním, „kdy se mi zdá, že je skoro nemožné, abych tak najednou umřel.“

„Nechcete to připustit,“ řeknu, „ale znamená to, že jste věřící, a v tom případě už mlčím.“

„Jak to? Vy mlčíte!“ řekne Le Guillou skoro útočně. „Jestliže věřím na posmrtný život, pak už nejsem hoden s vámi diskutovat?“

„Ale jděte,“ řeknu a směji se, „nezlobte se. Neřekl jsem to v tom smyslu, v jakém to chápete. Jestliže věříte, že něco na posmrtném životě je, proč bych se pokoušel vám to vymlouvat? Nač bych uváděl důvody, které považuji za dobré?“

„Přece kvůli pravdě,“ řekne Le Guillou.

„Pravda se nemá říkat, pokud někomu ubližuje,“ řeknu.

„A mně by ublížilo, kdybych nevěřil na posmrtný život?“

„Určitě. Copak nevěříte proto, že se vám myšlenka na smrt zdá nesnesitelná?“

„A vám se nezdá nesnesitelná?“

„Také zdá.“

Ticho. Le Guillou pokračuje se svou obvyklou houževnatostí:

„To všechno mi nevysvětluje, proč nevěříte na nesmrtelnost duše.“

„Protože je to nesrozumitelná myšlenka. Když člověk zemře, jeho mozek je neodvolatelně zničen a s mozkem i inteligence a paměť mrtvého, to znamená všechno, co v něm bylo osobního.“

„Není možné předpokládat zázrak, který jim vrátí život?“

„Bez organického podkladu, jehož zásluhou se zrodily?“

„Ano, patrně,“ řekne Le Guillou. „Nebereme-li v úvahu, že by byly zapotřebí miliardy zázraků, aby proměnily v duše miliardy mrtvých. Věřící by vám řekl, že to není nemožné.“

„Pro víru není nemožné nic. To už je obsaženo v její definici.“

Protože se odmlčí, řeknu po chvíli:

„Nezmiňujte se o této rozmluvě. Nechtěl bych, aby se myslelo, že se uchyluji k prozélótství.“

„Faráři z toho těží,“ řekne Le Guillou, který se náhle vrátí ke svému antiklerikalismu.

„Protože si myslí, že mají pravdu.“

„A vy si nemyslíte, že máte pravdu?“

„Několik malých dílků tu a tam, slabě osvětlovaných paprsky rozumu.“

Tváří se dost zklamaně: moje filozofie mu příliš útěchy neposkytla.

Musím se vrátit o dvanáct let zpátky, ke svému prvnímu roku studia medicíny, kde nalézám vzpomínku na rozmluvu svých druhů na tento námět. O záhrobí diskutují jen mladí. Ve třiceti letech už jsou kostky vrženy. Člověk si už vytvořil víru nebo ‘nevíru’. Už o ní nepochybuje. Kdybych měl začít debatovat o podobné otázce s důstojníky – samozřejmě s výjimkou broučků – považovali by to za krajně nevkusné a rychle by to zamluvili, ať už jsou věřící nebo ne.

A přece asi neexistuje lepší místo, kde by se mělo hovořit o smrti a nesmrtelnosti, než je JPRS. Není si možno představit dokonalejší klášter ani přísnější klauzuru. Po skončení denních povinností nezbývá nic jiného než meditovat a starat se o svou spásu, každý ve své cele. Ano, ale jakou spásu?

Zřejmě nezačnu o tomto problému mluvit s kapitánem: je nepapírový katolík a účastní se Beckerových modlitebních shromáždění v neděli ráno.

Ale když ho zastihnu v jídelně na čaji, využiji svého sloního postavení, abych mu položil několik nevinných a choulostivých otázek.

„Veliteli, jak můžeme s jistotou vědět, že nás během této patroly nikdo neobjevil?“

„Jistě to nevíme. Myslíme si to.“

„Předpokládejte, že vynikající nepřátelská ponorka je ještě tišší než my a že disponuje lepšími detekčními prostředky: mohla by se k nám přiblížit natolik, aby rozeznala naši akustickou signaturu a mohla odplout, aniž bychom o ní cokoliv věděli?“

„To by bylo podivuhodné,“ řekne kapitán a jeho modré oči se na mne dívají nad šálkem.

„Zdá se, že nová sovětská nukleární ponorka uvádí kdekoho v úžas svými obrovskými rozměry. Francie prý má fotografie tohoto monstra. Známe jeho vlastnosti?“

„Felčare,“ řekne kapitán v dobrém rozmaru, „když máte fotografii ženy, neznamená to, že znáte všechny podrobnosti její anatomie.“

„Ale veliteli,“ řeknu se smíchem, „jaké přirovnání! A zvlášť z vašich úst.“

Také se směje. Katolík ano, ale ne přehnaně stydlivý. Tiše popíjíme. Pokračuji:

„Veliteli, znáte Kiplingovo vyprávění o sloním mláděti a jeho ‘nenasytné zvídavosti’? Chtěl bych se vás ještě na něco zeptat.“

„Ale sloní mládě vyroste…“

„O to se právě pokouším. Angličané prý mají ponorkový lodní šroub tišší než je náš.“

„To je pravda.“

„Také se povídá, že k nám do Toulonu připlula jedna americká ponorka a že naše atlantická ponorka s ní závodila ve sledování stopy od vyplutí z rejdy. Nejméně o jednu hodinu prý byla pomalejší.“

„To svědčí o tom,“ řekne kapitán, „že máme dobré spojence, kteří mají dobré inženýry. Ale my také nejsme žádní břídilové…“

„Co tím myslíte, veliteli?“

„Francouzský JPRS nové generace, který se právě studuje, bude ještě výkonnější a ještě tišší než Inflexible.“

Chroustám suchý koláček, ostatně s výčitkami svědomí. V jaké podivné civilizaci to žijeme! Jídlo už není radostí, ale hříchem.

„Veliteli, kdybych se neobával, že vás otravuji, položil bych vám ještě několik otázeček.“

„Odpovím vám na ně, pokud budu moci,“ řekne kapitán.

„V případě války dostanete příkaz střílet prostřednictvím vlasové antény, kterou vlečeme za sebou ve vodě. Ale dejme tomu, že ta anténa bude poškozená.“

„Máme ještě jednu, upevněnou na můstku, ale tu můžeme ponechat a udržovat deset metrů pod vodou. Neporušíme tedy posvátné utajení.“

„Dejme tomu, že v době války bude ve Francii prezident republiky unesen nebo zabit. A že by naše vysílací středisko v Rosnay bylo zničeno.“

„Prezident by byl ihned nahrazen. Rosnay také. Byla by učiněna opatření, aby nebyl neutralizován nejvyšší velitel a ani vysílání aby nebylo narušeno.“

„Dobrá,“ řeknu. „Dostaneme prezidentův příkaz a vystřelíme. Co uděláme potom?“

„Máme svoje instrukce,“ řekne kapitán a malinko se usměje, „ale ty jsou tajné.“

„Budu formulovat svoji otázku jinak,“ řeknu ihned: „co se stane s ponorkou, jakmile je vystřelena salva?“

„To už nemá žádný význam…“

Teď se zase na něho dívám já, celý užaslý. Nevěřím svým uším. Opakuji:

„To už nemá žádný význam?“

„Nemá, hleďte,“ řekne kapitán netrpělivě, „přemýšlejte. Jestliže vystřelíme, znamená to, že naše zastrašovací funkce selhala, a to je hrůza! A nic jiného už nemá význam. Ani ponorka, ani my…“

„Chcete říct, že s ponorkou je amen? Že ji stihne osud včely? Že zemře, jakmile píchne?“

„Se vší pravděpodobností ano.“

„Jak je to možné?“

„U nepřítele se dá předpokládat velmi výkonný systém trajektografie, který mu umožní okamžitě určit bod vypuštění našich řízených střel a zničit nás.“

„Dá se také předpokládat,“ řeknu po chvíli, „že nepřítel bude mít jiné věci na práci než zničit ponorku, která už není nebezpečná, protože přišla o své žihadlo. V tom případě by bylo třeba se vrátit do Francie.“

„A co bychom tam našli?“ řekne kapitán. „Devastovanou Francii…? Věřte mi, felčare, od okamžiku, kdy selže naše odstrašovací funkce a my vystřelíme naši salvu, jsme úplně ztraceni! Začíná apokalypsa a nic, vůbec nic nemá význam.“

Nastane ticho a já pozoruji, že přes úžas, který jsem dal najevo a který jsem pociťoval, jsem si vždycky zmateně uvědomoval, ale nechtěl si jasně přiznat to, co právě kapitán řekl. Taková je pravda, když je nějaká myšlenka obtížná, můžeme před ní jen prchat. Ostatně naštěstí, neboť kdybychom žili dnem i nocí v očekávání našeho nevyhnutelného odchodu, život by vůbec nebyl možný. Jakkoli, v hrůze, kterou v nás rodí strach z atomové války, není krutá naše vlastní smrt, ale smrt našich blízkých, našich dětí, vnoučat, naší země, planety. Homo sapiens ničící svůj vlastní druh a zemi, která ho živí: je možné si představit nesnesitelnější myšlenku?

„Je to pravda,“ řekne kapitán, jako by uhádl mé myšlenky.

Pokračuje:

„Je pravda, že jsme zajatci systému na hranicích absurdity. Ale na druhé straně jsme nikdy nebyli tak blízko tomu, abychom hrůzou dokázali přimět hrůzu k ústupu.“

9

Jak říká Roquelaure, který býval místním přeborníkem v závodech na kole, ‘vjíždíme do cílové rovinky’: metafora málo vhodná pro JPRS, který se vůbec nestará – na všech úrovních – o přímočaré směřování. Stejně se nás všech zmocňuje netrpělivost, mne prvního. Abych si sám pro sebe vytvořil dojem, že uspíším návrat, začínám sestavovat zdravotnickou zprávu, kterou mám odevzdat svým nadřízeným po návratu do Brestu. Ale pod vlivem okolností zůstane nedokončená až do chvíle, kdy se ponorka přiblíží ke břehu: během těch posledních dnů se může stát ještě hodně věcí.

Večer na svém koši jsem se neustále zabýval touto medicínskou bilancí a ve svém nitru jsem se pokoušel sestavit bilanci osobní. Nakolik se mi zdá pozitivní ve smyslu lidském a profesionálním, natolik je pro mne zklamáním ve smyslu citovém, což se vztahuje na mou mlčenlivou dopisovatelku.

To, co se odehrávalo na ponorce nebylo špatné, špatné bylo to, co se odehrávalo venku. Zdá se mi, že kdybych byl na Sofiině místě a rozhodl se přerušit náš vztah, snažil bych se zpravit partnera o svém rozhodnutí a nenechal bych ho devět týdnů doufat, že dostane nějaké zprávy, které ve skutečnosti nikdy nepřišly. Potřeboval jsem hodně duševní síly, abych přemohl krutá muka, do kterých mě uvrhla Sofiina mlčení. Říkám mlčení V množném čísle, protože každé z nich nastávalo vždy v sobotu a každou sobotu jsem je těžce prožíval, i když jsem se pokaždé snažil zardousit naději, čekat, že familigram nepřijde a na to se vyzbrojit.

Když jsem neprávem ‘investoval’ své city do jedné bytosti, pak bych rád požádal psychology, aby mi vysvětlili, jak je zase ‘odinvestovať a jakou metodu uplatnit, abych mohl co nejrychleji přejít ze žalu k rezignaci a z rezignace do stavu pohody. Pokud jde o duševní pohodu, té jsem ještě nedosáhl. Kdyby byl náš lidský stroj zařízen racionálně, měl by obsahovat odstraňovač roztrpčení, který by v případě potřeby fungoval automaticky.

Přes tyto nápory se moje morálka udržela. Nepoznal jsem proslulý ‘syndrom pátého týdne’. Pokud jde o mne, moje sklíčenosti bývaly nárazové, ve skutečnosti netrvaly déle než jedno dopoledne nebo odpoledne. Začínaly strastiplným pocitem neskutečnosti: bizarnost situace mi okamžitě padla do očí, vyvolala ve mně pocit úžasu a rozhořčení. Říkával jsem si: „Co tu proboha dělám, uzavřený v té železné krabici pod vodou? Ani nevím, ve kterém jsem oceáně! Za každou cenu se odtud musím dostat. Abych už viděl oblohu!“

Načež mě asi po dobu jedné minuty nebo dvou trýznila šílená posedlost ‘otevřít okno’, třebaže jsem dobře věděl, že takové okno neexistuje. Co následovalo potom, bylo velmi zvláštní: neskutečnost revolty – otevřít okno, vyjít, znovu vidět oblohu – pozvolna přehlušovala neskutečnost situace a smiřovala mě s ní: ‘zase jsem vzal na sebe starý chomout’, jak se říkává, když končí prázdniny. Měl jsem před sebou brázdu, kterou jsem musel zorat – jako koně pro polní práce. Nebo abych použil správnějšího obrazu, kolečko, zvané felčar, se samo od sebe zařadilo tam, kam ve stroji patřilo.

Více než stokrát jsem zpozoroval během této patroly udivující vlastnost námořníků na ponorce, že totiž mají pocit, jako by každý z nich byl na palubě veledůležitý. To není iluze. Platí to nejen o inženýrech a o ostřílených technicích, kteří zajišťují významné služby, ale je to pravda i o těch nejmenších ‘plavčících’. Milá čtenářko, prosím vás, promiňte mi velmi přízemní příklad: jestliže malý námořník, pověřený péčí o záchody, je nechá ucpat, pak ve škole by to byla nedbalost, ale na ponorce je to katastrofa. A i když nepůjdeme tak daleko, jestliže tento námořníček nevyprázdní nádrž s výkaly dost rychle do moře, pak hmota zmizí, ale zůstane zápach, což vyvolá u posádky prudkou nespokojenost.

Tento uspokojující pocit, že každý vykonává ‘důležitou funkci na palubě’ – bez níž by byla ohrožena bezpečnost všech nebo aspoň jejich blaho – mají všichni a všem přináší značnou pomoc v tom, že snášejí to nejtěžší strádání: nepřítomnost dne.

Brouček Verdelet si to uvědomil v den, kdy v kafírně recitoval v rámci literárního pořadu Baudelairovy verše. Uvedl také báseň v próze nazvanou ‘Cizinec’, jejíž text mu poskytl kapitán, který si jí velmi cenil. Verdelet, který studoval dramatické umění dříve, než vstoupil na politické vědy, nečetl: recitoval. A skutečnost, že uměl nazpaměť stovky veršů byla v prvním okamžiku důvodem jeho úspěchu, neboť muže ohromil rozsah jeho paměti: „Brouček, ten toho v té kotrbě má!“ řekl Bichon, který tak vyjádřil všeobecný obdiv.

A navíc: Verdelet recitoval velmi dobře. A když došel v ‘Cizinci’ ke konečné větě, kterou podal vskutku s velkým uměním: „Miluji oblaka, oblaka, která plynou tak nízko, tak nízko, podivuhodná oblaka“, s překvapením viděl, že jeho posluchači – asi čtyřicet mužů – strnulo pohnutím. Po chvíli se zbavili svého ustrnutí, nadšeně tleskali a prosili ho, aby báseň přednesl znovu. To také udělal. Načež dva posluchači k němu přistoupili a žádali ho, aby jim napsal na kus papíru větu, která tak promluvila k jejich srdcím. Nazítří ji opakovala dobrá polovina posádky.

Přemýšlím o této epizodě. V ‘uličce radosti’ slyším křik, hluk a smích. Obezřetně – mohlo by se totiž také jednat o lest, aby mě vylákali z pokoje – pootevřu dveře a riskuji pohled na chodbu. Oba broučci, Angel, Callonec a Saint-Aignan vedou ze zálohy boj vodními revolvery. Tuto hru uvedl na palubu Verdelet, který sem přitáhl rozmanité žerty a šibeniční kousky stejného druhu. Moje obezřetnost se mi vyplatila. Kdybych vystoupil neopatrně ze svého území, bylo by samozřejmé, že by se protivníci spojili a soustředili svou palbu na mou osobu.

Milá čtenářko, váhám, zda vám mám vyprávět jeden z opravdu šibeničních kousků našich broučků, neboť se obávám, že bych ve vás jenom posílil přesvědčení, ostatně celkem správné, že muži, jakmile se ocitnou sami mezi sebou, mají tendenci stát se trochu dětinskými. Avšak na obhajobu broučků je třeba říci, že každodenní život na ponorce do jisté míry připomíná internát velkých škol a vyvolává, aby se tak řeklo, žerty, které se tam provádějí.

Mezi legračními předměty, které Verdelet uvedl na palubu, byla také soustava dvou hrušek z kaučuku, spojených dlouhou trubičkou. Jestliže se tato hračka ukryla pod talíř (ostatně zakrytá ubrusem), jedna hruška splasklá, druhá, když se trochu napumpuje, nafoukne první hrušku prostřednictvím trubičky a uvede ji do náhlých skoků, které rozhýbají talíř: pohyby jsou to samy o sobě komické, protože unikají vůli hosta, který sedí před talířem.

Podceňovali byste však fantazii našich broučků, kdybyste si mysleli, že se spokojí s tak omšelým kouskem. Vymysleli si scénář, který zdvojnásoboval účinek hry. Zasvětili mě do svého tajemství. Přidal jsem jedinou obměnu v tom, že jsem jim poradil, aby změnili terč. Místo aby se obětí žertu stal Becker, na můj podnět se soustředili na Miremonta, který není katolík, a proto se vší pravděpodobností nebude tak uražen jako by byl náš zbožný vousáč.

Nadejde nedělní večeře. Jako pasivní spoluviník se akce zúčastní i Wilhelm. Splasklá hruška je umístěna pod Miremontův talíř a druhá hruška, kamuflovaná přepadávajícím ubrusem, se octne na dosah Verdouxovy ruky. Ten se ihned posadí a tváří se spíše ctnostně nežli moudře.

Jakmile se všichni usadili, ve volném okamžiku mezi předkrmem a masitým chodem za všeobecného ticha zahájí oba broučci na pohled neškodnou komedii, jakou před námi hráli od prvého dne patroly více než stokrát.

„Verdouxi,“ řekne Verdelet, „co budeš dělat dnes večer?“

„Mám v úmyslu se projít po Champs-Elysées. Snad zajdu do biografu. Půjdeš se mnou?“

„Lituji, mám schůzku u Fouqueta.“

„Pojď se mnou! Schůzku nech plavat!“

„To není možné. Je to jedna z těch coco girls.“

„Která? Můžeš mě jí představit?“

„To nejde. Blízko trůnu bratry nepřijímám.“

„Tak ji aspoň popiš.“

„No tak tedy,“ řekne Verdelet a tváří se labužnicky, „je vysoká, štíhlá, má mahagonové vlasy a zelené oči. Její ňadra jsou jako granátová jablka z Alláhovy zahrady. Stehna má silná, svalnatá, pevná. A pokud jde o její zadničku, stačí vidět, jak se něžně pohupuje před vámi a už se vám sbíhají sliny v ústech.“

V tom okamžiku zmizí Verdouxova ruka pod ubrusem. Miremontův talíř zahajuje prudké skoky. Všechny oči se na něj upírají. Callonec rozhořčeně vykřikne:

„Ale Miremonte! Prosím tě! Ovládni se!“

Miremont zčervená, vybuchuje smích a mně spadne kámen ze srdce, když vidím, že se směje i kapitán. Bál jsem se, že se mu bude zdát tento žert příliš silný.

„Nikdy jsem ještě neviděl takové idioty!“ vykřikne rozzuřený Miremont.

Strčí ruku pod ubrus a vyloví hrušku z kaučuku, kterou hodí Verdouxovi do talíře. Běda, chudák se marně rozčiluje, neboť Verdoux sebere hrušku, zkoumá ji a lítostivým tónem řekne:

„Cože, protéza? Nešťastníku, ty ve svém věku musíš mít protézu? Takže ty poskoky, to byl jenom podvod…“

„Hanba!“ volá Verdelet.

Smích se zdvojnásobuje a Miremont, který se chytil do léčky, odmítá ve funkci šéfa menáže uvolnit láhev šampaňského, kterou po něm požadují broučkové jako výkupné za ‘nemravnost’ a ještě hůře, za ‘podvod’.

Zřejmě nebylo náhodou, že broučci erotizovali klasickou hříčku, samu o sobě zcela neutrální. Elektrika nesvítí a oči mám široce otevřené. Ne že by mě spánek míjel. Sám spánek nevyhledávám.

Zena není na ponorce přítomna. A přece je tam velmi přítomna: ve filmech pro četné obecenstvo, které se promítají v kafírně; i všude jinde: na kazetách, které se poslouchají na koších po službě se sluchátky na uších; v erotických časopisech, které jdou z ruky do ruky, až jsou úplně roztřepené; v románech, v nichž kamarád kamarádovi ukazuje dobré stránky; v pin-up girls, které dekorují dveře světnic nebo které diskrétněji zdobí pulty a tabule na palubě; v ženském přestrojení při kabaně; v rozmluvách na světnicích a poněkud chvástavém vyprávění svobodných chlapců; a také, jakmile ustane služba a namáhavý dozor nad stroji, v myslích cudných a mlčenlivých.

Všiml jsem si jedné věci: čím víc je muž zamilován do své ženy, tím méně o ní mluví, nezmiňuje se o ní ani svému nejbližšímu příteli. Na druhé straně o svých dětech se svěřuje rád. A když ho požádáte, aby vám ukázal jejich fotografii, na oko lhostejně vám je ukáže také ve společnosti manželky. Podle mého názoru je zapotřebí složit jí diskrétní poklonu, zatímco největší díl chvály uštědříte potomstvu. V jídelně jsem měl několikrát příležitost sehrát tuto roli. Na konci patroly jsem si už udělal dost přesnou představu o důstojnících, kteří jsou velmi zamilovaní do svých manželek. Upřímně řečeno, závidím jim. Chápu, že pro ně musí být při vyplouvání z Brestu nesnadné odloučit se od tak milého rodinného krbu. Ale návrat by jim měl stokrát vynahradit tyto strázně.

JPRS představuje takovou hustotu vysoce složitých aparátů, že se člověk ptá, jak mohou mistři, kteří je obsluhují, spojit ženský obraz s touto rafinovanou technologií. A přece to dokáží.

Na ústředním stanovišti navigačních operací je koutek na levém boku lodi rezervovaný třem ústředím navigace inercií. Jsou to přístroje mimořádně drahé, které lze vidět jen na JPRS a na dvou našich mateřských letadlových lodích.

Dovolují navigátorovi určit kurs s úžasnou přesností, což je tím užitečnější na JPRS, že zde nelze vystoupit na můstek a určit kurs – ani vystrčit periskop a řídit se podle hvězd. To vylučuje svatosvaté utajení.

Na straně stanoviště pohonu lze vidět jenom tři pultíky, jeden vedle druhého, ale nezávislé na sobě (příslušné přístroje, které jsou velmi objemné, zůstávají mimo dohled). Jestliže jsou tyto ústředny tři, pak je to proto, že od okamžiku, kdy JPRS opustí Dlouhý ostrov, má časem tendenci uchylovat se od stanovené dráhy. Jedna z nich je vybrána, aby sloužila lodivodovi, a dvě další jsou určeny ke kontrole.

Odpovědným pracovníkem je malý brunet živých očí. Žádám ho, aby mi vysvětlil, jak přístroj funguje. Udělá to, ale předem se tváří poněkud zaraženě. A má pravdu. Nerozumím ani zbla z toho, co mi povídá. Zatímco ho poslouchám čím dál roztržitěji, bloudí můj zrak po pultech a objevuje, že každá ze tří ústředen je zosobněna milým ženským obličejem.

„A kterou z těch tří jste vybral za lodivodku?“ ptám se nakonec.

„Tu uprostřed.“

„A proč jste jí dal přednost?“ řeknu.

„Je nejhodnější,“ řekne s úsměvem skoro něžným.

Když dnes ráno přijdu na ošetřovnu, řekne mi Le Guillou:

„Dobrý den, doktore, máme tu klienta. Je to elektrikář Longeron. Chce, abyste mu udělal ‘check-up’.“

„Check-up?“

„Tak to řekl.“

„A na počest čeho tenhle check-up?“

„Nechtěl říct. Vypadá dost vyděšeně.“

„Vypadá vyděšeně? Je zvláštní, že právě několik dnů před návratem dochází k duševním krizím. Kdy řekl, že se vrátí?“

„Za okamžik.“

Věnuji se svým papírům, ale jen krátce. Zájemce se objeví skoro hned. Je malý, hubený a skutečně vypadá velmi ztrápeně.

„Dobrý den, Longerone. Prý chcete check-up?“

„Ano, doktore.“

„Ale takový check-up, už jste měl, Longerone, na pevnině. Je to normální prohlídka. Všichni jí musí projít. A u vás nic nenašli, proto jste tady. Bolí vás někde?“

„Ne, doktore.“

„Tak co vám dělá starosti?“

„No tak tedy…“ řekne.

Ale nepokračuje. Dívá se na Le Guilloua. A ten, aniž by dal najevo, že si toho pohledu povšiml, a aniž se mě zeptal očima, přejde do vedlejší separace, kde zřejmě nemá nic na práci. Udělá to jako nejpřirozenější věc na světě a přitom se tváří velice zaneprázdněné. Pokud jde o Morvana, nikde ho nevidím. Asi spí.

„No tak tedy, doktore,“ řekne Longeron po chvíli ticha.

Ale nedokáže se rozhodnout. Zůstává se zavřenými ústy, s mrkajícími víčky, tváře má bledé a vypadá tak špatně, že se obávám, aby mi neomdlel.

„Posaďte se,“ řeknu. „Dám vám sklenici vody.“

Pije dychtivě, do obličeje se mu vrací barva, polyká sliny. Když konečně promluví, jeho hlas zní bezbarvě.

„No tak tedy,“ řekne, „jde o to, že se stávám impotentním.

Usměji se.

„Proč si to myslíte?“

„Už týden nemívám v noci erekci.“

„A před týdnem jste ji měl?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Tři nebo čtyři.“

„A co jste s tím dělal?“

Ačkoliv jsem položil tuto otázku jen jakoby mimochodem a skoro roztržitě, uvede ho do rozpaků. Opakuje: „Co jsem s tím dělal?“

„Ano. Co jste dělal?“

„No tak,“ řekne s námahou, „prodlužoval jsem ji.“

Le Guillou má pravdu: vyjadřuje se dobře. To je šťastný nápad, toto ‘prodloužení’.

„Prodlužoval jste svou erekci ručně?“

„Ano.“

„Až do orgasmu?“

„Ano.“

První ‘ano’ je slabé, druhé jakoby vydechnuté.

„Co tedy?“ řeknu. „Kde je problém?“

Longeron mě pozoruje. Vypadá, jako by ho pohoršovala moje lhostejnost.

„Jak to myslíte: ‘Kde je problém?’ „ řekne. „Problém je v tom, že pociťuji vinu.“

Moje otázka ihned následuje:

„Proč?“

„Jak to ‘proč’?“ řekne a polkne slinu.

„Poslyšte, Longerone, neopakujte pořád moje otázky. Odpovídejte na ně.“

„Ano, doktore. Odpusťte mi.“

„Nechte si to ‘odpusťte mi’. Raději mi vysvětlete, proč se cítíte vinen.“

„Ale, doktore, masturbace je zvrácené sexuální chování.“

„Vy jste katolík, Longerone?“

„Ne, doktore.“

„Tak mi řekněte, kde jste našel tuto krásnou větu.“

„V lékařském Laroussu.“

„Je mi líto, že to tam je. V lékařových ústech nemá žádný smysl. Lépe: je pitomá. Lékařský Larousse jistě nadělal hodně zla mnoha lidem touto pitomou větou. Například vám, obtížil vás pocitem viny. Jste ženatý, Longerone?“

„Ano.“

„Až se setkáte se svou ženou, budete se bát, že si ji nemůžete vzít?“

„Ano, to je to, to je to… Když na to pomyslím, probouzím se v noci mokrý studeným potem. Mám z toho velkou hrůzu.“

„A máte výčitky svědomí?“

„Ano.“

„Také vůči své ženě?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože masturbace mě ve vlastních očích morálně snižuje vůči mé ženě.“

„Morálně vás snižuje, protože jste si vzal do hlavy, že je to ‘zvrácené sexuální chování’.“

„A to není pravda?“

„Vůbec ne. Víte, co je to zvrácenost, Longerone? To je záliba ve zlu. A vy si myslíte, že v případě dětí, samotářů, vězňů a všeobecně v případě mužů bez žen je masturbace záliba ve zlu? Masturbují, aby uspokojili svou potřebu. To je vše.“

„Byl bych velice rád, kdybych si to mohl myslet, doktore.“

„Tak si to myslete. Co vám v tom brání? Lékařský Larousse? Zdá se vám víc lékařský než já? Kolik je vám let?“

„Jednatřicet.“

„A vy si myslíte, že se člověk takhle stane impotentní v jedenatřiceti letech z jednoho týdne na druhý?“

„Právě, doktore, jak se stane člověk impotentním?“

„Vedou k tomu tělesné příčiny: cukrovka, cévní choroby, alkoholismus a drogy. Poznáváte se v této sestavě?“

„Řekl bych, že ne.“

„Jsou také morální příčiny, které vás mohou dočasně zbavit potence. Například velké milostné zklamání.“

„Tak to není můj případ,“ řekne živě Longeron. „Můžu říct, že mi ani jednou nechyběl familigram. Ani jednou! Jediný mi nechyběl!“

„Výborně, Longerone! Můžete klidně spát. Nejste impotentní. Po svém návratu se přesvědčíte, že všechno půjde velmi dobře.“

„Ale dejme tomu, že mám cukrovku, doktore?“

Směji se.

„Vy jste mi ale cholerik! A k tomu s fantazií. Poslyšte, Longerone, kdybyste měl cukrovku, tak už ji u vás objevili na pevnině.“

„Mohla se u mne vyvinout od mé poslední návštěvy. To už je půl roku.“

„Budiž. Jestli to zažene váš strach, požádám Le Guilloua, aby vám udělal rozbor moče a krve.“

„Děkuji, doktore.“

Je spokojen. Kouzelník mu vezme trochu krve a trochu moče. Ještě dříve než jsou rozbory negativní, je uspokojen. Pak mu dám banální posilující prostředek: další magie. A velmi důrazně, s plnou autoritou mu budu opakovat, že nic mu není, naprosto nic.

„Doktore,“ řekne.

„Ano, Longerone.“

„Promiňte, ale byl bych rád, kdyby všechno zůstalo jen mezi námi.“

„Váš případ patří do lékařského tajemství. Z ošetřovny nevyjde.“

„A Le Guillou?“

„Ten je rovněž vázán tajemstvím.“

Když jsme byli odpoledne s Le Guillouem sami, dotknu se Longeronova případu, protože nechci mít před ním žádné tajnosti. Poslouchá mě a nedovolí si ani usmát. Když dojdu k definici z Larousse, která popisuje masturbaci jako ‘zvrácené sexuální chování’, cukne jím to také. A dá mi velmi cenný návrh.

„Víte, doktore, byl by možná docela dobrý nápad, kdybyste o tom udělal výklad v kafírně. Případ Longeron asi není ojedinělý.“

Ušklíbnu se.

„Takhle bez okolků povídat o impotenci? Není to trošku choulostivé téma? Zvlášť když zbývá tak málo dnů do návratu?“

„Ano, to jistě. Ale mohl byste třeba oznámit přednášku o sexuálních chorobách, které jsou přenosné, a v tomto všeobecnějším rámci pojednat i o sexualitě. Mohl byste tak opravit běžné představy o impotenci.“

To jsem také udělal hned příští den s kapitánovým schválením a s ohromným úspěchem. Část posádky, která mě poslouchala, zopakovala pak mé poznámky těm, kteří byli ve službě. Doufám, že je příliš nezkreslili.

Byl bych málem v pokušení věřit, že tento případ bude poslední kromě běžných rým a zranění bez následků, když mám tentýž večer kolem půl desáté telefon, že mám naléhavě přijít na ošetřovnu. Běžím tam a zastihnu pekaře, jak si drží levicí zakrvácenou pravačku. Vyšetřuji ránu. Tohle není žádné bebíčko. Rozřízl si spodní část palce a částečně nařízl natahovací šlachu mezi palcem a ukazováčkem.

„Jak jste si to udělal, pekaři?“

„Opravoval jsem si koš. Tyhle prokleté ploché pružiny jsou ostré jako břitvy.“

„Jaké ploché pružiny?“

„Ty u žíněnky. Strkal jsem přikrývku pod matraci trošku zhurta a už to bylo.“

„Už jsem vás na to upozorňoval, doktore,“ řekne Le Guillou.

„Ano, vzpomínám si. Také Jacquier o tom mluvil. Na začátku patroly mě dokonce prosil, abych si nestlal lůžko. No, jste pěkně zřízený!“

„Sešijete mě, doktore?“ ptá se pekař slabým hlasem.

„Dvakrát: nahoře i dole. Ale nebojte se: dáme vám injekci na místní umrtvení.“

„Bude to trvat dlouho?“

„Slabou půlhodinku. Trošku delší bude šití šlachy. To je dost háklivé, protože šlacha není moc velká, jenom asi dvoumilimetrový řez. Bude třeba jej propíchat docela malými jehličkami. Ale nejdřív vás musíme dát do extenze.“

Po celou dobu, co potrvá zásah – a ve skutečnosti je ze slabé půlhodinky čtyřicet pět minut – budu s pekařem rozmlouvat a popisovat mu obšírně, co zrovna dělám: jeho mozek bude zaměstnán a nebude myslet na to, aby obrátil zrak na ránu.

Pokračuji:

„Tady je všechno malinké, chápejte: šlacha, nit, jehla.“

„Když je jehla tak malá, doktore, jak ji navléknete?“

Výborně, mluví a to skoro normálním hlasem.

„Já nenavlékám. Nit je zatavena do paty jehly. Návlek je už připravený.“

„Takže ji musíte vyhodit, když vám dojde nit,“ řekne.

„To jistě.“

„To není moc hospodárné,“ řekne docela rozumně.

„Snad, ale má to velké výhody: návlek je hotový, vytáhnete ho sterilní z balíčku… A zvlášť hlavička jehly nemá ucho. Je jemnější a udělá menší dírky ve tkáních…“

Sypu tyto větičky jednu za druhou uvolněným konverzačním tónem, až skoro laškovně, a přitom stále pracuji.

„A je to,“ řeknu po chvíli, „skončil jsem se šitím šlachy.

To nejchoulostivější je hotovo. Zbývá jenom sešít hořejšek.“

Pekař se poprvé znepokojí.

„Budu moct rukou hýbat? Bude taková jako dřív? Rozumíte, ruka při mém řemesle…“

„Nic si z toho nedělejte. Budete s ní pohybovat jako dřív. Ale bude to potřebovat čas. Nejméně tři týdny. Nejmrzutější pro vás bude, že po tři týdny ji budete mít v extenzi.“

Jakmile je rána obvázaná, odcházím hledat zástupce kapitána. To znamená proběhnout JPRS po celé jeho délce, ptát se chlapců: „Víte, kde je zástupce kapitána?“ a dostávat neměnnou odpověď: „Právě tudy prošel.“

Nakonec ho objevím na stanovišti velitelství pohonné jednotky v dílu strojů a ve dvou větách mu vylíčím, co se stalo pekaři, neboť očekává od druhých stručnost, když sám je tak vervní.

„To jistě,“ řekne mi, „s obvázanou rukou nemůže zpracovávat chleby! Uvědomujete si to, felčare? Francouzi bez chleba! To je revoluce! Naštěstí už návrat není daleko. Pojďte, felčare, najdeme kuchaře a podíváme se, co se dá dělat.“

Ale v kuchyni nenajdeme ani Tetatuiho ani Jegoua: skončili už svou každodenní tvrdou práci a šli si lehnout. Film v kafírně právě skončil. Kartáček na zuby se nikde nevyskytuje. Je tam jenom Le Rouzic a dohlíží na své malé námořníky, kteří rovnají židle.

„Snad si vzpomínáte, veliteli,“ řeknu, „že Le Rouzic se v tom vyzná. Dobrovolně pomáhal pekaři dělat chleba.“

„To je pravda!“ řekne velitel. „Když jsem šel kolem, jednou jsem je viděl.“

Jakpak by je neviděl? Chodí všude a vidí všechno. A už hučí do Le Rouzica, který není zrovna nadšený, třebaže je jinak velmi úslužný.

„Víte, veliteli, s chleby to ještě jde, to bych snad svedl. Ale pokud jde o pečivo, briošky, rohlíky, s tím se mnou nepočítejte. A kdo bude dělat ve dne moji práci šéfa v kafírně? Nemůžu pracovat ve dne v noci.“

„Pekař vás v kafírně zastoupí.“

„I s tou rukou?“

„Bude dirigovat malé námořníky.“ Le Rouzic se ušklíbne. „Ano,“ řekne, „ano. Jak chcete. Pekař není zrovna trpělivý.“

Jinými slovy, Le Rouzic chrání své malé námořníky, které příležitostně seřve. Asi si myslí, že je vyhubování a vyhubování. A to jeho vyhubování jako jediné má pedagogický smysl.

„Promluvím o tom se šéfem,“ řekne zástupce kapitána. „On už pekaře zpracuje. A vy, vy nebudete dělat nic jiného, jenom chleba. Bez briošek se samozřejmě obejdeme. Jako královna Marie-Antoinette.“

„Promiňte, veliteli,“ řekne Le Rouzic, „Marie-Antoinette se bez briošek neobcházela. Lid se bez nich obcházel. A bez chleba taky.“

„Velmi správně, Le Rouzicu,“ řekne zástupce kapitána a zhurta se zasměje; poklepe mu přátelsky na rameno.

Záležitost se uzavírá v dobrém rozmaru a tvoří součást historických vzpomínek, drahých našemu srdci. O vlásek jsme minuli Waterloo. Až do konce patroly budeme jíst chleba.

Dva nebo tri dny před návratem do Brestu sedím s kapitánem v jídelně u šálku čaje.

„Podle vašeho názoru, veliteli, tahle patrola – je to dobrá patrola?“

„Až doposud ano,“ řekne bez náznaku úsměvu. „Ale definitivně vám odpovím, až budeme na pobřeží u Dlouhého ostrova.“

A jak už bývají námořníci pověrčiví, natáhne paži a kradmo položí ruku na dřevo knihovny. Když takto zažehnal na poslední minutu nehodu nebo neštěstí, vyvolané – kdo ví, snad i vyprovokované mou neuváženou otázkou, usměje se na mne do vousů, přátelsky se na mne podívá a v jeho očích čtu náznak zlomyslnosti.

„Máte ještě nějaké otázky, felčare?“

„Nadouvají mi tváře, veliteli, ale jestli chcete, můžu je spolknout.“

„Abyste riskoval udušení? Ne, ne, jen je položte, felčare.“

„Co je to tedy dobrá patrola?“

„Dobrá patrola je taková, kde se nic neděje a o které můžete napsat na závěr své zprávy: ‘Podle svého svědomí jsem objeven nebyl.’“

„A přece se toho na palubě za těch devět týdnů hodně událo.“

„To je pravda: měli jsme několik poruch, ale opravili jsme je.“ Usměje se.

„A vy jste opravil Brouarda, Roquelaura, Langonneta a řadu dalších…“

„Děkuji, veliteli.“

Ticho. Malými zbožnými doušky popíjí čaj.

„Jak víte,“ pokračuje, „je vždy třeba vyvodit poučení ze závažných případů, které se udály během patroly. A to jste ostatně vy udělal.“

Dívám se na něho s otevřenou pusou.

„Jak to, veliteli, co jsem udělal? Vždyť jsem neudělal vůbec nic.“

„Felčare, podceňujete se. Jistě máte nějaké připomínky, které byste chtěl formulovat. Byl bych velice překvapen, kdyby tak aktivní a pragmatický duch jako je váš nenastylizoval na tento námět několik písemných poznámek.“

„Ale veliteli,“ řeknu se smíchem, „vy mě pokládáte za zrádce! Každopádně by to byly velmi skrovné náměty.“

„To nejsou nutně připomínky méně cenné. Tak do toho, felčare, poslouchám vás.“

„Tak dobrá, předně: bylo by třeba opravit plíšky pružin v žíněnkách na koších. Za druhé: máme pomocného kuchaře. Na palubě by byl užitečný pomocný pekař. Podle mého mínění pekař kromě toho, že pracuje v noci, pracuje příliš mnoho a pracuje úplně sám. Důsledek toho je, že jestliže se stane obětí úrazu, JPRS se musí obejít bez chleba. Za třetí, ale promiňte, veliteli, nemám v úmyslu formulovat třetí připomínku: všichni námořníci by mě nenáviděli.“

„Vyjádřete ji ústně.“

„Och ne, veliteli, vy sám byste byl nerad, kdybyste ode mne slyšel podobnou věc.“

„Felčare, jestliže tvrdošíjně setrváte ve svém mlčení, vaše hodnocení bude obsahovat tuto větu: ‘Nemá důvěru ke svému veliteli’.“

Při těchto slovech se směje a já se směji s ním. Ostatně – když jsem nechtěl mluvit o třetí připomínce, neměl jsem se o ní zmiňovat. Sám jsem vlezl do pasti.

„Dobře,“ řeknu, „svěřím se vám s tím, veliteli. Jde o familigramy.“

„Ach!“

„Je to instituce, kterou váhám kritizovat předně kvůli sobě samému – dostal jsem jenom jeden – a také proto, že velice ctí námořnictvo, neboť je v zásadě humánní. Ale podle mého mínění působí stejně tolik zla jako dobra. Snad ještě víc zla.“

„Budete překvapen, felčare,“ řekne velitel vážně. „Můj zástupce sdílí vaše mínění. A jestliže já ho nesdílím, rozumím vašim důvodům.“

Ponechává větu nedokončenou a po krátkém mlčení ji doplňuji já.

„Domníváte se, že není možné vracet se k této věci ze zásadních důvodů a napravovat něco, co napravit nelze.“

„Ano, je to přibližně tak.“ Ihned dodává:

„Felčare, vyjádřete jediným slovem svůj dojem z patroly.“

„Fantastická. Ale jestli mi dovolíte jediné slůvko navíc, dodám: vyčerpávající.“

„Nevypadáte ani trochu vyčerpaně.“

„Protože jsem neposedný jako blecha. Chvíli nevydržím na místě. Nemůžu tomu uvěřit, že za několik hodin budeme na volném vzduchu. Je to podivný výraz –’volný vzduch’ – nezdá se vám? Zní tak banálně.“

„A přece!“ řekne kapitán.

Rozhostí se ticho. Nám nevadí. Mezi námi vane duch vzájemného porozumění. Mám ke kapitánovi mnohem víc než jenom sympatie. Jako důstojník je vynikající profesionál, prodchnutý živou láskou ke svému řemeslu a stejně tak živým procítěním svého povolání. Ale i jako člověk upoutá: jemný, kultivovaný a kultivující humorem svůj postoj k životu, který je zároveň odvážný i cudný. Velmi dobře ovládá lidi a přitom je miluje. Je zároveň přátelský i autoritativní. Družný i rezervovaný.

Na poslední večer vymámili broučci na Miremontovi láhev šampaňského a pozvali mě, abych s nimi vypil poslední sklenici v jídelně. Vůbec nemám rád šampaňské, ale kterak odmítnout pohostinnost poslední malé slavnosti? Kromě dvou broučků jsou tam všichni rozjívení mladíci: Angel, Callonec, Saint-Aignan, ale jen na krátkou dobu, neboť se dost rychle loučí. Mají službu.

Také Verdoux má službu. Láhev šampaňského je prázdná teprve z poloviny. Hosté sotva omočili ve sklenicích rty: když jsou námořníci ve službě, je nepsaným zákonem na palubě střízlivost.

Verdelet popíjí. Může si to dovolit: půjde spát. Ale já odmítám přídavek. Vím, že se tvrdí, že není mužné nemilovat šampaňské. Ale já raději platím za nemužného, než abych trpěl pálením žáhy.

Verdelet je dvojnásobně šťastný: předně proto, že opět uvidí ‘volný vzduch’ a pak že se na volném vzduchu setká se svou snoubenkou, od které věrně přijímal jeden familigram týdně. Závidím mu.

„Udělal jsem si bilanci,“ řekne se sklenicí v ruce. „Pokud jde o řemeslo, naučil jsem se svědomitě to, co bylo třeba dělat. Uvědomuji si, že bych se mohl naučit mnoha dalším věcem. Ale já nejsem matematik. Jsem literát.“

„Ale,“ řeknu, „po stránce literární jsi tady ostatně udělal kus cenné práce, abys pobavil kafírnu svými hovory a jídelnu svým humorem.“

„Vracím ti poklonu,“ řekne. „Tys patřil k těm, kteří ostatní bavili. Také Verdoux se snažil. A zástupce kapitána a kapitán. Ale pět důstojníků ze šestnácti, kteří mluví, to není moc. V tom je ten problém. A víš stejně jako já, že chvílemi bylo třeba být jako veš, dotírat a pošťuchovat, aby se vůbec mluvilo: navrhoval jsem kapitánovi, aby během jídel pořádal debaty na nekonfliktní témata…“

Za chvíli opouštím Verdeleta a vydám se na ošetřovnu, kde zastihnu Le Guilloua velmi zaneprázdněného: dělá účetnictví družstva, které bych měl normálně dělat s ním, protože já spravuji tuto vzácnou instituci. Tak se hned do toho pustím a za dobrou hodinku jsme s tím hotovi.

Obkroužím pohledem ošetřovnu, kterou opustím. Le Guillou uklízí. Ve vedlejším pokoji spí Morvan. Všechno je normální. Všechno je banálně každodenní.

Le Guillou dokončil dokonalý úklid. Opře se o operační stůl. Jeho zelené oči pod širokými lícními kostmi se zasní a já se ptám sám sebe, zda ho nezachvátila metafyzická úzkost a zda mi znovu nezačne klást otázky o nesmrtelnosti duše. Ale ne. Jde o něco docela jiného.

„Doktore, co vy si myslíte o odstrašování?“

„Jsem bohužel pro.“

„Proč bohužel?“

„Protože nejlepším řešením by bylo odzbrojení. Ale Francie by odzbrojená nepřežila v přezbrojeném světě. Aby se odzbrojení uskutečnilo, bylo by třeba, aby začaly Spojené státy a Sovětský svaz. Naneštěstí ty na to nemyslí. Považují se vzájemně za kohouty na smetišti, ten druhý je pro ně říší zla.“

„Vyvozujete z toho, že odstrašování je nutností?“

„Nutností a sázkou.“

„Jakou sázkou?“

„Že to jde, že to půjde dobře dál.“

„A jestliže to selže?“

„Už nebudeme na zemi, abychom to mohli zjistit.“

„Ale doktore, vy nejste optimista!“

„Nemylte se. Jsem natolik optimista, nakolik je to možné. Koneckonců je země krásná, i když na ní strávíme málo času. Víte, nač často myslím? Až vystoupíme na volný vzduch, budou žně a já se budu cítit šťastný, až uvidím velké snopy slámy seřazené geometricky na strništích.“

„Vím,“ řekne Le Guillou s pohnutím. „Moje matka jim říká salámy milého Pána Boha’. Ale já myslím hlavně na potůček, kde jsem lovíval raky, když jsem byl ještě kluk.“

Popřeji mu dobou noc a odcházím z ošetřovny. Než dojdu do svého pokoje, procházím jídelnou. Chci ji opět vidět, protože v myšlenkách jsem ji už opustil. Ke svému velkému překvapení tam zastihnu Wilhelma.

„Jak to, Wilhelme, vy jste ještě vzhůru?“

„Ach, doktore, nemůžu už spát, jsem jako kůň, který cítí svou stáj…“

„Bojím se, že ani mně se nechce spát… Ale stejně se o to pokusím. Wilhelme, smím vás o něco poprosit: vzbudil byste mě laskavě, až vystoupíme na povrch?“

„To vám slibuji.“

Ve svém pokoji, natažený zcela oblečený na svém koši, světlo zhasnuté, oči do široka otevřené, myslím na návrat a na koho, ne-li na ženy? První dívku, kterou potkám na ulici, to přísahám, obejmu! To přísahám, ale neudělám to. Člověk netráví čas tím, že by dělal věci, které si slíbil udělat. Na oplátku dělá ty věci, které jsou zakázané. Například – myslet na Sofii. Neměl bych si důvěřovat. Člověk tak snadno sklouzává od druhu k jednotlivci. Ale jak si zakázat myslet na někoho, když samotný ten zákaz vyvolává jeho obraz? Strávím tedy velmi drsnou čtvrthodinku. Všichni tito muži na JPRS se nevracejí pouze na volný vzduch. Vracejí se také k tak nutnému kyslíku: k milované ženě. Já ne! Úplně zuřím na Sofii a zuřím na sebe, že na ni myslím. Můj očišťovač roztrpčení nefunguje dobře.

Konečně se mi podaří uzavřít se vzpomínkám. Dokonce začínám věřit, že ze zkoušky vyjdu vítězně. A musím také usnout na dobré dvě hodiny. Tak mi to aspoň říkají hodinky, když mnou zatřese Wilhelm, abych se vzbudil.

„Už je to tady, doktore! Vrátili jsme se na povrch! Zástupce kapitána vás čeká ve věži! To nesmíte zmeškat!“

„Jak se mám obléct?“

„Zdá se, že je velmi pěkně. Moře je klidné. Vlní se jenom málo.“

„Děkuji, Wilhelme.“

Povšimnu si toho, sotvaže se postavím na parket. Je pravda, že se moře vlní jen mírně. Ani si nenavléknu větrovku, jak jsem to udělal při vyplutí, věž si tentokrát nezaslouží přezdívku ‘vana’. Avšak připomínám si námořní průpovídku, že na moři ‘je vždycky čerstvo’, a pod tričko si vezmu vlněný svetřík. Vystupuji po žebříku, a jak zmáhám jednotlivé příčle, vzpomínám si s potěšením, jak mi připadalo toto cvičení obtížné na první lodi, na kterou jsem se nalodil.

Ve věži jsou čtyři muži. Ne, pět, se zástupcem kapitána, kterému ihned řeknu:

„Kam se mám vecpat, abych nepřekážel?“

„Ale tamhle,“ řekne, „do kouta.“

Je tma, to jistě: návrat JPRS na základnu probíhá často v noci. Tento jediný bod máme společný se zloději.

Ale tahle noc je jasná, měsíc v úplňku, silně zářící, velký jako lampión. Zdá se mi zprvu, že je na nebi zavěšený v tak závratné výši, že se mi z toho točí hlava, mně, který je dva měsíce zvyklý shýbat hlavu v chodbičkách.

Ale povšimnu si, měsíc tam nahoře – tak vysoko! – nevisí, je pohyblivý, pluje mezi mraky, osvětluje je zezadu a najednou se objevuje mezi jejich chuchvalci s majestátní pomalostí. Moře, které svítí, je klidné, ale ve skutečnosti ne docela ploché. Vlní se tím dlouhým vlněním, jak je ponorka s ponořeným předkem mírně a přátelsky žene před sebou, než se uchýlí do svého betonového hnízda. Už jsme před vjezdem do rejdy a pohled na zemi ze dvou stran tak blízkou mě překvapuje svými srázy a svými stromy: skoro jsem na ni zapomněl.

Za okamžik mě vzduch skoro bolí v hrdle, tak je silný. Ach! To už není vzduch chemicky čištěný a bez vůně jako na ponorce. Tento vzduch vdechuji na věži skoro příliš ostrými vdechy a vydechuji po malých dávkách, velmi opatrně. Jistě, protože jsme na moři, vzduch je vlhký a slaný. Ale země je tak blízko, že cítíme také její dech: humus, listí, kouř. Prožívám dojem tak dobře popsaný Mauglím, když opouští džungli a své bratry vlky, aby žil ve vesnické chatrči. Vůně a pachy na mě útočí. Jsou příliš četné a příliš silné. Neřekl bych, že by mě obtěžovaly. Ale bude třeba, abych si znovu zvykl na vůni i zápach člověka.

Zato nebe je kouzelné. Tak vysoké, tak širé, ‘s oblaky, které plují tak nízko, tak nízko, s podivuhodnými oblaky’! Nemohu se jich nasytit. Mohl bych mít sto očí, a stále bych jich neměl dost na to, abych je až po okraj naplnil neslýchanou radostí, kterou mi poskytuje tento pohled.

Zástupce kapitána mě lehce strčí loktem. Otočím hlavu. Svit měsíce zplna ozáří jeho obličej. Jsem překvapen výrazem jeho tváře. Ještě víc budu překvapen způsobem, jak se mnou mluví – bez ironie, bez výbuchů smíchu.

„To je krása, co!“

„Velmi krásné,“ řeknu skoro tiše.

„Nemyslíte, že to stojí za to žít pod vodou pětašedesát dnů a shledat se s takovou krásou, když vystoupíme na povrch?“

„Ano,“ řeknu, „je to objev. Nový objev. Je to nádhera.“

„Tak,“ řekne, „poslouchejte mě dobře, felčare.“ Jeho hlas zní vážně, naléhavě.

„Týden, možná dva týdny se budete podivovat tomu, že vidíte nebe a oblaka. Potom to přejde.“

„Tak rychle?“

„Ano. Zapomenete.“

„Zapomenu, že svět je tak krásný?“

„Ano, zapomínáme, stále zapomínáme. Aspoň se snažme připomenout si to neslýchané štěstí, které máme.“

„Ale,“ řeknu se sevřeným hrdlem, „už to nebude stejný údiv jako dnes večer?“

„Ne, údiv přejde. Ale je třeba si ho připomínat. Tak to je. Je třeba si připomínat to štěstí, že máme toto všechno každodenně před očima: zemi, nebe, oblaka.“

A pokračuje polohlasně:

„A že je to tak křehké.“

Tuto knihu distribuuje MAŤA (GREEN T) Podbělohorská 17, Praha 5, tel.: 02/ 52 46 00

ROBERT MERLE: Pro nás slunce nevychází

Z francouzského originálu Le jour ne se lève pas puor nous přeložil L. Smutek. ObálkaLibor Batrla. Vydalo nakladatelství AKGO, U družstva Život 10, 140 00 Praha 4 roku 1992 jako svoji 8. publikaci.

ISBN 80-901198-7-5

Poznámky

[←1]

V originálu SNLE – Sous nucléaires lanceurs d’ engins )