Robert MERLE

Víkend na Zuydcoote

NAŠE VOJSKO

SVAZ ČESKÝCH

PROTIFAŠISTICKÝCH

BOJOVNÍKŮ

PRAHA

Copyright by Librairie Gallimard 1949

Translation © Eva Strebingerová 1971, dědicové

Illustrations© Michaela Poková, 1988

V sobotu ráno

Slunce nemilosrdně pražilo do opuštěných automobilů, vyrovnaných ve dvou nedohledných řadách po obou stranách ulice. Když je Maillat míjel, všiml si nádherné mercurovky barvy khaki. Určitě patřívala nějakému generálovi. Byla na ní ještě vlaječka. V autu spali dva vojáci. Sklopili si přední opěradla, pohodlně se natáhli vedle sebe na sedadla a usnuli, ruce rozhozené, s výrazem naprosté blaženosti. Maillat zaslechl drkotání kol po dláždění a v témž okamžiku se napravo objevila kára, kterou tlačil před sebou pěšák. Ležela na ní žena, nohama obrácená dopředu. Šaty vyhrnuté skoro až na břicho odhalovaly silná růžová stehna, která se za jízdy natřásala jako při nějakém obscénním tanci.

Kára zahnula po hrbolatém dláždění, až obě kola zaskřípěla, pustila se ulicí, po níž šel Maillat, a vzápětí ho dostihla. Žena měla strnulé oči a velkou černou díru ve spánku. Stehna se jí nepřetržitými otřesy stále chvěla.

Pěšák se zastavil, pustil se jednou rukou držadla a otřel si čelo. Byl zavalitý, měl ohromné ruce a z jeho boxerského obličeje shlížely naivní modré oči.

„To je morda!“

Opřel káru o stojan, pustil držadla a utřel si krk.

„Nemáš cigáro?“

Maillat mu podal celý balíček.

„Vem si víc.“

„Seš kanón,“ řekl muž.

Vzal si tři a zastrčil je do vnitřní kapsy u blůzy.

„Víš, já normálně nekouřím,“ řekl, „ale teď musím, kvůli tomu smradu.“

Plivl si do dlaní, uchopil držadla a vztekle se opřel do káry.

„Kvůli tomuhle ne,“ dodal, „tohle je čerstvý zboží.“

Znovu se rozlehlo skřípavé drkotání po dláždění a růžová stehna se začala znovu natřásat. Maillat šel vedle muže beze slova.

„Kde to kroutíš?“ zeptal se ho po chvíli pěšák.

„Ve špitálu, u Sany.“

„Tudy se tam nedostaneš.“

„Jdu se projít, zpátky to vezmu přes duny.“

„Leda tak!“ řekl muž.

Jak kára nadskakovala, třásly se mu paže.

„Svině!“ řekl. „Ty mě doběhly! Podesátý, představ si, od rána už podesátý se tu vleču, a to ještě není konec. Ty mě dostaly!“

Maillat pohlédl na mrtvou. Přibližně pětadvacet až třicet let. Na sobě letní hedvábné šaty, pod nimi nic. Včera bylo horko.

„Svině!“ řekl znova muž. „Když se ptali, kdo umí řídit, měl jsem držet hubu, dal jsem se nachytat jako bažant. ,Vy umíte řídit?‘ povídá mi Pitaine, ,tak dobrá!‘ a už mě pakoval k mrtvolám a tady k tomu verglu. Úplně jsem zezelenal. ,Ale, Virrele!' povídá mi Pitaine, ,vy máte přece pro strach uděláno!‘ Já mám pro strach uděláno! Jako by šlo o to, jestli mám nebo nemám! Mně jsou ty mrtvoly dost putna, ale vysvětluj to Pitainovi, když nic nepochopí! Takhle mě zapřáhnout! Jako mezka…!“

Pohlédl na Maillata.

„Víš, v civilu dělám v Paříži taxíkáře.“

„Nočního,“ dodal, jako by chtěl naznačit, že se nevytahuje.

„Aspoň máš změnu.“

„Za takovou změnu se ti poděkuju,“ řekl Virrel. „Šel jsem za Pitainem a říkám mu: ,Proč to nenaložíme na náklaďák? Máme přece náklaďáky. Sám bych jeden, ne-li dva, sehnal…‘ A představ si, co mi na to řek! Přej jsme dostali jednou úkol, a tak ho splníme vlastníma prostředkama roty. A bylo po ftákách!“

V protisměru se objevil renault barvy khaki. Zabrzdil a zastavil těsně před károu. Mezi dvěma řadami opuštěných vozů zaparkovaných po obou stranách ulice se nemohli vyhnout. Sám renault stěží projel. Netrpělivě zatroubil, potom podruhé. Virrel zrudl.

„On si snad myslí, že mu uhnu!“

Opřel káru o stojan, zapálil si jednu z cigaret, které mu dal Maillat, a klidně si sedl na rám.

Mladý poručík, ještě skoro nedospělý, vyskočil z auta jako čert z krabičky. Několika dlouhými kroky byl u něho.

„Táhněte odtud,“ řekl nevybíravě, „vezu dopis pro generála, spěchám.“

„A co bych měl podle vás dělat?“ zeptal se Virrel.

Mluvil najednou medově. Mladý poručík se rozhlédl kolem sebe. Nebylo kam uhnout. Auta stála těsně vedle sebe.

„Tak se vraťte na křižovatku, je pět set metrů odtud.“

„Prosím za prominutí,“ řekl Virrel tím svým medovým hlasem. „Prosím za prominutí, ale kdybych se vždycky, když potkám auto, měl vrátit na poslední křižovatku, mohl bych tu s tou mrtvolou jezdit sem a tam taky celý den. Vraťte se vy, máte auto.“

Vážil každé své slovo a mluvil teď nenucené, s vybraností dobročinné dámy.

Poručík se na vteřinu zamyslel.

„To je vyloučeno! Přece se nebudu vracet, když už jsem jednou tady.“

„Vlastně,“ dodal najednou podrážděně, „co vy mi máte co radit! Už toho mám dost! Vezu generálovi dopis, strašně to spěchá, a já vám nařizuji, abyste mi uvolnil cestu. Slyšel jste? Nařizuji vám, abyste mi uvolnil cestu!“

Virrel se ani nepohnul.

„Nerozuměl jste?“ zařval poručík. „Uhněte!“

„Pane poručíku,“ řekl Virrel, „pan kapitán Blary mi rozkázal, abych odvezl tady tu civilní osobu na radnici, a já ji tam vezu.“

„Kašlu na kapitána Blaryho! Zmizte odtud!“

„Kašlat můžete,“ řekl Virrel týmž medovým a vybraným tónem, „ale mým úkolem je odvézt tady tu civilní osobu na radnici, a já ji tam vezu.“

„Civilní osobu? Jakou civilní osobu? Kde je ta vaše civilní osoba?“

„Tady,“ řekl Virrel a ukázal na mrtvou ženu.

„Himlhergot,“ zařval poručík, „budete si ze mne ještě utahovat! Uhnete nebo ne?“

„Plním rozkaz kapitána Blaryho. Nikdo jiný mi nemá co poroučet.“

„Himlhergot!“ zařval poručík.

Byl vzteky bez sebe, div se nezalkl.

„Nikdo jiný vám nemá co rozkazovat! Já vám tedy ukážu! Vám snad nemá co rozkazovat důstojník! Vy asi nevíte, co to je důstojník! A co moje dva prýmky, himlhergot, ty nevidíte, co?“

„Nestydíte se klít takhle před mrtvou?“ řekl Virrel.

Mladý poručík udělal najednou něco neočekávaného. Vytrhl pistoli a namířil na Virrela. Byl tak rozčilen, že se mu třásla ruka.

„Nařizuji vám, abyste mi uvolnil cestu!“ řekl vyhaslým hlasem.

Virrel zbledl, ale ani se nepohnul. „To špatně dopadne,“ pomyslel si Maillat, „a mou vinou. Kdybych tu nebyl, Virrel by ustoupil. A tenhle zelenáč je schopen skutečně ho odprásknout. Principiálnost. Disciplína. Je mu dvacet, zachraňuje právě Francii…“

Virrel s mladým poručíkem se bez hnutí upřeně pozorovali, jako by byli fascinováni tím, co bude následovat.

Maillat zvolal: „Počkejte!“

Oba muži sebou trhli a vrhli na něj nepřátelský pohled plný nelibosti, jako by přerval nějaký důležitý vnitřní vztah, který mezi sebou navázali.

„Počkejte!“

Oba se na něj podívali a Maillat nevěděl, co říci. Virrel se zatvářil nevrle a ospale.

„Počkejte,“ řekl Maillat, „možná že se nějaké řešení najde. Podívejte se támhle na tu malou austinku. Odtáhnem ji doprostřed ulice, káru vytlačíme na násep, austinku pak vrátíme na její místo a váš renault krásně projede.“

Rozhostilo se ticho. Mladý poručík zastrčil pistoli.

„Jak chceš,“ řekl ponuře Virrel.

Mladého poručíka si ani nevšiml. Nečekal, až mu někdo pomůže, uchopil austinku za nárazníky, nadzvedl přední kola a odtáhl malé auto jako hračku.

„Tak to by bylo!“

„Do náspu to takhle nepůjde,“ obrátil se na Maillata. „Budeš mi muset píchnout.“

Mladého poručíka si nevšímal dál.

„Jak chceš.“

Virrel otočil káru držadly k náspu železniční trati a zabral. Táhl ze všech sil, ale svah byl příkrý a sypký. Kára se v půli náspu zastavila.

„Tlač, proboha, tlač!“ zvolal Virrel.

Maillat se do káry opíral celým tělem, ale byl v nevýhodě. Kára se postavila téměř vertikálně a Maillat ji musel pořád nadzvedávat. Najednou zaklel. Žena začala sjíždět z vozíku na zem. Padala přímo na něj. V posledním okamžiku ji zachytil za stehna a postrčil nahoru.

„Co se děje,“ řekl Virrel a otočil hlavu.

„Padá na mě ta mrtvá.“

„Asi se jí líbíš!“

Zasmál se.

„Počkejte!“ zvolal poručík. „Pomůžu vám.“

Přišel i s řidičem. Kolem mrtvé se teď točili čtyři. Každý se však lopotil na svou pěst. Jak Virrel táhl, kola se bořila stále víc a poručík s řidičem se je snažili vyprostit. Maillat cítil, jak se mu zmrtvělé prsty zarývají do měkkého masa.

Virrel nechal konečně držadla držadly, chytil káru zespodu a začal ji nadzvedávat jako ti dva. Kola se dostala ze země. Ještě dva kroky a kára, kterou vynesl doslova na rukou, spočinula na trati. Všichni čtyři zůstali stát, aby si oddechli. Zpotili se.

„To by jeden neřekl, jaká je to dřina,“ řekl řidič renaultu.

„To se ti zdá,“ řekl Virrel.

Poručík se na něj přátelsky podíval.

„Ta se pronesla!“

„A ani na to nevypadá,“ řekl Maillat.

,,Ta holka nic neváží,“ řekl zase Virrel. „Je sice při těle, ale zved bych ji jednou rukou. To všechno ta kára, je samý železo. Ta dá člověku zabrat, ani nemusí mít náklad.“

„Možná,“ řekl řidič, „ale ta holka se taky pronesla.“

„Neříkám, že ne, ale nejvíc váží stejně ta kára.“

„Nebo obě,“ řekl poručík.

„Taky pravda,“ řekl Virrel.

Všichni stáli nad károu a měli vážný výraz jako technici, kteří debatují o své práci. Mladý poručík najednou nespěchal. Otíral si kapesníkem čelo a upravoval si opasek. Díval se přátelsky na Maillata i na Virrela.

„Musíme jít,“ řekl pak s lítostí.

Seběhl po svahu, řidič za ním. Dole se obrátil.

„Děkuju,“ zavolal procítěně, „a na shledanou!“

Maillat měl dojem, že kdyby mohl, pozval by je i na skleničku.

„Na shledanou!“ zavolal Maillat.

Virrel už otvíral ústa, ale včas se zarazil.

Mladý poručík chytil austinku za nárazníky jako před chvílí Virrel, ale sám auto nenadzvedl. Musel počkat na šoférovu pomoc. Virrel je shora škodolibě pozoroval.

Ozvalo se bouchnutí dvířek. Naskočil motor a renault přejel kolem nich.

„Jen kdyby ti ten tvůj generál chtěl pořádně prohnat šunky, ty děvko!“ vykřikl Virrel.

Uchopil držadla a roztlačil káru mezi kolejemi.

„Když už jsme tady, vezmem to horem,“ řekl, „sjedem o kus dál. Tam dál už není skoro žádnej svah. Jestli to drncá víc nebo míň, to je fuk.“

Najednou se zastavil.

„No ne, viděls toho buzeranta s tou jeho bouchačkou? Viděls ho? Ten blbec by mě snad odprásknul!“

„To jsme to dopracovali!“ pokračoval po chvíli. „To se teď Francouzi budou zabíjet mezi sebou? Tohle nám bylo zapotřebí? Kdo má bouchačku, tak si může dělat zákony? Jako v džungli, ne? A on si řekne, prej nařizuju vám, abyste mi uvolnil cestu! To jsou manýry! No řekni!“

Bylo stále větší horko. Maillat si přehodil blůzu přes ruku. Moře nebylo vidět, ale bylo cítit, že je blízko. Vzduch byl svěží a slaný. Z trati bylo vidět dvě nedohledné řady opuštěných vozů, lemujících po obou stranách ulici.

,,Já jsem si před touhle kurevskou válkou žil!“ řekl Virrel. „Doved jsem si to zařídit. Dělat v noci šoféra dá zabrat, ale zato, co ti mám líčit, tuplovaná taxa, tuzéry a i ti kunčofti, to je v noci docela něco jinýho. A taky že jsem měl svoje auto, dělal jsem vlastně ve vlastní režii. Trochu jsem pomohl i taxametru, však víš, jak to chodí.“

Odmlčel se.

„Copak já! Ráno jsem si to vždycky přihasil a vyklopil ženě sto franků. Sto franků! Bez řečí! Něco jsem si nechal pro sebe, to víš, já se neokradnu, ale jenom na panáky. Padlo na ně čtyřicet franků za noc, jen to hvízdlo.“

„Čtyřicet franků?“

,,To jinak nejde. Jak vlezeš do bistra, narazíš na někoho od fochu, víš, jak to chodí. Jedna runda, pak druhá a jeden aby táh partu. Jinak mě na pití moc neužije. Dám si sem tam byrrh nebo malej pernod, to jo, ale že bych chlastal, to říct nemůžu. Víc jak patnáct panáků za noc neudělám.“

Pustil držadla a vyvážil káru, aby se nepřevrhla, obešel ji a opatrně jednou rukou stáhl mrtvé šaty přes nohy. Nedosahovaly ani ke kolenům.

„Nevím, proč to dělám,“ řekl Maillatovi, jako by se omlouval, „nemá to stejně žádnou cenu. Už jsem jí ty šaty stahoval dvakrát, ale při tom drncání se jí hned zas vyhrnou. Taky je nemá moc dlouhý.“

Opřel se znovu do káry.

„Řeknu ti, že musím myslet pořád na toho buzeranta. On si řekne, přej nařizuju vám, abyste mi uvolnil cestu, a vytáhne pistolku. To jsou manýry! No řekni sám!“

„Jak říkám,“ pokračoval, „noční šofér si přijde na pěkný prachy. A nemáš páru, jak je to zajímavý, co všecko vidí, jak pozná život. Ani bys neřek, to se dozvíš kdeco.“

Mezi kolejemi to šlo s károu přece jen trochu ztěžka.

„Co děláš v civilu?“

„Nic zvláštního.“

„Ptám se jen tak,“ řekl Virrel, „aby řeč nestála. Asi děláš, co se ti chce, viď? To je zvláštní, vypadáš tak seriózně, že jsem tě typoval na učitele.“

Maillat se usmál.

„Učitelé vypadají seriózně?“

„Tak to nemyslím. Vím, že jsou mezi nima i šašci, ale tvářej se tak… Řek bych, že to mají od toho, jak to pořád hustěj do těch fakanů… Docela bych řek, že po tobě pořád koukaj, jako by dávali bacha, jestli neřekneš nějakou hovadinu.“

„A já tak vypadám?“

„Jo, vypadáš,“ řekl Virrel.

Dodal velkodušně: „Nic si z toho nedělej. Za to nemůžeš, že tak vypadáš.“

„Jak říkám,“ pokračoval po chvíli, „každej den jsem vyklopil ženě sto franků. Sto franků. Nenaříkala si. To si piš, že byla ráda. Však jsem taky dělal jako šroub. Řeknu ti, to je moje. Taky co se dá dělat! Jednou jsem otec rodiny, tak musím makat!“

„Počkej!“ řekl najednou. Postavil káru a upřel na Maillata modré oči. „Ukážu ti kluka, mám tady fotku.“

Přesně tak se to dalo čekat: malá odřená a napěchovaná peněženka. Trochu pomačkaná fotografie s ulámanými rohy od věčného vytahování. Chlapec nastrojený k prvnímu přijímání, velkou modlitební knížku pod paží, vlasy ulízané pomádou, vyjevený pohled, který patří k podobným svátečním příležitostem…

„Vazoun!“

„To se ti jen tak zdá! Ve škole teda přepere všecky, ne snad proto, že je to můj kluk, ale abys rozuměl, on je to takovej beran.“

Virrel zastrčil fotografii do peněženky.

„Je u flanďáků,“ dodal skromně. „Ne že bych byl nějaká svíčková bába. Jejich pekla se nebojím a na ten jejich ráj nevěřím, ale když jde o kluka, to je něco jinýho. Víš, radši si připlatím, ale chci, aby měl darebák nějaký zásady.“

Tlačil káru chvíli mlčky. Kára poskakovala po dlažebních kostkách. Šaty mrtvé byly už zase vyhrnuté a její růžová stehna se natřásala na slunci.

„Kdepak má žena,“ řekl zase Virrel, „ta si nemohla naříkat. Na mě je spoleh a vůbec, myslím, že to se mnou nechytla nejhůř. Jak jsem prevít a že mě hned tak něco nepoloží, to bys nevěřil, ale rodina je u mě vždycky na prvním místě. Jednou mám ženu a tím to hasne. Jak třeba některý chlapi zahejbaj, nedaj si pokoj! To není můj styl. Jo dvakrát třikrát tejdně si s partou vyrazíme, neříkám, že ne, ale jen tak pro srandu. To se sejdem obyčejně kolem druhý ráno někde v bistru. V tuhle hodinu toho má každej až po krk. Nemysli si, jezdit celou noc dá zabrat, a taky jak pálej oči! Hodíme do sebe dva tři panáky, aby se člověk trochu sebral. Pak se vždycky někdo vytasí s návrhem: ,Tak co, hoši, neměli bysme se kapánek rozšoupnout?‘ — Odmítnout se nedá, to dá rozum, jak by to vypadalo. — ‚Jde se na věc!‘ — Každej je pro a hurá na to! Skočíme do vozů a jedem. Cestu známe, máme svý rajóny. To si nedovedeš j představit, čtyři taxíci takhle v závěsu, koukal bys, co to je za cirkus, kdo koho předjede! To je kumšt, nemysli si! Blatník na blatníku! Jako když se vypustí stádo prasat. Jsou to ale samí hoši, co to dovedou vodit, to dá rozum. To musí člověku zapalovat. Jde o to, dojet první, chápeš? Pak zastavíme a písknem na holky.“

„A měl jsi na ně chuť?“

Virrel se podíval překvapeně na Maillata.

„Blázníš? O to přece nešlo. Vždyť jsem ti říkal, že jsme to dělali jen pro srandu.“

„Jo, kde jsem to zůstal?“ řekl po chvíli.

„Pískli jste na holky.“

„Jo, pravda. Pískli jsme na holky. Představ si to gusto! Někteří si je položili do vozu na sedadlo. To není můj styl. Ty holky, já si teda myslím, ani nestojí za tu námahu. To já se pěkně posadím a holka si mi musí kleknout k nohám. Dovedeš si to představit? Připadám si jako paša. Já ti řeknu, mám vždycky na chvilku dojem, že jsem jako šéf. Rozvaluju se na zadním sedadle, holku u nohou. Víš, člověk se najednou cítí jako člověk. Josefe, můžete jet!' Víš, někdy jsem si k tomu koupil i tlustý cigáro, abych si ho moh při tom zapálit. Dovedeš to pochopit? Rozvaluju se na zadním sedadle s doutníkem v zobáku, jako bych byl šéf a měl sekretářku. Jako tu holku u mejch nohou, chápeš? Šéf, chápeš? Zkrátka šéf. A všechno za dvě pětky.“

„To byla jen tvá fantazie. Za moc to nestojí.“

„Máš pravdu, máš pravdu,“ řekl živě Virrel, „ale za ty dvě pětky! Představ si, za dvě pětky! Ale stejně, kluky to často nestojí vůbec nic. Ti vlezou na holku a pak jí třeba ani nezaplatí.“

„Hovada.“

Virrel na něho upřel naivní oči.

„Hovada? Jak to myslíš? Proč hovada? Kvůli těm kurvám? To nemyslíš vážně! Co je taková holka? Nikdo! Nestojí ani za řeč. Jí bych to teda neudělal, to dá rozum. Ale to víš, já jsem něco jinýho mám svý zásady.“

„Abys věděl,“ řekl po chvíli, „mě vychovávali taky flanďáci.“ Maillat se usmál a vytáhl z kapsy balíček gauloisek.

„Chceš si zapálit?“

„Už tam nic nemáš.“

„Jen si vem. Dostal jsem je. Trafikant za ně nic nechtěl.“

„Jak to?“ zvolal Virrel a zastavil se, „to nemyslíš vážně!“

„Docela vážně.“

„Utahuješ si ze mě.“

„Vůbec ne.“

„On za ně nic nechtěl?“

„Ne.“

„Nevzal si prachy?“

„Ne.“

„Světe, zboř se! To není možný! Nevzít si prachy! Nebyl chudák padlej na hlavu?“

„Ne. Byl zkrátka demoralizovaný. To je všechno.“

„Demoralizovaný?“ řekl Virrel. „Kam na to chodíš? Demoralizovanej! Kdyby byli takhle demoralizovaný všichni, to bych si dal líbit! Jen si to představ! To by nebylo vůbec k zahození. Přišel bys do krámu, řek bys: ,Chtěl bych tohle a tohle, a už ať to frčí!‘ Oni by ti to zabalili, přidali k tomu úsměv a ty bys odkráčel pěkně bez zaplacení. To by bylo živobytíčko!“

„Ale ty bys za jízdy taky nedostal zaplaceno.“

„To by mě nerozházelo, když bych moh mít všecko zadarmo. Vzal by sis všeho, kolik bys chtěl.“

„I holek?“ řekl s úsměvem Maillat.

„Taky! I ty by byly zadarmo! A kolik bys jich chtěl! To by byly poměry, no ne?“

„Kdybys věděl, jak jsem se měl před touhle kurevskou válkou!“ dodal. „Když se to tak vezme, byl jsem vlastně šťastnej. Teprv teď to vidím. Byl jsem šťastnej a moje žena taky, kamaráde. To byly časy, kdepak tenkrát! Jak my jsme si spolu užili! Ta moje, jak bych ti to řek, ta moje, víš, takovou ženskou akorát do ruky hned tak nenajdeš. Můžu ti říct na rovinu, že jsem si ji vycepoval já. Ale stejně, takovejch jsi v posteli moc neměl, za to ti ručím. A jak to měla ráda! Hergot! Vybavuju si vždycky, jak když takhle lilo a byl vítr, div nám barák neodnes, to jsme si s tou mou vždycky vlezli pod duchnu, byli jsme pěkně v teplíčku a vedle svítila lampička. To byl aspoň život! Představ si, venku tak svinsky a ty s tou svou pěkně v teplíčku pod duchnou, posloucháš si přitom, jak tam cedí a jak lomcuje vítr a takovej ten randál, co k tomu patří. Řeknu ti, že nám to bylo dočista fuk, to dá rozum. Jenom my dva a nikdo jinej, pěkně v teplíčku pod duchnou a s tou lampičkou vedle. Položil jsem si ji na záda a takhle rukou jsem ji hladil po břiše. Panebože! Víš, člověk se najednou cejtí víc jako člověk a ta jeho vedle něho ani nepípne a venku se to mele, hučí vítr a je mizérie, že bys psa nevyhnal. Vítr, déšť, kroupy, do toho hrom, co ti mám povídat, rámus jako o pouti. A ty ležíš pod duchnou v teplíčku a hladíš si tu svou po břiše. Copak tohle může být někomu fuk? To ať jde každej do háje! To ti jsme byli na celým světě jen my dva, moje žena a já! Jako králové! Zlatej život, co ti mám povídat, tak je to!“

Postavil káru a podíval se úzkostlivě na Maillata.

„Prožils někdy něco takovýho? Řekni mi to jen tak, abych věděl, žes někdy něco takovýho prožil taky.“

„Co? Lásku?“

„Ale ne. To, co jsem ti povídal. Venku vítr a déšť a ty abys byl v pelechu, pěkně v teple, se svou starou a vedle s tou lampičkou, a abyste byli králové a na všechno kašlali.“

„Ano,“ řekl Maillat, „to je ono. Na všechny bychom se měli vykašlat, nemyslíš? Na všechny, kolik jich jenom je. Na ty jejich špinavé huby bychom se měli vykašlat!“

„Vidíš!“ zvolal rozzářeně Virrel. „Na všechny, kolik jich jenom je! To je přesně ono! Já hned věděl, že seš správnej chlap, i když se tváříš tak seriózně. Musíš bejt správnej chlap, protože jinak bys na něco takovýho nepřišel.“

„Poslouchej,“ začal zase po chvíli a znovu postavil káru, „až přijdou fricové, myslíš, že nás oddělaj všecky? U nás některý tvrděj, že přitáhnou s tankama a plamenometama a pak to do nás pustěj, že tu nezbyde ani noha.“

„To je možné. Ve válce je možné všechno.“

„Poslouchej,“ řekl Virrel, „kdyby to ti fricové udělali, tak jsou u mě buzeranti!“

Tlačil teď káru mlčky, obočí stažené. Maillat se podíval na mrtvou. Najednou si uvědomil, že jednoho dne bude jako ona, stejně tak nehybný a se strnulýma očima, že bude věc, která se uloží do rakve a půjde hnít do země. Jednoho dne. Možná zítra.; Možná za několik měsíců. Možná za dvacet let. Ale tento den určitě přijde. Všechno v životě je nepředvídatelné, jen to ne.; Vlastní smrt je záležitost, na kterou se může člověk bezpečně; spolehnout.

„Musím teď doprava,“ řekl Virrel a postavil káru, „oddáchnem si?“

„Ne, musím se vrátit. Už je pozdě.“

Virrel opřel káru o stojan, aby se nepřevrhla, pustil držadla, a jak už to před Maillatem jednou udělal, stáhl mrtvé šaty přes stehna.

„Ty moje chudinko,“ řekl zamyšleně a přejel jí prsty po kolenou, „chudinko malá! Život je stejně svině. Jo život, ten s tebou škaredě zatočil, ty moje chudinko!“

Obrátil se k Maillatovi. „Tak pudem po svejch, co?“

„Ano, musím se už vrátit.“

„Nedá se nic dělat,“ řekl s lítostí Virrel. „Rozejdem se.“

„Ano.“

„Tak na shledanou.“

„Na shledanou.“

„Na shledanou, a kdyby něco, jsem k službám.“

„Děkuji,“ řekl Maillat, „radši ne.“

Virrel vybuchl ve smích.

„Poslouchej, ty se teda tváříš jakoby seriózně, ale seš přece jen šašek.“

Stoupl si mezi držadla, uvolnil stojan a sklopil ho na místo. Naklonil se a opřel, paže napjaté, celou vahou do káry.

„A děkuju za cigarety,“ obrátil se ještě.

Jak se Maillat blížil k Saně, přibývalo aut. Byly tu vozy všech velikostí a tvarů, obrovské nákladní renaulty, malé anglické nakladačky široké jako tank, čtyřistadvojky s předním náhonem. Téměř u všech chybělo kolo, u některých dvě. U malých austinek chyběla všechna. Ležely na zádech jako chrobáci barvy khaki, jako když si s nimi hrají děti a převrátí je nohama vzhůru. Maillat znovu uvažoval, co mohou hoši, kteří je odmontovali, se všemi těmi koly dělat. Pojízdné byly jedině ty nejtěžší náklaďáky. Několik motorů bylo podle rozkazu rozebráno. Ale většinou byly netknuty. Nádrže přetékaly. Maillat pokrčil rameny. Mají s chlapci také auto. Anglickou sanitku, kterou „zorganizoval“ Dhéry. Spali v ní a říkali jí maringotka. Teď bylo aut, že nevěděli, co s nimi. A motorek, že by je mohli na deseti kilometrech každých deset metrů měnit.

„Kdepak vozy,“ řekl si Maillat, „ty nám teď nechybí. Chybí nám cesta.“

Maillatovy boty — úplně nové, které našel při ústupu — se bořily do jemného písku dun. Všude bylo tolik lidí, že musel překračovat jejich těla jako v létě na pláži. Bylo to zvláštní. Duny a moře a zářivé nebe budily dojem, že všichni ti muži v silném sukně barvy khaki, špinaví a špatně oholení, jsou letní hosté. Na jednom hřebenu vpravo viděl Maillat skupinu zevlujících mužů, kteří s rukama v kapsách pozorovali oblohu. Sledovali kanadské bombardéry a stíhačky, a když k nim z pobřeží dolehlo hřmění kulometů, začali povykovat a povzbuzovali je, jako by byli na fotbalu.

Maillat míjel asi desetičlennou skupinu vojáků, kteří seděli v kruhu na písku a jedli. Uprostřed trůnila plechovka s vínem, z níž si každý po řadě nabíral do pohárku. Jeden z mužů, o něhož Maillat lehce zavadil, aniž přestal žvýkat, mu sprostě vynadal. „To bude asi kvůli těm botám,“ pomyslel si Maillat a usmál se. Ohlédl se přes rameno. Muž, který mu vynadal, měl světlé vlasy, široká ramena, byl sympatický. „Zase jedna tvář, kterou už nikdy neuvidím,“ pomyslel si Maillat. To všechno ta válka. Člověk se dívá celou tu dobu na lidi, které pak už nikdy neuvidí. To je válka. Tváře a jména, které před člověkem nepřetržitě defilují a pak zapadnou do tmy. Někdy je to jen tvář. Někdy celý člověk. Někdy se s tím člověkem minutu dvě bavíš, dovíš se jeho jméno, co dělá v civilu, jestli byl šťasten v manželství. Ale nakonec to vyjde nastejno. Každý potom zmizí. Nikdy víc ho neuvidíš.

Někdy na ně přesto vzpomínal. Zvlášť někteří, které sotva zahlédl, mu z nepochopitelných důvodů jasně a živě utkvěli v paměti. Jako například tehdy, když ustupovali a seděl v nákladním autu a blízko Arques přecházel ulici ozářenou sluncem jeden dělostřelec. Byl velký a silný a držel v jedné ruce kus chleba a v druhé masovou konzervu a šel přes ulici ozářenou sluncem s konzervou v ruce a zeširoka se usmíval. Nebo v Armentières, čtrnáct dní předtím, za nejprudšího bombardování zastavil Maillata na ulici jeden MP, vojenský policista. Kolem nich padaly bomby a MP se ho ptal, jestli neví, kde je bordel. Měl modré oči a byl celý růžový. Maillat mu řekl s úsměvem: „You want a mademoiselle from Armentières, don‘t you?“ MP se usmál taky, ale po úsměvem měl vážný a úzkostlivý výraz. Maillat zahlédl stovky tváří, mnohé z nich se mu vryly navždy do paměti a přibývaly další a pokaždé si uvědomil, že už je nikdy neuvidí.

Dunami posetými nábojnicemi se blížil k anglickému protitankovému kanónu zakopanému v písku. Bylo ho zdaleka vidět podle neuvěřitelné délky jeho hlavně, která vypadala jako vztyčený chobot. Působil komicky a staromódně. Maillat si zase vzpomněl na MP z Armentières, jaký měl vážný výraz, když se ho ptal na bordel. Kolem nich padaly bomby, horečně se ustupovalo, ale MP právě neměl nic jiného na starosti než vyspat se s holkou „Idealista!“ řekl si polohlasně Maillat a musel se zasmát. Ale možná že na tom ani nebylo nic k smíchu. Jasně před sebou viděl jeho vážný a úzkostlivý výraz. Jako by měl někde ve své hlavě uložen negativ. Pár vět. A konec. „Zkrátka válka,“ pomyslel si znovu Maillat. Život v míru je plynulý a uspořádaný. Člověk potkává stejné lidi, stýká se s nimi, ztrácí je z očí a setkává se s nimi znova. Události na sebe harmonicky navazují jako v antických tragédiích. Ve válce je všechno zpřeházené, bez spojitosti, bez vnitřní logiky, bez souvislosti.

To, čemu chlapci říkali tábor, se rozkládalo za zuydcootskou Sanou pod stromy. Ohromná masa vojáků bez výzbroje, bez velitelů, všechny možné jednotky dohromady. Když se Maillat blížil, viděl mezi stromy vystupovat obláčky kouře.

„Těbůh!“

„Těbůh, ty zkurvysynu,“ řekl Alexandr.

Točil se kolem ohně, usměvavý a vousatý, několik kroků od jejich maringotky. Měl vykasané rukávy u košile a Maillat jako vždycky obdivoval jeho silné paže.

„Kde jsou ostatní?“

Maillat si sedl na své obvyklé místo a opřel se zády o pravé přední kolo maringotky. Zapálil si.

„Pierson tu před malou chvílí ještě byl, četl si v breviáři. Zrovna odešel. Říkal, že se pokusí sehnat nějaký chleba.“

„A Dhéry?“

„Dhéry? Nevím. Je v poslední době takový záhadný. Poslouchej, to si musíš zapalovat zrovna před jídlem?“

Alexandr otvíral masovou konzervu. Maillat ho s úsměvem pozoroval, věděl, že je to jedna z Alexandrových oblíbených prací. A otvíral masové konzervy skutečně obdivuhodně. Obřadně sevřel svůj kapesní nůž, přesnou ranou zabodl silnou čepel do plechovky a jistě a lehce, jen otočil zápěstím, obkroužil víčko, jako v krájel máslo. Bez jediného zadrhnutí vyřízl téměř dokonalé kolečko, které drželo na konci jen na vlásku. Víčko potom nazvedl maso vyklopil do misky. Pak, aniž se ohlédl, odhodil plechovku do bedny, kterou si k tomu účelu postavil ke zdi Sany asi pět metrů odtud. Málokdy se minul cíle. Při dopadu zazvonila plechovka o ostatní, které tam už byly. Alexandr měl tento zvuk rád.

Zaznamenal, že je všechno v pořádku. Maso v misce, prázdná plechovka v bedně. Mohl se teď klidně věnovat přípravě jídla.

Alexandr zvedl hlavu. Hořely mu tváře a pálily ho oči. Bylo to úmorné naklánět se v tom horku nad ohněm a polykat kouř. Kdyby tu měli zůstat delší dobu, musel by sehnat kamínka. Vzdychl si. Všechno je tu tak provizorní. Kvůli těm zatraceným skopčákům se nemohou nikde usadit. Na čele se mu perlily velké kapky potu. Setřel si je hřbetem ruky, vzal svůj čtvrťák, ponořil ho do plechovky s vínem, které chladil ve stínu pod maringotkou, a napil se. Držel pohárek pevně v ruce, víno mu chladivě protékalo hrdlem a plech pohárku mu ochlazoval rty. Byl to také jeho čtvrťák! Udělal si ho z plechovky od masa, pečlivě ohladil její hrany, omotal ji kouskem spleteného drátu, aby tvořil po straně něco jako ucho. Vešlo se do něho víc než půl litru ( „což je u čtvrťáku výhoda,“ jak usoudil abbé). Důležité bylo, že se dal postavit na zem. Stál. Ne jako ty francouzské armádní pohárky, které se převrhávaly.

Alexandr dopil poslední kapku, vypláchl čtvrťák v plechovce s vodou, která stála vpravo, a pověsilo na hřebík na vnitřní straně jedněch dveří maringotky. Tam bylo jeho místo. Visel vedle jedněch dveří maringotky. Tam bylo jeho místo. Visel vedle ostatních pohárků (jedině Maillat žádný neměl) pod miskami a plechovkami, které Alexandr sehnal, když přišel k Saně. Dole byla vařečka, kterou si Alexandr vyřezal, aby měl čím míchat maso. Při vaření vždycky otevřel dveře maringotky dokořán, a když něco potřeboval, stačilo jen natáhnout ruku. Zásoby zamkl do bedny s visacím zámkem, v němž měly být uloženy léky, a postavil ji do maringotky na podlahu. Alexandr si promnul oči a chytil se rukama za kříž. Bylo to přece jen úmorné, zvlášť v tom horku, naklánět se pořád nad ohněm. Měl by se nejspíš pokusit sehnat kamínka.

Tak to bychom měli! Oběd je skoro hotov! Za chvíli přijde Pierson. Dhéry se jako obyčejně opozdí. Maillat se posadí vedle něho, vedle Alexandra. A naproti němu, zády k Saně, Pierson. A Dhéry vedle Piersona. Každý na své obvyklé místo. A Alexandr, blízko ohně, plechovku s vínem po pravé ruce a maso z konzervy po levé. Jídlo a pití podává vždycky on. A bude dobírat Piersona, protože Pierson je kněz a on, Alexandr, antiklerikál. A vševěd Pierson bude vykládat o armádě a o válce. A Dhéry bude vykládat o různých transakcích, na kterých se v civilu vydělat. A pak se do toho vloží Maillat, jak to dovede jedině on. Anebo nebude mluvit a bude smutný jako vždycky když nemluví. A všechno bude v pořádku jako obyčejně.

„Ty a utrácet za kouření! Co se to stalo?“

„Nic,“ řekl Maillat. „Myslím, že ji máš rád, a to je to celé.“

Alexandr se na něho nechápavě podíval.

„Koho?“

„Sanitku.“

„Sanitku? Jakou sanitku?“

„Tak tedy maringotku, když jinak nedáš!“

„Tak bych řek hned ,maringotku‘ jako všichni a bylo by to.

„Když jinak nedáš.“

Alexandr se sklonil k ohni.

„Tak co?“ řekl Maillat.

„Co tak co?“

„Že máš tu svou maringotku rád?“

„Je praktická,“ řekl vyhýbavě Alexandr.

Maillat se usmál.

„To je všechno?“

„Co?“

„Jen že je praktická?“

„Tobě snad přeskočilo,“ řekl Alexandr.

Maillat se usmál. Pak se mu úsměv vytratil. Uviděl u Sany na druhé straně mříže řadu nosítek ležících na zemi Byly na nich pokrývky, pod nimiž se rýsovala nehybná těla Jedna pokrývka byla krátká a vyčnívaly z ní nohy v prošlapaných šněrovacích botách. Ponožky nebylo vidět, kraj boty lemoval pruh sinalé kůže. Jedna bota byla zašněrovaná místo tkaničkou kouskem provázku. Maillat nemohl od těch ubohých bot odtrhnout oči. Po chvíli vstal sedl si zády k Saně.

„Jak to, že si sedáš na Dhéryho místo?“

Maillat se podíval podrážděně na Alexandra.

„Dhéryho místo! Piersonovo místo! Maillatovo místo!

„A co má být?“

„Nepřipadá ti to směšné? Jsme tu od předvčerejška a už má každej svý zvyky!“

Maso se pomalu škvařilo na misce. Alexandr se podíval přes kouř přimhouřenýma očima na Maillata.

„Stalo se ti něco?“

„Ne.“

„Cos dělal ráno?“

„Hergot, nevyptávej se mě pořád! Jsi horší než ženská.“

„Snad jsem tolik neřek!“ řekl mírumilovně Alexandr.

Hodil do ohně kus dřeva a po chvíli, jako by Maillat nic neřekl, docela přirozeně zeptal: „Cos dělal ráno?“

„Ale nic,“ řekl otráveně Maillat. „Vážně nic. Nic.“

„Proboha, nedej se tak prosit a mluv! Vždycky toho prožiješ, že se člověk nestačí divit. Člověk by řek, že si to vymejšlíš.“

„Zabil jsem krysu.“

„Proč jsi to dělal?“

„Nevím,“ řekl smutně Maillat.

„A co pak?“

„Potkal jsem jednoho chlapa a ten vezl mrtvou. Jmenoval se Virrel.“

„To je všechno?“

„To je všechno. Vlastně počkej! Ještě jsem se vyspal s jednou Polkou.“

,,Co?“ napřímil se Alexandr a dal ruce v bok. „S Polkou?“

Jeho oči pod hustým obočím zahořely dětinskou zvědavostí.

„S Polkou? To není možný! Já jsem v životě Polku ani nepolíbil! Tak s Polkou. Zajímavý. A jaký to bylo?“

„Jako s každou jinou.“

„Proboha, nedej se tak prosit a mluv! Já jsem v životě Polku ani nepolíbil. To ti padla hned tak do oka?“

„Ne, byl to renonc. Spletla si mě s policajtem.“

Alexandr se rozesmál.

„Maillat a policajt! Kamaráde, to stojí za uváženou, nemyslíš? Měl by sis dát pozor na zadek. Já vždycky říkám, že ten sen…“

„For God‘s sake!“

„Proč for God‘s sake?“

„Tuhle pitomost už opakuješ aspoň podvacáté.“

Maillat vstal a strčil si obě ruce do kapes.

„Ano,“ řekl Maillat, „ano, nemůžeme si naříkat. Viď, že si myslíš, že si nemůžeme naříkat? Žijeme si pěkně v maringotce! V maringotce zuydcootské Sany a držíme partu a chrápeme a dáváme si do lebedy a vykládáme si pitomosti a jsme dobrá parta a ty jsi naše máma. Tak co nám chybí, že jo?“

„A co bys chtěl?“

„Nic,“ řekl Maillat, „všechno je v pořádku. Uznávám, že je všechno v pořádku. Angličani se naloďují a frickové postupují a Francouzi se nenaloďují. A tam je moře a tam je pevnina a my stojíme uprostřed na proužku země a ten se každým dnem zužuje.“

Alexandr se napřímil, opřel si ruce v bok a díval se na něho. Chvíli bylo ticho a potom Maillat řekl: „Dej mi napít!“

„Chceš víno? Nebo radši Dhéryho whisky?“

„Radši whisky.“ Alexandr šel pro láhev do maringotky, vrátil se, naplnil svůj pohárek a podal mu ho. Maillat ho jedním tahem vyprázdnil.

„Rád bych věděl, co teď dělá má stará,“ řekl Alexandr.¨

Maillat mu podal pohárek, aby mu nalil ještě jednou.

„Tvá stará,“ řekl, „tvá stará! Vyprávěj mi o své staré Alexandře! Je tvá stará hezká, Alexandře?“

„Je, je moc hezká,“ řekl Alexandr.

Maillat se zasmál.

„Proboha, nedej se tak prosit a mluv! To koukáš, jak tě umím napodobit, viď?“

„Slova snad, ale v intonaci se musíš ještě zdokonalit.“

„Proboha nedej se tak prosit a mluv!“

„Už je to lepší.“

Maillat se lačně napil a zvedl hlavu.

„Nemysli si, to je nevýhoda být na proužku země, kterej se každým dnem zužuje. Představ si, na takové nudli mezi skopčáky a mořem!“

„Neměli bysme o tom mluvit.“

„Ano, jistě, měli bysme se toho dotýkat jen jakoby náhodou.“

„Pojďme se radši bavit o mý starý.“

„To mě ani nenapadne! Budem si vykládat o tom kousku Francie, co se pořád zužuje.“

Tobě přeskočilo.“

Ale kdepak, můj drahý Alexandře! Já si vážně myslím, že je to neštěstí. Představ si, že znám jeden takový malý kousek v jižní Francii a ten se teď určitě ani trochu nezužuje.“

„A co má být?“

„Co má být? Že bychom mohli být tam místo tady, to má být! Není důvodu, proč jsme zrovna tady. Vsadil bych se, že tebe nikdy nenapadlo přemýšlet o tom, proč jsi tady, a ne tam.“

„Já si na fantazírování nepotrpím.“

„To je něco jiného, nemáš smysl pro metafyziku.“

„Protože kdybychom teď byli ve střední Francii,“ pokračoval Maillat, „bylo by to strašně fajn. Natáhli bysme se na písek a vyhřívali si cemr.“

„Ten si můžeš vyhřívat tady taky.“

„To není ono. Tady, i když je hezky, tady to není země, kde si člověk může vyhřívat cemr.“

Obrátil do sebe zbytek pohárku. Oči se mu leskly a zrudly mu tváře.

„Kdepak,“ pokračoval po chvíli, „tady to je země, kde si člověk musí držet celej rok koule v chládku. Je to smutná zem. Tenhle kus Francie už jinej nebude. Smutná zem. I když svítí slunko.“

„To se ti teď tak zdá.“

Maillat si položil ukazováček na špičku nosu: „Vidím ji takovou, jaká je. Je to smutná zem. Je to takovej zatracenej kousek Francie docela na severu. Je to kousek Francie, kterej se čvachtá ve vodě a kterej se tím namáčením ve vodě sráží.“

Zasmál se a opakoval:

„Je to kousek Francie, kterej se tím namáčením ve vodě sráží.“

Po chvíli řekl:

„Dej mi napít!“

„Ještě?“

„Jo. O čem jsme to právě mluvili, Alexandře?“

„O mý ženě.“

„Máš pravdu,“ řekl Maillat, „já věděl, že to bylo něco zajímavýho. Tak honem! Proboha, nedej se prosit a mluv! Povídej mi, jak je tvá žena hezká.“

„To je fakt,“ řekl Alexandr, „má žena je opravdu moc hezká… Jen mě štve,“ pokračoval vzápětí, „že když jsem doma, pořád mi vyčítá, že se s ní nebavím. Přej se nudí. Já teda nevím, co bych měl pořád vykládat svý ženě.“

„Máš jí vyprávět o její duši,“ řekl Maillat. „Ženy to mají rády, když se jim vykládá o jejich duši, zvlášť při tom.“

„Přebrals.“

,,Jo, z té kapky whisky určitě!“

„Máš už třetí.“

„Už? Nějak na mě nezabírá.“

„Přebrals.“

„Nepřebral. Je mi smutno. Je mi smutno, protože jsem panna. Jsem smutná panna.“

Najednou se rozchechtal, že nemohl ani mluvit.

„To je fuk, ale má stará je doopravdy hezká,“ řekl Alexandr.

„Jak ani nemůže být jinak,“ řekl Maillat a zvedl k nebi svou pravici. „Vypravuj mi ještě o své ženě, Alexandře! Jak vypadá?“

Smál se, ale uvnitř ho svíral strach a úzkost.

„Má hnědé vlasy a modré oči.“

„A má hezká ramena?“ ,

Alexandr stál u dveří maringotky a krájel tenký krajíc chleba.

„Má.“

„A hezká záda?“

„Taky.“

„A dlouhé nohy?“

„Kamaráde,“ řekl Alexandr, „ta ti má nohy!“

Zavřel dveře maringotky a vrátil se k Maillatovi.

„Dlouhý nohy jsou krásná věc,“ řekl, „je to, abych tak řek, vyšší třída. Má stará s těma dlouhýma nohama ti vypadá jako lilie.“

„Lilie nemá nohy.“

„Vím, co říkám. Má žena vypadá jako lilie.“

„Krucinálfagot, Alexandře, přestaň už s tou svou ženou!“

„Tumáš!“ řekl Alexandr. „Jez!“

„Co to je?“

„Kus chleba, než přijdou kluci.“

„Nemám hlad.“

„Máš.“

„Můžeš na to přísahat, že mám hlad?“

„Přísahám.“

„Tak je to pravda.“

Rozhostilo se ticho. Maillat se zakousl do krajíce.

„Alexandře!“

„Co?“

„Jestli se vrátím, svedu ti ji.“

„Jak se napiješ, neznáš nic jinýho, než jestli se vrátíme.“

„To je fakt…“ řekl smutně Maillat.

Dal se znovu do jídla.

„Podívej,“ řekl Alexandr, „abbé se už valí. A má dva bochníky chleba.“

„Dobrý den,“ řekl Pierson svým melodickým hlasem.

Alexandr mu podal ruku. „Ahoj.“

Pierson se usmál a sklopil přitom na růžové tváře dlouhé řasy. Podal Alexandrovi bochníky a zůstal chvíli stát vedle Maillata zády k Saně.

„Jsi číman, abbé.“

„Ano,“ řekl Pierson tlumeným melodickým hlasem, „musím přiznat, že to byl úspěch.“

Vytáhl z kapsy malou dýmku a posadil se s důstojným a zdrženlivým výrazem, trochu jako mívá kočka, když se před spaním točí do klubíčka.

„To teda ne!“ řekl Alexandr. „Teď kouřit nebudeš! Bude se jíst.“

Pierson strčil dýmku zase do kapsy.

„To je pěkné,“ řekl Maillat, „mně se neřekne ani dobrý den?“

„Dobrý den, Maillate.“

„Takhle se to neříká. To musí zahřát.“

„Tak jako Dhéryho whisky?“

„Tu nech stranou. Teď dělej, oč tě žádám.“

„Dobrý den, Maillate.“

„Už je to lepší. Nesrovnatelně lepší. A teď, prosím tě, řekni tady tomu holomkovi, ať ti vleze na hřbet, a vykuř si svou drahou dýmčičku, ty stará vojno!“

„Nebudu kouřit, jsem disciplinovaný.“

„Poslouchej,“ řekl Alexandr, „jak je to vlastně s tím chlebem? Kdes k němu přišel?“

„Sehnal mi ho kuchař ze Sany.“

„Otče,“ řekl Alexandr, „ty máš určitě očko u sester, to není jinak možný.“

Pierson zvedl půvabně ruku.

„Tak to nebylo. Jsi vedle. Byl v tom jen ten kuchař. Sehnal mi chléb za víno.“

Maillat nevnímal, co Pierson říká. Poslouchal jeho hlas. Pierson měl hlas opravdu melodický. Plynul jako nevtíravá a lahodná hudba. Něžně zvonil jako proud olověných kuliček v olejové lázni.

„Za víno?“ řekl Alexandr. „Vždyť jsem ti žádné víno nedal. Víno bych ti nedal na žádný pád. To si piš!“

„Koupil jsem je.“

„Zač?“

„Za čtyřicet franků.“

„Za čtyři pětky!“ zvolal Alexandr. „To je skandál!“

„Přijde to každého jen na deset franků.“

„Na pětku! Pětku za chleba! Ty ses snad zbláznil!“

„Je to přece kilo na hlavu.“

„Právě proto! Pětku za kilo chleba. Ty to nemáš v hlavě v pořádku!“

„Chleba teď tolik stojí.“

„Stojí, stojí, leda moje koule,“ řval Alexandr, chlupaté ruce vztažené k nebi. „Pětku! To svět neviděl! Že ses na to radši nevyfláknul!“

„Děkuji.“

„Pětku!“ pokračoval Alexandr. „Za pitomej chleba!“

„Mohu ho jít vrátit, jestli chceš.“

„Teď, když už je tady?!“

„Tak se na tebe složíme.“

„Blahoslavení chudí duchem,“ řekl Alexandr, nakloněn nad ohněm.

V témž okamžiku zvedl hlavu, aby se na Piersona usmál, a všiml si Maillata, který se s očima zavřenýma opíral o zeď Sany. Znovu si uvědomil, že z Maillata, když nemluví, čiší smutek.

„Poslouchej,“ řekl Pierson a obrátil se k Maillatovi, „nezasedl jsi Dhérymu místo?“

„Jo,“ řekl zlostně Maillat, „zasedl jsem Dhérymu místo.“

Vyskočil a šel si sednout na své obvyklé místo k pravém přednímu kolu maringotky. Alexandr ho sledoval očima.

„Nevšímej si ho,“ zabručel. „Pán není ve své kůži. To čekání na zajateckej tábor omrzí, nemysli si.“

„Jsi na omylu,“ řekl Maillat. „Jsem nadšením bez sebe. Od té doby, co se mluví o skopčácích, ustavičně přemýšlím, jestli opravdu existují. Ať si říká kdo chce co chce, setkat se s vyšší rasou není k zahození.“

„Tak se koukni na mý koule!“ řekl Alexandr.

Maillat se usmál.

„Vím, jsou proslulé i za hranicemi. Od té doby, co se o nich mluví, taky ustavičně přemýšlím…“

„To je pravda,“ řekl Pierson, „když si představím…“

„Ale otče, takové řeči se přece na faráře nehodí!“

Pierson se usmál, sklopil dlouhé řasy na své tváře a odmlčel se.

„Tak co,“ řekl mu Alexandr, „kdy nám vyklopíš, co ses zase dověděl?“

„Až přijde Dhéry.“

„Proboha, nedej se prosit a mluv! Přece na něho nebudeme čekat sedm let a jednu zimu.“

„Až přijde Dhéry.“

Alexandr pokrčil rameny, povytáhl si opasek u kalhot a začal zase míchat maso. Bylo to francouzské maso. Alexandr byl rád, že mu přišla pod ruku francouzská konzerva. Anglické konzervy za moc nestály. Tuku víc než dost a libového málo. Při ohřívání se vždycky scvrkly na polovičku. Francouzské maso dostalo opékáním krásnou barvu. No prosím, je hotové, a Dhéry nikde!

V tom okamžiku se objevil. Velice spěchal, protože se opozdil, a při chůzi se mu natřásalo převislé břicho. Hlavu držel zpříma a vypadalo to, jako by ji měl trochu zakloněnou. Obličej mu přetékal tukem, v němž se ztrácela brada, a tváře splývaly s širokým krkem. Stiskl všem po řadě ruku a sedl si na své obvyklé místo vedle Piersona, zády ke zdi Sany. Beze slova se rozhlédl. Jeho oči se ztrácely za lesknoucími se čočkami silných brýlí. Chvílemi se mihly za skly chladné a pozorné, jako by byly na číhané. Pak se brýle znovu zaleskly a oči zase zmizely.

„Dejte sem misky!“

„Alexandře,“ řekl Pierson, „ty seš hotová máma.“

„Jen si dělejte ouchcapky z někoho jinýho!“ řekl Alexandr.

„Ale řekněte sami, co byste si beze mě počali? Zvlášť Dhéry a Maillat. Ti dva by žili jako prasata.“

Vstal a šel uhasit oheň.

„O Piersonovi nemluvím. To je jiná sorta. Ten by si okamžitě vyčíh nějakou partu, co už u ní nějakej páter je, a neměl by to špatný.“

Při řeči ušlapával silnými podrážkami zbytky dohasínajícího ohně. Pak si sedl a zapřel si misku mezi kolena. Obličej měl snědý, ale kůže na chlupatých rukou zůstávala bílá. Slunci se nikdy nepodařilo proniknout tím hustým porostem.

Maillat ho s úsměvem pozoroval.

„To je legrace, jak ti ty vousy mění figuru. S těmi kudrnatými chlupy po těle vypadáš hnedle jako asyrský císař. Ještě v těch vousech perly a bylo by to přesné.“

Alexandr pokrčil rameny.

„Kdybych měl perly, asi bych si je nestrkal do vousů.“

„Já si myslím, že spíš vypadá jako svatý Jan Křtitel, když mu sťali hlavu,“ řekl Pierson.

„Proč až když mu sťali hlavu?“

„Tak se na něj podívejte! Té hlavy je samotné dost. Je jí dost bez těla.“

Všichni čtyři se dali do smíchu. Byli šťastní, že nad nimi svítí slunce a že mohou být spolu.

Alexandr měl vedle sebe na prkně připravené pohárky chlapců. Nabral do nich z plechovky víno a po řadě jim je podával. Svůj čtvrťák dal Maillatovi a čekal, až ho vyprázdní, aby se potom mohl napít i on.

„Tak co, abbé, co bude s těmi tvými zvěstmi?“

Pierson vytáhl z kapsy kapesník neposkvrněné čistoty a osušil si rty.

„Tihle faráři jsou k nezaplacení,“ řekl Alexandr. „Můžete na to vzít jed, že jim nic neujde. Do všeho musej ten svůj svatej nos strčit.“

„Víš, co můžeš faráři udělat?“ řekl Pierson svým melodický hlasem.

Maillat se naklonil dopředu.

„Víš něco nového, Dhéry? Slyšíš?“

Dhéry se ošil, ale neodpověděl.

„Tak aby vám bylo jasné, pokud jde o naloďování v Bray-Dunes, naloďují se tam pouze Angličani.“

„Víc nahlas, abbé,“ řekl Alexandr. „Máš tak ušlechtilej hlas, že tě není ani slyšet.“

„V Bray-Dunes se naloďují pouze Angličani. Nestojí to ani za pokus. V každém hned vidí špióna. Na jedné lodi prý přišli na francouzského velitele a jeho ordonanci, kteří tam nějak proklouzli. Hodili je přes palubu. Velitel se utopil. Voják se zachrání podařilo se mu přeplavat.“

„Krysy,“ řekl Alexandr.

Maillat pokrčil rameny.

„Jen jestli je to pravda.“

„Ano, jen jestli je to pravda,“ řekl Pierson. „Pak taky, abych to dopověděl, Angličani prý nás teď pokládají za to, za co jsme pokládali Belgičany po Albertově kanálu. To ostatně víme. Nakonec pokud jde o ty Angličany, ti aspoň naloďují svoje lidi, ale Francouzi…! Škoda mluvit. Zatím se naloďuje jen v Dunkerque a v Malo. Tady se sotva něčeho dočkáme, a když, bude se to týkat stejně jen vybraných oddílů.“

Po chvíli dodal: „K těm my pochopitelně nepatříme.“

Rozhostilo se ticho.

„A co dál?“

Pierson se na něho podíval.

„Dál už nic.“

Příští minuta nepřinesla nic pozoruhodného. Alexandr sepjal mohutné ruce a položil si je na kolena. Naklonil se dopředu a čekal, až Maillat dopije, aby si vzal pohárek a nalil si pro sebe. Dhéry měl nohu přehozenou přes nohu a chtěl ji dostat zpátky, což mu zabralo spoustu času, protože mu v jeho počínání bránila tlustá stehna. Oči mu za brýlemi nebylo vidět. Pierson postavil pohárek vedle na zem. Vytáhl z kapsy malou dýmku a pečlivě si ji nacpával. Maillat dopil. Jeho tvář nic nevyjadřovala. Přerušil ticho první.

„Teď by bodlo tvoje kafe, Alexandře.“

Dej sem ten pohárek.“

„A jedna whisky navrch,“ pokračoval Maillat. „Pak už bych vůbec nic nepotřeboval.“

„Můžeš si nechat zajít chuť. Máš dost!“

Pierson zvedl hlavu.

„Proč to?“

„Vidíš!“ řekl Maillat. „Proč to?“

„Ten zkurvysyn ti zapomněl říct, že tři čtvrťáky vyzunkl už před jídlem.“

„Já a tři čtvrťáky?“

„Nedělej fóry!“ řekl Dhéry.

„Vidíš, Dhéry chce taky.“

„Jak chcete,“ řekl Alexandr, „ale upozorňuju vás, že už je tam jen devět flašek.“

„To znamená tři flašky na den. Musíme sebou hodit, než přijdou skopčáci.“

Dhéry se měkce zavrtěl na svém místě.

„Kdyby vás to zajímalo, tak je to moje whisky.“

„Kterou jsi ukradl.“

„Právě proto vás upozorňuju, že je to moje whisky.“

„Je to whisky celý party,“ řekl Alexandr.

„No dobrá, to víš, že jo, ale co nás s tím otravuješ?“ vykřikl Maillat. „Už ji proboha přines! Děláš, jako bys měl cedit vlastní krev.“

Alexandr šel do maringotky a vytáhl z bedny na medikamenty láhev. Nalil do pohárku Piersonovi a Dhérymu. Pak nalil do svého pohárku a podal ho Maillatovi.

„To bych rád věděl,“ zabručel, proč vždycky nechávám tohohle sviňáka pít napřed.“

Maillat se rozesmál.

„To bych taky rád věděl.“

Vytáhl z kapsy cigaretu a zapálil si. Alexandr se na něho podíval jako slepice na kuřátko.

„Krysí vrahu!“

„Jak to,“ řekl Pierson, „ty jsi zabil krysu?“

„Něco přece v téhle válce zabít musím.“

„Pistolí?“

„Třemi ranami. Abych pravdu řek, dostal jsem ji hned tou první. Další dvě jsem vypálil spíš z rozčilení.“

„Dej sem tu pistoli. Doplním ti zásobník.“

Dhéry se měkce zavrtěl na svém místě.

„Nemohli byste si s tím hrát někde jinde?“

Alexandr pokrčil rameny.

„Uklidni se. Pokud jde o bouchačky, v tom je abbé mistr.“

„Pokud se to tak dá říci,“ řekl Maillat.

Abbé se usmál a obrátil se k němu.

„Podívej, teď tě mám na mušce.“

Maillat zasunul pistoli do pouzdra a zvedl svůj čtvrťák nad hlavu.

„Zvedám svou číši,“ řekl teatrálně, „zvedám svou číši na zdraví budoucích zajatců!“

Pierson si zapaloval dýmku s půvabem staré panny.

„Nevím,“ řekl svým melodickým hlasem, „ale myslím, že hned nemusíme propadat zoufalství. Podívej, Maillate, ty umíš anglicky, možná že bys to mohl v Bray-Dunes zkusit.“

Alexandr právě rovnal u dveří maringotky špinavé nádobí. Vyletěl jako čert z krabičky.

„Blázníš?“ vykřikl zuřivě. „To teda ne! Nebudem přece trhat partu, když jsme to spolu táhli celou válku!“

Pierson se na něho podíval.

„Poslouchej, všichni čtyři jít nemůžeme. Ale jednomu by to možná vyšlo. Pokud má jeden z nás naději, že by se mohl dostat na loď, ať to zkusí.“

„Kriste pane! Ty zapomínáš, že jsme to táhli celou válku spolu!“

„To znamená, že proto nás mají všechny čtyři zajmout?“ řekl Pierson. „Co na to říkáte, hoši? Dhéry! Co ty na to, Dhéry?“

„Jsem pro,“ řekl lhostejně Dhéry.

„A ty, Maillate?“

„Jsem pro.“

„A ty, Alexandře?“

„Co já!“ řekl Alexandr.

Posadil se. Držel láhev whisky mezi koleny a hladil ji.

„Tak si jděte,“ řekl smutně.

Naplnil pohárek a podal ho Maillatovi.

„Na, prevíte,“ řekl, „pij! Pij, dokud máš ještě hubu na pití.“

„Děkuju, ty starej válečníku,“ řekl Maillat.

Podíval se na Alexandra a v očích se mu na zlomek vteřiny mihl záblesk něhy.

„Nejsem blázen,“ řekl Alexandr, „nebudu pro nic za nic riskovat svou kůži.“

Rozhlédl se po chlapcích. Všichni tři seděli. Každý seděl na svém obvyklém místě. Maillat vedle něho a Pierson naproti, zády ke zdi Sany, a Dhéry vedle Piersona. A on, Alexandr, vstal, aby jim nalil. Všechno bylo v pořádku jako obvykle. A Pierson si klidně řekne, že by se měli rozejít.

Alexandr si najednou vzpomněl na ústup. Otřásl se odporem. Byl to šílený ústup. Nevadilo mu ani tak nebezpečí nebo vědomí porážky. Ale ten příšerný zmatek, ten připadal Alexandrovi šílený. Pomíchané oddíly valící se po cestách, davy uprchlíků, jejich ženy a děti tetelící se na vozech, a na každé křižovatce pustošivé plameny a hřbitovy aut a zničené domy. Kriste pane, ty domy! Vyhřezlé a zmrzačené s vyvrácenými okenicemi. A co teprve vevnitř! Nábytek na kusy, střepy z nádobí, rumiště a rozházené prádlo. Alexandra nikdy nenapadlo, že by byl vůbec tak bezvýchodný a šílený zmatek možný. Teď už to bylo lepší. Teď už to bylo mnohem lepší. Od té doby, co je u Sany, to docela jde. Alexandr si vzpomněl na zásoby v bedně od léků a počítal, že kdyby rozumně hospodařili, vystačilo by jim to ještě na osm dnů. I na deset, kdyby opravdu rozumně hospodařili. Ale ti prašiví skopčáci tu budou určitě dřív. Nemohou se na nic spoléhat. Nemohou se nikde usadit.

„Ty milióny!“ řekl Dhéry.

Všichni se podívali nejdřív na něho a pak jeden na druhého. Dhéry hleděl do prázdna. Seděl strnule a upíral oči před sebe.

„Pane bože,“ řekl, „ty milióny! Dostat ty milióny!“

Jeho oči za brýlemi byly pozorné a chladné a dívaly se tak upřeně, že se Alexandr, který stál před ním, ohlédl. Vzadu však byla jen alej vedoucí k Saně a stromy a vojáci, kteří přicházeli a odcházeli.

„Jaký milióny?“ řekl Alexandr.

Nasadil tak užaslý výraz, že se Maillat rozesmál. Pierson se ohlédl a potom hned zase spočinul pohledem na Dhérym. Dhéry se díval do prázdna a upíral oči před sebe. Byly strnulé a neosobní jako oči ryby za sklem akvária.

„Tak co?“ řekl Alexandr.

„No tak, ven s tím!“ řekl Maillat.

Dhéry upíral oči před sebe. Maillat se usmál na Piersona.

„Píchni ho do břicha. To ho probudí.“

„Dhéry!“ řekl Pierson a dotkl se jeho paže.

„Dej mu pár facek!“

„No tohle!“ řekl Alexandr.

Pierson vzal Dhéryho za rameno a zatřásl jím. Dhéry vyskočil a rozhlédl se kolem sebe. Jeho oči zase zmizely za brýlemi.

„No tohle!“ řekl Alexandr. „Nevzala ho tak ta whisky?“

„To není možné. Vypil jen kapku.“

„Poslouchejte,“ řekl Dhéry, „vy děláte, jako bych tu nebyl.“

„Výborně, teď už tady jsi?“ řekl Maillat.

„A kde bych byl?“

„V prdeli.“

Alexandr se rozesmál.

„Rozhodně jsi byl před chvílí za horama.“

,,Jak to? Co jsem říkal?“

„Něco o miliónech.“

„Vážně?“ oživl Dhéry. „Co jsem říkal?“

„Milióny, pane bože, ty milióny, dostat tak ty milióny!“

„To že jsem říkal?“

Jeho oči za brýlemi nebylo vůbec vidět.

„Tak co?“ řekl Alexandr. „O jakých miliónech jsi to mluvil?“

Dhéryho tělo byla jediná měkká nehybná hora masa.

„Nevím,“ odtušil, „asi o žádných, snad jsem mluvil ze sna.“

„Nedělej z nás blbce!“ řekl Maillat. „Když někdo jako ty mluví ze sna, nemůže mluvit jen tak o ničem.“

„Co tím chceš říct, ,někdo jako ty‘?“

„Nerozptyluj se, prosím tě!“

„Tak jak je to s těmi milióny?“ řekl Alexandr. „Kde jsou ty milióny, co bys chtěl dostat? Kde je vezmeš? Tady?“

Dhéry se usmál a Maillat měl jako vždycky pocit, že když se jeho rty mají roztáhnout do úsměvu, mají co dělat, aby pohnuly horami masa na tvářích.

„Vím toho zrovna tolik co ty,“ řekl Dhéry. „Muselo se mi něco zdát.“

V nastalém tichu se na něho všichni tři podívali.

„Tak dobrá,“ řekl otráveně Alexandr. „Nutit tě nikdo nebude.“

Vstal.

„Zatím bys mohl přinýst vodu na nádobí. Je na tobě řada.“

„Vždyť nehoří,“ řekl Dhéry.

Pierson si pečlivě čistil svou malou dýmku. Maillat se zvedl zkřížil paže a protáhl se. Pierson zvedl hlavu.

„Co budeš dělat odpoledne?“

„Nezdá se ti to směšné, ptát se na takové věci? Jako bych teď mohl myslet na to, co budu dělat odpoledne.“

„Dhéry!“ řekl Alexandr. „Co bude s tou vodou?“

„Už jdu,“ řekl Dhéry, aniž se pohnul.

V tom okamžiku to nad jejich hlavami zasvištělo a vzápětí několik metrů nalevo od nich zaduněl krátký výbuch. Zavalilo je mračno kouře. Všichni čtyři se okamžitě přitiskli k zemi.

„Sedmasedmdesátka,“ řekl Pierson.

Rozkašlal se. Dým stále houstl. Zleva se ozývaly výkřiky a rozkazy. Následovalo další zasvištění a další krátký výbuch nablízku. Kus dřeva odletěl až k Dhérymu. Vzal ho do ruky, ale hned ho zas pustil.

„Potvora, pálí!“

„Je z nosítek,“ řekl Alexandr. „Ještě je na něm kousek plátna.“

Maillat se zvedl na kolena a podíval se na zahradu před Sanou. Granát dopadl mezi mrtvé. Byl z toho pěkný guláš. Na mříži visela utržená ruka. Maillat hledal očima muže v prošlapaných šněrovacích botách. Našel ho. Pod krátkou pokrývkou vypadal zvlášť jako ubožák Nedostal to. Maillat měl najednou nesmyslný pocit úlevy.

„Chytli to naplno,“ řekl, když si zase lehl.

Dhéry se rozkašlal.

„Lepší oni než my.“

To je ti podobné,“ řekl Maillat.

,,Ty bys byl radši, kdybysme to chytli my?“

„Ne.“

„Tak co bys teda chtěl?“ řekl vítězoslavné Dhéry.

„Ty tvý řeči, to je ti podobný!“

„To je zvláštní,“ řekl Alexandr. „Vždycky jsem se bál jen letadel, dělostřeleckých granátů nikdy.“

„Jsou taky rychlejší,“ řekl Pierson. „Nemáš ani čas dostat strach.“

Zleva se stále ozývaly výkřiky. Uplynulo několik vteřin. Nebylo vidět, že by někdo stál. Bylo vidět jen donedohledna ležící khaki postavy. Vpravo zahlédl Maillat dva pěšáky, kteří si vlezli pod auto. Začal uvažovat, jestli je to bezpečný úkryt, ale na otázku si neodpověděl, nechal ji plavat a po chvíli se s údivem přistihl, že na nic nemyslí. Neměl strach, cítil pod sebou zemi, a to bylo všechno. Tábor, kde bylo ještě před chvílí tak rušno, ztichl jako zázrakem. A on, Maillat, ztichl také. Ležel na zemi, neměl strach a na nic nemyslel. Byl vojákem mezi vojáky.

Alexandr se zvedl na loket a zaklel. Jak zalehávali, padl rovnou do ohniště. Košili vpředu měl celou od popela. Úplně čistou košili, kterou si vypral v Arques a kterou si dnes ráno oblékl. Byla čistá, a teď je špinavá. Klel a opatrně se oprašoval. Obrátil hlavu k místu, kde ležel Pierson, a uvažoval, jestli se modlí. Alexandr znal jednoho, který byl strašně pobožný a v takových chvílích se vždycky modlil.

„Piersone,“ řekl, „ty si myslíš, že to byla sedmasedmdesátka?“

Pierson okamžitě odpověděl svým přirozeným hlasem.

„Já si to nemyslím, vím to určitě.“

„Jak daleko dostřelí sedmasedmdesátka?“

„Jako pětasedmdesátka.“

„A jak daleko dostřelí pětasedmdesátka?“

,Jak to?“ řekl Pierson. „Ty to nevíš?“

„Nejsem takovej vševěd jako ty.“

„Deset kilometrů.“

„Kriste pane,“ řekl Alexandr, „deset kilometrů! Jsou teda deset kilometrů odtud?“

„Možná míň. Deset kilometrů je maximální dostřel.“

„Kriste pane!“ řekl Alexandr.

Dodal: „Míří na Sanu?“

„Myslím, že ne. Asi hledají baterii pětasedmdesátek, co se dnes ráno zakopala tam na tom políčku.“

Maillat pohlédl na Dhéryho. Dhéry byl bledý a cukal mu horní ret. Maillatovi bylo trapně. Překulil se na druhý bok a obrátil se k němu zády. Cítil však stále, že Dhéry za jeho zády má strach.

„Na jakém políčku?“

„Vždyť to víš. Na tom poli napravo, pět set metrů od Sany. Včera jsme šli kolem.“

„Už vím,“ řekl Maillat. „A na tom poli že je baterie pětasedmdesátek?“

Dhéry za jeho zády měl stále strach a Maillat se cítil trapně a provinile. ,Pane bože,‘ myslel si, ,vždyť já za to nemůžu, že má strach.‘

„Už od rána. A ten mladý poručík si střílí, jako by měl bůhvíjakou zásobu munice. Pěknej fouňa, ten mladej lajtnant,“

„Je to trouba,“ řekl Alexandr. „Bude blbnout tak dlouho, až to skopčáci začnou pálit do nás.“

„Fricové se jen zastřelují,“ řekl Pierson. „Ale na zastřelování to není nejhorší.“

„Myslíš? Vždyť to pole je asi pět set metrů odtud.“

Pierson měl hlavu těsně u Maillatovy. Maillat ji z takové blízkosti ještě nikdy neviděl. Pierson se právě usmál. Usmál se, jak měl ve zvyku, sklopil oči a Maillat si jako vždycky uvědomil, že se při úsměvu tváří jako panna. Nedělaly to jen jeho dlouhé řasy a růžové tváře. Bylo to zvláštním výrazem, kterým působila jeho přivřená víčka. Vypadal, jako by se uzavíral do svého nitra.

„Pro těžkou artilerii,“ pokračoval Pierson s úsměvem, „minout se pět set metrů cíle není špatné.“

„Tebe je radost poslouchat,“ řekl Alexandr. „Pokud jde o zbraně, v tom je abbé mistr.“

Zvedl se na loket a dával pozor, aby si zas neumazal košili. Stále uvažoval, jestli se Pierson modlil, když na něj před chvílí promluvil.

„Už toho nechali?“

„Nevím.“

„Mohli by toho mít dost,“ řekl Dhéry vztekle. „Přece se tu nebudem válet celé odpoledne. Mám něco důležitějšího na práci. Pospíchám.“

Postavil se s těžkopádnou mrštností tlouštíka.

,,Kam jdeš?“

Pro vodu.“

„Blázníš?“ vykřikl Alexandr.

Vstal také, ale Dhéry už zatím sundal plechovku ze dveří maringotky. Vzdaloval se těžkým krokem.

Dhéry!“ vykřikl Alexandr. „Dhéry, neblbni!“

Ani se neohlédl.

A ještě k tomu si vezme tu děravou plechovku!“ řekl Alexandr.

Natáhl se na zem. Tentokrát zasvištění granátu sotva zaslechli. Krátký svist jako by právě dospěl ke svému konci, takže takřka splynul s výbuchem. Pak znovu. Zavalil je hustý dým.

„Nepadl daleko,“ řekl Pierson.

Rozkašlali se.

„Musel spadnout někde u studny.“

„Myslíš?“

„Podívej se na ten kouř.“

„Ano, tam je hustší,“ řekl Pierson.

Alexandr vstal. „Kriste pane!“ řekl, „aby tak Dhéry…“

Ten se před nimi vzápětí objevil veselý a s prázdnýma rukama. Smál se, až mu tváře a krk poskakovaly, jako by někdo třásl mísou želatiny.

„Kluci,“ řekl, „to jste měli vidět!“

Přerušil ho kašel.

„Sedmasedmdesátka, kluci!“

Začalo mu poskakovat i břicho.

„Padl tak blízko ode mě, že to se mnou fláklo o zem…“

Nemohl smíchem dál. Krk se mu nafoukl jako ohromné vole, zfialověl, potom splaskl a vycházelo z něho jen jakési chraptění a chrčení.

„Zvedl jsem se… A nic! Žádná rána! Ani vlásek se mi nezkřivil!“

Najednou zakvokal. Připomínalo to podezřelý praskavý zvuk, jako když se o poutích vypouští vzduch z nafouknutých balónků.

„Kaju se, kamarádi! Plechovka je v háji. Plechovka zmizela… Hledal jsem ji všude… Koukal jsem pod auta… Koukal jsem i po stromech…“

Nepřestával se smát. Břicho mu nadskakovalo, ramena sebou škubala, tváře a krk se mu třásly a celou tu dobu mu za brýlemi zářily ty jeho oči, chladné a strnulé, jako by se jich chování jeho těla netýkalo.

„Jdi se vycpat! Plechovka je v háji! Plechovka zmizela…“

Maillat odvrátil hlavu. Dhéryho smích mu byl odjakživa protivný.

„Hned jsem si řekl, jak bude Alexandr vyvádět…“

Všichni tři ho obstoupili a dívali se na něho. Alexandr postoupil o krok dopředu.

„Co to máš na ruce, Dhéry?“

„Na jaké ruce?“ řekl se smíchem Dhéry.

Všichni se na něho dívali a Dhéry mechanicky sledoval jejich pohled. Smích ho okamžitě přešel. Z tváří a ze šíje se mu vytratila barva. Zavrávoral a Alexandr ho jen taktak stačil zachytit za ramena.

„Whisky!“ zvolal Alexandr. „Rychle, whisky!“

Dhéry strašně zbledl. Vrchní ret se mu chvěl. Díval se na svou ruku. Byla červená a krev, která z ní kapala, mu tvořila u nohou tmavou loužičku.

„Má ruka! Má ruka!“

„To nic není,“ řekl Alexandr.

Dal mu napít.

„Má ruka,“ řekl Dhéry.

Alexandr ji vzal opatrně za zápěstí a vylil na ni zbytek pohárku. Krev tekla stále. Dhéry se díval na svou ruku a na krev, která tvořila v prachu u jeho nohou tmavou loužičku. „Má ruka!“

„Stoupni si pořádně!“ řekl Alexandr. „Vždyť mě povalíš. Seš těžkej jak cent.“

,,Má ruka…“

„Tos už říkal.“

„Můžeš s ní hýbat?“ zeptal se Pierson.

Dhéry beze slova přikývl. Se svěšeným vrchním rtem vypadal jako dítě, když natahuje moldánky. Silné nohy se pod ním; podlamovaly

„Nebude to nic vážného,“ řekl Pierson. „Můžeš s ní hýbat?“

„Krucifix, neopírej se tak o mě!“ řekl Alexandr. „Vždyť mě povalíš!“

Dhéry nepřestával sténat.

„Má ruka! Má ruka! Má ruka! Má ruka!“

„Co máš s tou rukou!“ řekl Maillat. „Můžeš s ní hýbat nebo ne?“

„Můžu.“

„Hergot, stoupni si pořádně! Říkám ti, že mě povalíš!“

„Nebude to nic vážného,“ řekl Pierson. „Už to tolik nekrvácí.“

„Sedni si!“ řekl Alexandr. „Neudržím tě, vždyť mě povalíš.“

Pierson ho vzal za zápěstí. „Obvážu ti to.“

„Ne,“ řekl Dhéry s nečekanou energií, „musím jít do Sany.“

,S tímhle?“ řekl Maillat. „Nepřeskočilo ti?“

„Rána se musí dezinfikovat,“ řekl Dhéry. „Odveďte mě do Sany.“

„Tobě snad přeskočilo. Tam teď mají jiné starosti.“

„Dobře,“ řekl Dhéry, „tak půjdu sám.“

Už se ani nepotřeboval opírat o Alexandra. Nohy ho najednou unesly.

„Trochu to přeháníš,“ řekl Pierson. „Kvůli takové pitomosti!“

„Taková pitomost může být někdy smrtelná.“

Byl najednou plný energie.

„Ti tam teď mají jiné starosti, v Saně.“

„Dobře,“ řekl Dhéry, „vykašlete se na mě, půjdu sám.“

Alexandr vstal a potáhl si opasek u kalhot.

„Tak dobrá,“ řekl, „ať je po tvém. Půjdu s tebou.“

Podíval se na maringotku, jako by váhal. Maillat se zvedl také.

„Jdu taky. Na takovou vazbu musí být dva.“

„Nemluv tak,“ řekl Dhéry.

Alexandr vrhl úzkostný pohled na maringotku.

„Zůstanu tady,“ řekl s úsměvem Pierson. „Neboj se, ani se odtud nehnu.“

„Kvůli takové pitomosti!“ řekl Maillat přes rameno.

Pierson se za nimi díval, jak všichni tři odcházejí, Maillat uprostřed. Alexandr byl tak mohutný a Dhéry tak tlustý, že Maillat vedle nich vypadal jako střízlík. Prošli železnou bránou Sany a pokračovali dál alejí. Pak zahnuli za skupinu stromů a zmizeli Piersonovi z dohledu.

Pierson se cítil najednou sám. Vytáhl z kapsy malou dýmku, zaváhal a potom ji zase strčil nazpátek. Sedl si na své obvyklé místo a opřel se o zeď Sany. Zůstal tak několik minut a potom si uvědomil, že myslí na týdny a měsíce, které přijdou. Po chvíli se opřel lokty o kolena, položil si obličej do dlaní a začal se modlit.

Ostatní šli zatím alejí k Saně. „Štěrk,“ pomyslel si Maillat, „po štěrku se špatně chodí. Je tvrdý a křupe pod nohama. To není jako písek. Tady je všude písek. Nohy se pořád boří.“

Dhéry otočil hlavu k Alexandrovi.

„Řekni, že chceš mluvit s asistentem Cirillim.“

„Kdo to je?“

„Jeden lapiduch, známý.“

„Ty ho znáš?“

„Od včerejška. Udělal jsem mu malou službu.“

„Zase nějaké tajnosti.“

„Řekni, že s ním chceš mluvit. Jinak postavit se tu do fronty, to bysme tu ztvrdli dvě hodiny. Zatím bych vycedil všechnu krev.“

„Trochu to přeháníš,“ řekl Maillat, „už skoro nekrvácíš.“

Ohlédl se doprava. Dva vojáci, jen v košili a s cigaretou v ústech, odklízeli mrtvé. Vedle nich se kupila hromada pokrývek a skládací nosítka. Krev nebylo vidět, jen beztvaré trosky pokryté hadry barvy khaki. Muži vždycky stáhli pokrývku, složili zbytky těl porůznu dohromady, a když zhruba odpovídaly tvaru lidského těla, položili je zase na nosítka. Pracovali metodicky, beze spěchu.

Když přišli na obvaziště, pach hnisu a potu byl tak silný, že se Maillatovi zvedl žaludek. Čekalo tam asi šedesát mužů. Většinou stáli. Někteří seděli na zemi a opírali se zády o zeď. Jeden ležel natažen a byl smrtelně bledý. Mnozí byli do pasu odhaleni a pot jim stékal z čela na krk a mezi lopatky.

Za stolem před dveřmi vedoucími do sálu seděl desátník, takový světlovlasý holobrádek ve švihácké uniformě. Stůl byl postaven tak, aby zabíral polovičku průchodního prostoru. Mladý desátník měl před sebou velkou knihu, různobarevné mašličky a listy potištěného papíru. Chvílemi naškrábal něco na mašličku, opsal si, co bylo třeba, do knihy, potom mašličku přišpendlil na knihu, vzal velký potištěný papír, něco do něho vyryl modrou tužkou a přišpendlil ho také ke knize. Občas zvedl hlavu a rozhlédl se přezíravě a znuděně po raněných.

Muži k němu přistoupili. Desátník rychle sklopil oči.

„Potřeboval bych mluvit s asistentem Cirillim,“ řekl Dhéry.

Desátník nezvedl ani hlavu. Byl světlovlasý, bezvousý, soustředěný na své čtyři špendlíky. Vznášela se kolem něho lehká vůně kolínské.

„Je zaneprázdněn.“

„Potřeboval bych mluvit s asistentem Cirillim.“

„Je zaneprázdněn,“ řekl mladík znechuceně.

Dhéry se nehnul. Stál neochvějně před stolem. Celá hora masa.

„Mohl byste mi ho najít, prosím vás?“

Mladík zvedl hlavu, ale na nikoho se přímo nepodíval.

„Jestli jste zraněn, stoupněte si do fronty,“ řekl znechuceně. „Budete ošetřen, až na vás přijde řada.“

„O tohle škrábnutí nejde,“ řekl Dhéry. „Vyřiďte laskavě asistentovi Cirillimu, že s ním chce mluvit poručík Dhéry. Je to nutné.“

Mluvil zdvořile, ale v jeho hlase se ozvalo jemné šlehnutí bičem.

Desátník přejel Dhéryho rychlým pohledem. Dhéry byl jen v košili, ale měl na sobě dobře vyžehlené kalhoty a docela slušné boty. Vstal.

Pokusím se ho najít.“

„Buďte tak hodný,“ řekl Dhéry s dokonalou nonšalancí, „pokuste se o to.“

Stál jako hora masa na druhé straně stolu a zpod jeho silných brýlí se na desátníka upíraly chladné oči.

„Pokusím se. Je opravdu velice zaneprázdněn.“

„Vyřiďte mu, že je tu poručík Dhéry.“

„Pokusím se,“ řekl desátník. Zmizel za dveřmi. Alexandr se dal do smíchu. „Odkdy jsi poručík?“

„Účel světí prostředky.“

„,Smrad jeden,“ řekl Alexandr, „takovýho bych s chutí nakop.“

„Zatracenej flákač,“ řekl Maillat.

„Kretén!“

„Neodprásknul bys ho, spratka jednoho?“ řekl Maillat. „Koule bych mu uříz. Stejně je má na nic.“

„Buzerant!“ řekl Maillat.

„Je velice zaneprázdněn,“ opičil se po něm Alexandr. „Zaneprázdněn, jo určitě, leda tvý šunky, srágoro!“

„Hovado!“

„Budete ošetřen, až na vás přijde řada,“ opičil se Alexandr. „A ještě ke všemu měl ten tajtrdlík pravdu!“

„To je horší!“

„O kom to mluvíte?“ zeptal se udiveně Dhéry. „O tom nedochůdčeti.“

„Aha!“ řekl Dhéry. „Ani jsem si nevšiml.“

„Co bys dělal, kdybys s tím poručíkem nepochodil?“ Dhéry vytáhl z kapsy balíček gauloisek.

„Člověk musí myslet na všecko. Ale bylo mi hned jasné, že toho cucáka utáhnu spíš na šarži než na tuzér.“

„Být na jeho místě já,“ řekl Alexandr, „na mě by sis nepřišel.“ Dhéry se na něho podíval chladnýma očima: „Na tebe bych šel přes city.“

Desátník se vrátil. Uklonil se uctivě jako subreta. „Můžete jít dál, pane poručíku.“

Octli se v menším vybíleném sále bez nábytku. Otevřené okno vedlo do zahrady Sany. Napravo se prudce otevřely dveře. Objevil se vysoký mladý muž v bílém plášti od krve. Rychlými kroky Přistoupil k nim. Byl neobyčejně krásný.

„To jste vy, Dhéry!“ zvolal s úsměvem, který odhalil jeho dokonalé zuby. „Dozorčí mi hlásil, že je tu poručík Dhéry. Nevěděl jsem, že jste to vy. Málem jsem nepřišel.“

Maillat se usmál a pohlédl na Dhéryho.

„Dozorčí se asi spletl,“ řekl vyhýbavě Dhéry. „Dovolíte, pane doktore…“

Cirilli stiskl Maillatovi a Alexandrovi ruku. Černé, pečlivě uhlazené vlasy zdůrazňovaly tvář nevšední krásy.

„Ještě nejsem doktor. Před válkou jsem dělal asistenta v Bichatu.“

Usmál se a znovu zazářily jeho oslnivé zuby.

„Co pro vás mohu udělat?“

„Strávit s námi dnešní večer, doktore,“ řekl Dhéry. „Zbavíte se Sany a my máme vynikajícího kuchaře.“ Ukázal na Alexandra.

„Velmi rád, ale nejspíš bych mohl až asi tak kolem šesté. Hodí! se vám to?“

„Výborně.“

„Budu rád, když se odtud dostanu. Máme tu blázinec, vidíte i sami. Sotva se utrhneme sem tam na hodinku. Ale co to máte na ruce?“

„To nic,“ řekl nedbale Dhéry, „nestojí to ani za řeč. Jedna sedmasedmdesátka si vyšla do přírody, a když jsem ji chtěl chytit, trochu vybuchla.“

Cirilli si pozorně prohlédl ránu. Byl tak krásný, že spíš než doktora připomínal filmového milovníka v roli doktora.

„Je to maličkost a rána je ještě čerstvá.“

„Omyli jsme ji whisky.“

„Hrome, takhle nakládáte s whisky? Já ji obyčejně piju.“

„Nechali jsme i pro vás,“ řekl rychle Dhéry. „Napijete se večer s námi.“

Cirilli se usmál. „Trochu vám to přesto obvážu.“

Odvedl je do vedlejší místnosti. Tři nebo čtyři mladí muži: v bílých pláštích se skláněli nad raněnými. Tady nebylo cítit krev a pot. Nad vším převládal éter. Světlovlasá ošetřovatelka obcházela skupinky a rozdělovala obvazy. Při Cirilliho příchodu se prudce obrátila. Usmáli se na sebe.

„Vidím, že se tu asi nemodlíte.“

„Myslíte?“ řekl pobaveně. „Děláme padesát lidí za hodinu. A ještě jich hodně vypustí duši dřív, než se na ně vůbec stačíme podívat.“

Světlovlasá ošetřovatelka přistoupila k nim. Položila obvaz Cirillimu do ruky. Poděkoval, aniž zvedl oči.

„Víte, tady spravujeme jen maličkosti. Ta pravá řezničina se dělá na druhé straně.“

Nasadil znovu svůj zářivý úsměv.

„Protitetanovku mi nedáte?“

Cirilli zaváhal.

Bylo by to samozřejmě lepší. Ale máme jich tak málo, že je necháváme jen pro skutečně vážné případy.“

Světlovlasá ošetřovatelka zůstala stát, oblé paže založeny, vedle Cirilliho. Nehýbala se. Na nikoho se nedívala. Měla výraz očekávání. Maillat na ni pohlédl a najednou cítil, že se bezděčně octl v ohnisku něhy a světla, jež z ní vyzařovaly a nebyly určeny jemu „Pěkná kurvička,“ pomyslel si Maillat. Světlovlasá a růžová a měla výraz očekávání. Byla už celá jen ztělesněním očekávání jako srpnová louka před deštěm.

„Tak a je po bolesti,“ řekl Cirilli. „Za pár dní už budete mít jen hrdinskou jizvu. Aspoň budete mít čím dojímat rodinu, až se vrátíte.“

„Jacquelino!“ zvolal jeden z mladých mužů v bílém plášti. Světlovlasá ošetřovatelka se obrátila na podpatku a zamířila na opačný konec sálu. Maillat pozoroval pohyb jejích boků.

„Omluvte mne,“ řekl Cirilli, „máme tu blázinec, vidíte sami…“

„Tak dnes večer,“ řekl Dhéry. „Dnes večer v šest.“

Dhéry se nehýbal. Jeho tváře se majestátně odsunuly jedna od druhé. Úlisně se usmál. Maillat u něho takový úsměv ještě neviděl. „Buďte tak laskav, doktore, vezměte s sebou tu stříkačku. Pro jednu injekci snad nebude tak zle. Budu klidnější.“ Cirilli se usmál. „Když jinak nedáte!“

Maillata napadlo, že si teď Dhéry určitě říká: „Mám vyhráno.“ Venku svítilo stále to slunce azurového pobřeží. Moře bylo pár kroků odtud. Když se člověk zaposlouchal, slyšel valící se vlny zmírat v písku na pláži. Maillat se lačně nadechl. Cítil se najednou šťastný. S údivem pozoroval, že má všechny údy v pořádku, že už necítí pach éteru, že už nevidí krev.

„Poslouchej, Dhéry,“ řekl Alexandr, „to sis mohl odpustit, zvát k nám toho svýho lapiducha. A ještě k tomu na šestou. Ty se k plotně nepostavíš. To je jako s tou tvou rukou. Samej fígl, jen abys nemusel pro vodu.“

,,V tom musíš umět chodit,“ řekl Dhéry. Šli kolem mrtvých. Všechno už bylo uklizené. Nosítka byla vyrovnána jako vojáci k poslední přehlídce. Ti dva saniťáci však měli špatné oko. Některé balíky byly až moc velké. Na některých bylo vidět, že se jim nedostává. A Maillat si všiml, že na jedněch nosítkách jsou obě nohy levé.

„Kdyby ten tvůj Cirilli aspoň přived tu dotyčnou Jacquelinu,“ řekl Alexandr. „Před tu bych se postavil dobrovolně, před tu dotyčnou Jacquelinu. A kdyby mě chtěla znásilnit, nestálo by ji to ani halíř.“

Dhéry se na něho udiveně podíval.

„Jacquelinu?“

„Tu malou blondýnu, co ti přinesla obvaz.“

„Aha!“ řekl Dhéry. „Ani jsem si jí nevšiml.“

„On si jí nevšiml!“ zvolal Alexandr a zvedl k nebi své chlupaté paže. „Chápeš to, Maillate? On si jí nevšiml! Všiml sis jí, Maillate? Co na ni říkáš?“

„Ujde. Potřebovala by jen trochu vepředu.“

„Mně je to fuk,“ řekl shovívavě Alexandr. „Nepoužívám to.“

Dali se do smíchu. Pak zvedli hlavu, protože nad nimi právě letěla kanadská stíhačka. Byla sama a klidně si plula po pokojném poledním nebi.

U brány Sány se Dhéry zastavil a podíval se na svou ruku.

„Tak to bychom měli,“ řekl spokojeně.

Obrátil se ke svým druhům: „Omluvte mě, hoši, musím vás opustit. Mám něco rozdělaného. Pospíchám.“ Ani nečekal, co na to řeknou, a šel. „Vidíš ho? Napřed nás všechny poblázní s tou svou…“

„Nerozmazávej to,“ řekl Maillat, „mluvíš mi z duše.“

„A vrchol všeho, nevšimne si ani tý malý blondýny, posera!“

„Je to nenažranec.“

„Co?“ řekl Alexandr a vytáhl své huňaté obočí, „nenažranec?

Jak to s tím souvisí?“

„To sis ještě nevšim, že nenažranci jsou obyčejně poserové?“

„Mluv dál!“ řekl Alexandr. „Ty když začneš žvanit, poslouchal bych tě jak ve škole.“

Zasmáli se a ušli pár kroků beze slova. Na slunci bylo příjemně a dobře. Pod nohama jim křupal štěrk.

„Alexandře, půjdu odpoledne do Bray-Dunes.“

„Jo,“ řekl Alexandr.

„Pokusím se dostat na loď.“

„Jo.“

Maillat očekával výbuch, ale nenásledovalo nic jiného než stručné „jo“ a ticho.

„Když to říkáš, asi sis to už promyslel.“

„Ano.“

„Dobrá, pomůžu ti s balením.“

„Děkuju, nebudu si nic brát. Jen cigarety.“

K výbuchu nedošlo ani teď. Následovalo jen přikývnutí a úsměv.

„Řekni to ostatním. Nechce se mi loučit.“

„Pierson se bude zlobit.“

„Tím hůř.“

Dobře, řeknu jim to.“

Alexandr dodal s chabým úsměvem: „Aspoň přijdu s nějakou zvěstí jednou já.“

„Tak ahoj, starej.“

„Ty už jdeš?“

„Jo.“

„Nestavíš se v maringotce ani pro ty cigarety?“

„Už je mám. Vzal jsem si je před chvílí.“

„Kdy před chvílí?“

„Než se Dhéry zranil.“

„Můžeš mi říct, kdy ses rozhodl?“ Když Dhéry mluvil o těch miliónech.“

„Ty jeho milióny! Ať se jde vycpat!“

„Aspoň něčemu věří.“

„Tobě přeskočilo,“ řekl Alexandr, ale bez přesvědčení, spíš proto, že se taková námitka očekávala.

„Asi jo, kamaráde.“

Ale i to vyznělo falešně. Vyznělo to k pláči falešně. Ušli několik kroků beze slova.

„Tak ahoj, starej.“

„Ahoj, Alexandře, a hodně štěstí.“

„Co já!“ řekl Alexandr.

Strčil si do úst ukazováček, ukousl si kus nehtu a díval se za Maillatem.

V sobotu odpoledne

Napravo v ohradě mezi troskami dvou domů spatřil Maillat mrtvého koně. Ležel rozvalen s obrovským břichem a nohy mu trčely vzhůru. Další dva koně stáli nehnutě několik metrů od něho. Jeden měl ránu na pleci. Druhý se k němu tiskl širokým zadkem a chvílemi mu ránu olízl. Raněný kůň najednou zvedl hlavu, jako by chtěl zařehtat. Pootevřel hubu, ale žádný zvuk z ní nevyšel. Hodil hlavou zprava doleva a Maillat ucítil, jak na něm na okamžik spočinuly jeho smutné vlahé oči. Raněný kůň znovu zvedl hlavu, ustoupil o krok, položil hlavu svému druhovi na krk a zavřel oči. Zůstal tak několik vteřin a v jeho postoji se zračila nepopsatelná únava a něha.

Maillat odbočil z cesty, přešel koleje a dal se nalevo. V těchto místech musela být silnice do Bray-Dunes, vedoucí k moři. Valil se po ní nekonečný proud mužů v khaki uniformách, Angličani a Francouzi dohromady. Byli beze zbraní, ale každý měl na zádech nebo přes rameno plnou polní. Zabírali celou cestu, zavalili i chodníky. Jak se protijedoucí skupiny prodíraly valícím se davem, vznikla zácpa. Pak se proud dával zase pomalu do pohybu. Muži byli špinaví, celí zaprášení, únava jim vyryla vrásky a zpocené tváře byly samá šmouha. Postupovalo se velice pomal Po náhlých zastávkách následovalo únavné čekání. Muži do sebe při každém zastavení hrubě vráželi. Ozývalo se klení, nadávky, potom všechno zase utichalo. Nebe nad jejich hlavami vonělo koupáním v moři, dovolenou, lenivostí krásných letních odpolední.

Dav se dal znovu do pohybu a Maillat si vedle sebe všiml malého velitele od pěchoty. Neměl čepici a slunce se opíralo do jeho bílých vlasů. Byl opálený, měl malý knírek a na prsou dvě řady vyznamenání a medailí, tak vybledlých, že se na nich ani nedaly rozeznat barvy.

Následovala zastávka. Potom se dav pohnul, prudce zavlnil nemohl dál. Maillat vrazil nosem do přílby muže, který šel před ním. Zprava se ozval úsečný hlas.

„Nemůžete dát pozor?“

Byl to malý velitel s bílými vlasy. Obrátil se a rozkřikl se na jednoho čahouna od dělostřelectva, který měl na každém boku chlebník nacpaný k prasknutí.

Trhni si nohou,“ řekl dělostřelec protáhlým hlasem.

Malý velitel zrudl. Co si to dovolujete? Takhle se mluví s důstojníkem?“

Třásl se mu hlas.

Celej váš důstojník mi může bejt ukradenej!“ řekl dělostřelec.

Ozval se smích, potom výkřiky. Malý velitel otevřel ústa, aby se ohradil. Výkřiky zesílily. Malý velitel se obrátil, svěsil hlavu a hleděl si svého.

Následovala nová zastávka. Maillat znovu vrazil do muže, který šel před ním. Muž se obrátil a k Maillatovu překvapení se na něho usmál.

„To je horší než v metru, co?“

„Ty jsi z Paříže?“

Muž se dal do smíchu.

„Ne, z Béziers, ale metro znám.“

Začalo se zase postupovat.

„Rozdíl je v tom,“ řekl muž a pootočil hlavu k Maillatovi, „že v metru se člověk nemusí bát, že mu spadne bomba na palici.“

„Nemůžu pochopit, proč bombardují lodě a ne nás!“

„Ani si na to nestěžuju,“ řekl muž.

Zvedl hlavu.

„Představ si, co by tady v tom chumlu nadělaly takový dvě tři svinský štuky za paseku!“

„Možná že na to dojde.“

Postupovalo se teď o něco rychleji. Rozestupy se zvětšily. Maillat předešel malého velitele s bílými vlasy. Kráčel se svěšenou hlavou a Maillat viděl, jak mu po opálené tváři stéká slza.

Po dalších několika metrech nastala najednou nová tlačenice. Maillat postupoval s lokty přitisknutými k tělu a s rukama nataženýma dopředu. Dav jím náhle smýkl, takže přepadl na muže, který šel po jeho pravici.

„Promiňte,“ řekl a obrátil se k němu.

Muž měl zavřené oči a budil dojem, že spí. Mohlo mu být něco kolem šedesátky. Hubený obličej měl porostlý bílými chlupy. Na sobě měl zvláštní brčálově zelenou uniformu s tmavými kovovými knoflíky a na hlavě nízkou plochou čepici, vpředu ozdobenou pozlacenými písmeny. Blůza mu byla dlouhá a kalhoty mu plandaly přes boty. Šel se zavřenýma očima a budil dojem, že spí.

Maillat hledal očima muže z Béziers, ale už ho nenašel. Vytáhl z kapsy cigaretu a zapálil si. V tom okamžiku ucítil, že se na něj zprava někdo dívá. Otočil hlavu. Byl to muž v brčálově zelené uniformě. Měl doširoka otevřené oči a prohlížel si Maillata tak upřeně, až mu to bylo nepříjemné. Měl černé a lesklé oči.

„Já nespím,“ řekl vyzývavě.

„Ne?“ řekl Maillat.

,,Ne,“ řekl muž útočně. ,,Ale nevadí mi to. Nespím nikdy.“

Blůza mu byla tak velká, že se mu ruce ztrácely v rukávech.

„Ne, nespím nikdy!“ opakoval pateticky.

Vysoukal si rukáv, zabořil ruku do kapsy a vytáhl kousek novinového papíru, v kterém měl trochu tabáku. Z druhé kapsy vytáhl dýmku a začal si ji v chůzi nacpávat. V jeho pohybech bylo něco slavnostního.

„Ne, pane, nespím nikdy,“ ujišťoval Maillata.

Dav se prudce zavlnil a mrštil jím směrem k Maillatovi. Maillat ho zachytil a postavil na nohy.

„Co děláte v civilu?“ začal muž, když zase získal rovnováhu, i

„Nic zvláštního.“

„To není žádné povolání,“ řekl pohrdavě muž.

Potom dodal spiklenecky. ,,To já jsem v civilu voják.“

Udělal přestávku a řekl slavnostně: „Jsem hlídač.“

„Co hlídáte?“ řekl Maillat.

Muž se naklonil dopředu a lišácky se na něho podíval: „Blázny.“

Poklepal si ukazováčkem na čelo. „Rozumíte?“

„Rozumím,“ řekl s úsměvem Maillat.

,Kolik jich takhle chodí po světě!' pomyslel si Maillat.

„A co teda děláte tady?“ řekl nahlas.

Muž se na něj podíval, jako by pochyboval o jeho zdravém rozumu.

„Chci se dostat na loď! Co si myslíte?“

Maillat se rozesmál.

„Proč se smějete?“ zeptal se uraženě muž.

Právě ve chvíli, když Maillat otočil hlavu, aby mu odpověď dav se opět prudce zavlnil, smýkl jím, a když zase získal stabilitu, muž v brčálově zelené uniformě už vedle něho nebyl.

„Jak se tak lidi potkávají!“ řekl nějaký hlas blízko jeho ucha.

Byl to muž z Béziers. Zářil, jako by měl dobrou náladu.

„Poslouchej, ty těm lodím věříš?“ řekl. „Já ti teda řeknu, že ty lodě, to bude tak všeho všudy jedna!“

Blížili se ke křižovatce. Na křižovatce stál anglický důstojník a byl tak velký, že převyšoval dav o celou hlavu. Dělal rozmáchlá gesta oběma rukama a neúnavně vykřikoval, napřed anglicky a potom francouzsky: „Angličani vpravo! Francouzi vlevo!“

Jeho pokyn se míjel účinkem.

„Tak sakra jsem ještě ve Francii nebo ne?“ řekl muž z Béziers. Tady mně nemá žádnej Angličan co poroučet!“

„Promluvím si s ním,“ řekl Maillat.

„Angličani vpravo! Francouzi vlevo!“

Drž hubu!“ vykřikl muž z Béziers.

Maillat se k němu prodral. Anglický důstojník nebyl tak velký. Stál na malém dřevěném podstavci, jaký používají angličtí MP, když řídí na křižovatkách dopravu. Maillat k němu vzhlédl.

„Nevíte náhodou, jestli se tu naloďují i Francouzi?“ zeptal se ho anglicky.

Důstojník na něj letmo pohlédl a hned zase zvedl oči.

„Angličani vpravo! Francouzi vlevo!“

Zvedl oči tak rychle, že Maillat zauvažoval, jestli ho vůbec viděl. „Ptal jsem se vás,“ opakoval, „jestli se tu naloďují Francouzi.“ Angličan se na něj zase podíval a Maillat měl pocit, že jím jeho pohled pronikl, jako by byl průhledný.

„Angličani vpravo! Francouzi vlevo!“

„Na něco jsem se vás ptal,“ řekl Maillat. „Mohl byste mi laskavě odpovědět?“

Angličan se na něho zase podíval a tentokrát se zdálo, že ho vidí.

„Ech!“ řekl.

Neutrálním tónem dodal: „Mluvíte dobře anglicky.“

Maillat zaváhal. Snažil se vžít do mentality Angličana, jak by na takový kompliment reagoval.

„To bych neřekl, lámu sotva několik slov,“ řekl nakonec.

„Angličani vpravo! Francouzi vlevo!“ pokračoval zase Angličan.

Maillat si však všiml, že druhou část zdůraznil.

„Mohl byste mi říci, jestli se tu naloďují Francouzi?“ opakoval.

Odpověď nepřišla. Anglický důstojník mával pažemi jako strážník na křižovatce. Měl modré oči, pravidelné rysy a hladké tváře a působil mladistvě a důležitě. Tvářil se, jako by se ho to netýkalo, že se jeho pokyny míjejí účinkem. Uplynulo mnoho vteřin, než se zase podíval na Maillata.

„Kde jste se naučil anglicky?“

„V Anglii.“

„Tak?“ řekl Angličan.

A hned pokračoval: „Angličani vpravo! Francouzi vlevo!“

Maillat čekal. Zdálo se, že na něho Angličan docela zapomněl Vytáhl z kapsy velký kapesník barvy khaki a zasněně si utíral krk Najednou procedil něco mezi zuby. Maillat natáhl uši.

„Whether 'tis nobler in the mind to suffer the…“

Odmlčel se. Tvářil se, jako když hledá v paměti výraz.

„Slings,“ řekl Maillat.

„Prosím?“ řekl Angličan a pohlédl na něho.

„Slings.“

„Slings?“ opakoval Angličan a vytáhl obočí. „The slings and arrows of outrageous fortune.“

Angličan se užasle podíval na Maillata a náhle seskočil ze svéhc podstavce.

„Shake hands! Shake hands!“ zvolal oživeně. Maillat mu stiskl ruku. Okamžik se mlčky upřeně pozorovali.

„Jmenuji se Gabet,“ pokračoval Angličan a bylo na něm vidět že se snaží ze všech sil tvářit se lhostejně jako předtím. „Kapitán Leonard Hesley Gabet.“

Představil se podle pravidel. Maillat se usmál.

„Jmenuji se Maillat. Četař Julien Maillat.“

„Četař?“ řek! Gabet a vytáhl obočí. „Četař? Vy jste vážně četař?“

„Ano.“

„chcete říci, že nejste důstojník?“

„Ano.“

„A jste vážně četař?“

„Ano.“

Gabet se dal do smíchu. Byl to nefalšovaný chlapec neodolatelný a nezadržitelný smích, který mu vehnal slzy do při kterém se úplně prohýbal v pase a zčervenal až po uši.

„Promiňte,“ řekl, když mohl konečně popadnout dech, „promiňte, ale to je vážně hrozně legrační.“

„Co je legrační?

„To je nejlepší vtip dnešního dne.“

,Takových je!‘ pomyslel si Maillat.

„Představte si, jen si představte!“ řekl Gabet.

Pomalu se uklidňoval.

„Představte si, četař a cituje Shakespeara!“

Zdálo se, že znova vybuchne ve smích, ale ovládl se.

„Na tom není nic zvláštního. V civilu nejsem četař.“

„Já vím,“ řekl Gabet, „odvedli vás. U nás s tím, myslím, zač taky.“

„Angličani vpravo! Francouzi vlevo!“ začal najednou z ni nic.

„Já vím,“ řekl a vylezl na podstavec, „děláte odvody… Ale prohráli jste to, i přes ty zatracené odvody!“

Mám takový dojem,“ řekl živě Maillat, „že vy jste to prohráli taky!“

Rozhostilo se ticho. Angličan se zatvářil překvapeně a zdálo se, že přemýšlí.

To je pravda,“ souhlasil zdvořile, „my jsme taky prohráli.“

Maillat měl dojem, že si tuto skutečnost uvědomuje teprve teď a že má k ní přesto pořád jisté výhrady.

„Angličani vpravo! Francouzi vlevo!“

Vyvolával to teď rychleji, jako by chtěl dohnat ztracený čas. Maillat se rozhlédl po nekonečném zástupu. Gabetovy pokyny se míjely účinkem stejně jako prve. Jak je možné, že se tváří, jako by to neviděl?

„Stojím tu už hodinu,“ řekl Gabet, „a není francouzského důstojníka, který by mi nevynadal. Každý, který prošel kolem, mi vynadal. To jsem ještě v životě neslyšel.“

„Lituji,“ řekl Maillat.

Bylo to zřejmě další zaklínadlo. Gabetova tvář se rozšířila jakoby nadšením. Podíval se na Maillata s mladickým obdivem.

Jeden tommy si k nim proklestil cestu davem. Zasalutoval, až se mu ve výši obočí ruka zachvěla, a něco se Gabeta zeptal. Měl tak zvláštní výslovnost, že Maillat nepochytil ani slovo.

„Samozřejmě,“ řekl Gabet otcovským tónem, „můžete být klidní. Nalodíte se všichni, do jednoho.“

Tommy odešel. Maillat zvedl hlavu.

„Byl bych rád, kdybyste mi mohl říci totéž. Právě na to jsem se vás přišel zeptat.“

Gabet se usmál, zaváhal a potom řekl, jako by se omlouval: „Musím vás zklamat. Tady se naloďují jen Angličani.“

,No konečně!' řekl si Maillat. ,Konečně odpověď! A to mě stálo čtvrt hodiny konverzace, než jsem ji z něho vypáčil. Čtvrt hodiny konverzace a jeden citát ze Shakespeara!'

„Na shledanou,“ řekl.

Otočil se na podpatku. Neušel ještě dva metry, když uslyšel, jak volá:

„Mister Maillat! Mister Maillat!“

Otočil se a udělal několik kroků nazpět.

„Poslyšte, mohu pro vás něco udělat,“ řekl Gabet.

„Myslím, že pro vás mohu něco udělat,“ řekl po chvíli. „Jděte do naloďovací kanceláře a zeptejte se tam po kapitánu Feerym. Myslím, že vám bude moci pomoct.“

„Do naloďovací kanceláře?“

„Běžte stále rovně až na pláž, potom zahněte doleva. Je to šedesát yardů odtud, taková růžová vila.“

„Říkáte kapitán…“

„Feery. Gerald Feery. Lehce ho poznáte, je to nejmenší důstojník z celého praporu.“

„To je vážně tak malý?“

„To zase není,“ řekl Gabet, „zase tak malý není, ale zdá se to, protože všichni důstojníci z jeho praporu jsou mimořádně velcí.“

Maillat se dal do smíchu. Gabet se na něho překvapeně podíval, ale pak se rozesmál taky. Smál se stejně jako prve, prohýbal se, škytal a zalykal jako malý kluk.

„Well,“ řekl, když zase zvážněl, „je asi tak velký jako vy a pod nosem má knírek, takový kartáček na zuby.“

„Na shledanou.“

„Na shledanou, mister Maillat.“

Maillat se vmísil do davu. Slyšel za sebou Gabeta s jeho neúnavným: „Angličani vpravo! Francouzi vlevo!“

Otočil se. Gabet dělal rozmáchlá gesta pažemi. Se svýma nevinnýma očima a dívčí tváří vypadal jako anděl stojící u bran ráje, který třídí duše mrtvých a označuje vyvolené. ,A vyvolení,‘ pomyslel si Maillat, ,to jsou dnes všichni Angličani!‘

Čekal, že uvidí malý přístav nebo nábřeží nebo aspoň molo, které by mohlo sloužit za nákladiště, a velké zakotvené lodě, na něž vystupují muži po šikmých můstcích. A uviděl napravo i nalevo obrovskou pláž táhnoucí se donedohledna. Pláž lázeňského střediska, v pozadí lemovanou koketními vilami, které před přívalem vln chránila nízká zídka. Na moři kotvily neuvěřitelně malé a zchátralé nákladní lodě. Jedna z nich, jak byla otočená levým bokem k pláži, stavěla dokonce na odiv prastaré lopatkové kolo. Nablízku křižovaly dva miniaturní torpédové čluny.

Na pláži stáli v nedohledných řadách vedle sebe Angličani a čekali. O kus dál vlevo, mimo naloďovací prostor, se nakupeni v hloučcích tísnili Francouzi. Angličani vpravo! Francouzi vlevo! Jakým zázrakem se Gabetův rozkaz, tak málo účinný na křižovatce, změnil ve skutečnost?

Moře se lesklo ve slunci a bylo klidné jako jezero. Od pláže k nákladním lodím se pomalu šinuly tři nebo čtyři malé zelené čluny. Na jeden se vešlo sotva půl tuctu Angličanů. Maillat je pozoroval a zdálo se mu to neuvěřitelné. Myslí si, že tímto tem nalodí celou armádu?

Známý hukot ho přinutil zvednout hlavu. V dálce se objevily trojice štuk. Letěly hodně vysoko, opisovaly velké kruhy a zdálo se, že mu krouží přímo nad hlavou. Jeden z torpédových člunů stojící blízko pobřeží rychle vyrazil, zamířil na širé moře, a jak manévroval, nechával za sebou hlubokou brázdu. V okamžiku se rozpoutala palba protiletadlového dělostřelectva.

Ozývala se odevšad, z torpédovek, z nákladních lodí, z pláže, ze střech domů. Rámus byl ohlušující. Modré nebe se ve chvíli pokrylo spoustou malých bílých obláčků, které budily dojem, že vyskakují několik centimetrů za letkou, označují její stopu, a potom se jeden po druhém rozplývaly. Najednou se na pláži rozlehlo hurónské hurá. Objevily se kanadské stíhačky. A bylo to zvláštní! Přilétaly do vnitrozemí, jako by měly základny na východě. Vzápětí se vyřízené řady štuk porušily, půvabně se rozevřely, utvořily kruh připomínající korunu obrovského květu a roztrhly se vedví. Jedna část namířila k stíhačkám a druhá, jako by se stáhla a semkla, odlétala spěšně nad širé moře.

Na okamžik se rozhostilo ticho. Protiletadlové dělostřelectvo na pláži zmlklo. Z dálky sem doléhala už jen střelba rychlopalných děl z torpédovek. Maillat pozvedl oči. Hned je však zase sklopil. Slunce bylo oslňující. A stíhačky stejně letěly tak vysoko, že je nebylo skoro vidět. Kdyby došlo k souboji tam nahoře, kdesi u slunce, nebylo by ho ani slyšet.

Vtom Maillat ucítil, jak se mu něčí prsty zaryly do ramene.

„Dávej bacha!“ řekl nějaký hlas docela blízko. „Dávej bacha!“

Byl to malý platfusák, kost a kůže, chvěl se vzrušením a díval se s vyvalenýma očima na moře.

Seběhlo se to v takové rychlosti, že nestačil postřehnout, co vidí. Nad jednu ze dvou torpédovek, která plula podél pobřeží, se snesla trojice štuk. Jedna štuka se najednou plavně odpojila, vrhla se střemhlav dolů, zamířila ke své kořisti, ale hned se zase obrátila a vzlétla. Maillat zahlédl, jak se od ní oddělily tři malé předměty. Muž z Béziers to zahlédl taky. Z dálky to vypadalo jako bobky. Tři malé neškodné bobky obrovského ptáka. Maillat viděl, jak se vedle torpédovky zvedly gejzíry vody. Druhá štuka vtom přestala kroužit, sklouzla po křídle a klesala. Tentokrát se ozvalo tupé třesknutí. Z torpédovky vyskočil plamen. Zůstala nehybně stát. Nakonec se na ni vrhla třetí štuka. Zase se ozval suchý praskot, torpédovka se naklonila, ještě se na okamžik narovnala, ale potom, jakoby unavena svým úsilím, převalila se na bok.

Maillat cítil, jak ho zase někdo uchopil za paži. Byl to ten malý vyzáblý platfusák. Dupal nohama, kousal si prsty a v jeho očích zářil zvláštní plamen.

„Je v prdeli!“ řekl vzrušením celý bez sebe. „Je v prdeli!“

„To byla anglická?“ zeptal se Maillat a snažil se vymanit paži z jeho sevření.

„Ne, francouzská,“ řekl za ním klidný hlas, „všiml jsem si její vlajky, když byla u břehu.“

„A je v prdeli,“ opakoval platfusák.

Celý zářil, jako by slavil nějaké vítězství.

„Děláš, jako bys měl z toho radost,“ řekl nepřátelsky Maillat.

„Vyser se na něj,“ řekl za ním zase ten klidný hlas, „je to cvok.“

„Je v prdeli!“ zaječel malý platfusák.

Náhle nastal povyk. Jednu štuku zasáhl podle všeho protiletadlový kanón z torpédovky. Snášela se těžce k zemi. Letěla nízko a docela pomalu. Jako by se vlekla vzduchem. Po celém městečku se rozlehla zuřivá palba. Dav na pláži ji však svým řevem takřka přehlušil.

Maillat cítil, jak mu poskakuje srdce. Zaťal pěsti. Byl by dal deset let života, kdyby mohl to letadlo srazit k zemi. Rozhlédl se kolem sebe. Hledal nějakou zbraň. Jeden tommy na dva kroky od něj přiložil pušku k líci. Maillat měl sto chutí vytrhnout mu ji z ruky. Tommy vystřelil tak rychle, že neměl čas ani namířit. ,Kéž by ji zasáhl!‘ říkal si horoucně Maillat, ,ať se nám rozprskne nad hlavou, ať jsou ty skopčáci na maděru, a já třeba s nima, to je jedno!' Štuka letěla tak nízko, že nenávistné výkřiky mužů museli doléhat až k ní. Pohybovala se podivně, jako by váhala, a jak kolísala z jednoho křídla na druhé, vypadala, jako když vesluje „Ať chcípne!“ prosil horoucně Maillat. „Pane bože, ať chcípne!“ Když štuka doletěla nad pláž, začala se kymácet ještě víc. Ze všech stran do ní pálily těžké kulomety i pušky. Z davu vycházel příšerný nelidský řev. Zdálo se, že letadlo znehybnělo a jeho vrtule už se nemůže zakusovat do vzduchu, a Maillat měl vteřinu nesmyslný dojem, že couvá. Potom náhle nabralo rychlost a zmizelo za domy. Střelba ustala.

Ticho, které následovalo, bylo tak hluboké, že působilo neskutečně. Maillat cítil zklamání, údiv, dostal na sebe vztek. Byl by dal deset let svého života! Jednu chvíli si to dokonce ze všech sil přál! Tohle je tedy na válce to fascinující?

Stál bez hnutí. Naštěstí měl jen košili. Bylo takové vedro, že se mu perlil pot na čele. Zvedl oči a vlevo uviděl to, co hledal. Stála tam vila, o které mluvil Gabet. Byla celá růžová a zářila ve slunci. Vešel dovnitř. Nebyla tam žádná předsíň. Z promenády se vkročilo rovnou do velké místnosti se skleněnou stěnou. Sloužila zároveň za jídelnu i obývací pokoj. Místnost byla světlá, čerstvě vymalovaná a velké zrcadlo nad krbem vrátilo Maillatovi jeho obraz. Vzpomněl si, že se v zrcadle viděl už ráno, v domě, kde zastřelil krysu.

Tento dům nevypadal na to, že by utrpěl nějakou úhonu. Ani se v něm nedrancovalo. Jeho majitelé zřejmě odstěhovali část nábytku už dávno a ten, který tu zůstal — stolek, dvě křesla a tři nebo čtyři židle — byl pečlivě rozestaven.

Maillat zaslechl ve vedlejší místnosti hlasy. Otevřel dveře. Byla tam malá, poměrně tmavá kuchyňka. Jeden tommy stál u plotny míchal něco v kastrolu. Byl k Maillatovi obrácen zády. Druhý tommy, jehož zrzavé vlasy zářily do šera, seděl prkenně na krajíčku židle u stolu z bílého dřeva. Držel v ruce šálek, upíjel z něho malými doušky a přitom kouřil. Vznášela se tam příjemná vůně čaje a anglické cigarety.

.Dobrý den,“ řekl Maillat.

„—brý…“ řekl muž se zrzavými vlasy, jako by bylo nad jeho síly vyslovit další slabiku. Muž u plotny se ani neobrátil.

Maillat postoupil do místnosti a zavřel za sebou dveře. Zrzavý muž nepřestával pokuřovat a upíjet z šálku, jako by jeho život závisel na tomto úzkostlivě vykonávaném obřadu. Z celé jeho bytosti vyzařovalo, že nejde jen o zasloužený čaj po namáhavé prácí, ale o něco mnohem důležitějšího, o jakýsi nábožný odpočinek. Přesto však seděl úplně strnule na kraji židle a měl vypjatá prsa a vzpřímená ramena jako na cvičáku. Rusé vlasy měl nad ušima nakrátko ostříhané.

,,Mohl bych dostat šálek čaje?“ zeptal se Maillat.

Zrzavý muž se zahleděl do prázdna, jako by se to dotklo jeho důstojnosti.

„Nejsem tu od toho, abych dělal čaj,“ řekl suše.

Při pohybu, kdy nesl šálek k ústům, Maillat zahlédl na jeho rukávu zlatý prýmek anglického rotmistra. Rozhostilo se ticho.

„Od toho, aby dělal čaj“ byl zřejmě muž u kamen. Tomu však byla vidět jen záda. Bylo těžké mluvit k zádům.

„Mohl bych dostat šálek čaje?“ opakoval Maillat a snažil se, přestože mu to připadalo směšné, vyslat svůj hlas směrem k zádům.

Muž u kamen se obrátil.

„To říkáte mně?“

Usmál se. Měl mladou příjemnou tvář posetou pihami.

„Ano.“

„Aha!“ řekl muž.

Obrátil se na podpatku a postavil se zase k plotně.

Rozhostilo se opět ticho. Zdálo se, že se během několika vteřin neděje nic pozoruhodného. Zrzavý muž nepřestával soustředěně pokuřovat a upíjet z šálku a z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Od plotny vycházel zvuk posunovaných kastrolů. Co mělo asi znamenat to jeho „aha“? Bylo to odmítnutí, nebo souhlas? Ticho trvalo tak dlouho, že Maillat už chtěl odejít.

„Prosím, pane,“ řekl muž u plotny a obrátil se.

Podal mu na podnosu šálek čaje. Řekl francouzsky „mesjé“ a jeho tvář zářila úsměvem.

„Děkuji,“ řekl Maillat.

Napil se a ušklíbl se.

„Nemáte cukr?“

„Obávám se, že ne,“ řekl muž u plotny. Dodal francouzsky: „To víte, válka!“ a rozesmál se na celé kolo, jakoby řekl něco bůhvíjak vtipného.

Zrzavý muž neráčil ani pozvednout oči. Nepřestával pít a kouřit Maillat se k němu obrátil.

„Mohl byste mi říci, kde bych našel kapitána Feeryho?“

„Neznám,“ řekl zrzavý muž.

Maillat se napil. Jakýkoli omyl byl vyloučen. Byla to jediná růžová vila na promenádě. Bylo vyloučeno, aby aspoň jeden z těchto dvou mužů neznal kapitána Feeryho.

„Mohl byste mi říci, kde bych našel kapitána Feeryho?“ opakoval Maillat a snažil se jako prve vyslat svůj hlas směrem k plotně.

Muž se obrátil. „To říkáte mně?“

„Ano.“

„Aha!“ řekl muž.

„Ptal jsem se vás, jestli neznáte kapitána Feeryho.“

„Slyšel jsem.“

„No a co, znáte ho?“

„Myslím, že můžu říct, že ho znám,“ řekl muž.

„Totiž,“ dodal po chvíli, „jsem jeho ordonanc.“

Maillat se na něho s údivem podíval. Nemohl mu to říct hned? Zřejmě to však byla jeho zásada, odpovídat jen na otázky, které byly položeny osobně jemu.

„On tu není?“ řekl Maillat.

„Ne, mesjé, je v kantýně.“

„Copak tady je kantýna?“

„Ano, proč by nebyla?“ řekl muž s výrazem předstírané; údivu.

„To je pravda, proč by tu nebyla!“

„Moc pěkná není,“ řekl muž a ušklíbl se.

„Ne?“

„In fact, iťs pretty messy,“ řekl muž.

Rozesmál se a Maillat se musel smát taky. Zrzavý muž se nepohnul.

„To je ta válka!“ řekl ordonanc a smál se ještě víc.

„A co v té kantýně dělá?“

Ordonanc se na něho podíval opět s tím výrazem předstíraného údivu.

„Pije čaj.

Ach tak!“ řekl Maillat. „A můžete mi říct, kdy se vrátí?“

Odešel před dvaceti minutami.“

„Takže už přijde brzy, ne?“

„Kdepak! Kapitán Feery nikdy nepije čaj míň než tři čtvrtě hodiny.“

„Je to tedy muž, který pije pomalu.

„To bych neřekl,“ řekl tommy a zatvářil se, jako by o tom vážně uvažoval. „Spíš bych řekl, že je to muž, který pije rychle, ale pomalu jí“

To pozoruji,“ řekl Maillat a podal ordonanci prázdný šálek. „Thank you, Sir,“ řekl tommy.

Obrátil se na podpatku a postavil se zase k plotně. Zrzavý rotmistr pil a kouřil dál. Hleděl do prázdna a z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. V kuchyni se opět rozhostilo ticho jako v kostele. „Na shledanou!“ řekl Maillat a bezděčně zvýšil hlas.

„—shledanou!“ řekl zrzavý muž, aniž mu věnoval jediný pohled.

Sluha kapitána Feeryho se neobrátil. Maillat za sebou zavřel dveře, prošel velkou prázdnou místností a octl se na promenádě. Díval se na moře a nemohl od něho odtrhnout oči. Leželo před ním nehybné, lesknoucí se ve slunci a s lehkým bílým oparem lepších časů na obzoru. Bylo kouzelně krásné. Nebylo vidět nic než moře. Úpěnlivě se k němu upíraly všechny oči. Takové malé moře! Tak malé moře, že by se dalo přeplavat! Prostíralo se pod krásným sluncem a bylo tak klidné, tak přívětivé. Zdálo se to tak snadné, dostat se na druhý břeh. Lákavá představa! Na druhém břehu začínal nedotčený svět. Na druhém břehu byl pořádek, klid, bezpečí.

Maillat chvíli pozoroval malé zelené čluny převážející Angličany k nákladním lodím. Proč jsou tak malé? Proč je jich tak málo? Vždyť to působí nevážně. Vypadá to jako hra na naloďování!

Maillat přeskočil nízkou zídku oddělující vily od pláže, octl se na pisku a zamířil k moři. Pokaždé, když se malý člun vracel ke břehu, nastala menší tlačenice. Byla skutečně menší, než se dalo očekávat. Angličani rychle postupovali do vody a s rukama vztaženýma spěchali ke člunu. Působilo to trochu komicky jako vždycky, když se lidé brodí ve vodě. Ve chvíli jim dosahovala až k pasu. Ale nedali se odradit. Když se dostali ke člunu, museli se vzepřít a vyšvihnout se dovnitř. Člun se při každém pohybu nebezpečně naklonil. Největší těžkosti však nastaly, když byl plný. Musel se otočit a rychle odplout, protože se k němu probojovávali další Angličani a pod těmi by se už určitě potopil. Maillat pozoroval mladého důstojníka s odznakem „Guards“. Byl vysoký a štíhlý a seděl bez sedla a bez ostruh na malém hnědákovi, kterého výborně ovládal a s kterým se stále držel v dost značné hloubce mezi obsazeným člunem a nově příchozími. Hrnuli se sem ustavičně další a další, takže je musel zadržovat. Pokoušel se je přimět po dobrém k ústupu. Bylo jich však tolik, že se mezi nimi chvílemi ztrácel. Nevzdával se. Zahrazoval jim cestu se sotva znatelným pohrdavým úsměvem na rtech. Jednou nebo dvakrát Maillat zaslechl, jak říká: „Get back! Get back, you!“ Říkal to však mírně a z jeho hlasu zazníval trpělivý a shovívavý tón, jakého se užívá při řeči s dětmi. Netvářil se, že by čekal, že poslechnou jeho rozkaz. Tvářil se spíš jako starší bratr, který si vymýšlej jakousi škádlivou hru.

Najednou zahřmělo protiletadlové dělostřelectvo. Maillat zvedl hlavu. Nebe se znovu zaplnilo malými bílými obláčky. Nebylo ani slyšet, že štuky zase přiletěly. Letěly v sevřené formaci hodně vysoko a potom se stejně jako předtím začaly půvabně rozvíjet, rozdělovat, shlukovat a znovu rozdělovat. Klouzaly po křídlech, otáčely se, bezvládně klesaly, prudce stoupaly vzhůru, kroužily, opisovaly kruhy, dělaly osmičky, pak se nejednou seřadily do klínu a odlétaly jako stěhovaví ptáci, vzápětí si to však rozmyslely, vrátily se a rozptýlily znovu. Připomínalo to vystoupení baletu, obrovského baletu ve výšce dvou tisíc metrů, jakýsi rituální tanec před útokem.

Maillat pocítil na šíji, na zádech a na rukou nepříjemné svědění. Jako by se mu do těla, nemohl by říci přesně kam, zabodávaly žhavé jehly a ustavičně se stěhovaly. Nebolelo to, ale bylo to skoro nesnesitelné. ,Že bych měl strach?‘ ptal se s údivem. Najednou zatoužil zbavit se stůj co stůj všech těch lidí kolem, jít pryč, někam, to je jedno kam, utéci, třeba po čtyřech. Přinutil se zůstat, bez pohnutí, a přestože ho to stálo nesmírnou námahu, zkoumal svůj neklid. ,Že by byl ze mě nakonec posera?' říkal si s úzkostí. Podlamovaly se mu nohy, a když si sáhl na tvář, zjistil, že ji má zpocenou. Otočil se zády k moři a pomalu vykročil. Přinutil se počítat své kroky a držet se zpříma. ,To přejde, to znám,‘ řekl si. ,Ale ne, tohle nepřejde. Tak mě to ještě nikdy nechytlo.‘ Držel se stále zpříma, ale uvnitř se cítil slabý a měkký jako červ. Najednou se mu rozbušilo srdce. Cítil v prsou jeho silné duté údery. Měl pocit, že se mu silou těch úderů roztrhne hruď.

Zastavil se u zídky oddělující pláž od promenády. Protiletadlové dělostřelectvo nepřestávalo hřmět, vyvolávalo ohlušující vřavu, ale štuky nahoře přelétávaly nerušené dál. Stále ještě neskončily svůj rituální tanec. Momentálně nehrozilo žádné nebezpečí. ‚A mám strach,‘ pomyslel si Maillat, ,mám zkrátka a dobře strach.‘ Zkoušel posmívat se sám sobě, ironizovat se. Podlamovaly se mu však nohy. Opřel se jednou rukou o zídku a vymočil se. Cítil se líp. Vytáhl z tabatěrky cigaretu. Když k ní přiblížil plamen zapalovače všiml si, že se mu třese ruka. Strčil ji do kapsy. Zmocnila se ho zase ta nepřekonatelná touha někam utéci. .Mám strach,‘ pomyslel si, ‚mám děsnej strach.‘ Napadlo ho, že by možná udělal líp kdyby se poddal a odešel odtud. Přelezl na promenádu a vykročil rychleji. Začalo mu však hučet v uších a zakalil se mu zrak.

Zastavil se, vytáhl kapesník a utřel si obličej. ,Jsem posera?‘ pomyslel si znechuceně. Cigareta ho pálila v krku. Viděl, jak se mu chvěje na rtech. Odhodil ji. Pak zaťal v kapsách ruce v pěst a zkoušel zhluboka dýchat. Když však sklonil hlavu, aby se nadechl, uviděl své nohy. Třásly se mu. Pozoroval, jak se mu v nohavicích třesou. Jako by se ho zmocnila od stehen po končetiny prstů jakási třesavka.

Maillat se z úzkostí rozhlédl kolem sebe. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Cítil, jak mu po zádech mezi lopatkami stéká pot.

Pronikavý hvizd prořízl vzduch a přehlušil štěkot protiletadlového dělostřelectva. Maillat odskočil a vrhl se k zemi. Ozval se ohlušující výbuch a po něm lavinovitý rachot. Země se otřásla. „Tentokrát to není na lodě, to je do nás,“ řekl nějaký hlas. Maillat se nadzvedl. Viděl, jak z domu na dvacet metrů od něho vystupuje černý dým. Vzápětí vyskočily plameny. ,To je opravdu do nás,‘ pomyslel si. Hledal očima nějaký úkryt. Vily mají slabou konstrukci, ty by mu bezpečný úkryt neposkytly. Ale uchránily by ho aspoň před střepinami. Vtom si všiml širokých vrat, do poloviny zatažených železnou roletou. Doplazil se k nim. Byly to garáže. Vevnitř stálo na špalkách civilní auto, přes které byla přehozena stará zažloutlá plachta. Auto se tam taktak vešlo. Maillat stáhl roletu a rozhlédl se kolem sebe. Byl tu sám. Oddechl si úlevou. Zdálo se mu, že je vystaven menšímu riziku už jen proto, že se mu podařilo uniknout lidem. Obešel vůz, protáhl se k zadní stěně garáže a opřel se zády o zeď. Zapálil si. Mohl už trochu kouřit. Nohy se mu už netřásly.

Začaly ho zlobit nervy. Venkovní vřava tak zesílila, že to přesahovalo míru, kterou může snést lidský organismus. Maillat si zacpal oběma rukama uši. Moc si nepomohl. Drtivá masa pekelného řevu mu rozechvívala celé tělo. Už neměl strach. Měl jen pocit, že jím otřásá a zmítá dunivý rachot, že ho stravuje ohlušující řev. Uvažoval, zda by byl zvuk sám o sobě schopen zabít jako tlak vzduchu.

Maillat si sedl do kouta za auto. Přitáhl si kolena k bradě a objal je rukama. Rozhlédl se kolem sebe. Garáž byla zděná, nízká a teď si vzpomínal, že je vestavěna do svahu chráněného ze dvou stran vilami. Tlaku vzduchu klidně odolá. A železná roleta je dobrá ochrana.

Uplynulo několik vteřin. Maillata zase napadlo, jestli všechno to, co prožívá od chvíle, kdy přišel na pobřeží, není sen. Bylo zvláštní být tady, být docela sám v této cizí garáži, sedět na zemi, kouřit a čekat na smrt. Bylo to absurdní, nedalo se to brát vážně. Maillat si vzpomněl na svou garáž v Primerolu. Není o nic větší než tato a jeho auto v ní teď stojí taky na špalkách a má na sobě taky starou zažloutlou plachtu přivázanou v každém rohu tkaničkou, A on je tady, v cizí garáži, u auta, které mu nepatří, sedí nepohnutě v koutě na zemi a čeká na smrt. Mechanicky se podíval na hodinky. Bylo půl páté. Uvědomil si, že si je včera večer zapomněl natáhnout, a přiložil je k uchu. Přes hřmění protiletadlového dělostřelectva slyšel zřetelně tikot uplývajících vteřin. Byl to něžný, přátelský, důvěrně známý zvuk, který k němu doléhal z dálky, bylo to neutuchající něžné pulsování, které dokazovalo, že lidský život nezemřel, že se čas nezastavil, že naděje žije dál.

Vtom to venku zasvištělo mnohem silněji než předtím, až to Maillatovi, který se rychle přikrčil, vyrazilo dech. Vzápětí se ozval třaskavý výbuch, řinčení rozbitých oken docela nablízku, garáž se otřásla v základech a Maillat ucítil vzadu na šíji prudký náraz, který ho odmrštil někam dopředu.

Když otevřel oči, klečel na zemi a jednou rukou se opíral o zadní nárazník. Uvažoval, jak se tam dostal, a pokoušel se vstát. K jeho velkému údivu se mu to podařilo hned napoprvé. Nemohl hýbat krkem a vzpomněl si na ránu, která ho odhodila. Přejel si rukou po zátylku. Nekrvácel. Opřel se rukou o auto a najednou se mu udělalo tak špatně, že myslel, že bude zvracet. Roztřásly se mu nohy. Opřel se zády o vůz a zavřel oči. Hned se s ním však všechno začalo závratnou rychlostí točit a žaludek se mu zvedal ještě víc. Otevřel zase oči, chvíli bez pohnutí stál a pak si umínil, že se musí vzchopit. Po tváři a po zádech mu stékal pot a oblilo ho takové horko, že si musel svléknout i lehkou košili. Zmuchlal ji a utřeli s ní. V tom okamžiku zabloudil jeho pohled k železné roletě, která byla zatažena. Užasle otevřel ústa. Roleta byla odshora dolů samá díra.

Maillat se rozhlédl kolem sebe. Všude po zdech prosvítaly díry vyvrtané střepinami. Puma musela vybuchnout několik metrů od garáže. Auto bylo taky provrtané skrz naskrz, skla na padrť. Maillat se podíval pod nohy a zvedl střepinu, která mu dala ránu. Byl to krásný oblý, lesklý tmavý odštěpek, který vážil dobrou libru, musel proletět roletou, vozem, narazit nad ním do zdi, ale nepronikl zase tak hluboko, aby tam uvízl. Na zdi ve výši prsou vidět vedle střepin, které se tam zasekly, jeho stopu. Maillat nemohl od děr odtrhnout oči. Jeho štěstí, že seděl. Touto prostou náhodou si zachránil život. Když si chvíli předtím sedl, hrál a vyhrál.

Železná roleta se s rachotem zvedla a proti světlu se objevila malá zavalitá postava. Muž chvíli váhal, potom vstoupil do garáže. Maillat uslyšel rachot stahované rolety.

„Pane bože, ta je jak cedník,“ řekl muž, když se obrátil.

Obešel auto, a když se dostal dozadu do garáže, uviděl Maillata a zastavil se.

„To není možný! Tys byl tu a seš živej?“ řekl.

„Vždyť vidíš!“

„A tos byl tady, když to bouchlo?“

„Jo.“

Muž hvízdl mezi zuby. Byl to pěšák a byl tak malý, že trochu působil jako komická figurka. Neměl čepici a na hlavě mu stálo několik rozcuchaných chomáčků krátkých černých štětin slepených potem. Dva obrovské chlebníky ho rozšiřovaly v bocích a musel kvůli nim držet své krátké ruce pořád od těla. Na rameně mu visel lehký kulomet.

„Představ si, jakou jsem měl kliku!“ řekl. „Byl jsem nad tebou, na svahu.“

Opřel se o zeď, loktem odstrčil chlebník, vytáhl z kapsy balíček cigaretových papírků a vytrhl z nich jeden list. Přilepil si papírek růžkem ke rtu.

„Měl jsem kliku,“ opakoval, a jak mluvil, cigaretový papírek mu poskakoval na rtech.

Za opaskem měl zastrčený stanový dílec, který se mu legračně vydouval na břiše. Podle hlavy musel být spíš štíhlý, ale měl na sobě tolik věcí, že vypadal jako koule. Přestože bylo horko, byl navlečen do blůzy zapnuté na všechny knoflíky, a pod volným límcem vykukovala špinavá košile a svetr barvy khaki. ,Kromě toho má pod košilí určitě ještě tričko,‘ pomyslel si Maillat.

„Mrcha!“ řekl muž a hrabal se v druhé kapse. „Představ si, že jsem ji viděl padat. Měl jsem taktak čas zalehnout. Pak to udělalo rach! Já jsem si fakt myslel, že je po mně.“

Vytáhl pytlík s tabákem, odlepil papírek ze rtu a zručně si stočil tenkou cigaretu, kterou na obou koncích zamáčkl. Pak vyndal z kapsy zapalovač. Vypadal jako nábojnice a vyšlehl z něho dlouhý čadivý plamen.

„Ten jsem si dělal sám,“ poznamenal skromně. „Plním ho jednou měsíčně.“

„To věřím.“

„Co?“

„Že věřím,“ zařval Maillat.

Po krátké přestávce začalo dunění protiletadlového dělostřelectva a bombardování znova.

„Nestůj!“ zařval Maillat. „Nevidíš, jak to tu vypadá?“ Prstem ukázal na zdi rozryté střepinami. Platfusák si je znalecky prohlédl a pak si rozvážně sedl. Zabralo mu to spoustu času, protože napřed musel sundat kulomet, řemen přehodit přes hlavu, postavit kulomet k nohám, vytáhnout zpod opasku celtu, položit ji na zen a přetáhnout si napěchované chlebníky na břicho. Konečně se uvelebil u zdi a ramenem se dotýkal Maillata. Odstávaly mu uši a na hranaté a mrzuté, trochu komické tváři měl špičatý nos. Lýtka nabyla ovinovačkami obrovských rozměrů a nohy vzhledem k jeho postavě byly neúměrně velké.

„Jsem z Bezons,“ řekl po chvíli.

„Sejří mě,“ hned pokračoval, „že jsem při tom zatraceným ústupu ztratil všechny naše kluky.“

„Padli?“

„Ale kdepak, to bys tomu dal!“ řekl pěšák svým mrzutým, hlasem. „Ztratil jsem je. Byla noc. Asi jsem v chůzi usnul a zabloudil jsem. Probudím se, a nazdar hodiny! Nikde ani živáčka! celá rota v háji. Co já se jich nahledal! V naší rotě jsme byli skoro všichni z Bezons.“

Pronikavé zasvištění ho přerušilo. Sklonil hlavu, ale cigaretu nepustil. Nasadil vážný a napjatý výraz, jako by dělal něco; obtížného.

„Ta sedla, co?“

„Pche!“ řekl malý pěšák. „Ti střílej asi tak, jak se říká: ,Když pámbu dopustí, i motyka spustí.‘ Trochu šikovnosti by jim neškodilo a nemuseli by bejt tak zbrklí!“

„Ty jsi cestou nenarazil na nikoho z Bezons?“

„Ne.“

Po výbuchu se rozhostilo ticho. „Jsem už deset dní načisto sám,“ pokračoval pěšák, „můžeš si myslet, jak mě to sejří.“ '

„Deset dnů?“

„Jo, kamaráde, jsem už deset dní načisto sám, a to jsem ještě k tomu nevěděl, kam mám jít… Teda sám, však mi rozumíš, jak to myslím… Sám mezi cizejma.“

Maillat se na něho podíval. Malý platfusák vytáhl obočí a svraštil čelo, ale těžko říct proč, přesto působil trochu komicky.

„Co jsi dělal na svahu?“

„No přece střílel!“

A jakoby pro sebe dodal: „Jakýpak fraky!“

Zvedl stanový dílec, pečlivě ho vytřepal, aby ho zbavil prachu, mateřskou péčí do něho zavinul kulomet. Pak si ho položil na kolena a opřel se o něj rukama.

Došly mi náboje,“ dodal, „ale neboj se, zase si najdu. Doposavad jsem si vždycky našel. Těch je všude dost, válí se jich po cestách! Zásobníky jsem si schoval.“

Spokojeně ohmatal jeden ze svých chlebníků.

„Já ti řeknu,“ pokračoval, „to je dobrá zbraň, to se musí nechat. Jde jako hodinky, žádnej kapric. Řeknu ti, měl jsem štígro. Vyfasoval jsem ho fungl novej, rovnou ze skladu, a taky že jsem se o něj staral. A pak, to víš, nedal jsem ho z ruky. Od začátku války ho mám pořád já. Nikdo mi na něho nesměl šáhnout, ani poručík ne. Představ si, že si ho chtěl jeden den vzít, přej musí dostat to zatracený skopčácký letadlo, co to na nás sypalo, jako když seje. ,To teda pardon!‘ řek jsem mu, Jsem tady střelec já nebo vy? Poněvadž jestli jste ten střelec vy, prosím, tady je kulomet, nic proti tomu nemám, ale taky si ho noste, já už se o něj starat nebudu. Pakliže ale jsem ten střelec já, budu taky já střílet!‘ Měl teda vztek pořádnej, to si můžeš myslet, ale už se o něj nedral. Řeknu ti, já ty oficíry dobrý špatný nemůžu ani cejtit. Já jsem halt v podstatě antimilitarista. Pěkně jsem ho ale usadil, cápka! ‚Jestli jsem střelec já,‘ řekl jsem mu, ,budu taky já střílet!‘ A jakýpak fraky!“

„Dobře jsi udělal,“ řekl Maillat.

Malý platfusák se na něho přátelsky podíval.

„Kluci, já ti řeknu, lautr nic nekapírovali. Když začal ústup, pořád do mě rejpali: ,Seš blbej, Pinote‘ — jmenuju se Pinot,“ poznamenal a podíval se významně na Maillata. — „ ,Seš blbej, Pinote,‘ říkali, ,zahoď ten krám! Teď už ho stejně na nic nepotřebuješ. Nač se budeš vláčet celý dni s těma desíti kilama železa na zádech?‘ — A tohle jsem musel poslouchat pořád. Já jsem měl jinej názor. — ,A co štuky?‘ říkal jsem jim. Musím ti říct,“ dodal skromně, „že v Sarre jsem s tou svou prskavkou jednu sundal. — ,A to je vám fuk, že do vás budou práskat jak do zajíců a vy se nebudete moct ani bránit?‘ — ,My, a bránit se!‘ říkali, ,my, a bránit se! Dovol, abysme se zasmáli!‘ Mně to bylo jedno. Jak jsem zahlíd skopčácký letadlo, hned jsem to na něho šplíchnul. A představ si, to mi nebudeš věřit, kluci na mě měli ještě hubu. ‚Pinote, krávo pitomá, jen je tím posraným kulometem provokuješ! Jestli si prej chceš hrát na zuáva, táhni od nás!‘ A tohle jsem měl na talíři pořád. A to si říkaj lidi! Já jsem na ty jejich řeči kašlal, to dá rozum, vždycky jsem je usadil, řek jsem: ,Vy myslíte leda prdelí,‘ říkal jsem jim, ,hlavu máte leda tak na ozdobu!‘ Jakýpak fraky! Páni, ti mi to dávali. Ale nic jsem si z toho nedělal. Tohle bych ale od nich nikdy nečekal. Oni už ten můj kulomet nemohli nakonec ani cejtit. Jednou v noci mi ho chtěli štípnout. A to byla špinavost, to musíš uznat. Bez pardonu!“

Rozhořčeně pokračoval: „Ani jsem se moc nedivil, že se mi ztratili. Udělali to asi schválně, aby se mě zbavili.“

Maillat se na něho úkosem podíval. Představil si ho, jak kráčí sám deset dní po cestách, sám v houfu vojáků, mezi nimiž nikoho neznal, deset dní pod palčivým sluncem, obtížen vojenskou výstrojí, která ho tlačila k zemi a směšně zaoblovala, s blůzou zapjatou až ke krku, ve svetru, s dvěma objemnými chlebníky, s ovinovačkami na nohou a s desíti kilogramy kulometu na ramenou. A jak šel, hledal náboje, aby mohl střílet dál, a na každé letadlo, které se objevilo nad kolonou, vypálil dávku, aniž mu to někdo přikazoval, jen proto, že nesnáší, aby zůstal dlužen odpověď, když na něho někdo střílí svrchu. Maillat si pobaveně prohlížel toho komického, malého, nevlídného válečníka, který nepřestával bojovat, i když se už všichni vzdali.

„Co děláš v civilu?“

„Truhlařím,“ řekl Pinot.

Zvedl hranatou bradu a dodal: „Jsem sám pro sebe, mám malej kšeft. Ale namakám se, nemysli si! Nenaříkám si a moje stará taky ne. Byli jsme spokojený. Jen mě sejřilo, že jsme nemohli mít děti. Co jsme jen pochodili doktorů! Teda moje stará, to ona je nemůže mít. Ona je…“

Hledal pravé slovo.

„Sterilní?“

„Ale ne, co tě to napadá!“ řekl Pinot zděšeně. „Nemůže mít prostě děti.“

Přerušilo ho pronikavé zasvištění. Vážně a soustředěně stáhl hlavu mezi ramena jako pokaždé, když padala puma. Bylo jasné, že si přitom myslí: ,S touhle už přestává legrace! Bacha na ni! To není jako ohoblovat kus dřeva!' Jak stáhl hlavu mezi ramen vždycky svraštil čelo. Ruce mu nehybně spočívaly na kolenou, vážný a soustředěný výraz. Ale i teď něco na jeho tváři působilo trochu komicky.

Na další výbuch čekali poměrně dlouho. Nic se však neozývalo.

„To je dost!“ řekl Pinot lišácky a s uspokojením. „Už je konec“

Přesně jako by řekl: Dřevo je ohoblované. Zatracení skopčáci, teď to mají! Pěkně jim vypálil rybník. Mysleli si, že ho dostanou, a utřeli nos. Nevěděli, holečkové, s kým mají tu čest. Jo, Pinot, umělecký truhlář, to není jen tak někdo! Ten se nenechá utáhnout na cezené nudli! To není jen tak někdo! Na toho je skopčácké letadlo krátké, s tím si poradí jako se sukem v prkně. Moment, Pinot se jen tak nedá!

„Půjdeš?“

Už zase stál, chlebník na každém boku, kulomet na řemenu. Na stěně garáže se rýsovala jeho malá, kulatá a zavalitá, trochu komická silueta.

Když vytáhl železnou roletu, Maillat si uvědomil, že Pinot je v té mase vojáků rozlité po nábřeží v délce deseti kilometrů sám, bez jediného kamaráda.

„Poslyš,“ řekl, „kdybys chtěl, mohl bys mi prokázat velkou službu. Potřeboval bych, abys zašel do Sany.“

„A kde to má být, ta Sana?“

„Dal by ses nalevo a šel bys asi tak kilometr po pláži. Na pobřeží nic jiného než Sana není. Nemůžeš zabloudit. Když to pak vezmeš obloukem k mříži, první auto napravo od mříže je naše maringotka. Anglická sanitka. Uvidíš tam takového vousáče, určitě bude něco kutit u ohně, a to je můj kamarád, Alexandr.“

„Alexandr?“ řekl Pinot. „To je lehký na pamatování.“

„Řekneš mu, že Maillat — Maillat jsem já — se pokusí dostat na loď, a jestli dnes večer nepřijde, znamená to, že se mu to podařilo.“ (,A protože ho zná,‘ napadlo Maillata, ,bude se napřed asi divit, proč mu někoho posílá se vzkazem.‘)

„Jasný.“

„Počkej, ještě mu řekni, že jsme se skamarádili a že ho prosím, aby tě vzal místo mě do party.“

Pinot se zatvářil rozpačitě.

„To mu nemůžu říct.“

,,Ty o to nestojíš?“

„O to nejde! Ale jak by to vypadalo! Nemůžu se přece vnucovat.“

Maillat se usmál.

„Nabízím ti to přece já, ty troubo! Alexandr nebo já, to je jedno.“

„Ale jak by to vypadalo?“

„Pane bože,“ řekl Maillat, „kdybych měl kousek papíru, tak bych to Alexandrovi napsal.“

„No dobře,“ řekl Pinot, „v každým případě mu vyřídím tvůj vzkaz.“

Maillat pochopil, že by nemělo cenu dál naléhat, že Pinot stejně nic neřekne, že by se nikdy nepřeklenul přes moc onoho „jak by to vypadalo“. Na tom konečně nezáleží, Alexandr pochopí, „Tak dobrá, jak chceš,“ řekl. „Ahoj.“

„Ahoj.“

„Co si přejete, pane?“

Maillat, který se marně snažil otočit kohoutkem kuchyňského vodovodu, se obrátil. Ve dveřích stála drobná mladá, asi patnáctiletá dívka. Založila si ruce na prsou a nasadila přísný tón, ale bylo vidět, že ho spíš předstírá. Maillat se usmál. Vrstva potu a prachu na tváři mu ztuhla v úplnou masku, a když se usmál, cítil, jak mu popraskala.

„Promiňte,“ řekl, „chtěl jsem se trochu umýt. Myslel jsem, že dům je prázdný.“

V tomto malém městě zřejmě zůstalo ještě nějaké civilní obyvatelstvo. Když jím před chvílí procházel, neviděl po něm ani stopy. Asi jsou zabarikádovaní ve svých domech a jsou vyděšeni víc všemi těmi vojáky než bombardováním.

„Vážně? Vy jste nás nepřišel vykrást?“

Maillat se rozesmál a dívka se na něho podívala poněkud nechápavě.

„Ptám se vás, protože včera přišel jeden voják a odnesl nám polovičku našich zásob. Nechtěla jsem ho pustit, ale nadával a vyhrožoval, a pak šel. Měl u opasku taky takový velký revolver jako vy.“

„Ujišťuji vás, že nechci nic jiného než trošku vody na umytí,“ řekl Maillat.

Dívka se na něho dívala jako u vytržení.

„Vodovod je přece rozbitý. Máme trochu vody jen na pití a na vaření. K mytí používáme vodu ze studny, ale ta je poloslaná. Nevadilo by vám, kdybyste se v ní umyl?“

„Naopak,“ řekl Maillat, „sůl konzervuje.“

Usmála se, ale v jejím pohledu bylo pořád ještě trochu nedůvěry. Nespouštěla Maillata z očí, otevřela skříň ve zdi, vyndala sběračku, ponořila ji do kbelíku a nabrala z něho vodu do malého bílého umyvadla, které položila na výlevku.

„Tumáte,“ řekl Maillat a podával jí opasek, „můžete ,ten velký revolver' zatím hlídat. Kdybych udělal něco špatného, můžete vystřelit.“

„Ale ne,“ řekla a zvedla bradu s důlkem, „já se nebojím.“

Maillat se naklonil nad umyvadlo. Byl by zůstal při mytí radši sám, ale dívka nedala sebemenším gestem najevo, že by chtěla odejít. V těch dvou skříních ve zdi měli asi uložen zbytek svých zásob.

„Vy jste sama?“

„Kdepak sama!“ řekla dívka živě. „Máme ještě Antoinettu a dědečka a babičku. Jsou ve sklepě. Nechtěli mě sem pustit, když isme zaslechli vaše kroky, ale já jsem stejně šla. Antoinetta pořád jen brečí.“

„Kdo je Antoinetta?“

„Starší sestra. Je ustrašená jako ti druzí.“

„A jak se jmenujete vy?“

Dívka zaváhala. Nezdálo se jí to příliš vhodné svěřit své křestní jméno mladému muži, kterého nezná.

„Jeanne,“ řekla nakonec.

Vždyť je stejně válka, tak co!

„Jeanne,“ řekl Maillat.

Na nějakou chvíli se odmlčel a věnoval se očistě.

„Nezlobíte se?“

Maillat k ní otočil namydlenou tvář.

„Proč?“

„Že jsem vás pokládala za zloděje.“

„Jak jste mohla vědět, že nejsem zloděj?“

„Ted už to vím.“

Napůl seděla na stole, opasek měla na kolenou a snažila se otevřít pouzdro s pistolí.

„Můžu ji vytáhnout?“

„Můžete, je zajištěná.“

Prohlížela si pistoli s klukovskou zvědavostí.

„Panečku, ta je těžká!“

Držela ji oběma rukama a zamířila na Maillata. Samým úsilím svraštila čelo a vypadala ještě mladší.

„Jeanne! Přece bys ho nezabila!“

Maillat se otočil. Ve dveřích stála druhá dívka. Byla trochu pobledlá a vypadala zděšeně.

„„Pane bože, Antoinetto, ty jsi husa!“

Jeanne položila pistoli na stůl a usmála se na Maillata. Antoinettin pohled těkal vyplašeně z jednoho na druhého.

„Prosím tě, nestůj tu jak solný sloup!“ řekla Jeanne a dupla nohou. „Přines radši ručník!“

Antoinetta okamžitě šla.

„Bála jste se při bombardování?“

„Vůbec ne!“ řekla.

„Já ano,“ řekl s úsměvem Maillat.

Držel od těla mokré ruce.

„Byl jsem v garáži a střepiny jí daly co proto!“

„V jaké garáži? Co je tady naproti? To je garáž pana Tauzuna. Chudák pan Tauzun! Měl to svoje auto tak rád!“

,,Jeanne, nemůžu ho najít!“ volala Antoinetta.

,,Ta nenajde ani vodu v řece!“ řekla Jeanne.

Potom zmizela a Maillat slyšel, jak si něco se sestrou šeptá ve vedlejší místnosti. Rozhlédl se kolem sebe. V kuchyni bylo úzkostlivě čisto. Na stole, pokrytém bílým voskovaným plátnem připnutým svorkami, si všiml načaté láhve vína. Byla uzavřena ozdobnou zátkou, která byla zakončena vyřezanou hlavou pyskatého, baculatého a rozesmátého muže.

Jeanne se vrátila a podala mu froté ručník vonící tymiánem. Za ní se objevila Antoinetta s několika kartáči a hřebenem. Obě byly štíhlé, měly skoro stejnou postavu a na sobě stejné šaty, takže vypadaly jako dvojčata.

„Potřebujete hřeben?“

Jeanne ho vzala sestře z ruky a podala mu ho.

„Myslíte na všechno,“ řekl Maillat.

Na okně viselo zrcadlo. Přistoupil k němu.

„Máte hezké vlasy,“ řekla Jeanne.

„Jeanne!“ zvolala vyčítavě Antoinetta a zrudla.

„Říkám vždycky, co si myslím,“ řekla Jeanne a pokrčila rameny.

„Jste milá,“ řekl vážně Maillat. „Obě jste moc milé.“

Antoinetta se na něho ostýchavě usmála. Přišla řada na kartáč. Jeanne ho vzala stejně jako prve sestře z ruky a podala ho Maillatovi.

„Vy jste taky milý.“

„To říkáte jen tak, před chvílí jste mě pokládala za zloděje,“ řekl Maillat.

„To jste byl špinavý,“ řekla Jeanne.

„A taky jsem vás neznala,“ dodala.

Maillat si opřel nohu o trnož židle, a jak si oprašoval kalhoty, zvedlo se z nich mračno prachu. Zastavil se s kartáčem ve vzduchu a podíval se s úsměvem na Jeanne.

„A teď mě znáte?“

„Ano,“ řekla.

„Naprášil jsem vám tu.“

„Můžeme otevřít okno,“ řekla Antoinetta.

„Ne, z těch zbořenišť by tady bylo prachu ještě víc,“ řek rozhodně Jeanne.

„Prosím, pane,“ řekla Antoinetta.

Tentokrát sestru předešla. Podávala Maillatovi kartáč na boty.

„Děkuji,“ řekl Maillat.

Usmál se na ně.

Bavily se o bombardování. Právě když přišel, zaslechly hluk letadla a lekly se. Vypadalo to, že jde po vás, že vás uvidělo a že vás ze zlomyslnosti sleduje. Antoinetta řekla, že válka je strašná věc a že nechápe, kde k ní lidé berou odvahu.

„Bojí se jí jako vy,“ řekl Maillat.

„To je hrozné,“ řekla Jeanne a potřásla kudrnami, „ta celou tu dobu, co to začalo, jen brečí a pořád se třese jak sulc.“

Antoinetta se obrátila k Maillatovi.

„Škoda že jste nepřišel dřív. Možná že bych se tak nebála.“

Maillat položil kartáč na boty na okraj stolu.

„Vážně? Proč?“

„Nevím… Možná proto, že jste voják.“

„Ty jsi tak pitomá,“ řekla Jeanne, „jako by ty bomby na vojáky nepadaly.“

„Od toho jsou to vojáci,“ řekl Maillat.

Rychle se usmál, protože dívky na něho vrhly udivený pohled. Obešel ho smutek, protože ho napadlo, že bude muset jít, že už ta milá chvilka končí.

„Můžu vám něco nabídnout?“

Jeanne vytáhla ze skříně ve zdi skleničku, otřela ji utěrkou, vytáhla z láhve od vína ozdobnou zátku a do tří čtvrtin skleničku naplnila. Maillat si zapálil cigaretu a řekl si, že půjde, až ji dokouří.

„A to auto pana Tauzuna je hodně zničené?“ řekla Jeanne.

„Dost.“

„Proč se smějete?“

„Já se nesměju. Říkám jen, že je to auto dost zničené, víc nic.“

„Chudák pan Tauzun!“ řekla Jeanne. „Zrovna on! Měl to svoje auto tak rád!“

Maillat se napil a vtáhl do sebe kouř z cigarety. Jak střídal tyto dva úkony, vzpomněl si na zrzavého rotmistra v kuchyňce růžové vily.

„Teď se ale smějete,“ řekla Jeanne.

Líčil jim svůj nedávný zážitek. Trvalo mu to dost dlouho, protože jim dopodrobna překládal do francouzštiny, co kdo ze zúčastněných řekl. Dívky se ohromně bavily. „Pane bože,“ pomyslel si Maillat, „už jsem skoro zapomněl, jak příjemně zní dívčí smích.“

„A co dál?“ zeptala se Jeanne.

Chtěly „pokračování“ jako děti.

„To je všechno. To nestačí?“ řekl Maillat.

Antoinetta se opírala o veřej dveří a hrála si s jemným korálovým náhrdelníkem.

„Musím jít,“ řekl Maillat a natáhl ruku po opasku.

„Zapnu vám ho,“ řekla Jeanne.

Seskočila lehce ze stolu. Sklonil hlavu, aby mu mohla provléknout na rameně řemínek.

„Tak, a pasuju vás na rytíře!“ řekla Jeanne. Přiblížila se k němu tváří a zašimrala ho vlasy. „Hodně spěcháte?“ řekla Antoinetta.

„Spěchám.“

Nastal rozpačitý a skoro chladný okamžik, jaký vždycky předchází loučení. Antoinetta ustoupila ze dveří, aby mohl Maillat projít.

„Přijdete zase?“ řekla Jeanne.

„Možná.“

„Zítra?“

„Jeanne!“ řekla vyčítavě Antoinetta.

„Pokud tu ještě budu.“

Na prahu se obrátil a ještě jednou se na ně podíval.

„Na shledanou!“

V plném světle byla jejich podoba ještě nápadnější. Z obou tváří teď vyzařovala dětská vážnost.

„Na shledanou!“ opakoval.

Teprve když se vmísil do davu, s údivem si uvědomil, že vůbec neviděl dědečka a babičku, o kterých se zmiňovala Jeanne.

Ulice, nad níž se ještě vznášel prach z rozbořených domů, byla zaplavena vojáky přecházejícími a pobíhajícími všemi směry. Hned jak se Maillat vmísil do davu, měl pocit, že je malý, že je bezduchý a bezejmenný. Jako by přestal ovládat vlastní osud. Byl vojákem barvy khaki mezi vojáky barvy khaki, mezi vojáky předem určenými k tomu, aby zabíjeli a aby se dali zabíjet.

Když došel na promenádu, podíval se na moře, jako by se díval na starou známou. Dělalo mu to dobře. Viděl je, jak se rozvaluje klidné a krásné a jak šlehá rudými záblesky do dálky. Připomnělo mu to jeho dovolenou v Primerolu, slunce, koupání a dlouhé projížďky na kajaku.

Probral se, až když došel na konec promenády, tam, kde přecházela bez jakéhokoli přechodu v duny a pláž. S údivem se zastavil. Růžová vila tam nebyla. Napadlo ho, že se asi tak zamyslel, že ji bez povšimnutí přešel. Vrátil se a zkoumal jeden dům po druhém. Došel až ke křižovatce a nenašel ji. Ještě před chvílí tady přece byla! Ještě před chvílí byla tam, kde právě stál. Když se rozloučil na křižovatce s Gabetem, zahnul přece vlevo. Nemohl se mýlit. Pustil se stejnou cestou potřetí.

Uviděl prostovlasého Angličana, který se procházel po promenádě s rukama v kapsách.

„Mohl byste mi říci, kde je naloďovací kancelář?“

Angličan vytáhl jednu ruku z kapsy a bez jediného slova ukázal na šedivou vilu se zelenými okenicemi.

Maillat do ní vešel. U kulatého stolku seděl postarší důstojník, jehož tvář byla přepažena malým ježatým knírkem. V ruce držel tužku a čmáral bezmyšlenkovitě na piják. Maillat napočítal na jeho rameně tři hvězdičky.

„Promiňte, prosím, jste kapitán Feery?“ řekl Maillat.

„Ano.“ Dodal: „Co pro vás mohu udělat?“

Maillat mu vysvětlil, proč přišel. Když domluvil, Feery ještě nerušené dodělal dvě malá křídla baculatému andílkovi, kterého namaloval na piják, potom si jedním prstem přihladil knírek, odložil tužku na stůl a vytáhl z kapsy pero.

„Dám vám kus papíru, na který se dostanete na loď. Doufám, že to bude stačit.“

Maillat cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Pozoroval Feeryho, jak píše na papír vytržený z bloku. Úzkostlivě sledoval ten malý bílý kus papíru, jako by mohl nějakým ďábelským zásahem zmizet dřív, než se mu dostane do ruky.

„Už jsem vás jednou hledal,“ řekl po chvíli. „Nezastihl jsem vás. Teď jsem přišel a růžovou vilu jsem už nenašel.“

Feery psal pomalu drobným úhledným písmem.

„Stála tady vedle,“ řekl, aniž zvedl hlavu. „Měl jsem dobrý nápad, že jsem si šel vypít čaj.“

„Zahynul někdo?“

„Dva, jeden z nich byl můj sluha.“

To je to ,pokračování‘, které vymáhala Jeanne, pomyslel si Maillat.

„I am sorry,“ řekl.

Feery přestal psát a položil si pravý ukazováček na knírek.

„Ano, je to škoda,“ řekl. „Nejlepší sluha, jakého jsem kdy měl. Je to pro mne hotové neštěstí.“

Rozvážně dopsal.

„Prosím, a hodně štěstí, mister Maillat,“ řekl.

Maillat pozdravil a šel. Po několika krocích si uvědomil, že už jde hezkou chvíli, drží v prstech list ze zápisníku a dívá se na něj, aniž si ho přečetl. Musel se hodně nutit, aby se soustředil. Nebyl to žádný úřední formulář, bylo to doporučení na kusu papíru vytrženého z bloku, jen s datem a podpisem. Říkalo se v něm, že vrchní seržant Julien Maillat od 10. pěšího pluku je oprávněn nalodit se na britskou loď plující do Anglie. Maillat si doporučení přečetl několikrát po sobě. Je to možné, že by mohla jeho svoboda záviset na tom malém čtverečku papíru?

Za hodinu se přesvědčil, že nemohla. Celou tu hodinu věnoval tomu, že Feeryho dopis postupně předkládal všem důstojníkům, kteří po celé délce pláže udržovali pořádek v řadách Angličanů. Všude slyšel totéž: „Tady se naloďují jen Angličani.“

Maillat uvažoval, jestli si Feery s tím papírem nedělal z něho blázny. Tuto otázku si však jakživ nemohl zodpovědět. Když se vrátil do šedé vily, aby mu ji zodpověděl Feery, už tam nebyl. ,Za patnáct let mi pořád ještě nebude jasné, jestli byl kapitán Feery dobrej chlap nebo svině,‘ pomyslel si Maillat.

Posadil se na nízkou zídku tváří k moři a klátil nohama ve vzduchu. Potom vyndal z kapsy tabulku čokolády, kterou Alexandr přiděloval každé poledne členům party. Teplem se docela roztekla a nalepila na papír. Snědl ji, utřel si ruce do kapesníku, zapálil si a zahleděl se zase na moře.

Za chvíli vstal a namířil ke křižovatce, kde stál předtím Gabet. Vzápětí si však představil, jak by se zase prodíral tím nekonečným davem, a okamžitě se zastavil. Obrátil se a rozhodl se, že se vrátí k Saně.

Několik metrů před sebou uviděl muže v civilu, jak se proplétá mezi Angličany. Byl malý, měl kozí bradku a na sobě, přestože bylo nesnesitelné vedro, nepromokavý plášť. Musel mít pod ním určitě nějaká vyznamenání. Kráčel se sveřepou rozhodností, jako by se rozhodl, že se nikdy nezastaví. Byl to drobný stařeček a mezi vojáky na pláži jediný civil. Držel se zpříma a štrádoval po pobřeží malými energickými krůčky. Že by to byl penzista a vykonával tu svou každodenní zdravotní procházku? Nebo se přišel podívat, jak se tu vlastně dělá válka? Tak málo se podobala té, kterou prodělal on! A ta, kterou dělal on, to byla přece ta jediná velká a pravá válka!

Maillat si vzpomněl na jeden týdeník, který viděl před válkou. Nějaký novinář interviewoval posledního pamětníka reichshoffenských kyrysníků. Byl to taky takový stařeček, ale ač to zní neuvěřitelně, byl dokonce ještě menší a ještě starší než ten, na kterého se právě díval. Byl tak scvrklý, vetchý, roztřesený a filigránský, že se držel na nohou snad jedině zázrakem. Vyprávěl o slavném útoku. ,,Čelý den… šme čekali… ve chmelnicích… Jak povídám, celý den… ve chmelnicích… Potom statečný generál Michel zvolal: ,K útokúúú…! Kútokúúú…!' A my šme útočili… ve chmelnicích…!“ Stařík to šíleně prožíval. Mrskal sebou, až to bylo o strach, že se každou chvíli položí a rozpadne na kousky. Slabounkým hláskem křičel, div se nepřetrhl: „K útokúúú…! K útokúúú…!“ Viděl se zase ve svém krásném lesklém pancíři, s tasenou šavlí, v květu svých dvaceti let. Pro něj byla živou skutečností ona proslulá bitva, válka sedmdesátých let, krinolíny, Napoleon III., Emžská deklarace a pád Sedanu. Ale jen pro něj.

Biograf se otřásal smíchem. ,Taky jedna epocha!‘ uvažoval Maillat. ,Taky jedna současnost před sedmdesátí lety! A tím se vzrušujeme! Nenávisti, naděje, lži! Samé pitomosti! S tím je teď konec! Dočista konec! Nemá to už smysl. A možná že to nemělo smysl nikdy. Už to neexistuje. Už to neexistuje stejně jako první světová válka, stejně jako tato válka, stejně jako všechny války minulé i budoucí.‘

Maillat šel sotva dvě minuty po pláži, když slyšel, že za ním někdo běží: „Mister Maillat! Mister Maillat!“

Obrátil se. Byl to Gabet. Byl celý udýchaný. Utíkal za ním. Podával mu ruku. Maillat ji s údivem stiskl.

„Moc se mi líbí, jak si vy Francouzi vždycky při setkání podáváte ruce,“ řekl Gabet. „Připadá mi to tak srdečné.“

Přetékal teď sám srdečností. Usmíval se na Maillata, jako by byli staří přátelé.

„Kam jdete?“

„K našim,“ řekl s úsměvem Maillat. „Kam to je?“

„Do Sany, máme tam takovou partu.“

„Aha!“ řekl Gabet. Po chvíli dodal: „Už se nechcete nalodit?“ Maillat se nemohl ubránit novému úsměvu. Gabet, jakmile odložil svou rezervovanost, vypadal ještě mladistvěji.

„Já ano, ale vaši kompatrioti jsou proti.“

„Jakto? Copak kapitán Feery…?“

„Ten ano…“

Vyprávěl mu svou odyseu. Gabet poslouchal a vraštil obočí. „Takhle je to!“ řekl celý rudý. „Lituji, opravdu lituji.“ Zdálo se, že přemýšlí. „Pojďte se mnou.“

Potom se opravil, jako by si uvědomil, že jeho pobídka vyzněla jako rozkaz.

„Pojďte, prosím, se mnou…“

Namířili k řadám Angličanů. Gabet ušel několik kroků mlčky. „Co říkáte téhle válce?“

Řekl to přesně tak, jako by se zeptal: Jak se vám líbí ten film, hra, jak vám chutná ten čaj?‘

„Je pitomá.“

Gabet se rozmáchl a objal svým pohybem moře, lodi, řady Angličanů, zbořené vily.

„Nejvíc mě dráždí ta strašná marnost toho všeho,“ řekl Polohlasně.

Maillat se na něho úkosem podíval. Jak na to Gabet, tak mladý, růžový, „zdravý“, přišel? Napadlo ho to taky: The utter futility of all this…!

,,Kam to povede, jestli začnou přemýšlet i Angličani!“ řekl nahlas.

Gabet vybuchl ve smích.

,,Oh you French!“ řekl.

Smál se tak upřímně, že nakazil i Maillata. V tom okamžiku zmizely trosky Bray-Dunes, lodě, válka a všechno kolem. Zůstali jen dva mladí lidé, kteří šli spolu po slunečné pláži a prohýbali se smíchem.

„Povězte mi, co všechno jste prožil po našem rozloučení,“ řekl Gabet.

Maillat mu líčil své zážitky. Když se dostal k zrzavému rotmistrovi, Gabet ho přerušil.

„Toho znám. Byl warrant officer 1. třídy. Jmenoval se Wainewright. Výborný voják. Sloužil dvacet let v Indii a v sedmnáctém dostal Kříž královny Viktorie. Před dvěma lety ho málem degradovali kvůli nějaké ženské. Byla to jeho podřízená, taková mladá holka, Smithová se jmenovala. Panebože, jak ta mu nadbíhala! Ale netrvalo to dlouho a seděla nad svým biftekem sama. Wainewright byl opravdu výborný voják. Výborný starý voják. A takhle pitomě zemřít!“

„Zemřít je vždycky pitomé.“

„Máte pravdu, člověk ani neví, k čemu je to dobré, že?“ řekl Gabet a obrátil na Maillata své nevinné oči.

Blížili se k řadám Angličanů. Gabet ho předešel a přistoupil k jednomu důstojníkovi. Důstojník se otočil a pozorně si Maillata prohlédl.

Postavili se oba na konec jedné řady.

,,Za půl hodiny čekání skončí a dostaneme se do člunu,“ řekl Gabet.

Maillat se podíval na hodinky. Bylo čtvrt na sedm. V tom okamžiku se řada pohnula a postoupili o několik centimetrů dopředu.

„Proč je těch člunů tak málo?“

Gabet se usmál.

„S evakuací nikdo nepočítal, víte?“

Maillat se podíval po okolostojících Angličanech. Většinou byli bez čepic, bez zbraní, bez výstroje. V dlouhých kalhotách a volných blůzách vypadali jako turisté nebo sportovci, kteří se chystají na zábavnou projížďku. Měli ruce v kapsách, skoro nemluvili a nedbale kouřili. V jejich chování nebylo ani stopy po netrpělivosti.

Před řadou čelem k moři stál nehybně anglický důstojník, s kterým předtím mluvil Gabet. Vždycky, když se blížil člun, dal znamení. Vojáci jeden po druhém opouštěli svá místa, vstupovali do vody a šplhali se do člunu. Když prošlo šest mužů, důstojník dalšího zadržel, zvedl ruku a držel ji nahoře tak dlouho, dokud člun neodplul.

,,S příští várkou jedeme my,“ řekl Gabet. Maillat se díval za vzdalujícím se malým zeleným člunem. Byl na něm jediný veslař a člun byl tak přetížen, že se sotva vlekl po hladině. Štěstí že moře bylo tak klidné.

„Měli jsme si stoupnout do jiné řady,“ řekl Gabet.

„Proč?“

„Takhle se dostaneme na loď s tím mlýnským kolem. Taková hajtra! Rád bych věděl, kde ji vyhrabali.“

Tommy, který stál před Gabetem, se obrátil.

„V Portmouthu, sire, vzpomínám si, že jsem ji tam viděl, když jsem byl malý.“

Gabet se usmál.

„Ta je určitě ještě starší.“

Tommy lišácky přimhouřil oko.

„Přesně tak, Sir. Spletl jsem si ji s Victory.“

Gabet se rozesmál. Dva nebo tři Angličani, jak ho slyšeli, nakazili se jeho smíchem a rozesmáli se taky.

,,Victory…“ začal Gabet a pootočil se k Maillatovi.

„Viděl jsem ji.“

„To jsem si mohl myslet,“ řekl Gabet.

Malý zelený člun připlouval pomalu k pláži.

„Měli jsme si stoupnout do jiné řady,“ řekl polohlasně Maillat.

Gabet na vteřinu zaváhal.

„Teď už je pozdě.“ Nahlas dodal: „Myslím, že je to právě tak dobrá loď jako každá jiná.“

Důstojník, který organizoval nástup do člunu, dal znamení. První tommy vykročil. Maillat byl v pořadí čtvrtý, stál za Gabetem. Aby se dostal do člunu, musel přebrodit vodu, která mu sahala až po kolena. Maillat uvažoval, jestli mu za tu chvíli nateče do bot.

Postupoval v řadě. Vtom ho zadržela důstojníkova paže.

„Vy jste Francouz?“ řekl důstojník.

Maillat k němu zvedl oči. Byl příliš udiven, než aby mohl odpovědět. Copak to nepoznal podle uniformy? A Gabet s ním přece mluvil, než si stoupli do řady.

Gabet se otočil. „Je tu se mnou.“

„Nevypadá jako Francouz,“ řekl důstojník.

,,To je kus vola,“ pomyslel si Maillat.

,,Znám ho,“ řekl Gabet.

„Nevypadá jako Francouz,“ řekl důstojník.

„Já ho znám,“ řekl energicky Gabet.

Důstojník svěsil paži. Byl to také jeden z těch, kterým Maillat před chvílí předkládal doporučení kapitána Feeryho.

Maillat se usadil vedle Gabeta. S uspokojením zjišťoval, že má sucho v botách.

Člun odrazil od břehu. Zdálo se, že se musí pod svým nákladem každou chvíli potopit. Přesto však se krátkými a opatrnými záběry vesel sunul vpřed. Maillat pozoroval důstojníka na pláži, měl už ruku dole. Jeho rysy se pomalu rozplývaly.

„Proč se mě ptal, jestli jsem Francouz? Copak to nepoznal?“

,,Říkal jsem mu to.“

,,Co to mělo znamenat?“

„Nevím.“

Gabet dodal s úsměvem: „Žádnému Angličanovi nikdy nic nelogického nevadí, mister Maillat.“

Maillat celou cestu mlčel. Divil se, že už nemá radost. ,Budu rád až později,‘ říkal si. Přistihl se, že vzpomíná na Sanu a na kamarády, a ke svému velkému překvapení zjistil, že na ně vzpomíná s lítostí. Vzpomínat s lítostí na kamarády je normální. Ale na Sanu, na maringotku? ‚Jak je hned člověk schopen vyhrabat si kdekoli důlek,‘ pomyslel si.

Malý zelený člun přirazil k boku nákladní lodi, vyklopil svůj náklad na můstek a hned zase odplul. Maillat se sunul za Gabetem po šedé plechové stěně. Loď vypadala zblízka mnohem větší.

Nahoře u žebříku stál námořní důstojník a rozmísťoval muže na palubě. Když ho Maillat míjel, vrhl pohled na jeho uniformu, ale obešlo se to bez poznámky.

„Pojďte, musíme jít na záď,“ řekl Gabet. Paluba byla zaplněna vojáky. V podpalubí to bylo ještě horší. Tam byli namačkáni ve tmě a v nedýchatelném ovzduší. Ještě štěstí, že se sem dostali mezi posledními. Prošli kolem rychlopalného kanónu, postaveného na lafetě, jehož hlavně strměly k nebi. Vpředu byl určitě ještě jeden.

„Aspoň se nemusíme bát…“

Gabet se ušklíbl.

„Jediná naděje je šroub, který se rychle otáčí. Ale tohle mlýnské kolo!“

Přemýšlel o mlýnském kole. Připadalo mu to jako vtip. Tvářil se jakoby nic, ale trochu ho to vyvedlo z míry.

Prkna pod nohama byla ještě teplá, jak do nich pražilo celý den slunce. Maillata obestřela příjemná vůně čerstvého laku, dehtu, slaného vlhkého vzduchu. Vdechoval ji s rozkoší. Vonělo to odjezdem. Přestože kotvili docela blízko pláže, zdálo se, že je tu čerstvější vítr. Maillat si vzpomněl na malé poštovní parníčky, které v době míru obstarávaly dopravu mezi Dieppe a Newhavenem a na kterých se vozil. Od chvíle, kdy se octli na palubě, jako by dýchali jiný vzduch, jako by už nebyli ve Francii, od chvíle, kdy se dostali na vodu, jako by začínala Anglie.

„Slyšíte?“ řekl Gabet.

Maillat otevřel oči. Seděl na hladkých prknech paluby. Zbystřil sluch. Byl to zvuk, který by rozeznal mezi tisíci. Řinčení navíjeného kotevního řetězu.

„Jde na vás spaní?“

Gabet se zvedl. Najednou byl plný energie. Maillat vycítil, že by nejradši běhal zprava doleva, uděloval rozkazy a pomáhal při manévrování.

„Jdu to tu trochu obhlédnout.“

Odcházel a překračoval natažená těla. Maillat zase zavřel oči.

„Prosím, Sir…“

Byl to tommy, který se bavil s Gabetem o Portmouthu a Victory. Držel v ruce dva záchranné pásy. „Jeden je pro kapitána, až se vrátí.“

„Děkuji,“ řekl Maillat a položil je vedle sebe.

„Kdybyste dovolil, Sir, rozkaz je okamžitě si je navléknout.“

„Prosím, ale je to děsná otrava.“

„Naopak, Sir, poslouží vám jako polštářek.“

Přivřel lišácky jedno oko jako už prve.

„Co se děje?“ zvolal Maillat a napřímil se.

„To nic, Sir, začalo se točit mlýnské kolo.“

„Panebože, jak dlouho to budeme muset poslouchat?“ řekl Maillat.

Tommy zase přivřel oko. Potom je zavřel docela, a přestože druhé měl dokořán otevřené, víčko mu ani necuklo.

„Určitě bude potřebovat celou věčnost, než přemele tu cestu do Douvres.“

Kolem něho se ozval smích. Maillat se taky usmál.

„Jak se jmenujete?“

„Atkins, Sir.“

„Děkuji, Atkinsi.“

Maillat se v duchu usmál, protože fráze, které si vyměnil s Atkinsem, mu připomněly úvodní dialog z jedné anglické hry. Zase zavřel oči.

Vzduchem prolétl zvuk připomínající frenetické cvakání šicího stroje. Maillat vyskočil, a teprve když stál na nohou, pochopil, že spal. Nemohl se probrat.

Atkins se k němu naklonil a díval se na něho tak udiveně, že si uvědomil, že promluvil francouzsky.

„Co se děje?“ opakoval anglicky.

„Štuky, Sir. Útočí na nás.“

V mžiku stál zase na nohou.

„Kde je kapitán Gabet?“

„Ještě se nevrátil. Je na přídi.“

Vysoko na nebi v záři zapadajícího slunce kroužily štuky.

Napočítal jich pět.

„Víte to jistě, že jdou po nás?“

„Před chvílí jich bylo šest. Jedna už svůj náklad vysypala a odletěla.“

„Kdy to bylo?“

„Před chvilkou, Sir. Spal jste. Když se objevila, začaly pálit kulomety, ale zdá se, že jí to moc nevadilo.“

„Spadlo to blízko?“ Atkins se ušklíbl.

„Přibližně od jednoho do desíti yardů.“

Maillat pohlédl k pevnině.

„Jsme ještě docela blízko od pobřeží.“

Atkins se zatvářil překvapeně.

„Vždyť jsme teprve před dvěma minutami zvedli kotvu.“

Dvojčata zahájila palbu. Střelec byl tak vysoký, že se musel sehnout, aby dostal štuku do zaměřovače. Maillat vnímal nepřetržité cvakání, ale připadalo mu zoufale pomalé. Když na čtvrt vteřiny ustalo, zaslechl o něco slabší rachot. Kulomety na přídi pálily taky. Náhle se nad jejich hlavami ozvalo pronikavé zasvištění, působilo děsivě, stále sílilo a závratnou rychlostí se blížilo. Maillat se vrhl na zem.

„Vedle,“ řekl Atkins.

Měl hlavu několik centimetrů od Maillata. Na palubě to vypadalo jako po zemětřesení. Angličani začali pomalu vstávat. „Zůstaňte ležet!“ ozval se velitelský hlas. Masa barvy khaki zase splynula s prkny. Několik Angličanů, kteří vstali, si zase poslušně lehlo, ale většinou zůstali stát. Kulomety se odmlčely.

„To nám nepomůže, když zůstaneme ležet,“ řekl Atkins.

„Viděl jste je padat?“

„No, Sir.“

„Dopadly před přídí,“ řekl jeden tommy. Byl malý a štíhlý a z jeho dívčí tváře shlížely velké černé oči. Ve výšce teď kroužily čtyři štuky. Nespěchaly. Plnily rozvážně a metodicky své poslání. Bylo slyšet protiletadlové dělo z torpédového člunu, který křižoval asi dvě stě metrů odtud. Nad letadly stále vyskakovaly malé bílé obláčky.

„Střílejí si do vzduchu.“

Atkins přivřel oko.

„Je už pozdě, Sir, dávají si dvacet.“

Maillat se naklonil a pozoroval moře. Mlýnské kolo dělalo pekelný rámus a zanechávalo za sebou souvislou brázdu pěny. Nebylo znát, že by loď plula rychleji.

„Neudělá víc než šest uzlů,“ řekl tommy s dívčí tváří.

Maillat cítil, jak ho svírá záchranný pás. Byl by ho nejraději svlékl a zahodil daleko od sebe. Sedl si a uvolnil aspoň šňůry.

Kulomety se zase rozštěkaly. Obsluhoval je teď někdo jiný. Byl mnohem menší, nemusel se při zaměřování skoro ani shýbat. Maillat najednou cítil zvláštní uspokojení.

Nové pronikavé zasvištění projelo vzduchem. Maillat si rychle lehl. U hlavy měl něčí nablýskané kanady. Uvažoval, jak si mohly udržet lesk, když se v nich jejich majitel musel brodit k člunu ve vodě. Že by si dal tu práci a na palubě je přeleštil?

Svištivý zvuk závratně sílil. Maillat měl pocit, že se na něj řítí po neviditelných kolejích rychlík. Upřel pohled na bezvadně vyleštěné boty a mechanicky začal počítat dírky. Odpoledne při bombardování měl takový strach, a teď cítil takovou vyrovnanost a klid. jako by se ho to netýkalo.

„Vedle!“ řekl Atkins.

Odněkud z paluby sem dolehl zvuk harmoniky.

„Rád bych věděl, proč se nestrefují do torpédovky.“ ozval se nějaký hlas vedle Maillata.

Byl to tommy s dívčí tváří. Lehce se mu chvěl spodní ret.

„Větší terč,“ odtušil Atkins.

Kulomety zmlkly. Ticho, které nastalo, se zdálo téměř neskutečné. K Maillatovi zase dolehl pronikavý a bodavý zvuk harmoniky. Hrála „We‘re gonna out tne washing on the Siegfried line“. Přešel kolem nich námořník a pak ještě jeden, překračovali natažená těla a razili si cestu k přídi. Na můstku někdo vykřikl.

„Kristepane!“ řekl Atkins.

Maillat vedle něho se naklonil přes zábradlí. Mlýnské kolo se zastavilo. Vzápětí nato bylo slyšet řinčení odvíjeného řetězu.

Atkins se naklonil k Maillatovi a podíval se mu do očí.

,,To je konec.“

„Ty tři štuky, co tu ještě zbyly, se do nás taky nemusí strefit.“

„Not a chance,“ řekl Atkins.

„Bude noc.“

„Do té doby to ještě stihnou,“ řekl Atkins.

„Jestli nás netrefí. . .“

„Ano, jestli…“ řekl Atkins.

Tři štuky, tři žihadla, co žihadlo, to jedna puma… Terč je teď nehybný. Atkins měl pravdu. To je konec.

Zdálo se, že si štuky dávají načas. Začaly zase kroužit. Znovu zazněl rachot kulometů. Tentokrát si Maillat nelehl. Posadil se a opřel o zábradlí. Díval se na muže kolem, předurčené k smrti. Bylo to zvláštní! Díval se na ně, jako by on sám nebyl jedním z nich. Věděli, že zemřou, a proto nemluvili, proto nic nedělali. Jejich tváře neměly žádný výraz. Čekali. Bylo to těžké, ale trpělivě čekali. Nebyla to rezignovanost, v jejich čekání byla jakási mužná síla.

Maillat cítil, že se na něho někdo upřeně dívá. Byl to tommy s dívčí tváří. Jeho velké oči se na něho upíraly naplněny strachem a úzkostí. Ten neuměl čekat. Jeho jemným a živým obličejem probíhalo jakési chvění. Stál, paže mu visely podle těla a na rukou měl roztažené prsty.

„Vedle!“

Z Atkinsova hlasu nezazněla žádná úleva. Řekl to, jako by komentoval střelu na branku.

„Už jsou jen dvě.“

„Už jsou jen dvě,“ opakoval Atkins.

Sedl si vedle Maillata a přivřel oko.

„A dvě, Sir, to je víc než dost.“

Maillat mu podal tabatěrku.

„Cigareta odsouzence.“

Vysvětlil Atkinsovi, že ve Francii odsouzený na smrt, než ho odvedou na popraviště, dostane cigaretu a stopku rumu. Vykládal mu to pomalu, rozvláčně. Vyschlo mu skoro v krku, ale byl naprosto klidný.

„Tu stopku rumu ten chudák, myslím, setsakra potřebuje,“ řekl Atkins.

‚Jsem klidný,‘ říkal si Maillat, Jsem docela klidný. Idiote!' řekl si hned potom, ,ještě si začni vymejšlet nějaký dojáky o hrdinství! Co je komu do toho, jestli máš odvahu nebo ne! Před kým chceš válet?‘

„Něco takového v Anglii nemáme,“ řekl Atkins. „Francouzi jsou mnohem humánnější než my.“

Nad hlavami jim stále kroužily štuky.

„Nejhumánnější by bylo nikoho nezabíjet,“ řekl Maillat.

Atkins několikrát přikývl.

„Yes , Sir,“ řekl zaníceně. „Yes, Sir!“

Vložil do svého souhlasu takovou vroucnost, že se na něho Maillat udiveně podíval. Štuky jim kroužily nad hlavami. Na hladinu se snášel večer, jasný červnový večer.

Maillat se zvedl a zahleděl se zase k pobřeží. Bylo tak blízko! Ono teď představovalo život a bezpečí. Naklonil se přes zábradlí a odhadoval očima vzdálenost, která ho oddělovala od hladiny. Skákal už z větší výšky! Co mu brání stáhnout si boty, skočit do vody, dosáhnout několika tempy břehu a uniknout této plující rakvi? Bylo by to docela jednoduché. Šel by k Atkinsovi, poprosil by ho, aby mu pomohl stáhnout boty, rozloučil by se s ním a skočil by přes zábradlí. Současně cítil, že nic z toho neudělá. Byl sám proti sobě, že to do nebe volalo. Ale cítil, že nic neudělá, že se k ničemu nerozhodne, že nechce odejít. Bylo zbytečné něco si vyčítat nebo nahánět si strach. Zůstal, protože se mu chtělo čekat. ,To chci radši umřít?' zvídal na sobě s údivem. Ale tak to vůbec nebylo, bylo to docela něco jiného. Byl zvědavý na nadcházející okamžik.

Zvedl hlavu a pozoroval štuky, které stále kroužily na jasném červnovém nebi. Atkins sledoval jeho pohled. „Prodlužují si zábavu,“ řekl Maillat.

Instinktivně snížil hlas, protože paluba teď tonula v hlubokém tichu. Muž s vyleštěnými botami seděl několik kroků od něho. Vytáhl z chlebníku masovou konzervu, ukrajoval z masa široké plátky, napichoval je na nůž a klidně si je vkládal do úst. Jedl pomalu a na nikoho se přitom nedíval. Tommy s dívčí tváří si položil hlavu do dlaní.

„Pojďme se podívat na záď,“ řekl Maillat.

Atkins se na něho překvapeně podíval, ale nic nenamítal. Začali si razit cestu; Atkins šel první a pokaždé, když do někoho vrazil, zamumlal: „Sorry!“ Několik Angličanů se za nimi ohlédlo a prohlíželo si zvědavě Maillatovu uniformu. Nějaký hlas, týž velitelský hlas, který se už jednou ozval, přerušil ticho.

„K zemi!“

Tentokrát se masa barvy khaki ani nepohnula, nikdo se nevzbouřil.

„K zemi!“ opakoval hlas.

Byl to zvučný sebevědomý hlas muže zvyklého rozkazovat a být poslouchán, ale v tichu, do něhož zapadl, vyzněl najednou směšně a nicotně. Uplynulo několik vteřin a ozval se tentýž rozkaz, provázený tentokrát zaklením.

Maillat se usmál. Na plnění rozkazů teď nebylo ani pomyšlení.

„Ať si kleje,“ řekl Atkins a otočil se.

Usmál se taky. Opřeli se o zábradlí. Obě štuky kroužily nad nimi. Atkins se naklonil k Maillatovi.

„Jsem komunista,“ řekl docela potichu a vážně.

Podíval se na Maillata s jakousi cudnou vroucností a zdálo se, že by byl rád, kdyby mu na to něco řekl. Vtom se rozštěkaly kulomety. Maillatovi dosud nikdy nepřipadal život méně skutečný. ,Umřu?‘ pomyslel si. Vzpomněl si na svůj odpoledni neklid. Ted neměl strach. Byl jen plný údivu. Zvedl hlavu a viděl, že Atkins na něho upírá pohled. Pořád čekal, že mu něco řekne. „Vážně, vy jste komunista?“ řekl Maillat.

„Ano.“

Hukot letadla byl tak silný, že pohltil jeho hlas. Řítilo se na ně šílenou rychlostí. ,Je to absurdní, je to všechno absurdní,‘ napadlo Maillata. V témž okamžiku ho zavalil pekelný hluk, cítil, jak ho něco vrhlo dopředu a padl na Atkinse. Atkins ho jednu dvě vteřiny držel, ale pak ztratil rovnováhu a spadl i s ním. Maillat se chytil zábradlí a držel se ho zuby nehty. Dlouho se však neudržel. Celou vahou na něho dopadli dva muži. Vykřikl.

,,Here, Sir,“ řekl Atkins.

Cítil, že ho vzal někdo podpaží a pomáhá mu na nohy. Před ním stál Atkins.

„Jste raněn?“ vykřikl Maillat francouzsky. Atkins byl od něho odvrácený. Jeho tvář, otočená k přídi, byla ozářena rudou září a nesla na sobě výraz otupělosti. Několikrát otevřel ústa, ale jeho hlas k Maillatovi nedolehl. Ztrácel se v ohlušujícím rachotu. Maillat se obrátil. Z přídě šlehaly plameny. Dosahovaly do výšky a nehalil je téměř žádný dým. Vydávaly tak oslnivou záři, že Maillat musel zavřít oči. Zřejmě vzápětí ztratil rovnováhu a spadl na Atkinse.

„Umačkají nás, všichni se cpou na záď,“ řekl Atkins jedním dechem.

Dav se kolem nich semkl, takže měli pocit, že je nadnáší nad zemí. Rudé plameny jim ozařovaly tváře, jako by je ovíval palčivě horký vítr. Maillata začalo něco strašlivě píchat na krku. Vlastní paže, přitisknuté k tělu, ho úplně drtily. V nadlidském úsilí prudce zaklonil hlavu, aby se nadechl.

Když se vzpamatoval, bylo mu, jako když leží pohodlně na zádech a jako když mu obličej ovívá příjemně osvěžující dech. Otevřel oči. Kolem něho se klikatili rudí hadi. S údivem zjistil, že stojí, a pochopil, že je sevřen davem, takže nemůže spadnout. Zavřel zase oči a přemohla ho nepřekonatelná ospalost. Vtom cítil, že se někdo dotkl jeho tváří. Otevřel oči. Uviděl Atkinsův obličej, ale jakoby v mlze. Za cenu neuvěřitelného úsilí se mu podařilo udržet otevřené oči. Bylo mu strašné vedro.

„Už je vám lip. Sir?“

„Jde to, Atkinsi.“

Kruh kolem něho se pomalu uvolnil. Kdyby tak ještě na chvíli utichl ten řev! V jeho okruhu nikdo nekřičel. Řev sem doléhal z dálky, z opačného konce paluby. Oheň pomalu ustupoval. Bylo vidět jeho vysoké plameny rýsovat se na soumračném nebi. Vítr se jo nich chvílemi opřel, až se zavlnily, a mužům ovanul tváře horký dech, jako by se k nim přiblížila tlama obrovské obludy.

„Dovedete si představit, jak to vypadá dole, Sir?“

„To musí být peklo,“ řekl Maillat.

Najednou ho napadlo: ,,Co je s Gabetem? Gabet je na přídi.“ ,Musíme se dostat k zábradlí.“

„Proč?“

„Abychom mohli vyskočit.“

„Vyskočit, Sir?“ řekl přidušeně Atkins. Nic víc neřekl a začal si razit ramenem cestu. ,Bude to těžké,‘ pomyslel si Maillat, ale k jeho údivu se dav rozestupoval. Po chvíli se dotkl prsty zábradlí. Hned však ucukl. Bylo rozpálené. „Pobřeží!“ vykřikl Maillat.

Bylo docela blízko, snad jen sto metrů odtud. Loď se nachýlila. Podle všeho se při výbuchu urval kotevní řetěz. Uvízla na písčině téměř naproti Saně. V dálce o kousek doleva Maillat nejasně rozeznával řady Angličanů stojících v Bray-Dunes na pláži. Naloďování pokračovalo.

Maillat se nahnul přes zábradlí. Hladina vody se mu zdála v závratné hloubce. Moře tam dole bylo klidné, bez jediné vrásky. Lesklo se jako ocelový štít.

„Na skákání tu není dost vody.“

„Nemějte strach, skočím první,“ řekl živě Maillat. Zdálo se mu, že Atkins lehce zbledl. „Neumím plavat,“ řekl chraptivě.

„Na tom nezáleží! Máte záchranný pás. Nemůže se vám nic stát.“

Opakoval: „Nemůže se vám nic stát.“

Atkins mlčel.

„Já vyskočím, Atkinsi, a vy za mnou.“

„Neumím plavat,“ řekl umíněně Atkins.

„Good God! Nepotřebujete umět plavat!“

Rozhostilo se zase ticho a Maillat cítil, že Atkins zoufale bojuje sám se sebou. Dolehla k nim nová vlna řevu a vítr na ně vrhl vír jisker. Maillat vystoupil na špičky a viděl, jak plameny pohlcují palubu. Horko bylo k nevydržení. Měl pocit, že omdlí. Jakási otupělost mu ochromila smysly. Ucítil ruku, kterou před chvílí položil na zábradlí. Chtělo se mu vykřiknout.

„Pospěšme si!“

„Zůstanu radši tady,“ řekl Atkins.

Jeho obličej vypadal v záři plamenů, jako by byl natřen na červeno. Nesl na sobě výraz otupělosti. Maillat ho chytil za ramena a zatřásl jím.

„Vždyť tu uhoříte, Atkinsi! Uhoříte…!“

Atkins zavrtěl hlavou.

„Nemůžu vyskočit, Sir, to je vyloučeno.“

Maillatovi zaléhaly od toho pekelného řevu uši. Měl chuť začít řvát taky.

„Nemůžu vyskočit,“ opakoval Atkins strnule a otupěle.

Jeho obličej byl najednou úplně bezduchý. Maillat se na něho zadíval. Atkins, celou tu dobu tak klidný a odvážný! A teď má zemřít jen proto, že si netroufá skočit z výšky několika metrů! Maillat s ním zuřivě zacloumal.

„Atkinsi, vy skočíte, vy mě poslechnete! Vyskočíte! Nařizuji vám, abyste vyskočil!“

Atkins sebou nechal bez odporu cloumat zprava doleva. Měl strnulý a otupělý výraz.

„Nemáte mi co rozkazovat,“ zamumlal chabě.

Kolem nich se rozlehly výkřiky. Vypadalo to jako vysoký, pronikavý kvílivý nářek. Maillat se letmo rozhlédl po okolních tvářích. Na všech se zračil výraz strnulé otupělosti, který měl i Atkins. ,Tvářím se taky tak?‘ pomyslel si s hrůzou. Oheň působil jako obrovská šelma, která než se vrhne na svou oběť, napřed ji uhrane.

„Atkinsi, já vyskočím,“ zvolal Maillat. „Uvidíte, že se nepotopím! Vyskočím a zůstanu na vodě. Může to udělat každý. Vy taky!“

Atkins se na něho podíval, otevřel pusu a spustil najednou děsivý povyk. Nebylo v něm nic lidského, podobal se vytí umírajícího psa.

„My God, držte hubu!“ řekl Maillat.

Byl to nekonečný, truchlivý, zdrcující nářek.

„My God, držte hubu!“

Výkřiků kolem přibývalo a přibývalo jim i na síle. Maillat měl chuť začít řvát taky. Zmocňovala se ho nepřekonatelná ochablost. Atkins nepřestával křičet a jeho tvář byla strnulá a otupělá.

„Atkinsi,“ zařval Maillat.

Vší silou ho dvakrát uhodil. Atkins přestal křičet a zakroutil očima. Strnulost v jeho tváři pomalu ustupovala.

„Vyskočím!“ vykřikl Maillat.

Uvědomil si, že to řekl francouzsky, a opakoval to anglicky.

„Yes, Sir.“

„Vyskočíte za mnou!“

„Neumím plavat,“ řekl Atkins. Maillat ho chytil za límec battle-dressu a zatřásl jím.

„Vyskočíte za mnou, Atkinsi? Vyskočíte za mnou? Vyskočíte za mnou?“

Zapřísahal ho. Atkins zavřel oči a mlčel.

„Vyskočíte za mnou?“ řekl Maillat prosebně.

Svíral límec jeho battle-dressu, zapřísahal ho a skoro brečel.

Atkins otevřel oči.

„Yes, Sir.“

„Rychle! Rychle!“ řekl Maillat.

Začal taky podléhat jakési ochablosti.

„Chyťte mě za opasek! Nemůžu se přidržet zábradlí.“

Atkins ho chytil poslušně za opasek a Maillat přehodil napřed jednu a pak druhou nohu přes zábradlí. Mezi ním a mořem už teď nebyla žádná překážka. Zela pod ním závratná hloubka. „Pusťte mě!“

Atkins křečovitě svíral Maillatův opasek a jeho tvář už měla zase strnulý a otupělý výraz. „Pusťte mě!“

Rozpálené zábradlí se mu nemilosrdně zařezávalo do zad.

„Pusťte mě!“ vykřikl a otočil se.

Najednou ho opustily všechny síly. Cítil se otupělý a ochromený. Ztratil pojem, kde je a co dělá. Věděl jedině to, že by ho už měl Atkins pustit.

„Pusťte mě!“ zařval francouzsky a uhodil naslepo za sebe. Cítil, že padá z nesmírné výšky do prázdna. Pocit tohoto pádu zažil už ve spánku. Člověk náhle ztratí půdu pod nohama, sevře se mu srdce, uvolní nervy a je konec. Když dopadl do vody, ke svému úžasu si uvědomil, že hned jak uhodil Atkinse, musel omdlít. Zaplavil ho blažený a osvěžující pocit, a uvědomil si, že totéž prožíval už před chvílí, když ho svíral jako do kleští dav na lodi. Tentokrát však nepodlehl. Natáhl ruce a nechal se nést. Cítil, jak ho voda pomalu nese pozpátku jako utopence. Záchranný pás ho do půli těla udržoval nad vodou, ale od pasu ho boty táhly dolů. Zavřel oči a měl zase ten pocit, že padá, jako padal před chvílí. Otevřel oči. Voda ho hladila po tváři. Loď se před ním tyčila jako vysokánská strmá hradba.

Plameny už skoro neviděl, ale pekelný řev doléhal až k němu. Odplaval kousek od lodi, aby viděl na chumel lidí tísnících se na zádi. Plaval tak pomalu, až ho to překvapilo. „Atkinsi! Atkinsi!“ vykřikl.

Zároveň zvedl obě ruce k nebi, aby bylo vidět, že ho nese voda. Tak jasno nebylo, aby v rozplizlé mase nad sebou rozeznal Jednotlivé tváře. Zdálo se mu však, že mu nějaký hlas odpovídá.

„Atkinsi!“

Vtom něco spadlo do vody a několik metrů od něho se vynořila postava. Maillat k ní zamířil. Plaval tak pomalu, až ho to děsilo. Uchopil muže za rameno. Muž vykřikl a obrátil se. Maillat ho pustil. Nebyl to Atkins.

„Nenechávejte mě tu!“

„Břeh je támhle.“

„Nenechávejte mě tu!“ řekl muž.

Mluvil slabým, skomíravým prosebným hlasem.

„Můžete tam doplavat sám.“

„Nemůžu,“ řekl muž a něco nesrozumitelně zakoktal.

„Co?“

„Všechno mě bolí,“ řekl muž omluvně.

„Panebože!“ dodal a něco zablábolil. „Panebože! Panebože! Panebože!“

Plavali vedle sebe nadnášeni záchrannými pásy.

„Odtáhnu vás na pláž,“ řekl Maillat.

Chytl ho za ruku. Muž vykřikl bolestí a zvedl obě ruce nad vodu. Maillat se na ně podíval. Měl prsty bez nehtů a první články do živého masa.

„Kristepane!“ řekl Maillat.

Chytil ho za rameno, ale on k němu okamžitě obrátil tvář zkřivenou bolestí.

„Nesahejte na mě!“

„Jinak to nejde!“ Chytil ho za límec blůzy.

„To je bolest!“ řekl muž.

Tentokrát nevykřikl. Řekl to potichu, skoro jako by se omlouval. Maillat ho pustil.

„A co takhle?“

Chytil ho za záchranný pás. Muž zaťal zuby, ale mlčel. Maillat ho postrkoval před sebou. Plaval zoufale pomalu. Rozmáčené boty ho táhly dolů a měl co dělat, aby se udržel nad vodou. Než se dostali ke břehu, připadalo mu to jako věčnost, přestože pak zjistil, že uplaval jen několik metrů.

„Tady už stačíte na dno. Můžete se postavit?“

Muž to zkusil, ale zasténal a spadl do vody. Maillat ho tedy zase postrkoval před sebou. Pak už byla voda docela mělká, takže muž narážel o dno. Sykal bolestí.

„Odnesu vás,“ řekl Maillat a sklonil se k němu.

Muž se na něho podíval očima rozšířenýma hrůzou.

„Nesahejte na mě!“

„Musím! Nemůžete přece zůstat celou noc ve vodě.“

Muž beze slova zavřel oči. Maillat ho vzal do náruče. Musel se několikrát vzepřít, než ho nadzvedl.

„Panebože,“ šeptal muž. „Panebože, panebože!“

Potom už jen tiše sténal jako dítě.

Když Maillat vylézal z vody, zakopl. Jen taktak udržel rovnováhu, málem spadl. Položil muže co nejopatrněji na zem. Muž ani nehlesl. Hlava mu bezvládně klesla do písku a hluše zaduněla. Bezvládně ležel a měl zavřené oči. Když se Maillat sklonil, viděl, že nemá obočí.

Přestože už bylo pozdě, na pláži bylo živo. Maillat zavolal jednoho pěšáka a poprosil ho, aby mu pomohl stáhnout boty.

„Tys byl tam?“ řekl pěšák a ukázal k hořící lodi.

„Ano.“

„To sis užil!“ řekl voják. „A co, jak si hoši vedou?“

Řekl to, jako by šlo o utkání. Utkání Ohně proti lidem.

Oheň byl v lepší formě. To se nedalo oddiskutovat. Tenhle Oheň hrál první ligu. Jak si hoši vedou, aby porážkou neztratili reputaci?

„Děkuji.“

„Za málo,“ řekl voják. „Ty ale dostali nakládačku!“

Řekl to vzrušeně. Pro něho to byl zápas. A silnější nutně vyhrává.

„Rád bych viděl tebe!“

„Mě?“ řekl voják. Dodal rozladěně: „Ty seš dobrej!“

Co by tam dělal? Díval se. Prostě se díval. A to je rozdíl.

„Děkuji za pomoc.“

„Rádo se stalo,“ řekl nepřátelsky voják.

Odešel. Maillat se sklonil k Angličanovi.

„Už je to lepší?“

„Je mi zima,“ řekl muž.

„Jdu se podívat k lodi po jednom známým. Hned se vrátím. Můžu vám tu nechat svoje boty?“

„Dejte mi je pod hlavu,“ řekl slabě muž.

Když Maillat vstoupil do vody, cítil, jak ho zmáhá únava. Loď stále hořela. Vojáci přecházející po pláži jí věnovali sotva pohled. Hořela. Byla osamělá, všemi opuštěná. Její temná masa ověnčená vysokými plameny se odrážela od potemnělého nebe. Bylo hezky. Byl jasný červnový večer a moře bylo tak klidné, že vlna, která se pomalu sunula k pláži, aby na ní zemřela, se ani nezčeřila.

Maillat si stáhl záchranný pás, hodil ho na písek a šel a hleděl upřeně k lodi. Vtom jeho pozornost upoutalo něco u jeho nohou. Uvědomil si, že o to před chvílí, když vycházel z vody, zakopl. To něco bylo nahé tělo člověka. Hlava s kusem trupu musela spadnout Jinam, asi dál do moře. Bezejmenná lidská troska se tam nestoudně rozvalovala, dlouhé svalnaté nohy natažené tak přirozeně jako ve spánku. Maillat stál bez hnutí a prohlížel si ji. Upoutalo ho zvlášť břicho. Jeho bělost, uvolněnost svalů a křivka boků přes zející ránu působily dojmem, že je živé. Maillat se sklonil a dotkl se ho rukou. Ještě nevychladlo. Dva okolojdoucí vojáci si všimli jeho gesta. Jeden se obrátil a křikl na něho obhroublý žert. Maillat slyšel jejich doznívající smích.

Voda byla skoro teplá a Maillatovi se bez bot a bez záchranného pásu lehčeji plavalo. Několika tempy se dostal k lodi. Chumel lidí na zádi se stále ještě tísnil u zábradlí. Plameny, aspoň to tak vypadalo, stále ještě nepřeklenuly můstek. Ale Maillat viděl jen ty nejvyšší. Počáteční pekelný řev ustal a změnil se v jakýsi nářek. Bylo to táhlé, žalmům podobné a pronikavé hořekování, blízké kvílení žen. Když se ohnivý chochol posunul k zádi, hořekování zesílilo. Maillat viděl, jak se k nebi zvedají paže a mávají po způsobu prosebníků. K zábradlí byla přivázána dvě lana a dosahovala až k hladině.

„Atkinsi!“

Ve vodě byli jen tři nebo čtyři muži. Nad jeho hlavou se rozléhalo nekonečné hořekování, občas přerušované náhlými odmlkami nebo zvednutím hlasů.

„Atkinsi!“ vykřikl ze všech sil Maillat.

V odpověď zaslechl výkřiky. Doplaval blíž. Čekají, až budou muset vyskočit, nebo se budou spouštět po laně?

Zavolal znova Atkinsi, div si plíce neztrhal, a čekal. Čekal dlouho. Voda ho začala pomalu studit a cítil, jak mu tuhnou svaly na nohou. Konečně viděl, jak někdo překračuje zábradlí, chytá se lana a spouští s přehnanou opatrností dolů. Maillat zaslechl šplouchnutí a připlaval blíž. Nebyl to Atkins. Muž k němu obrátil svou tvář, z níž se nedalo nic vyčíst, a zavřel oči. Lehl si na vodu a nechal se nadnášet. Obličej měl začerněný od sazí. Maillat se k němu přidal.

„Jste popálený?“

Muž otevřel oči a hned je zase zavřel.

„Na rukou…“

Měl zastřený hlas, jako by celá léta nemluvil.

„Doplavete na pláž sám?“

„Ano.“

„Proč jste neodešel dřív?“

Rozhostilo se ticho a Maillat uvažoval, jestli by neměl svou otázku opakovat. Muž však zase otevřel oči.

„Nenapadlo mě to.“

„Bylo vám špatně?“

„Ano, bylo mi strašně špatně a hrozně jsem křičel,“ řekl muž.

„Teď už vám není špatně?“

„Ne.“

Ležel na vodě, nehýbal se a vyzařovala z něho nevýslovná blaženost.

„Nechcete, abych vás odtáhl na pláž?“

„Ne,“ řekl muž jasným hlasem.

Maillat cítil, jak jím proniká chlad a jak se ho zmocňuje únava. S úsilím se držel nad vodou. Pozoroval vysokou hradbu lodi, která se před ním zvedala k nebi. Hořekování podobné odříkávání žalmů k němu ze zádi doléhalo stále.

Když vystupoval z vody, zase zavadil o trosky člověka. Překročil je, udělal několik kroků, ale najednou ztratil rovnováhu a spadl na zem. Zvracel a měl křeče. Vzápětí cítil, jak ho od hlavy k patám polévá pot. Lehl si na záda a zase měl dojem, že se vznáší a že ho zaplavil onen blažený osvěžující pocit.

Když vstal, byla už skoro noc a dalo mu dost práce najít Angličana, kterého vytáhl z vody. „Už je vám lip?“

„Ano,“ řekl Angličan. Dětským hlasem dodal. „Je mi zima.“

„Vždyť je teplo.“

„Je mi zima. Je mi strašná zima.“

Maillat řekl něžně: „Pošlu vám saniťáky s nosítky.“

Potom zaklel.

„Ano, velice lituji,“ řekl muž omluvným tónem. „Byli na mě dva. Jeden mi nadzvedl hlavu a druhý je vytáhl.“

„Svině!“ řekl Maillat.

Zamířil k Saně. Chvílemi se obrátil a podíval za sebe. Oheň na lodi už asi zachvátil municí a kulomety, protože každou vteřinu zasyčela ve vzduchu letící střela. Dělo se v záři plamenů odráželo od tmy, a jak tak trčelo k nebi, Maillat měl pocit, že zuřivě střílí samo a že střílí a nemá na koho.

,,To teda nepochopím,“ řekl Alexandr, „proč ten tvůj Angličan nevyskočil.“

Posadil se na své obvyklé místo a opřel se rukama s roztaženými prsty o stehna. Svítil měsíc a jeho světlo přesně stačilo k tomu, aby ¦nu ozářilo obličej. Maillat držel plnou misku a dával při jídle pozor, aby si neumazal kalhoty barvy khaki, které mu půjčil Dhéry.

„Ostatní taky nevyskočili.“

,,Asi se báli, že se utopí,“ řekl Pierson.

Maillat zavrtěl hlavou: „Všichni měli pásy.“

Najednou si všiml zavalité postavy, která se skláněla nad ohněm.

,,No ne, ty jsi tady? Tak přece jsi vyřídil můj vzkaz!“

„Ani jsem nemukl,“ řekl Pinot svým mrzutým hlasem. „Alexandr mi sám navrhl, abych zůstal.“

„Jakýpak fraky!“ řekl se smíchem Maillat.

Pierson se zmocnil jeho pistole, rozebral ji a pečlivě čistil jednu součástku po druhé.

„To teda nepochopím,“ řekl Alexandr, „že se ty lidi nerozhejbali!“

Maillat otevřel ústa, ale pak si to rozmyslel a radši mlčel.

„Krucifix, na co čekali?“ zvolal Alexandr a zvedl paže.

„Stačila ti ta konzerva?“ pokračoval hned dál. „Nechceš ještě sardinky?“

Byl úplněk a oheň, který Alexandr rozdělal hned po Maillatově příchodu, vrhal na jejich tváře mihotavé stíny. Pinot seděl Alexandrovi po levici. Bylo to od nynějška jeho místo. Alexandr se rozhlížel kolem sebe a měl pocit, že je zase všechno v pořádku.

„No jo, všechno pro Maillata!“ řekl Dhéry.

Maillat se naklonil dopředu.

„Ty nespíš? A co ty tvoje milióny?“

„Že máš ještě hlad?“

„To víš, že jo.“

Alexandr mu podal krabičku sardinek, kterou otevřel.

„Ta je celá moje?“

„Celá.“

„Kristepane!“ řekl Maillat.

Dívali se na něho a smáli se. Alexandr naplnil svůj čtvrťák a přistrčil mu ho.

„Vždyť se nevejdu do maringotky,“ řekl blaženě Maillat.

S úsměvem sledovali, jak mu chutná.

„Co bys tak řek, kdybych ti udělal grog z whisky?“ řekl Alexandr.

Dhéry se měkce zavrtěl na svém místě. „Z mé whisky!“

„Jen řekni, rádi ti ji zaplatíme,“ řekl Pierson.

„Dvacet flašek, pětasedmdesát franků jedna, to by nebylo k zahození!“

„V tom případě tě musím upozornit, žes mi ještě nedal deset franků za chleba.“

Dhéry si přehodil tlusté nohy jednu přes druhou.

„Však nehoří.“

„To je příklad, jak se bohatne!“ řekl Alexandr. „A nedá to ani moc práce!“

„Ano, nedá to ani moc práce,“ řekl Maillat s plnou pusou. „Stačí milovat peníze a vložit do toho patřičnou vášeň. To je taky důvod, proč moc lidí nezbohatne. To každý neumí, vášnivě milovat věc.“

Alexandr si položil silné chlupaté ruce na kolena. Poslouchal Maillata a spokojeně si říkal: Maillat kecá.

„Kecáš,“ řekl a bylo vidět, že je rád.

Zase už bylo všechno v pořádku.

„Když už to musí být,“ řekl Dhéry, „co kdyby se ten grog udělal pro všecky?“

Alexandr zabručel.

„Nemám nic proti tomu, ale jít pro vodu mě ani nenapadne!“

„Já jí přinesu,“ řekl Pinot.

Vzal plechovku a zmizel ve tmě. Maillat se naklonil k Alexandrovi.

„Co mu říkáš?“

„Dobrej kluk. Jenže nemůže vidět jediný skopčácký letadlo, aby na něj nevypálil!“

„To je chvályhodné,“ řekl Pierson.

„Když to má smysl, tak jo. Ale on si zrovna koleduje o smrt. Co když ho skopčák zhlídne a napadne ho srovnat to tu se zemí?“

„To je riziko.“ Alexandr pokrčil rameny.

„Dost pitomý, v téhle době. Jako dnes večer. Střelec Pinot se najednou ztratil a střílel si o sto šest na poli. Teď už bude střílet v dunách. Vykopal si tam osobní palebné postavení.“

„Je to hrdina,“ řekl vážně Pierson.

„Ano, je to typ hrdiny,“ řekl Maillat. „Vůbec nepředpokládá vlastní smrt. Má dojem, že se týká jen těch druhých.“

,Není to tak dlouho, co jsem ho obdivoval taky,‘ pomyslel si.

„Na tom nezáleží,“ řekl Pierson svým jemným hlasem, „on ví své.“

„Že ví svoje?“ řekl Alexandr. „No jistě, ale kdyby tam při těch svých opičárnách v dunách dostal jednu do pupku, to bys viděl, jak by věděl svoje! Člověk může vědět nakrásně svoje, to dobře víš, ale kdyby se rozkrájel, třetí koule mu nepřibude! Nikdy nemůže mít tři ani čtyři, ani půl tuctu. Dvě! Jenom dvě! A s tím se daleko nedostane.“

Hodil pár kousků dřeva do ohně.

„Stejně je to legrace, celá ta válka,“ řekl Maillat. „Čím víc jich zapíchneš, tím máš větší zásluhy!“

Pierson k němu otočil hlavu. „Tak proč bojuješ, když se ti to nelíbí?“

„Jak to, proč bojuju?“

„No proč bojuješ? Mohl jsi zběhnout nebo spáchat sebevraždu. Když bojuješ, znamená to, že sis vybral.“

„Tomu říkáš volba? Když ti někdo řekne: ,Buď půjdete okamžitě do boje s pětasedmdesátiprocentním rizikem, že budete zabit, nebo vás okamžitě zhaftnem jako dezertéra!‘, tomu říkáš volba?“

„Ano, tomu říkám volba,“ řekl Pierson svým mírným a přesvědčivým hlasem.

„Píchá mě z tebe na prsou,“ řekl Alexandr.

„Tak tady je!“ řekl Pinot, když se objevil na světle s plechovkou plnou vody.

Stál tam malý a zavalitý a černé usmolené ocásky vlasů mu komicky padaly do čela. Oharky z ohniště mu slabě ozařovaly tvář. Alexandr nalil do misky vodu, přikryl ji pokličkou a hodil do ohně několik polínek.

„Tumáš!“ řekl Pierson a podal Maillatovi jeho pistoli. „Nezůstala v ní ani kapka vody a máš ji nabitou.“

Maillatovi bylo v suchých šatech příjemně. Kalhoty od battle-dressu, které mu půjčil Dhéry, měly pečlivě nažehlené puky. Když si Maillat sedal, povytáhl si nohavice a měl pocit, že je v civilu.

„Dáš mi ty kalhoty, Dhéry?“

Dhéry si pomalu přehodil nohu přes nohu. „Když chceš!“

„Žertuju.“

„Můžeš si je nechat, když chceš. Mám ještě jiné.“

„Ještě jiné? Chceš snad říct ,ještě jedny'. To jich máš víc?“

„Jak jsem řekl.“

Maillat se naklonil dopředu.

„Má to souvislost s těmi ,milióny‘ co bys moh dostat?“

„Možná,“ řekl Dhéry.

Pomalu se usmál a na obou stranách tváře se musela odhrnout hora masa.

„Dejte sem pohárky!“ zvolal Alexandr. „Na každého vyjde dobrá čtvrtka.“

Sundal pokličku a z voňavého grogu se zakouřilo. Alexandr naplnil svůj čtvrťák a podal ho Maillatovi. Potom nalil ostatním.

„Co ty, Pinote!“ řekl. „To v Bezons nemáte!“

„Kam se to hrabe na koňak!“ řekl Pinot svým mrzutým hlasem.

Upíjeli grog malými doušky. Pohárky byly tak horké, že je pálily do rtů a sotva se daly držet v ruce.

„Ty by mě ale nasrali, ty chlapi, že neskočili!“ řekl Alexandr.

„Asi se báli,“ řekl Pierson. „Hladina, když se na ni díváš shora, budí strach. Přitahuje, ale zároveň budí strach.“

„To je fakt,“ řekl Maillat, „ale když jsem odcházel, visela tam dvě nebo tři lana. Mohli sešplhat po lanech.“

„Tak to měli krucinál udělat,“ řekl vztekle Alexandr, „neměli se vůbec rozmejšlet!“

V následujícím tichu bylo slyšet jen Pinota, jak usrkává svůj grog. Uvažoval, že tohle je čistě ženskej nápad, lejt horkou vodu do alkoholu. Kdyby bylo na něm, na Pinotovi, pil by tu whisky čistou. Alexandr je dobrej kluk, to se musí nechat, žádnej jelimánek, ale co se týče pití, má takový zženštilý chutě.

„A co tvůj krásný ranhojič, co dělá?“ řekl Maillat Dhérymu.

Všichni najednou strnuli.

„Je mrtvej.“

„Co?“ řekl Maillat.

„To je pravda, ty jsi tady nebyl…“ řekl Pierson.

„Je mrtvěj?“

„Zabila ho sedmasedmdesátka.“

„Kde?“

„V jeho pokoji v Saně. Byl ubytovaný v odlehlém křídle, v podkroví. Zjistilo se to až teď večer. Zabilo ho to v posteli.

„Právě jeho!“ řekl Maillat.

Škrtla zápalka, vrhla do noci jasné světlo a Maillat viděl Piersona, jak si krátkými pohyby zapaluje dýmku a přitom tužkou pěchuje tabák.

„Ještě nevíte všechno,“ řekl. „Dověděl jsem se od jednoho saniťáka nějaké podrobnosti.“

Alexandr se k němu prudce naklonil.

„Co? Co ještě víš? Co nám chceš vyprávět? Podívejte se na toho svatouška v kutně! Musí ten svůj frňák strčit do všeho!“

„Když je to tak, mohu taky mlčet,“ řekl Pierson.

A Maillat z jeho tónu vycítil, že tentokrát se ho Alexandr dotkl.

„Proboha, nedej se tak prosit a mluv!“ řekl a napodoboval hlučného a dobromyslného Alexandra.

Pierson si znovu upěchoval dýmku tužkou.

„Tak dobrá,“ řekl, ale bylo vidět, že ho Alexandr svým výpadem rozladil. „Zdá se, že Cirilli nebyl ve svém pokoji sám. Byl tam snad s jednou ošetřovatelkou. Prý je to zabilo v objetí a moc toho právě na sobě neměli.“

Protože se nedočkal žádné odezvy, uzavřel: „Pro dotyčné rodiny je to v každém případě nemilé.“

,,Na rodiny se můžeš vykašlat!“ vyjel na něho Maillat. Ostatní mlčeli a Pierson vstal.

„Vidím, že jsem tu dnes zcela nežádoucí.“ Otočil se na podpatku. „Půjdu se před spaním trochu projít.“

Protáhl se mezi Alexandrem a Maillatem, řekl svým mírným hlasem pardon a zmizel ve tmě. Slyšeli jeho vzdalující se kroky.

„Urazils ho,“ řekl Alexandr.

„Ty ne?“

„No právě proto, když už jsem ho urazil já, nemusels tomu dávat korunu ještě i ty.“

Maillat se ani neusmál.

„Panebože, je to všechno tím, že má v sobě kus staré panny,“ řekl.

„Nech toho!“

„Pro něho je to pikantní historka.“

„Drž hubu!“ řekl Alexandr.

Maillat se odmlčel. Dhéry se zavrtěl na svém místě.

„Nepůjdem spát?“

„Půjdem,“ řekl Alexandr. „Mám to vaše žvanění rád, ale čeho je moc, toho je příliš.“

Položil svou tlapu Pinotovi na rameno. „Tak co, zalehnem, Pinocchio?“

„Nesnáším, když se komolí moje jméno,“ řekl Pinot, uražený ve své důstojnosti.

„Tak dobře, vynadám si,“ řekl Alexandr.

Zvedl paže k nebi.

„Kristepane, co vás to dnes večer všecky posedlo!“

„Nepůjdeme spát?“ řekl Dhéry.

„Běž si proboha lehnout! Potřebuješ snad k tomu mě? Nechceš snad, abych tě šel přikrýt?“

„Nerozčiluj se,“ řekl Dhéry chlácholivě.

„Krucifix, kdo se rozčiluje?“ řekl Alexandr. „Já se rozčiluju?“

„V každém případě mluvíš dost nahlas.“

„Já že mluvím nahlas?“

„Ale kdepak!“ řekl Maillat a obrátil se k Dhérymu, „přece vidíš, že šeptá.“

Všichni se dali do smíchu a Maillat se musel smát taky. Smích mu však nešel od srdce. Procházel smutkem.

Dhéry se zvedl a jeho obvázaná ruka zazářila do tmy. Jeden po druhém vstali.

„Jdu se ještě projít, nechce se mi spát,“ řekl Maillat.

„Dávej pozor, až se vrátíš,“ řekl Alexandr. „Pinot si lehne na podlahu mezi spodní lůžka. Ať mu nešlápneš na hlavu!“

„To je fakt,“ řekl Pinot, „dávej bacha!“

Maillat zamířil k aleji. Obešel zeď Sany až na roh budovy, kde bez jakéhokoli přechodu začínaly duny. Maillat se díval, jak se vlní, v záři měsíce celé bílé, a jak jsou tu a tam posety tmavými skvrnami. Něco byly keře a něco opuštěná auta. Vystoupil na nejvyšší dunu a nahoře si sedl do písku. Loď na moři plála jako pochodeň. Ozařovala hladinu. Maillat nerozeznával na dálku muže tísnící se na zádi. Viděl jen temnou masu lodi, které vévodil ohnivý hřeben. Když však pozorně poslouchal, slyšel tlumené hořekování, které jím před chvílí otřáslo. Byl to tenký, pronikavý a nekonečný nářek jako noční kvílení žen. Pláž zpustla. Všichni šli spát. A on je tady a sedí v prohřátém písku. Vdechoval vlhký vzduch. Uvolnily se mu svaly a necítil již únavu. S chutí se najedl, vypil grog a vykouřil cigaretu. Bylo mu dobře, bylo mu lehko, byl šťastný, že žije. A někteří muži pár metrů od něho umírají v plamenech. Nikdo se o ně nestaral. Pomalu hořeli v provoněné a vlahé noci. A svět se točil dál. A lidé na celém zemském povrchu se dál milovali a nenáviděli. Měli se šíleně k světu na té tenké skořápce bahna. A zeměkoule, která je nesla na svých bedrech, je stále vtahovala do prostoru. V tuto hodinu se v Americe na všech plážích Tichého oceánu rozléhá dívčí smích. A zítra totéž slunce, které opalovalo jejich jemnou kůži, bude pražit do černé kostry lodi, a bude to totéž slunce, které bude pražit stále i po skončení této nesmyslné frašky. ,Umírají muži,‘ pomyslel si Maillat, ,které zabili jiní muži, a tito jiní muži budou zabiti taky.‘ Má tohle nějaký smysl? K čemu je to dobré? Necítil pohnutí, cítil, jak v něm postupně roste údiv.

Když se vracel k Saně, všiml si u kmene stromu pohybujícího se stínu. Přiblížil se a rozeznal jezdecké kalhoty a holínky.

„To jsi ty?“ řekl nevlídně hlas.

Byl to Pierson. Klečel a zdálo se, že je něčím zaujat. Odměřoval si něco na zemi krejčovským metrem. Měl vyhrnuté rukávy, ruce ušpiněné od hlíny a na zádech malou lopatku.

„Neruším?“ řekl Maillat.

„Vůbec ne.“

Maillat si sedl, opřel se zády o strom a zapálil si. Pierson vytáhl z kapsy malý černý zápisník stažený gumičkou, který nosil stále u sebe.

„Rozsviť zápalku, buď tak hodný.“

Plamínek zaplápolal. Pierson naškrábal něco do zápisníku, gumička, jak ji pustil, mlaskla, pak strčil zápisník zase do kapsy.

„Ještě ji nezhasínej!“

Zapálil si cigaretu a sedl si vedle Maillata. Všechno se v tuto hodinu zdálo tak mírumilovné! Několik set metrů od nich se mírně vlnily duny. Napravo u stromu začínal nedokončený zákop.

„Řekni mi, proč s sebou pořád nosíš pistoli,“ řekl Pierson. „Tady přece fricové nejsou.“

„Abych se mohl dorazit.“

„Dorazit?“

„Kdybych byl smrtelně raněný a moc trpěl.“

„Ach tak!“ řekl Pierson.

„Máš snad něco proti tomu?“

„U bezvěrce ne.“

„Nebojím se ani tak umírání,“ řekl Maillat po chvíli. „Mám strach, abych netrpěl.“

„Jak bys poznal, že jsi smrtelně zraněný?“

„Poznal bych to.“

„Nechápu, jak si tím můžeš být tak jistý.“

„Hodně jsem o tom přemýšlel,“ řekl Maillat. „Připravil jsem se už předem.“

„A co kdyby ses mýlil? Co kdyby tvé zranění nebylo smrtelné?“

„To bych se už stejně nedověděl. O tuto ironii osudu bych přišel.“

„Myslím, že bych se pokusil utrpení vydržet,“ řekl Pierson.

„To je přirozené. Vy křesťané utrpení ctíte.“

„Nectíme, snažíme se s ním smířit.“

„To je prašť jako uhoď.“

Maillat rozškrtl zápalku, protože mu zhasla cigareta. Pierson viděl, jak mu plamen ozářil tvář, a měl už nejméně posté, co ho znal, zvláštní pocit, že je Maillat sám. Vypadalo to nevěrohodně a nedalo se to ničím konkrétním podložit. Maillat seděl vedle něho. Dotýkal se ho ramenem. Zapaloval si svým osobitým způsobem cigaretu. Zítra, až budou pohromadě, bude jako každý den popichovat Alexandra. Budou si společně dobírat Dhéryho pro jeho „milióny, co by se daly získat“. A přes to prese všechno bude budit dojem, že je duchem jinde.

„Moc šťastný v podstatě nejsi.“

„A z čeho bych měl být šťastný?“ řekl Maillat.

„Vlastně se mýlíš,“ dodal po chvíli. „Před válkou jsem náhodou byl, a dokonce hodně. Do osmatřicátého roku. Pak jsem pochopil, že tyhle hovada chtějí dělat dějiny.“

„Jsou to i tvé dějiny. Je to tvá doba.“

„Pane bože, já se přece nevylučuju!“ zvolal Maillat. „Já vyloučen jsem. To je stejné, jako kdybys řekl buzerantovi, že může milovat ženy.“

„Tak jsem to nemyslel.“

„Spíš ano, ale pamatuj si, že v podstatě většina kluků smýšlí jako já. Válka jim připadá napřed úplně pitomá. Pak se pomalu rozehřejí jako při fotbalu nebo při cyklistickém závodu. Přijdou jí na chuť. Je to totiž jejich válka! Pravá, jedinečná a slavná válka, protože ji dělají oni. Je to válka jejich života, když se to tak vezme. A přesně tak se na ni taky dívají. Já ale ne! Pro mě je tato válka něco nepochopitelně zbytečného a nesmyslného jako letopočty v učebnici dějepisu.“

„Jsi defétista.“

Maillat se k němu obrátil a Pierson viděl, že se usmál.

„Ani to ne.“

Odhodil cigaretu. Opsala krátký ohnivý oblouk a spadla na zem. „Někdy lituju, že vůbec jsem,“ řekl. „Byl bych rád, kdybych mohl v něco věřit. Věřit je podstatné, kdyby tě to zajímalo. To je jedno v co. To je jedno v jakou hloupost. Stačí jí věřit.To je to, co dává smysl životu. Ty věříš v Boha. Alexandr věří v maringotku. Dhéry věří v ,milióny, co by se daly získat‘. Pinot věří v tu svou prskavku. Já nevěřím ničemu. A co to dokazuje? Dokazuje to, že když jsem byl mladší, nebyl jsem natolik inteligentní, abych pochopil, že je důležitý bejt blbej.“

Pierson se dal do smíchu. „To jsi celý ty!“

„Ano, to jsem celý já,“ řekl Maillat, „jenže docela tak to zas není.“

„Hned jsem si to myslel.“

„Copak ty!“

„Jsi na to vlastně hrdý, že ničemu nevěříš.“

„To není pravda,“ řekl vážně Maillat. „Před válkou jsem ještě věřil v to dobré. Moc toho nebylo. Ale ke štěstí mi to stačilo. Potřeboval jsem to, abych měl nějaké iluze. Pak přišla tahle svinská válka a život jako by rázem ztratil cenu. Jako krabice, které upadne dno. Všechno jde mimo. Zůstává prázdná.“

„Vidím to trochu jinak.“

„Pochopitelně.“

„Proč pochopitelně?“

„Ty se koukáš na fotbal. Je to tvoje válka.“

„Tvoje taky. Je tvoje, protože ji děláš.“

„Prosím tě, jen zas nezačni kecat o tý volbě!“

„To jsou fakta!“

„A co dokazují?“ řekl živě Maillat. „Žes měl pro válku hromadu předem připravených důvodů, a když vypukla, jen jsi po nich sáhl a ospravedlnil jimi své stanovisko. Ve skutečnosti jsi své stanovisko zaujal už dávno.“

„To jsou nezvratná fakta,“ řekl Pierson svým mírným a přesvědčivým hlasem.

„Jako důkazy božské existence. Jsou nezvratné, ale přesvědčují jen ty, kdo už v Boha věří. Budeš se divit, ale já v tu jejich nezvratnost moc nevěřím.“

„Měl jsem pravdu, jsi skutečně defétista.“

„Starou bačkoru!“ zvolal Maillat. „Už jsem ti říkal, že ani to ne. Defétista se o ten fotbal zajímá, protože stojí o porážku vlastního mužstva. Nechá se klidně vyřídit. A mně jde o to, abych ten zápas přežil.“

„Ovšem, ale takhle ne,“ dodal. „Proč?“ Pierson k němu otočil hlavu.

„Nevím. Z mnoha důvodů. Víš, tahle situace… Jsem na ráně, nejsem na ráně. To se nedá dlouho vydržet.“

„Tak vidíš!“ řekl Pierson vítězoslavně. „Co vidím?“

„Pokud se ti zdá tvá situace neudržitelná, pokus se ji změnit.“

„To je blbost,“ řekl Maillat. „Pořád děláš, jako by člověk mohl začít věřit na rozkaz, jako by šlo jen o to chtění…“

„Může k tomu dospět.“

„To se mě netýká.“ Za chvíli dodal: „Zkoušel jsem to.“

Pierson vytáhl z kapsy malou dýmku a začal si ji nacpávat. Na paži cítil Maillatovo pevné rameno. Když pootočil hlavu, viděl ve tmě jeho krk. Silný a svalnatý krk, který měl ve své ušlechtilosti něco zvířecího. ,A tohle je rameno a krk muže, který tak málo lpí na životě,‘ pomyslel si Pierson.

„A další důvody?“

„Jaké další důvody?“

„Proč tě nezajímá, jestli budeš zabit nebo ne.“

„Nesmíš to přehánět,“ řekl Maillat. „To mě zas trochu zajímá. Ale uvažuju, jestli to pro mě bude mít cenu, žít po válce.“

„Co když ne?“

„To bych nevydržel. Zatím to jde. Zatím to pořád ještě jde. To, co prožívám teď, je uzavřeno v závorce. Válka je pro mě závorka. Ale nemůžu žít do smrti v závorce.“

„Věřím,“ řekl Pierson.

„Máš zápalku?“ řekl vzápětí netrpělivě, což u něho nebylo zvykem.

Ozvalo se suché škrtnutí a vyšlehl plamen.

„Počkej, zapálím si napřed,“ řekl Maillat. „U fajfky to trvá dýl.“

Přiblížil cigaretu k plamenu, potom podal zápalku Piersonovi a díval se na něho, jak krátkými pohyby přikládá oheň k dýmce a ucpává ji koncem tužky.

„Moc kouříš.“

„Ano, moc kouřím,“ řekl nevrle Pierson.

Maillat se zahleděl na kus zákopu, který zel u stromu asi dva metry od nich.

„Nepřipadá ti úplně idiotské začít kopat pod stromem?“

„Naopak, je to dobré místo, pod větvemi není vidět.“

„Jako hrob.“

„Ano,“ řekl Pierson.

Pohnul se, jako by chtěl vstát, ale rozmyslel si to.

„Válka ti tedy připadá absurdní!“

„Ano.“

„Proč?“

„Na to nepotřebuješ důvody, to je přece jasné.“

„Mně ne!“ Maillat se usmál. „Věřícímu to není nikdy jasné.“

„Ostatně to není jen válka,“ dodal hned, „ale i vražda nebo rozsudek smrti. Zabít člověka je vždycky absurdní.“

„Proč?“

„Je to proti přírodě. Je to nehodné člověka, zvednout ruku k ráně.“

„Rozumím.“

„Ale to není ten pravý důvod,“ řekl Maillat. „Pravý důvod je, že je absurdní zabíjet lidi, protože se musí vždycky začít znovu. Proto nejsou ve válce vítězové. A dřívější válečníci byli za ně podle všeho pokládáni jen proto, že přežili své protivníky. Ale ani to není pravda. Ani to ještě není ono. I ti, co přežili, jsou poraženi.“

„V osmnáctém roce přece vítězové byli!“

„Asi ne, když musíme začínat znovu.“

„Se smrtí člověka je to stejné,“ dodal po chvíli. „Je jediné řešení: pokračovat.“ Odmlčel se.

„Připouštím…“ řekl Pierson. „Co připouštíš?“

„Připouštím, že i já mívám chvíle, kdy se mi celá válka příčí.“

„A co?“

„Souhlasím s tebou, že je to k nevydržení.“

„A co?“

„Vždycky se zase umoudřím.“

„A začneš tomu podvodu věřit znovu.“

„Vždycky se umoudřím,“ řekl Pierson svým mírným hlasem.

Maillat se k němu otočil:

„To je pravda, když je vám katolíkům k nevydržení, nejste jaksi ve své kůži. Vaše duše si potrpí na pohodlí.“

„To bych neřekl,“ řekl Pierson s patřičnou dávkou odměřenosti. „Katolicismus vyžaduje mnoho odříkání.“

„Kterážto odříkání jsou pakatel ve srovnání s klidem, který poskytuje. Tento klid je k nezaplacení.“

„Katolíci jsou naplněni úzkostí.“

„To nejsou dobří katolíci. Dobrý katolík není nikdy naplněný úzkostí.“

„Vypadá to, jako bys litoval, že jím nejsi.“

„Starou belu!“ řekl Maillat se smíchem. „Ledaže mám taky rád pohodlí.“

„Mám důkaz, že si skutečně potrpíte na pohodlí,“ dodal. ,,Celou dobu jsem tu hanobil válku a tvou svatou víru a ty ses vůbec nevzbouřil.“

„Ani to se mnou nehnulo.“

„Ty si tak hovíš v té své víře, že tě ani nenapadne o něčem pochybovat. A když už k tomu jednou za čas dojde, otaxuješ si to jako vlastní slabost a rychle se umoudříš.“

„Pokud jde o křesťanství, jsi na velkém omylu. Být dobrým katolíkem, to není jen tak.“

„A co teprve být ateistou?“

„Máš pravdu, to musí být ještě těžší,“ řekl Pierson se svým panenským úsměvem.

Vstal a opatrně sebral lopatku, která ležela vedle něho. „Buď jak buď, dnes večer ses konečně projevil!“ řekl a z jeho tónu vyznělo zvláštní uspokojení. Maillat se zvedl také.

„Kdybych neřekl za tohoto života to, co si myslím, kde už bych to potom řekl?“ Zamířili k Saně.

Pierson nesl v pravé ruce lopatku. Maillat šel po jeho levici.

„Krásná noc!“ řekl a zvedl hlavu.

„Ano,“ řekl Maillat.

Chtěl říci: Krásná noc pro upalování zaživa! Ale nechal si to pro sebe. Jak procházeli alejí, tma kvapem zhoustla.

„Poslouchej, cos to před chvílí dělal s tím krejčovským metrem tam pod stromem? Nezlobíš se, že se tě na to ptám?“

„Ne,“ řekl po chvíli Pierson. „Dělal jsem si tam značku.“

„Značku? Ty sis tam něco zakopal?“

„Pistoli.“

„Proč?“

„Po válce si ji vezmu.“

„To může napadnout jen tebe!“ řekl Maillat se smíchem. „Co s ní budeš po válce dělat?“

„Nechám si ji na památku,“ řekl Pierson, jako by se trochu styděl.

Ušli několik kroků mlčky.

„To je pistole, cos s ní v Sarre zabil toho skopčáka?“

„Proto jsem si ji neschoval,“ řekl živě Pierson. „Chci ji mít, že se mnou prodělala celou válku.“

„Jak se to stalo?“

„Co?“

„To s tím skopčákem?“

„Nerad o tom mluvím.“

„Promiň.“

„Nic na tom není,“ řekl Pierson.

„Taková hloupá náhoda,“ řekl po chvíli. „Narazili jsme na sebe při nočním průzkumu. Bylo to kdo s koho. Já byl rychlejší.“

„Jak ti při tom bylo?“

„Strašně. Představ si, jenom my sami dva. On ležel ve sněhu, já klečel vedle něho. Nezemřel hned. Byla jasná noc, měl modré oči a díval se na mě. Tak mladý, ještě chlapec. Měl strach. Vytrpěl si své, než zemřel.“

„A ty ses musel koukat?“

„Ano,“ řekl Pierson prostě.

„Pořád?“

„Pořád.“

„A přesto se smiřuješ s válkou?“

„Ano,“ řekl Pierson.

Ušli několik kroků.

„Já ne,“ řekl Maillat. „Pro mě je to vážná věc, zabít člověka.“

„Ty se s válkou nesmiřuješ, a děláš ji.“

„Já vím, já vím, já vím!“ řekl Maillat. Dodal: „Já vím, podle tebe bych měl zběhnout.“

„Bylo by to logičtější.“

„A nechat se zastřelit místo zabít by bylo taky logičtější?“

Rozhovor se dostal opět na mrtvý bod. Nezbývalo pak než začít od začátku a motat se donekonečna v tomtéž kruhu. ,Všechno, co jsem dnes večer řekl, bylo zbytečné,‘ pomyslel si smutně Maillat.

Dveře maringotky byly dokořán, a když k nim Maillat docházel, uslyšel Dhéryho, který chrápal a vydával ze sebe různé chrčivé a sípavé zvuky. Dhéry se choval úplně vzorně, ale když usnul, vypadal, jako by byl v posledním tažení.

„Běž napřed.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc, starej!“ řekl Maillat.

Pierson zmizel v maringotce. On a Dhéry spali na spodních lehátkách, Maillat a Alexandr na horních. Maillat zaslechl praskot lehátka a šoupavý zvuk, jak Pierson odkládal boty. Vešel dovnitř, udělal dva kroky a vrazil do něčeho měkkého.

„Doprdele, nemůžeš dát pozor?“ řekl mrzutý hlas.

„Co je?“ řekl Maillat.

Pierson se zachichotal.

„Víš dobře, že je to Pinot. Ještě že ti to Alexandr připomínal!“

„Zapomněl jsem,“ řekl Maillat. „Chudák Pinot!“

„Chudák Pinot se na tebe vysere,“ řekl mrzutý hlas.

Pierson se zase zachichotal.

„Uklidni se, staříku, hluboce se omlouvám,“ řekl Maillat.

Vylezl na své lůžko a natáhl se. Sledoval, jak se Pierson na spodním lehátku svléká. V maringotce bylo tma, ale měl dojem, že ho vidí. Pierson si právě svlékl uniformu, pečlivě ji složil, udělal z ní malý uhlazený balíček a položil si ho místo polštářku. Potom si lehl na břicho. Teď asi odříkává modlitby. Nebo, že by se dnes večer nemodlil? ,Určitě se modlí,‘ řekl si Maillat. Pierson je puntičkář. Ten by Pána Boha neošidil. Bylo slyšet, jak se obrací. Obrátil se na pravý bok. Na sobě měl khaki košili bez poskvrnky a krátké spodky, v kterých vypadal jako skautík. Sepjal ruce, vsunul je pod růžovou tvář a začal se modlit. Před chvílí, když jsem vrazil do Pinota, chichotal se jako uličník. Pierson má strašně rád takové nevinné rozmíšky a taky mírně lechtivé řeči. Teď leží na pravém boku, sklopil dlouhé řasy na růžové tváře a modlí se. Prosí svého papá, který je na nebesích, aby ho zbavil od všeho zlého.

Trvalo dlouho, než ustalo šelestem provázející Piersonovo ukládání se ke spánku. A Maillat ležel s očima dokořán otevřenýma do tmy.

„Ty nespíš?“ řekl někdo tiše.

Maillat uvolnil ruce, které měl zkřížené pod hlavou, a otočil se doleva. Už se rozkoukal a matně rozeznával Alexandrovu hlavu na vedlejším lehátku. Ten se nadzvedl na loket a snažil se rozkoukat taky.

„Ne,“ řekl tiše Maillat.

„Nač myslíš?“

„Na válku.“

„Nemysli na voloviny!“

„A nač mám myslet?“

„Nevím, třeba na ženský.“

„To vždycky nejde. Obyčejně na ně myslím ráno.“

„Zkus to!“

„Je to marný,“ řekl Maillat. „A bylo by to stejně na draka. Napadaly by mě samý smutný věci, i kdybych myslel na ženský.“

„To mě ne,“ řekl Alexandr. „Když myslím na svou starou, nikdy nic smutnýho mě nenapadne.“

„Je to tvá žena.“

„Je to má žena,“ řekl Alexandr.

Chvíli bylo ticho a potom Alexandr začal zase. Snažil se kvůli ostatním tlumit svůj hluboký hlas. „Jak to, že ty nemáš ženu?“

„Žádnou jsem si nevzal.“

„Na to se tě právě ptám.“

„Tak to prostě je.“

„Mně to nejde na mozek,“ řekl Alexandr. „Takovej chlap jako ty!“

„Nevím, nějak mi to nevyšlo.“

„Nikdy jsi s žádnou nechodil?“

„To jo, dvakrát nebo vlastně třikrát. Ale vždycky se to rozbilo.“

„Měl jsi smůlu.“

„Asi.“

„Vadí ti to?“

„Nevadí. Ale ony za to nemohly. Zvoral jsem to spíš já.“

„To bych neřek. Ty nevypadáš, že bys byl na ženský hulvát.“

„To ne, v tom to není.“

„Tak v čem?“

„Nějak jsem jim dost nevěřil.“

„Tos jim nevěřil ani trochu?“

„Jen ze začátku.“

„Aspoň něco.“

„To nestačí. Láska, když má k něčemu vypadat, tak se jí musí věřit. A musí se jí věřit, i když si zaslouží, aby se jí věřilo jen napolovic.“

„A vyhovovalo ti to?“

„Ano. Stačilo mi to ke štěstí. Dělal jsem, co mě bavilo.“

„Já jsem taky dělal vždycky jenom to, co mě bavilo,“ řekl Alexandr.

„A k tomu nádavkem jsi měl ženu.“

„Ano.“

Chvíli bylo ticho a Maillat potom řekl: „Zahýbáš jí někdy?“

„Přijde na to.“

„Co z toho máš?“

„Nestojí to za hovor. To je jen tak bokem.“

„Ano a potom musíš dál milovat svou ženu, protože máš nad ní vrch.“

„Prosím tě, co to blábolíš?“ řekl trochu nejistě Alexandr. ,,Jakejpak vrch. Je to má žena.“

„A co ty druhý?“

„Jaký druhý?“

„S kterýma jí zahýbáš.“

„Nic proti nim nemám,“ řekl Alexandr.

Maillat se dal do smíchu.

„Proč se směješ?“ řekl překvapeně Alexandr. „Na tom není nic k smíchu.“

„Směju se, protože tě mám rád.“

„Vyliž mi prdel.“

Maillat si mimoděk všiml, že Alexandr ten večer poprvé promluvil sprostě.

„Tvá žena, tvá práce, tvá maringotka, tvůj kamarád!“ řekl Maillat.

„Co zase máš?“

„Ten kamarád, to jsem já?“ řekl škádlivě Maillat.

„Vyliž si prdel!“

„Ten kamarád, to jsem já, Alexandře?“

„Zavři klapačku,“ řekl Alexandr. „Chci spát.“

„Ten kamarád, to jsem já, Alexandře?“

Alexandr se obrátil na lehátku a Maillat viděl už jen jeho široká záda. Po chvíli se uvolnil taky, natáhl své dlouhé nohy a zkřížil ruce pod hlavou.

V neděli ráno

„Kam jdeš?“

„Ještě nevím, projdu se po pláži. Možná že se zastavím v Bray-Dunes.“

Alexandr upřel na Maillata pohled.

„Ty bys mě rozesmál,“ řekl, „chvilku nevydržíš na zadku. Musíš pořád někde lítat. Učiněnej pudivítr! Co tě to zas posedlo? Řekni, co tě to zas posedlo?“ Maillat pokrčil rameny. „V poledne přijdeš?“

„Samozřejmě!“

„Tak si jdi!“ řekl Alexandr.

Maillat se pustil alejí Sany, zahnul doleva a octl se na pláži. Zaslechl za sebou rychlé kroky. „Maillate!“

Byl to Dhéry. Při běhu se zadýchal. „Funíš jako sentinel.“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsem atlet,“ řekl Dhéry. Ušel několik kroků.

„Hezké ráno.“

Maillat k němu otočil hlavu a změřil si ho. „To říkáš mně?“

„Ano.“

„Jak myslíš,“ řekl Maillat.

Sedl si do písku, vytáhl z kapsy cigaretu a zapálil si. Dhéry zaváhal, ale po několika vteřinách se posadil do písku taky. Maillat kouřil a mlčel.

„Poslyš,“ řekl Dhéry, „nemám nejmenší chuť dostat se skopčákům do drápů.“

„Jo takhle! Chceš se pokusit dostat se na loď?“

„Nebuď blázen!“

Chvíli bylo ticho.

„Tak co chceš dělat?“ řekl Maillat. Dhéry se na něho podíval.

„Shodit uniformu, nakvartýrovat se někam do domu, a až přijdou fricové, být zkrátka tam, jako civil.“

„A co když tě fricové seberou?“

„Proč by to dělali?“

„Vyžádají si tvoje papíry.“

„Papíry mám v pořádku.“

Vytáhl z kapsy vojenskou knížku, otevřel ji a podal Maillatovi. Stálo v ní, že voják Dhéry se pro srdeční chorobu dnem 2. února 1940 zprošťuje vojenské služby.

„Cirilli?“

„Přijdeš na všechno.“

„To není špatné. Ale fricové budou chtít vědět, proč se flákáš zrovna tady.“

„Bydlím tady.“

Vytáhl z peněženky kus papíru a podal ho Maillatovi. Byla to stvrzenka za činži z 1. ledna 1940.

„Na té stvrzence máš černé na bílém, že bydlím už půl roku v Bray-Dunes.“

„Je falešná?“

„Není. Počínaje datem je naprosto všechno pravdivé. Aby ti bylo jasno, sehnal jsem si na jednom malém statku v Bray-Dunes podnájem.“

„Kdy?“

„Včera.“

Maillat hvízdl. „Kluci už to vědí?“

„Ne, říkám ti to jako prvnímu.“

„Ale, ale,“ řekl Maillat, „a proč zrovna mně?“

Nabral si do dlaně písek a nechal ho protékat mezi prsty.

„Protože jsem chtěl, abys to ty věděl první.“

Maillat zvedl hlavu.

„Já? Proč já?“ řekl.

„Nevím, asi proto, že jsi mi sympatický,“ řekl Dhéry a nuceně se zasmál.

„Nekecej!“

„Panebože!“ řekl Dhéry.

Maillat se na něho podíval. „Poslouchej, rád věřím, že jsem ti sympatickej, ale proto jsi mi to říct nechtěl.“

„Tak proč?“

„Na to se ptám já tebe.“

„Ale já tě ujišťuju…“ začal Dhéry.

„Nedělej ze mě vola!“

Dhéry se na něho podíval a jeho oči hned zase zmizely za brýlemi.

„Tak dobrá, ty umíš německy, viď?“ řekl.

„Konečně jsme doma!“ řekl Maillat. „Nepotřebuješ náhodou tlumočníka?“

Nadělal si z písku malé hromádky a uhlazoval je dlaní.

„Nač potřebuješ tlumočníka?“

„Nač?“ řekl Dhéry. „To je přece vždycky dobré, když někdo mluví jejich řečí. Budí to důvěru. Jen kvůli papírům, však rozumíš.“

„Kvůli papírům nepotřebuješ tlumočníka. Máš je v úplném pořádku.“

„To jo, samozřejmě. Ale jeden nikdy neví.“

„S takovou na mě nechoď!“ Podíval se na Dhéryho. „Tak co, už sis to rozmyslel?“

„Já ti nerozumím,“ řekl nevinně Dhéry. „Dělej, pospěš si,“ řekl netrpělivě Maillat. „Jestli chceš, abych do toho šel s tebou, vysvětli mi zhruba, oč jde!“

„Jak to, oč jde?“

„Tak buď zdráv!“ řekl Maillat a zvedl se.

Dhéry vstal také. Podíval se nerozhodně na Maillata. Maillat se k němu otočil zády a šel. Dhéry se za ním rozběhl.

„Poslouchej… připravil jsem na tom statku trochu zásob.“

„Zásob?“ řekl Maillat a otočil se.

„Nějaké boty, pneumatiky…“

Maillat ustrnul. Pak najednou vybuchl ve smích.

„Milióny, co se dají získat, ty milióny!“ řekl.

„Na tom není nic k smíchu.“

Maillat se tak upřímně smál, že trvalo dost dlouho, než zase mohl promluvit. „A komu budeš ty boty prodávat, skopčákům?“

„Nebuď blázen,“ řekl Dhéry. „Rozprodám je mezi civily, ale mezi zdejšími ne, to dá rozum.“

„Jediná potíž bude s odvozem,“ dodal ustaraným tónem. „Ta doprava bude trochu problém. Představ si, mám i náklaďák. Ale dá se to zmáknout. Jestli mi fricové nezabaví ty boty a až se trochu spraví silnice, nebude to žádná potíž.“

„Ty křápy ti zabaví na sto procent!“

„To není tak jisté. Nemysli si, že Němčouři sahají na soukromý majetek.“

„Soukromý majetek!“

„Není přece nikde psáno, že ty boty jsou majetkem francouzské armády. Nemají na sobě žádnou značku. Stačí mít od nich účty a je to v suchu.“

„A máš je?“

„Seženu je,“ řekl Dhéry jednoduše.

Maillat ho mlčky pozoroval.

„Takže já bych to měl žehlit u fricků, je to tak?“ řekl po chvíli.

„Ano.“

„To svět nežral!“

Ušel mlčky několik kroků, zastavil se a pohlédl na Dhéryho. „Předpokládám, že bych šel s tebou na procenta.“

„Samozřejmě.“

„Samozřejmě!“ řekl Maillat. Dal se znovu do smíchu.

„Proč se směješ?“ řekl Dhéry. „Ty si myslíš, že se to nedá realizovat?“

„Naopak, myslím si, že se to dá moc dobře realizovat.“

„Tak o co ti jde?“

„O nic. Je mi to zkrátka k smíchu.“

„Tvé právo,“ řekl Dhéry suše. „Tak co, bereš to?“

Maillat se na něho podíval.

„Tebe chytá fantas, ne?“

„Nebereš?“

„Ne.“

„A proč ne?“ řekl Dhéry vztekle.

„Abych pravdu řekl, ani nevím,“ řekl pomalu Maillat.

„Poslouchej,“ řekl Dhéry, „za prvé, realizovat se to dá, za druhé, je tu sice riziko, ale únosné, za třetí, nikomu se tím neublíží. Dovoluji si dokonce tvrdit, že než aby ty křápy dostali fricové, je pořád lepší, když je mám já.“

„To je pravda.“

„Tak co, rozmyslíš si to?“

„Nemám zájem, a tak vůbec.“

„Děláš se zajímavý.“

„Je to úplně jinak,“ řekl Maillat. „Ten tvůj nápad převléknout se do civilu, na to bych šel. Vůbec mě to nenapadlo a je to prostý jak facka. Ale ty křápy, to není moje gusto.“

„Předsudky!“

„Myslím, že ne. Čestný slovo, že ne. Kdyby mě to opravdu bavilo, nevadily by mi žádný předsudky. Nebaví mě to, a basta.“

Podíval se zvědavě na Dhéryho.

„To tě ty prachy vážně tak vzrušujou?“ řekl.

„Vzrušují každého.“

„To je právě ten omyl,“ řekl po chvíli Maillat.

„Nerozmyslíš si to?“

„Ne.“

„Aspoň si to nech projít hlavou, než řekneš poslední slovo!“

„Už jsem je řekl.“

„Seš vůl,“ řekl zuřivě Dhéry.

Maillat se na něho podíval. „Možná.“

„Když jsem vůl, ať jsem vůl až do konce,“ řekl po chvíli.

Stáli proti sobě a Maillat uvažoval, že Dhérym doposud vždycky trochu pohrdal. Úplně z malicherných důvodů: že je tlustý, že nemá za mák odvahy, že je skot a že není vůbec na ženské. A najednou své pohrdání vůči němu ztratil. Bylo to fantastické, do této míry milovat peníze.

„Jsi vlastně básník s těmi svými milióny,“ řekl s úsměvem.

„Nedělej si blázny!“

„Jsi vážně básník,“ řekl Maillat.

„Zatím o tom nikomu neříkej!“ řekl Dhéry.

„Ani Alexandrovi?“

„Ani jemu ne.“

„Jak si přeješ,“ řekl Maillat poněkud suše.

„Dobrá, tak na shledanou,“ řekl Dhéry.

„Na shledanou, básníku!“ řekl Maillat.

Pokračoval v cestě. ,Je svým způsobem básník!' řekl si polohlasem a zasmál se.

Sel a bezděčně se rozhlédl kolem sebe. Najednou se s úžasem zastavil. Po anglických puškách, které ještě včera zdobily duny a pláž, nebylo ani památky. Nikde nezbyla ani jediná. To znamená, že v jejich armádě jsou velitelé, kteří by tuto ztrátu nepřenesli přes srdce, a tak rychle vydali rozkaz, aby je posbírali. A tento rozkaz byl za jedinou noc proveden!

Maillat uviděl vpředu na pláži auto. Nemohlo tam být dlouho. Mělo ještě všechna kola. Maillat došel k němu, protáhl oknem hlavu a podíval se, jak to vypadá vevnitř. Zdálo se, že je všechno v pořádku. Na přístrojové desce v spínací skříňce trčel ještě klíč. Maillat jím otočil. Rozsvítilo se kontrolní světýlko. Sedl si za volant a stiskl startér. Motor hned napoprvé naskočil. Ten, kdo sem s tím autem přijel, musel mít asi naspěch, protože si při odchodu ani nevzpomněl, že by si mohl vzít klíče. Asi nějaký padre. Právě v takových malých autech jezdili v této podivné válce po flanderských cestách. Vozili jednotkám roztroušeným po vesnicích slovo boží. Vcházeli na ubikace. Angličani okamžitě povstávali. Otci se otázali, zda četli bibli. Angličani odpověděli ano nebo ne, podle okolností. Otcové jim potom přečetli několik veršů z bible, rozdali jim náboženské brožurky a jeli dál.

Maillat protočil motor na plné obrátky. Prudce spustil spojku. Cítil, jak kola v písku jednou dvakrát proklouzla, pak se chytla a vůz se rozjel. Při vzpomínce na Dhéryho a na milióny, co se dají získat, se usmál. Byla to vlastně pravda. Na těchto několika kilometrech pobřeží měl na dosah bájnější bohatství než na ostrově Monte Christo. A všechno patřilo všem. Teď všechno patřilo všem. Stačilo jen vztáhnout ruku a brát. Jakýpak problém s dopravou! Dhéry ho určitě vyřeší.

U prvních domů v Bray-Dunes Maillat z austinky vystoupil. Dav už byl takřka neprostupný a zástupy Angličanů na pláži až k obzoru. Mezi dvěma vilami uviděl Maillat malý podzemní kryt ve tvaru tunelu, který trčel nad zem jako krtčí hromádka. Zčásti byl v zemi a z vykopané hlíny byly uplácány stěny jeho horní části, vyčnívající nad zem. Kus plechu pokrytý tenkou vrstvou hlíny sloužil za střechu. Vypadal tak komicky, že se nabízela otázka, koho má před čím ochránit. Maillat se naklonil ke vchodu. Čpavý zápach mu stáhl hrdlo. Kryt byl přeplněn. Tísnilo se tam asi tucet vojáků s civily dohromady. Leželi na zemi. Špinaví, neholeni, ve zmuchlaných a špinavých uniformách. Když Maillat natáhl hlavu ještě víc, aby líp uviděl dovnitř, všechny tváře se rázem obrátily k němu. Okamžitě spustili zuřivý povyk.

„Co vás to chytlo?“ řekl Maillat.

Křik se zdvojnásobil.

„Táhni odtud!“ vykřikl nějaký hlas.

„Já?“

„Jo, ty!“

„Táhni odtud, ty kryso! Odpal od toho vchodu!“

„Proč?“

Křik a nadávky zazněly ještě výhrůžněji. Ve všech očích, které se na něho z nitra úkrytu upíraly, šlehala k Maillatovu úžasu nenávist.

„Kriste pane, copak nemám právo stát, kde chci?“ odtušil.

„Grázle!“ vykřikl nějaký hlas.

Chvěl se záštím, ale chtěl podle všeho ukázat dobrou vůli.

„Buď polez dovnitř, nebo se pakuj! Vlez si sem, jestli chceš. Uděláme ti tu místo.“

„Co bych tam hledal?“

„Tak zmiz!“ vykřikl hlas vztekle.

„Proč?“ řekl Maillat.

Jeho hlas přehlušil nával dalších zuřivých výkřiků. Slily se do jednoho neartikulovaného zběsilého zvuku podobného vytí smečky.

„Tak ty nepůjdeš?“ pokračoval týž hlas. „Sakra, vypadneš, nebo ne?“

„Proč?“

„Nezacláněj u toho vchodu, neslyšels, lumpe!“

„To bych rád věděl, co vám na tom může vadit!“ zařval teď Maillat.

„Ty nám vadíš!“ řekl zase hlas, který už mluvil předtím. „Seš krysa! Navádíš na nás štuky!“

Maillat se rozesmál.

„Štuky? Vždyť tu žádná není!“ Křik zase zesílil.

„Táhni od toho vchodu, špióne!“ řekl chraptivý hlas, který Maillat ještě neslyšel.

V té smrduté díře byla taková tma, že nebylo možno rozeznat, kdo mluví.

„Zatracenej špióne!“ přidal se divoce dav.

Maillat natáhl hlavu, aby je lip viděl. Muži kupodivu nevypadali jako šílenci.

„Poslouchejte, chlapi, vy jste se úplně zbláznili!“ řekl. „Myslíte si, že štuka může rozeznat jednoho v desítce tisíc! A vybere si k bombardování extra váš brloh! Uznejte, že je to pitomost.“

Odpovědělo mu divoké hulákání.

„Počkej, ty smrade, jestli vylezu, máš po koulích!“ vykřikl týž chraptivý hlas.

„A co štuky, když vylezeš?“ řekl Maillat.

Ze dna krytu vyletělo baganče mířené na něho a dopadlo mu k nohám.

„Už ať seš pryč, hajzle jeden mizernej!“ vykřikl chraptivý hlas.

To mysleli vážně, že jsou pod stříškou z vlnitého plechu a mezi stěnami uplacanými z hlíny v bezpečí? Maillatovi to bylo k smíchu, ale ze všech těch očí sršících nenávistí a upírajících se na něho se mu točila hlava. Podívaná pro bohy! Na všech tvářích rozpadlých hrůzou byly nasazeny divoké záštiplné masky.

Chtěl něco příhodného dodat, ale nic ho nenapadlo. Sebral botu a mrštil jí nazdařbůh dovnitř krytu.

Kráčel chvíli podél pobřeží. Když zvedl hlavu, s údivem zjistil, že stojí před garáží, v které se včera seznámil s Pinotem. Teprve včera! A kolik se toho od té doby udalo! Ulice mu připadala nějak jiná. Asi po dalším bombardování. Naproti garáži stál Jeannin dům, zůstal nedotčen. Byl to zřejmě jediný nepoškozený dům v ulici.

Maillat přešel na druhou stranu a zaklepal na dveře. Nic se ani nepohnulo. Vešel dovnitř. Prošel všemi místnostmi v přízemí. Pod nohama mu vrzaly parkety. Čekal, že se mu vzápětí ozve za zády Jeannino: Co si přejete, pane? Že se objeví jako včera a stoupne si se založenýma rukama do dveří. Vypadala přitom odvážně. Ale srdce jí asi bilo jako na poplach. Ba ne, dnes ne, dům je docela prázdný. Ale všude úzkostlivý pořádek! Na nábytku ani prášek!

Maillat nahlédl do kuchyně. Byla přesně v témže stavu jako včera. Na stole stála láhev vína s ozdobnou zátkou představující červenou a pyskatou tvář muže. Byla skoro prázdná, a ve dvou skleničkách, které stály vedle ní, bylo vidět stopy vína. Maillata se zmocnil neklid. Vzpomněl si na Jeannino gesto, když včera odložil dopitou skleničku. Okamžitě ji vzala, vypláchla, vyleštila a uložila do příborníku ve zdi. Člověk měl dojem, že v tomto domě vládne zákon hrozící trestem smrti každému, kdo nechá na stole neumytou skleničku. A teď najednou dvě… U jedné byla dokonce rozlitá kapka vína. V tomto domě bylo všechno tak čisté, uklizené a zářící chudou čistotou, že kapka vína na voskovaném plátně a dvě špinavé skleničky působily přinejmenším nezvykle.

Maillat přešel do jídelny, udělal bezmyšlenkovitě několik kroků a dotkl se prstem prádelníku ve stylu Jindřicha II. Vznášel se tam lehký pach pasty na parkety. V oknech nechyběla ani jedna tabulka. Někdo asi pamatoval na to, že musí být při náletu otevřená. Visely přes ně bílé nařasené záclony. Všechno bylo uspořádané, v naprostém pořádku a úzkostlivě čisté. Venku byl rámus, zmatek, prach a zbořeniny. Sem válka nevstoupila. Domek vypadal přesně tak jako předtím. Čerstvě napastovaná podlaha se leskla. Maillat se rozhlédl kolem sebe a usmál se. Našel, co hledal. U dveří ležely plstěné pantofle očekávající návštěvu. Navlékl si je a klouzavými kroky chodil po pokoji. Vůně pasty, plstěné papuče… Samé důvěrně známé věci!

Nemohl se přimět k odchodu. Posadil se do jediného křesla u okna a zapálil si. Popelník měl na dosah. Byl připevněn ke koženému řemenu, který byl přehozen přes opěradlo a na obou stranách zatížen závažím. Popelník byl měděný. Leskl se jako zlato. Jeanne ho určitě přelešťovala a možná pečlivěji než ostatní věci. Je příjemné leštit něco, co má tak vysoký lesk. Maillat si vzpomněl na špinavé skleničky v kuchyni. V tomto domě špinavé skleničky! Vstal, vklouzl i s botama do plstěných pantofli a zamířil ke dveřím. Není přece normální, aby všichni odešli a nechali otevřený dům. Nebylo by nic lehčího, než ho vykrást! Byl to vůbec zázrak, že už tu nejsou dva tři vojáci a nerabují a nepáčí skříně! Maillat se zastavil. Zdálo se mu, že nad sebou slyší zvuk kroků nebo spíš tlumené dupání provázené výkřiky. Zůstal nehybně stát a poslouchal. Tentokrát se ozval skutečně výkřik. Slabý, jakoby přidušený výkřik.

Maillat vběhl do předsíně a vrhl se ke schodišti. Bylo poměrně tmavé a nahoře ústilo do tak nepatrné chodbičky, že by se tam rozhodně tři lidé nevešli. Do šera matně svítily dvě kliky. Maillat jednu stiskl. Dveře se otevřely a oslnil ho proud světla. Vedly do velké prostorné místnosti osvětlené dvěma okny. Jediné, co však v prvním okamžiku upoutalo Maillatovu pozornost, byl voják obrácený k němu zády. Měl široká záda a mohutnou šíji. Voják se opíral kolenem o žíněnku na posteli a vypadalo to, že se s něčím potýká. Maillat slyšel jeho hluboký hlas chrlící kletby. Sluchem mu opět projel přidušený výkřik. Udělal krok dopředu a uviděl druhého vojáka, kterého doposud zakrývala široká záda prvního. Viděl mu do tváře. Nakláněl se z druhé strany nad postel s nataženými pažemi. Vypadal jako vrahoun. Oba muži byli tak zaujati svým počínáním, že si Maillatova příchodu ani nevšimli. Byli nakloněni nad postelí a nohama rejdili po podlaze, jako by se utkávali. První, velký, nepřestával klít. Maillat postoupil o další krok a zůstal ohromením stát jako přimrazen.

„Prasata!“

Zařval tak silně, že nepoznával svůj hlas. Oba muži k němu vzhlédli. Měli červené a zpocené tváře. První vypadal jako obr s býčí hlavou a širokými lícemi, nad nimiž se tetelila světlá a krhavá očka vysílající nejistý zvířecí pohled.

„Prasata!“ opakoval Maillat. „Nestydíte se?“

Bylo ticho.

„Dej si pohov!“ řekl malý s vrahounskou tváří. „Přijdeš si k lizu taky. Když je pro dva, na třetího zbude taky.“

„Prasata!“ zařval Maillat.

„Tak opatrně!“ řekl protáhle vrahoun výhružným tónem. „Takhle bysme se nedomluvili, to teda ne! Koukej držet hubu, hezoune! A vynasnaž se bejt zdvořilej, to v první řadě!“

Obr mlčel. Díval se zpitomělýma očima na Maillata. Maillat přistoupil k němu a položil mu ruku na rameno.

„Poslouchej,“ řekl s přemáháním, nutě se do klidu, „to nemá vejšku, co tu chceš provádět. Nemá to vejšku rozumíš? Pusť ji a nech ji bejt.“

Vrahoun mu vpadl do řeči a spustil:

„Neposlouchej ho! Neposlouchej ho, Paule! To je volovina, co ti tu ten hajzl vykládá. Dej mu do držky, Paule!“

Obr těkal bledýma očima střídavě z Maillata na svého druha.

„Podívej se, tohle bys doma nikdy neudělal. Seber se a trochu uvažuj! Odkud jsi?“

„Z Creuse,“ řekl obr.

„Nebav se s ním!“ řval malý vrahoun. „Nech ho kecat, Paule! Vykládá si tu rozumy. Zavři mu zobák! Říkám ti, dej mu do držky! Na co čekáš?“

Dupal vzteky. Zdálo se, že je obr na vahách. Maillat sklopil oči a na čtvrt vteřiny zahlédl mužovo obnažené přirození. Viselo mu komicky z poklopce. Bylo holé a bezbranné jako velký moučný červ. Maillat zvedl okamžitě oči. Bylo však pozdě. Muž jeho pohled zachytil. Jeho malá bledá očka ztvrdla a Maillat si uvědomil, že tuto partii prohrál. Vrhl pohled na tělo zmítající se na posteli. Vrahoun se vší silou opíral o útlá ramena. Roztrhaný živůtek obnažoval její ňadra.

Maillat uhodil první, ale rána byla špatně vedena. Zakolísal a vyrovnal váhu na nesprávnou nohu. Pěst dopadla na bradu a sklouzla na límec blůzy. Hned potom uskočil, aby se vyhnul ránám protivníka. Ten ho o celou hlavu převyšoval. Postupoval pomalu dopředu a Maillat cítil na tváři závan od jeho ohromných mávajících pěstí. Jeho vlastní rány mu připadaly směšné. Muži tekla ze rtu krev, ale postupoval pomalu dál. Maillat měl dojem, že ho tlačí ke dveřím. Cítil, že zejí za jeho zády jako past. Chtěl uskočit na stranu, ale uklouzl. Nové boty mu klouzaly po parketách. Zatím se všechny rány, které muž beze spěchu zasazoval, minuly cíle, ale Maillat na sobě předem cítil dopad jeho gigantické pěsti. Bolely ho paže, měl už je celé omlácené, jak se jimi kryl. Vyrazil a zasáhl obrův obličej podruhé. Muž zaklel, ale pomalu postupoval dál. ‚Jestli mě vytlačí na chodbičku, jsem ztracený,‘ pomyslel si Maillat. Podařilo se mu uskočit stranou. Chtěl mu zasadit ránu do žaludku a předstíral, že míří na obličej. V témž okamžiku ucítil, jak ho prudký úder doslova nadzvedl, a slyšel zadunět svou vlastní hlavu o zeď. Vzchopil se, ale nemohl popadnout dech. Předklonil se a zakryl si oběma rukama tvář. ‚Zabije mě,‘ pomyslel si s hrůzou. Muž však na další ránu nepomýšlel. Chytil ho za límec blůzy a zpola ho nesl a zpola vlekl ke dveřím. Maillat najednou zaslechl, že vrahoun vyráží nějaké ječivé skřeky. Povykoval zřejmě celou tu dobu, ale Maillat to vůbec nevnímal. Muž ho táhl dál. ,Shodí mě ze schodů,‘ pomyslel si s úzkostí Maillat. Vykopl vší silou kolenem. Muž zaklel, pustil ho a dal mu pěstí do prsou. Maillat zavrávoral, rozmáchl se oběma rukama do vzduchu a letěl ze schodů dolů. Pád mu připadal nekonečný. Nahoře cvakly dveře. Rozhostila se tma.

Ležel bez hnutí, bušilo mu ve spáncích a hlava jako by mu nepatřila. Necítil bolest. Měl jen pocit, že je noc provrtaná světly a že ho nese voda pozpátku. Ucítil bolest, až když se pohnul. Podařilo se mu kleknout si na schod, a hlavu svěšenou, sbíral své síly. Nebyl schopen vstát. Obléval ho pot. Zvedl se, ale zhroutil se nazpět. Opřel se o hranu schodu a začal úporně zvracet. Dostal prudké křeče. Našel kapesník, utřel si ústa a cítil, jak mu na tváři teče něco vlažného. Chytil se zábradlí a postavil se na nohy. Zavřel oči a měl pocit, že zápas trvá dál, že před tím zabijákem pořád ještě ustupuje. Pořád na sobě cítil obrovu váhu, která ho ovládala, která ho tlačila nazpět ještě dřív, než se ho dotkla jeho pěst. Měl strach. Cítil, že se ho zmocňuje závrať. Natáhl ruku a nahmatal kouli na konci zábradlí. Byla to skleněná koule s vybroušenými pruhy. Vzpomněl si, že měli takovou ve vile u dědečka. Příjemně chladila a na dotek mu připadala důvěrně známá. ,Půjdu odtud,‘ řekl si. ‚Pár kroků a jsem na ulici. Na vzduchu se snad vzpamatuju.‘ V témž okamžiku pochopil, že musí nahoru. Opřen celou vahou o zábradlí, začal se sunout stupeň po stupni do poschodí. V půli. cesty se musel zastavit. Podlamovaly se mu nohy. ,Mám strach,‘ pomyslel si vztekle. Cítil se strašně slabý. Měl nepřekonatelnou touhu natáhnout se na místě a spát. ,Dělám úplnou pitomost,‘ říkal si, ,není to k ničemu, ten zabiják mě shodí zase.‘ Sunul se dál. Cítil na sobě pořád tu váhu, kterou cítil při rvačce a která ho tlačila nazpět, aniž se ho kdo dotkl. Když se doplazil na chodbičku, uvědomil si, že ho něco mlátí při každém kroku do stehna. Ohmatal se pravou rukou. Byla to pistole. Musela mu při rvačce vypadnout z pouzdra a visela teď na konci pojistné šňůrky, kterou měl navlečenou kolem krku. Zastrčil ji do pouzdra, otevřel dveře, vešel dovnitř a opřel se zády o zeď. Měl příšerný strach. „Jděte odtud, hoši!“

Mluvil potichu, nebylo ho skoro slyšet. Měl před sebou zase všezakrývající mohutná obrova záda. Muž se neobrátil. Neslyšel ho.

„Jděte odtud, hoši!“ opakoval Maillat.

Tentokrát se muž otočil a upřel na něho bledá očka. Jak se otočil, odkryl Maillata a voják s vrahounskou tváří ho uviděl. Uchechtl se.

„Ještě nemáš dost?“ řekl svým protáhlým hlasem. „Chceš přidat, hezoune? Chceš nášup? Jen si řekni!“

„Jděte odtud!“ řekl Maillat.

Chtěl mluvit rozhodným tónem, ale zděšeně sledoval, jak slabý a rozechvělý hlas mu splývá ze rtů. ‚Jak starej děda,‘ pomyslel si znechuceně.

„Ty teda chceš nášup!“ opakoval vrahoun. „Máš plný kalhoty, hezoune, ale chceš dostat přesto přidáno. Běž, Paule, nenech pána čekat.“

„Táhni odtud,“ řekl obr a upřel na Maillata bledé oči.

Zřejmě se styděl a neobratně si držel pravou ruku před svým Pohlavím.

„Toho se nedočkáš!“ řekl Maillat.

A stále týmž slabým bezpohlavním, váhavým hlasem, který mu splýval ze rtů proti jeho vůli.

„Že ne?“ řekl Paul a udělal krok dopředu.

Maillat cítil, že se uvnitř krčí jako zpráskaný pes. Pokusil se napřímit a natáhnout před sebe ruce.

Byl zemdlený a opustila ho veškerá síla.

„Nedotýkej se mě!“ řekl bezbarvým hlasem.

„Dělej, Paule!“ řval vrahoun. „Dej mu nášup, tomu poserovi!“

Obrova malá očka si měřila Maillata s výrazem pohrdavé nadřazenosti. Maillat se roztřásl vzteky.

„Prasata!“ zařval.

Muž se po něm ohnal. Už nemyslel na své pohlaví, už si ho nezakrýval. Klátil pažemi a tvářil se, jako by spal. Jeho prasečí očka se však leskla.

„Ne!“ vykřikl Maillat a přitiskl si ruce na prsa. V témž okamžiku zavadil loktem o pouzdro s pistolí. Vytrhl zbraň a zamířil na něho.

„Nepřibližuj se!“ vykřikl.

Cítil v dlani chlad a tvrdost pažby. Zaplavila ho šílená radost.

„Jo takhle!“ řekl muž.

Postupoval pomalu dál. Už byl asi metr od něho. Maillat cítil, jak na něho doléhá gigantická váha.

Zazněl výstřel. Muž si položil obě ruce na prsa a díval se s nepopsatelným údivem na Maillata. Pak svěsil ruce, sevřel rty, zatvářil se, jako by se chtěl dát do pláče, a roztřásl se. Třásl se dvě vteřiny, potom zavrávoral, převalil se na zem a víc se nepohnul.

Maillat se odlepil od zdi a udělal nejistě krok dopředu. Upřel pohled na vrahouna. Na tomhle si zgustnout!

„Ne!“ zařval vrahoun a ustupoval. ,,Ne!“

Vrtěl hlavou a upíral na Maillata oči rozšířené hrůzou. Maillat málem upadl. Opíral se o zeď a sotva stál na nohou. S námahou se pohyboval a zbraň se mu třásla v ruce. Potřeboval dobré dvě vteřiny, než se dostal k posteli. Vrahoun došel pozpátku až do rohu pokoje a s hrůzou se tiskl do kouta. Ruce měl natažené před sebe, jako by se chtěl chránit.

„Ne! Ne!“ prosil a vrtěl přitom hlavou zprava doleva. „Ne! Ne!“

Maillat vystřelil. Muž se svezl na kolena, opřel se rukama o zem. otevřel ústa a nepřestával dělat hlavou „ne, ne“. Maillat stiskl spoušť znovu. Muž se převalil, zachytil se rukama pelesti postele, svezl se po ní a stáhl přitom pokrývku. Vypadalo to, jako by si chtěl na ni lehnout nosem dolů. Maillat už viděl jen jeho záda, krk a černé vlasy, které zametaly podlahu, ale malý vrahoun jako by nepřestával dělat „ne“. Nahnul se přes postel, a ruku opřenou o žíněnku, vyprázdnil zásobník.

Najednou se v místnosti rozhostilo hluboké ticho. Maillat se svezl na postel vedle Jeanne. Cítil, jak se ho zmocňuje ochablost, ale zároveň zvláštní úleva. Vzal si cigaretu, zapálil si a s hlavou zvrácenou dozadu vdechl kouř. ,Právě jsem zabil dva lidi,‘ pomyslel si. ,Já, Maillat, jsem právě zabil dva lidi.‘ Opakoval si tu větu mnohokrát po sobě, ale nic mu to neříkalo. Nemohl pochopit její smysl. Nepřál si nic jiného než takhle ležet a nemuset se hýbat. Uvažoval, jestli Jeanne nezemřela. Měl by se na ni podívat, pomoci jí, a jestli omdlela, popřípadě ji vzkřísit. Ale teď ne. Ještě chvíli zůstane takhle natažen, nebude se hýbat, nebude se vůbec hýbat. Všechno udělá až potom. Svaly měl napjaté jako po vyčerpávajícím pochodu a cítil v nich horkost. Žíněnka pod ním se prohnula. Pohodlně se natáhl na záda a narovnal se, jako by měl strach, aby ani jediné místo na těle nezůstalo mimo postel.

Vyskočil, protože ho něco pálilo na krku. Asi usnul. Vypadla mu cigareta. Zapadla mu za límec košile. Na ústech a na bradě měl popel. Vzal cigaretu a dal si ji zase do úst. Cítil se otupělý a nesvůj jako po velice dlouhém odpočinku. Pocit spokojenosti z něho vyprchal. Pootočil se a uviděl vedle sebe Jeannino tělo. Měla sukni vyhrnutou do půli stehen, roztrhaný živůtek odhaloval ňadra, malá růžová oblá a pevná ňadra. Maillat mechanicky natáhl ruku a stáhl jí sukni přes nohy. Znechuceně si uvědomil, že přesně tak to dělal včera Virrel. Jeanne ležela bez hnutí. Paže měla rozhozené do stran a Maillat si všiml, že jí zůstaly na ramenou, jak jí je vrahoun drtil, zarudlé skvrny a drápance. Ležela vedle něho polonahá a působila mladě a křehce. Maillatovi se rozbušila krev ve spáncích. Natáhl ruku a dotkl se konečkem prstu dívčina ňadra. Neznatelně se zachvělo. Maillat ucukl, jako by se dotkl žhavého železa.

„Jeanne!“ zvolal hlasitě. „Jeanne!“

Chytil ji za ramena a zatřásl jí. Zůstala bezvládná a bledá. Pustil ji a vzpomněl si, že se jednou díval na doktora, jak někoho probouzí k vědomí, a poplácal Jeanne jemně po tváři. Zůstala bezduchá. Začal ji plácat silněji oběma rukama. Jeannina hlava po každé ráně bezvládně odlétla doprava nebo doleva a v tom pohybu bylo něco, co v Maillatovi vyvolávalo stud. Ale probudit ji musel. Začal ji skoro mlátit. Rány se v tichém domě nepříjemně rozléhaly. Maillat ustal a otřel si čelo. A najednou si uvědomil, že je v této cizí místnosti sám se dvěma mrtvolami a s touto polonahou dívkou, kterou mlátí jako nějaký surovec. On, Julien Maillat, je tady, mlátí holku, která tu leží na posteli, a na zemi jsou dva muži, kteří se koupají ve vlastní krvi. A zabil je on, Maillat. Pod bezkrevnou kůží na dívčiných lících se najednou objevilo trochu barvy. Jeanne otevřela oči, ale hned zase semkla víčka. ,,Jeanne!“ zvolal Maillat a znova ji uhodil.

Tentokrát se ozval kratičký sten a přidušené „ne“. Dívka zase na okamžik pootevřela oči. Maillat ji znovu uhodil. Otevřela je potřetí, ale její pohled nic nevnímal. Víčka jí pokaždé klesla, jako by na nich spočívala nesmírná tíha. „Jeanne!“

Nemohl ji probudit, neměl sílu zvednout bezvládné tělo jako bez života. Prudce ji udeřil. Rána dopadla na Jeanninu tvář a třeskla jako výstřel. Zachvěly se jí tváře a zamrkaly oči. Začaly jí jezdit zprava doleva. Mlha, která je zastírala, se začala rozptylovat. Maillat viděl, jak se dívčin pohled zastavil najednou na něm a nabral výraz hrůzy. „Nechtě mě!“ vykřikla.

„To jsem já,“ řekl Maillat. „Nepoznáváte mě?“ Vztyčila se na posteli a upřela na něho zmatené oči. „Vy!“ řekla. „A kde jsou tamti?“

Maillat ukázal na obrovo tělo. Jak leželo, vypadalo ještě větší. „Druhý je za postelí.“

„Jsou mrtví?“ zeptala se Jeanne a zvedla se na loket. „Ano.“

„To vy?“

„Ano.“

„Bojím se,“ řekla Jeanne. „Jsou mrtví.“

„Vy jste je zastřelil?“ Maillat přikývl.

„Myslela jsem, že vystřelili na mě,“ řekla. Sklopila oči a dívala se na mrtvého obra u svých nohou. Ležel na zádech, strnulé nohy trochu od sebe. Zdálo se, že zabírá celou místnost. Maillat sledoval její pohled a prohlížel si ho také. „Ten je velký.“

„Ano,“ řekl Maillat nepřítomně. „Byl větší než vy?“

„Ano.“

„Ale co, teď už je mrtvý, už mi nemůže nic udělat,“ řekla Jeanne svým čistým energickým hláskem.

S nečekanou živostí se obrátila k Maillatovi. „Jak se jmenujete?“

„Maillat. Julien Maillat.“

„Můžu vám říkat Juliene?“

Zdálo se, že v jejím hlasu zazněla radost. Maillat ležel vedle ní netečně a strnule a upíral pohled do prázdna. „Říkejte mi, jak chcete.“

„Co se vám stalo? To je krev, co máte na obličeji?“

,,To nic není,“ řekl Maillat zastřeným hlasem.

Přejel si rukou po tváři.

„Porvali jsme se.“

„Vy jste hned nevystřelil?“

„Ne.“

„Ne? A proč?“ řekla překvapeně.

„Proč?“ opakoval Maillat.

„Co je vám? Není vám špatně?“

„Ne.“

Jeanne pohlédla na mrtvolu. „A je po něm.“ Vytáhla obočí a dodala svým čistým hláskem: „Dobře jste udělal.“

„Co? Co jste to říkala?“ řekl Maillat a prudce sebou trhl.

„Říkám, že jste udělal dobře.“

Podíval se na ni.

„Myslíte, že jsem udělal dobře?“ řekl zastřeným hlasem. „Udělal jsem dobře? Udělal jsem dobře?“

Udiveně na něho pohlédla. Po chvíli pokrčila rameny a zdálo se, že se pohroužila do svých úvah.

„Vlastně to by mi řekl každý,“ řekl jakoby pro sebe. „Vy se zlobíte?“ řekla Jeanne pokorně. „Ne, nezlobím se,“ řekl ochable.

Ležel strnule, ruce měl volně podél těla a oči hleděly do prázdna.

„Máte na čele šrám,“ řekla Jeanne. „Mělo by se to vymýt.“

„Nemluvte na mě!“ řekl a dupl nohou.

„Nic špatného jsem neřekla,“ namítla Jeanne. „Jen jsem myslela, že byste si měl vymýt tu ránu.“

Udělal několik kroků po místnosti, vložil do úst cigaretu, vytáhl zapalovač, ale zastavil se a zůstal stát se zapalovačem v ruce a s nezapálenou cigaretou mezi rty.

„Co s ním budem dělat?“ řekla Jeanne a ukázala špičkou nohy na mrtvého obra.

„Nemluvte na mě!“ vykřikl Maillat.

Přejel si rukou po obličeji, jako by se probouzel ze sna.

Otočil se k Jeanne.

„Co jste říkala?“

„Musíme je vynést ven. Pohřební náklaďák je odveze.“

„Pohřební náklaďák?“

„Vy jste ho ještě neviděl? Vždycky tu jezdí po náletu.“ Maillat odlepil ze rtu nezapálenou cigaretu a odhodil ji. Pak se Pootočil a zůstal bez hnutí stát. Díval se na mrtvolu obra. „Ten je veliký!“ řekla Jeanne.

„Mlčte! Říkám vám to naposled!“ řekl Maillat.

Rozhostilo se ticho. Udělal bezděčně několik kroků.

„Vynesu napřed toho menšího.“

Obešel postel, sklonil se, vzal bezduchého vrahouna za nohy a odtáhl ho doprostřed místnosti.

„To ho tak chcete táhnout až dolů?“ řekla Jeanne a seskočila z postele. „Dovedete si představit, jak to tu bude vypadat? Podlahy budou samá krev!“

„Já vám na ně kašlu!“ vykřikl Maillat vztekle.

Namířil pozpátku ke dveřím a táhl mrtvolu.

„To mě tu chcete nechat s tím druhým samotnou?“ zvolala Jeanne.

„Nic vám neudělá,“ řekl Maillat a zaťal zuby.

Vrhla se na postel a dala se do pláče.

„Jen žádné slzy, proboha jenom ne slzy!“ řekl.

Nikdy se mu svět nezdál méně skutečný. Sestupoval pozpátku ze schodů a stahoval za sebou mrtvé tělo za nohy. Hlava na každém stupni nadskočila a dopadla dutě na další schod, a jak se kývala zprava doleva, malý vrahoun stále vypadal, jako by říkal „ne, ne“. Maillat pustil nohy mrtvého, obrátil ho na břicho, pak zase uchopil nohy a sestupoval. Šlo se mu teď rychleji.

Mrtvola sebou náhle cukla a vysmekla se mu z rukou. Maillat sletěl z několika schodů, zavrávoral a zachytil se zábradlí. Rozbušilo se mu srdce. Visel vteřinu dvě na zábradlí a cítil jen silné duté rány v prsou. Byl tak ohromen, že musel rozmýšlet, kde je, co tam dělá a jestli se mu to nezdá. Obrátil se. Nezdálo se mu to. Mrtvola tam byla pořád. Když se Maillat dostal do ohybu schodiště, jedna ruka mrtvého zapadla mezi sloupky zábradlí a zachytila se za levé podpaží. Muž s rukou visící do prostoru schodiště připomínal opilce, který se jako zázrakem zachránil před pádem. Maillat zase vystoupil několik stupňů nahoru; klekl si a vyprostil ruku visící do prázdna. Jak se sklonil k vrahounovi, přiblížil se k jeho hlavě, a jak mu vyprošťoval ruku, jeho bezvládná hlava se pomalu sesunula a spočinula mu na rameni jako důkaz oddanosti a něhy. Maillat k ní shlédl. Muž měl plnou, docela hezkou tvář s jemnými pravidelnými rysy. Nebylo teď už na ní nic zlého a zvrhlého. Se zaoblenými tvářemi a pootevřenými plnými rty působil bezbranně, až dojemně dětsky. Maillat cítil, jak ho od hlavy k patě oblévá pot.

Když své břemeno dovlekl na chodník, opřel se o zeď a nemohl popadnout dech. Na ulici nebylo živé duše. Byla ušetřena valícího se proudu vojáků. Zachovala si navzdory zříceným domům vzhled klidné lázeňské cesty. Život šel dál jako předtím.

Kolem přejel voják na kole. Maillat na něho zavolal.

„Neviděl jsi někde pohřební náklaďák?“

Voják se zastavil a podíval se s otevřenou pusou na Maillata. Bledé oči měl vyvalené. „Pohřební náklaďák?“

„Jo, odváží po náletu mrtvoly.“

„To jsem v životě neslyšel,“ řekl voják na kole. „Pohřební náklaďák? To oni vozí mrtvoly na náklaďáku? Nepleteš si to s nějakou jinou armádou? Mrtví si jezděj v autíčku a našinec aby šlapal pěšky! Svět vzhůru nohama!“

„Bylo by ti milejší, kdyby to bylo obráceně?“

„Bylo,“ řekl voják s vážným výrazem. „Bylo by mi to o moc milejší!“

„Potřebuješ ho kvůli němu?“ dodal a ukázal na tělo.

„Ano.“

„To je tvůj kamarád?“

Maillat si všiml, že voják má otevřenou pusu, i když nemluví.

„Ne, není to kamarád.“

„Tak co máš z toho, jestli ho ten náklaďák odveze nebo ne? Když to není tvůj kamarád, nech ho bejt, kde je.“

„To nejde,“ řekl Maillat.

„Tomu nerozumím,“ řekl voják. „Když to není tvůj kamarád, vykašli se na něho. Vlastně to je tvá věc. Dělej, jak umíš. Tak tě bůh!“

Nasedl na kolo a ve chvíli zmizel za rohem. „Doprdele!“ procedil Maillat mezi zuby. Stoupl si doprostřed vozovky. Ulice zůstávala pustá. Chvíli nerozhodně stál.

„Hele, starej!“ zvolal nějaký hlas.

Obrátil se. Byl to voják na kole. Dojel až k Maillatovi, opřel jednu nohu o zem, ani nesesedl z kola a vzrušeně pohlédl na Maillata.

„Viděl jsem ho,“ řekl.

„Koho?“

„Ten pohřební náklaďák. Kamaráde, já myslel, že je to hec, ale já ho viděl! Velikánskej náklaďák a v korbě plno lidí naházenejch jeden přes druhýho. Stojí asi tak tři sta metrů za rohem. Ale řekni, jestli to není k posrání. Pěkná armáda! Mrtví si jezděj v autíčku a našinec aby šlapal pěšky! Svět vzhůru nohama! Co ty na to?“

„Byli tam chlapi od toho náklaďáku?“

„Jo, čtyři. Tři vevnitř v kabině a jeden takovej černej na střeše. To bys koukal! Zrovna si dávali do lebedy! Takovej kus buřtu s chlebem! Frajeři. Ti nežerou konzervy, to víš!“

.,Řekl jsi jim, aby přijeli sem?“ řekl Maillat.

„Ne, proč bych to dělal?“ řekl voják na kole.

„Asi aby odvezli tady toho, nemyslíš?“

„No jo, vždyť jsi mi to říkal!“ řekl voják na kole.

„Kam máš teď namířeno?“ řekl Maillat. „Jedeš zpátky? Stejnou cestou?“

„Jo.“

„A mohl bys říct těm chlapům, až pojedeš kolem nich, aby sem zajeli?“

„Dej mi svátek!“ řekl voják na kole. „Když to není tvůj kamarád a baví tě to, starat se o něho, je to tvoje věc, už jsem ti to říkal, dělej, co umíš, ale já se do toho míchat nebudu.“

„Proč?“

„Jen tak!“ řekl voják na kole. „Ale míchat se do toho nebudu.“

„Hele, tady ten nebyl zrovna můj kamarád, ale znám ho.“

„Ty ho znáš?“ řekl muž. „Tos měl říct hned, že ho znáš. Tak já jim to teda řeknu.“

„Děkuji.“

Voják položil nohu na pedál.

„Ale musíš uznat, je to stejně sranda, že v tyhle kurevský armádě vozej mrtvý v autu…“

„A našinec aby chodil pěšky,“ řekl Maillat. „Všechno na tomto světě je naruby.“

„Máš úplnou pravdu,“ řekl spokojeně voják na kole. „Svět převrácené] na ruby.“

Zmizel za zatáčkou. Maillat osaměl uprostřed ulice. Za chvíli se objevilo nákladní auto a zamířilo k němu. Maillat na ně kývl, aby zastavili. Na střeše kabiny seděl malý zavalitý brunet s veselýma očima a kraloval nad korbou, kde byli naházeni mrtví.

„Ahoj, frajere!“ vykřikl a zamával svým salámem.

„Ahoj,“ řekl Maillat.

Z kabiny vyskočili dva muži. Byli silní a blahobytní a z jejich vzezření potměšile vyzařovalo dobré bydlo.

„To je tvůj kamarád?“ zeptal se jeden z nich.

„Ne, to není kamarád.“

Zamířili k tělu. Nespěchali. Mlčky si je prohlíželi. Maillat neurčitě vycítil, že jim jeho přítomnost vadí.

„Zatracená práce,“ řekl důležitě ten, který už předtím mluvil.

„Co se ti nezdá? Dej se do toho!“ volal na něho škodolibě malý brunet. „Co ti brání? Vybral sis tuhle zatracenou práci sám. Nikdo tě nenutil. Šels do toho dobrovolně nebo ne?“

„No jo,“ řekl usouzené muž.

Šofér vylezl z kabiny, opřel se o kapotu a zapálil si. Byl to vysoký urostlý hoch s úzkým knírkem pod nosem. Zkřížil nohy vězící v kožených kamaších a povýšeně hleděl před sebe.

Muži, jeden za ramena, druhý za nohy, zvedli mrtvolu a zamířil1 s ní k autu.

„Nastupovat! Nastupovat, dámy a pánové!“ volal malý brunet. Jeden za druhým, pěkně po pořádku! Místa je tu dost!“

„Tomu spratkovi není nic svatý,“ řekl jeden z mužů a mrkl na Maillata.

Zastavili se na metr od bočnice a rozhoupali tělo.

„Ráz… dva…!“ vykřikl malý brunet.

Muži pustili tělo zároveň. Ve vzduchu se otočilo a dopadlo s tlumeným žuchnutím na ostatní.

„Tři!“ vykřikl malý brunet. „A sme komplet! Už ani noha! Až zas podruhy! Cililink!“ Pravicí udělal pohyb, jako když zvoní zvonkem.

„Tobě to zas kecá, Julesi!“ řekl jeden ze dvou mužů a zase se podíval na Maillata.

„Vevnitř je ještě jeden, v prvním poschodí,“ řekl Maillat. „Je moc těžký, sám ho neunesu, ani táhnout se nedá. Mohl by mi s ním někdo pomoct?“

„To už není náš vobor,“ řekl jeden z mužů. „Náš vobor je posbírat mrtvý na ulici, a ne je chodit hledat po kvartýrech. Na to sou iný.“

„A nemohli byste to pro mě výjimečně udělat?“

„Ne, ne,“ řekl muž. „Když ne, tak ne.“

„A ty?“

„Já?“ řekl druhý, „jsem zajedno tady s kamarádem.“

„Ty bys mi nešel pomoct?“ zeptal se Maillat šoféra.

„Já jsem šofér,“ řekl.

Vyfoukl oblak kouře a pomalu přesunul zkřížené nohy v kamaších zpátky.

„Já ti helfnu,“ ozval se malý brunet z výše svého hradu, „když mi dáš cigáro, půjdu s tebou.“

„Dostaneš dvě.“

„Tak já jdu!“ radostně zvolal.

Opatrně položil chleba a salám na střechu kabiny a skočil rovnýma nohama do korby, až to žuchlo.

„Pardon, dámy a pánové, račte prominout, že si z vás dělám chodník!“ řekl malý brunet.

Opřel se rukou o boční stěnu korby a pružně seskočil na zem.

„Tobě to zas kecá, Julesi!“ řekl jeden z mužů.

„To sou ty pravý, ty dva!“ řekl Maillatovi malý brunet a prošel kolem něho do chodby. „Dělaj se hezký před jinejma a přitom vědí, že sem je prokouk. Viděl sem, jak stahujou mrtvejm snubní prstýnky. Třeba si řekneš, co by mrtví dělali s prstýnkama. To je fakt. Ale já bych to udělat nemoh. Mrtvý jsou mrtvý, a šmytec! Už nic neviděj ani nevěděj a už nejsou na nic. Nemám nic proti tomu.

Člověk se k nim nemusí chovat zrovna uctivě, když už je nečeká nic než to, že je zahrabou do země. Ale to eště neznamená, že by se jim měly krást prstýnky. Říkám to jenom tobě, to dá rozum, jim to vykládat nebudu, ale věř mně, je mi z toho na blití.“

,,To chápu,“ řekl Maillat.

„Ten nahoře je tvůj kamarád?“

„Ne, není to kamarád.“

„Chytil střepinu?“

„Ne, chytil to ode mě.“

„Cože?“ řekl malý brunet. Zastavil se s nohou na schodu a změřil si zkoumavě Maillata. „Tys ho prásknul? Proč si ho prásknul?“

„Chtěl znásilnit děvče a ten, co jste ho už naložili, byl s ním.“

„Toho dole si odprásknul taky?“

„Taky.“

„Dohromady dva? Odprásknuls dva naráz? Hergot, to teda klobouk dolů!“

„Na tom nic není. Věř mi, že na tom nic není,“ řekl Maillat zvláštním tónem. „Vidíš,“ dodal a vytáhl z pouzdra pistoli, „zmáčkneš jen tady to. Trochu přitlačíš, docela málo přitlačíš, a je to! Před tím nemusíš smekat.“

„Schovej tu hračku, nemám to rád,“ řekl malý brunet. „Dva naráz! Hergot, to už je něco!“

Zdálo se, že přemýšlí. „Ale stejně, řeknu ti, museli to bejt prasata. Dva na jednu holku! Dobře si udělal, žes je odprásknul.“

„Opravdu?“ řekl Maillat.

Otevřel dveře do pokoje. Malý brunet sotva zavadil pohledem o mrtvolu obra. Zamířil rovnou k posteli. Jeanne spala a měla zaťaté pěsti.

„No jo, to jo,“ řekl.

Od chvíle, kdy ho Maillat uviděl na střeše kabiny, jak s ním všichni čerti šijí, poprvé se přestal smát a poskakovat.

Uběhlo několik vteřin.

„No jo, to teda jo!“

„Tak jdem na to!“

„Času dost!“ řekl malý brunet, aniž otočil hlavu. „Jo, to teda jo! Taková pěkná holka! Hergot, ta je pěkná!“

Natáhl ruku.

„Nesahej na ni!“

„Prosím tě, copak sem prase?“ řekl malý brunet a podíval se rozhořčeně. „Ani se jí nedotknu, tý tvý holky!“

Opatrně vzal do prstů utržený kus živůtku a jemně ho nadzvedl, aby jí odkryl prs.

„Vidíš, vidíš, vidíš,“ řekl a ztišil hlas. „Podívej se na ty bradavičky, počkej, jen se krapet kouknu na ty bradavičky. Prasata jedny! Museli to bejt pěkný prasata. Trochu je teda chápu. Ale stejně to museli bejt prasata. Já ti řeknu, ještě dobře, žes je odprásknul.“

V tom okamžiku Jeanne pootevřela oči. Malý brunet rychle odtáhl ruku.

„Juliene!“ řekla mdle Jeanne. Hned zase zavřela oči.

„Kdo je ten Julien?“ řekl tiše malý brunet.

„To jsem já.“

„To se povedlo! Já jsem Jules. Jules a Julien, dobrý, co?“

Opět se pohroužil do úvah. „To je tvoje holka?“

„Ne.“

„Kecáš! Slyšel sem, jak ti řekla Juliene, to mi stačí!“

„Fakt není.“

„To není možný!“ řekl zklamaně malý brunet. „No jo, to teda jo! Počkej, eště se kouknu na ty ručičky! A ten její ksichtějček, podívej se na to! To je marný, když taková malá hezká holka spí, je to pěkný. To je zrovna, jako by ti dávala.“

„Tak půjdem?“

„Je to tvoje holka nebo ne?“

„Už jsem ti řekl, že ne.“

„Aha!“ řekl malý brunet.

Zatvářil se zase zklamaně.

„Tak dobrá, není to teda tvoje holka,“ pokračoval. „Ale že se s ní vyspíš?“

„Ne.“

„Prosím tě!“ řekl malý brunet. „Takovej fešák, jako seš ty! Nech si říct, vůbec nevíš, o co se připravuješ. Tahle holka na to má akorát věk. Vždycky říkám: sedmnáct, to je akorát. Pozdějc je totiž moc pozdě. Já vím, co říkám, kamaráde. Ženská, která nezačne v sedmnácti, pamatuj si, z té nikdy žádná vášnivka není. Kdybych byl ministr, udělal bych na to zákon. Kluci by dostali rozkaz: Vaší holce je sedmnáct? Tak pohyb! Jde se na věc! A ráz na ráz! A na fleku! Bez odmluvy! Já vím, co říkám. Vezmi si takový holky z lepších rodin, kamaráde, jestli to není holý neštěstí! Hrajou si ještě v patnácti v šestnácti s panenkama! Panenky…! Já bych jim dal panenky…! Tvrdýho a pěkně velkýho, to jo, to by potřebovaly! A na fleku! Já vím, co říkám. Pozdějc je totiž moc pozdě. Z tý pak v posteli nemůže nikdy nic bejt, no řekni sám! Řeknu ti, taková ženská je vevnitř choulostivá, to je složitej aparátek. Když nemá včas mužskýho, uschne. Jak ti říkám: uschne. Máš takový panny okolo dvaceti, to vím nabeton, a sou to docela pěkný holky. Ale leda na povídání. Jen tak na ně kouknout, to snad. Pěkná kastle, to jo. Ale motor je k ničemu. Byl moc dlouho vodstavovanej, a to je konec!“

„Už jsi hotov?“ řekl Maillat.

„Ježíšmarjá, snad se na ni můžu kouknout, ne?“ řekl dotčeně. „Vždyť ti jí neubude, když se na ni kouknu!“

„Panenko svatokopecká, podívej se, jak je bílá a růžová a celá taková… čisťounká!“ pokračoval. „Sleduješ to? Jak tu stojím, tak vidím, jak ta holka svítí čistotou. Tomu bys nevěřil, kamaráde, ale tahle sorta holek, to sou přesně ty holky, co si mejou dvakrát třikrát tejdně zadek, a zdá se to neuvěřitelný, ale možná i každej den. Říkej si, co chceš, ale je to žužo, padnout na holku, co se meje.“

Povzdechl si.

„Jen se podívej na ty vlasy!“ pokračoval. „Jemný jako pápeří. Tomu se říká vlasy, no řekni sám! Jako hedvábí!“

Natáhl ruku, aby si na ně sáhl, ale v půli cesty se zastavil a měl, jak tak stál ruku vztaženou, takový zvláštní výraz.

„Netroufám si, já si netroufám,“ řekl a otočil se udiveně k Maillatovi. „To je prdel, co!“

„Ještě nemáš dost?“

„Už dem, nic ve zlým,“ řekl malý brunet.

Obrátil se k mrtvole obra a pohrdavě do ní kopl.

„Bagoun…!“ řekl. „Já to vždycky říkám: čím je kdo větší, tím větší hovado.“

Když vyšli na ulici, oba muži od náklaďáku stáli opřeni o postranici auta. Žvýkali svůj gábl s oním blahobytným a potměšilým výrazem, kterého si Maillat všiml už předtím. Šofér stál na svém místě, kouřil a piloval si nehty. Mlčel. Chvílemi sklouzl pohledem po svých druzích, ale zdálo se, že je nevnímá. Když hodili obrovo tělo do korby, vytáhl z kapsy hřebínek, pečlivě se učesal, zasunul hřeben do obalu a dal ho do kapsy. Pak elegantním pohybem zápěstí odhodil přes rameno cigaretu, uspokojeně se podíval, jak dopadla na zem, a vlezl do kabiny.

„Neleze mi z hlavy ten Jules a Julien!“ volal malý brunet a mával rukama ze střechy kabiny. „To se povedlo, nezdá se ti?“

„Nezdá, ale díky za pomoc!“ řekl Maillat.

Motor naskočil. Maillat se díval za odjíždějícím autem. Stál uprostřed ulice. Nehýbal se. Ruce měl bezvládně svěšené. Díval se, jak odjíždí auto padlých za vlast a odváží dva muže, které zabil.

Když Maillat vešel do místnosti, Jeanne otevřela oči. Zamířil k ní. Sedla si na posteli, dívala se, jak se k ní blíží a najednou se usmála.

„Juliene.“

„Prosím.“

„Vy jste je zastřelil?“

„Ano.“

„Jsou venku?“

„Ne, odvezl je náklaďák.“

„Aha!“ řekla.

Spočinula na něm nejistým, pokorným a zvídavým pohledem.

„Trochu se dám do pořádku,“ řekl Maillat a podíval se na své nohy, „a pomalu půjdu.“

„Teď? To už chcete jít?“

„Ano.“

Přiskočila k němu, objala ho rukama kolem pasu a položila si mu hlavu na prsa. Zůstal chvíli bez hnutí, potom zajel rukama dozadu, vzal Jeanne jemně za zápěstí a vymanil se z jejího objetí. Zvedla hlavu. S tváří staženou bolestí vypadala jako ukřivděné dítě. Otevřela ústa, aby promluvila, ale dusily ji slzy. Zavrtěla hlavou, že nechce, a upírala na něho oči.

„Proboha, nechte toho!“ zvolal Maillat.

Vzal její hlavu do dlaní.

„Neopouštějte mě, Juliene,“ prosila ho v slzách. „Nechci tu být sama. Já už nemůžu.“

„Jak to sama? A co Antoinetta?“

„Antoinetta? Ta šla včera pryč. Šla ke známým asi dva kilometry odtud.“

„A dědeček s babičkou?“

„Umřeli.“

Maillat vytáhl obočí. „Včera?“

„Už před dvěma roky.“

Podíval se na ni.

„Já vím,“ řekla Jeanne, „včera jsem říkala, že jsou schovaní ve sklepě, ale nebyla to pravda. To jsme říkaly všem vojákům, co k nám přišli. Nevěděly jsme, co jste zač, chápete?“

„To znamená, že tady žijete docela samy? A dva roky? Z čeho žijete?“

„Vyděláváme si. Já jsem na poště a Antoinetta trochu šije.“

„Proč jste neodešla s Antoinettou?“

Jeanne zvedla hlavu a blýskla očima. „A co dům? Je náš. Celý dům a všechen nábytek! Kdybych odešla, vykradli by nás.“

.,Ale to je šílenství zůstávat tady při těch náletech!“

„Antoinetta to taky říkala. Ale ta strachy nevidí. Já jsem nechtěla odejít. Kdybych odešla, nezůstalo by nám po válce nic. Byly bychom na dlažbě.“

,,A co kdyby vás to zabilo?“

„Kdepak, mě to nezabije,“ řekla Jeanne. „Možná že je to hloupost, ale vsugerovala jsem si, že kdybych odešla z domu spadla by na něj bomba, ale když zůstanu, za odměnu se mu nic nestane.“

„To znám,“ řekl Maillat. „Takové kombinace jsem dělával před válkou taky.“

Přerušilo je zasvištění provázené praskotem. Svezl se bezděčně na koleno. Rychle zase vstal a podíval se na dívku.

„Půjdeme do sklepa,“ řekla.

Přiložila si obě ruce na uši, protože se rozpoutal pekelný řev. Protiletadlové dělostřelectvo se opět ujalo slova.

„Radši ano,“ řekl Maillat. S chabým úsměvem dodal: „Doufejme, že budete odměněna i tentokrát.“

Scházela ze schodů před ním. Jak šla, jako by na sobě cítila Maillatův pohled. Jednou nebo dvakrát se otočila a zhluboka se nadechla, aby se mohla na něho usmát. Maillat si uvědomil, že má na sobě pořád ten roztržený živůtek. Sklep byl malý a temný. U všech čtyř zdí stály velké police naplněné odshora dolů prázdnými lahvemi. A od jednoho konce sklepa ke druhému byly nataženy šňůry, na kterých visely jeden vedle druhého salámy.

„Tolik salámů!“ zvolal překvapeně Maillat. „Do smrti je nesníte!“

„Prosím?“ zvolala Jeanne.

„Divím se těm salámům!“

Jeanne v pohybu nepřekážely, byla malá, ale Maillat musel sklonit hlavu a uhýbat jim, protože mu dosahovaly přímo do obličeje.

„Nač tu máte ty prázdné láhve?“

Viděl Jeanne pohnout ústy, ale neslyšel ani slovo, přestože stál těsně u ní. Uragán zvuků každou vteřinu sílil. Jeanne si zase přiložila obě ruce na uši, ale Maillat věděl, že je to zbytečné. Tento zběsilý ohlušující řev proniká do člověka celým povrchem, nepotřebuje ani uši. Ve vteřině jím skrz naskrz prolne. Nedá se mu za žádnou cenu uniknout.

Maillat nevnímal exploze. Díval se na salámy, které mu visely v těsných řadách nad hlavou, díval se na hory prázdných lahví, kterými byl obložen sklep, a na Jeanne, stojící dva metry od něho s rukama na uších a s nahými ňadry pod cáry živůtku. Jeanne se dívala na něho. Cítil, jak se pokouší usmát, ale zcela bez úspěchu. Pokusu mluvit se vzdala už předtím.

Uprostřed hřmění protiletadlových děl se náhle rozhostilo ticho a po něm vřava ještě zmohutněla. Maillat čekal odezvu leteckých pum, ale ty se jaksi nemohly odhodlat k pádu. Jako pokaždé se úzkostlivě zpytoval, jestli nemá nějaké tušení. Tušení blížící se smrti nebo tušení, že z toho vyjde živ a zdráv. A jako pokaždé se nemohl dopídit, jaké má vlastně tušení. Vždycky se spíš přistihoval při tom, že říká obojí: ,Tentokrát tě to nemine!‘ a hned nato: Tentokrát se z toho ještě dostaneš!' Uvažoval, co by si měl radši myslet. Možná že kdyby si myslel: ,Tentokrát zařveš!‘, přineslo by mu to štěstí. Ano, určitě. Bylo by lepší radši si nemyslet, že vyvázne. Nebo že by to bylo obráceně? Bylo by lepší nemyslet na smrt a říkat si, že to přežije? Vždycky když se Maillat ve svých úvahách dostal do tohoto bodu, nadával si a snažil se zesměšnit sám před sebou. Dobře věděl, že je to jen hra, neschopnost rozuzlit zápletku, zastírací manévr, a že se bude zase stokrát ptát s touž úzkostí a týmž občasným předstíraným opovržením, co si vlastně myslí a co by si „měl radši myslet“.

Když dopadla první puma, Maillat pocítil jakousi úlevu. Jeanniny oči se v příšeří sklepa rozšířily a zaleskly. Upíraly se naléhavě a prosebně na Maillata. Prošlo několik vteřin. Potom se začaly pumy sypat úplně řetězovitě. Jeanne se k němu vrhla jako vymrštěna perem a objala ho v pase.

Země se jim chvěla pod nohama. Prázdné láhve ležící v regálech a připomínající ohromné plásty se roztřásly a poskakovaly na všechny strany, jako by chtěly vyskočit ze svých buněk. Salámy se rozhoupaly a narážely Maillatovi do hlavy. Nemohl ji sklonit, aby jim unikl, protože Jeanne ho držela jako ve svěráku. Nemohl se hnout. Pokusil se o to, ale jeho pohyb vyvolal řetězovou reakci, přenesl se na salámy visící na provázku a rozhoupal celou řadu. Pumy se sypaly stále. Dům se při každé detonaci otřásl v základech. Prázdné láhve poskakovaly stále zuřivěji. Salámy na provázcích strnule a neobratně tancovaly jako loutky v pimprlovém divadle. Maillat se snažil dostat se z jejich dosahu a skrčit se v kolenou, ale nemohl se udržet v této pozici, protože Jeanne na něm spočívala celou svou vahou. Nakonec zůstal, jak byl, a hlava mezi salámy vypadala jako velká koule uprostřed kuželek. Bombardování pokračovalo a dům se nepřestával otřásat. Dvěma nebo třem lahvím se podařilo vyskočit z regálu a salámy zrychlily své tempo a vířily jako v nějakém frenetickém tanci.

Nad jejich hlavami se rozléhalo děsivé svištění štuky, která nalétávala, potom zřetelný hvizd a nakonec docela nablízku neodvolatelné zaburácení trhající se železné konstrukce, jako když se do stanice v metru vřítí vlak, který spadl s hromovým zaduněním ze vzduchu a dojíždí po zemi se známým příšerným skřípěním pneumatických brzd a dýchavičným supěním, které předchází otvírání dveří. Dolehl výbuch, a nenásledovalo nic. Čekat na výbuch byla úleva. Bylo to jako čekání na minulost. Maillat hned čekal další, ke každému výbuchu se zoufale upínal.

Když sklopil oči, viděl, jak se Jeannina ramena zmítají vzlyky. Zoufale se k němu tiskla, stehny k jeho stehnům, břichem k jeho břichu, a přimykala se k němu drobnými křečovitými záchvěvy, jako by chtěla vniknout do jeho těla a schovat se v něm. Salámy kolem Maillatovy hlavy poskakovaly s jakousi neohrabanou pružností na všechny strany. Občas ho laškovně plácly přes obličej a sem tam, jako z legrace, dostal i malou herdu do krku. Ať se podíval kamkoli, viděl v příšeří sklepa jen salámy. Rej směšných červených, neskutečně velkých jelit! Les salámů nesmyslně visících ve vzduchu, který se mlčky a s jakousi neohrabanou pružností zmítá a nakrucuje do všech stran. Chvílemi vyskočila z regálu láhev, dopadla měkce na zem, párkrát se překulila a pak se rozpačitě zastavila a tupě zírala svým prázdným hrdlem. Kolem nich se jich válelo už pět nebo šest. Maillatovi se najednou chtělo smát.

Jeanne k němu zvedla hlavu a pohnula ústy. Nedolehl k němu žádný zvuk. Několikrát po sobě otevřela a zavřela ústa a vypadala jako ryba v akváriu. Sklonil se a křikl jí do ucha: „Já neslyším.“

Sklonila hlavu a zase ji schovala Maillatovi na prsou. Stáli v nesmyslném objetí ve vlhkém příšeří malého sklepa, ona v živůtku na cáry a on uprostřed pitomých poskakujících salámů. Poskakovaly jako vypasení zbohatlíci napodobující barové tanečnice. A všude kolem nich prázdné láhve, stovky prázdných lahví vyskakujících z polic uprostřed nezměrné a nekonečné vřavy, která vyvolávala představu konce světa.

Vtom Maillatem projel záchvěv touhy. Cítil, jak se zachycuje a jak ho pomalu neodvratně zaplavuje. Krev se mu rozbušila ve spáncích a začal k sobě bezděčně tisknout Jeanne, jako by ji chtěl rozdrtit. Oči mu zastřel závoj. Sklep se najednou zamlžil a rozplizl. Bylo tu jen mladé tělo, které se k němu horoucně tisklo, a pekelný řev, který ho obklopoval, a salámy, které mu občas lehce přejely po tváři nebo po krku, a láhve, které vyskakovaly jedna po druhé z polic. Přitiskl Jeanne k sobě, jako by ji chtěl vstřebat, pohltit, udusit její tělo ve svém. Nadnášela ho jakási frenetická síla, měl pocit, že se chvěje a svíjí, jako by se roztančil taky. Přesto však ho neopouštěl strach. Byl tu pořád, choulil se někde v jeho nitru. Rozechvívala ho touha, a cítil ho přesto. Salámy na něho stále měkce dopadaly ze všech stran a chvílemi trhl hlavou jako býk drážděný červeným praporkem. Toužil divoce a s maniackou sveřepostí po Jeanne, a zároveň cítil strach. Měl ho stále. Houpá se na konci niti. A jeho touha také. A on, Maillat, také, také se houpal na konci niti. Tohle tedy je život? Prázdné láhve a poskakující salámy. A on, Maillat, na konci niti. A Jeanne také na konci niti. A všechny ženy a všichni muži na světě a čekají přitom na smrt. Maillat prudce zvedl hlavu a dal se do smíchu. Měl pocit, že z jeho hrdla nevychází žádný zvuk. Smál se však a jeho ramena sebou škubala, takže to zespodu vypadalo, jako by vzlykal.

Když vyšli ze sklepa, podíval se Maillat na hodinky a zjistil, že je poledne. Chlapci už budou mít určitě starost, kde je tak dlouho. Chtěl se začít loučit, ale vtom si uvědomil, že nahoře v pokoji zůstala na podlaze krev a že nemůže nechat Jeanne uklízet samotnou. Řekl jí, aby přinesla hadr a umyvadlo. Stáli v předsíni a chvíli se o tom dohadovali, protože ona to chtěla stůj co stůj udělat sama. Nakonec ustoupila, šla do kuchyně a za chvíli se vrátila a přinesla mu to, co chtěl. Šel do schodů napřed.

Klekl si k místu, kde ležel obr, a začal utírat hadrem krev. Když byl nasáklý, vyždímal ho do umyvadla. Ruce měl jako řezník. Opakoval úkon několikrát po sobě. Jeanne nad ním stála se svěšenou hlavou. Dívala se, jak se činí.

„Už toho nechte!“ řekla po chvíli. „Neumíte to. Dejte mi ten hadr. Ale napřed mi ho, prosím vás, vyždímejte, vám to nedá tolik práce.“

Podal jí hadr a s rukama od těla, aby se neušpinil, čekal, až na něho přijde řada. Když byl hadr nasáklý, dala mu ho, aby ho vyždímal. Několik minut byli beze slova a v kamarádské shodě zabráni do práce jako mladí manželé, které baví společně pečovat o domácnost.

„Máme to z krku!“ řekl Maillat.

Těžce vstal a zadíval se před sebe. Díval se na umyvadlo u svých nohou. Bylo plné.

„Zanesu ho dolů,“ řekla ochotně a přičinlivě Jeanne. „Přinesu konev vody, abychom se mohli umýt.“

Čekal na ni s rukama nepřirozeně od těla. Zaschlá krev na nich ztmavla a zlepkavěla. Ze schodiště k němu dolehl nějaký zvuk. Dovtípil se, že Jeanne utírá stopy na schodech. Když se vrátila, umyli si ruce v jedné vodě, aby ušetřili, a potom si jeden po druhém umyli obličej. Jeanne přinesla dva ručníky. Když se Maillat utíral, viděl, že se Jeanne na něho upřeně dívá.

,,JuIiene!“

Vytáhl obočí a podíval se na ni.

„To nic, to jen tak.“

Po chvíli řekla: „Nezlobíte se, že vám říkám Juliene?“

„Ne.“

„Nechtěl byste něco k jídlu? Něco vám udělám. Bude to hned.“

„Nemám hlad.“

„Nechcete se něčeho napít? Nemáte žízeň?“

„Ne,“ lhal Maillat.

„Juliene!“

„Prosím?“

„Nepůjdete pryč, viďte?“

Podíval se na ni. Stála před ním vzpřímená a strnulá ve svém roztrhaném živůtku a s očima naplněnýma úzkostí.

„Jak to nepůjdu? Samozřejmě že půjdu. Co bych tu dělal?“

Zachvěla se od hlavy až k patě, jako by jí zacloumal.

„Ale proč?“ řekla přiškrceným hlasem.

„Jak to proč?“

„Po tom, co se stalo, už tu nemůžu být sama,“ řekla hluše.

Upřeně pozorovala mokrou skvrnu uprostřed pokoje.

„Myslím, že budu pořád vidět jen ty dva. Zvlášť toho malého se zlýma očima, jak se na mě díval dole v kuchyni. Julienne, to si nedovedete představit! Bylo to strašné! Ten velký beze slova popíjel víno. Vypadal spíš ustrašeně. Ale ten malý se na mě díval těma svýma výsměšnýma a zlýma očima, pak po mně skočil, roztrhl mi živůtek, zkroutil ruce za záda, postrčil mě k tomu druhému a sprostě přitom nadával. Bylo to strašné, Juliene, třásla jsem se jako sulc a měla jsem takový strach, že jsem nemohla křičet. Ten velký mě bez řeči pozoroval, a ten druhý mí zkroutil ruku a strkal mě k němu a strašně mi nadával. Juliene, tolik sprosťáren! Tolik sprosťáren!“

„Přestaňte!“ zvolal ostře Maillat.

Udělal beze slova několik kroků a potom řekl mírněji: „Když tu nechcete být sama, běžte za sestrou k vašim známým. Budete tam v bezpečí.“

Jeanne se na něho podívala. „A co náš dům? Když ho tu nechám, vykradou ho. Co budeme mít po válce?“

„Po válce!“ pokrčil rameny. „Copak tahle válka někdy skončí? Může vás vůbec zajímat, co s vámi bude po válce?“

„Je to náš dům.“

„Vždyť vám stejně zařve!“

„Ne, když tady zůstanu, nic se mu nestane!“ řekla vášnivě.

„Ať zůstanete nebo ne, to na věci nic nemění!“

„A mění!“ řekla Jeanne.

„Jak myslíte,“ řekl a pokrčil rameny, „ale já…“

Hleděla na něho očima plnýma úzkosti.

„Juliene, prosím vás, neopouštějte mě! Teď přece nemůžete odejít!“

„Jak to teď?“

„Bože, budu je tu pořád vidět,“ řekla bez odpovědi. „Vždycky, když přijdu sem nahoru, uslyším, jak dupou.“

„To je pitomost. Bojíte se mrtvých a bombardování se nebojíte, mrtví vám nic neudělají.“

„Mám strach,“ řekla hluše.

„Proboha, když máte strach, běžte za Antoinettou!“

„Ne, já zůstanu tady,“ řekla rozhodně Jeanne.

Zapálil si a několik vteřin ji mlčky pozoroval.

„Chcete tu zůstat proto, abyste hlídala dům, a já tu mám zůstat jen proto, abych hlídal vás,“ řekl chladně.

„Co by vám to udělalo, kdybyste tu zůstal, když vás o to žádám?“

„Prostě se mi nechce.“

Rozhostilo se ticho.

„Nechcete tu zůstat hlavně proto, že se bojíte bombardování. To mi nevymluvíte. Jste zbabělec,“ řekla Jeanne ochraptělým hlasem.

Maillat se usmál. „Děvko zatracená!“ řekl bez zášti.

Několikrát zamrkala, ale nic neřekla ani se nepohnula.

„To je konečně pravda, že mám strach z bombardování,“ dodal. „Vy máte zase strach z mrtvých. Každý máme strach ze svého.“

„Já nemám strach.“

„Pak je tedy všechno v pořádku.“

Podívala se na něho a oči se jí zaleskly vztekem.

„Když jste mě chtěl opustit, mohl jste je nechat!“

„To je pravda.“

„Juliene, jak to můžete říct?“ řekla.

„Proboha, vždyť jste to řekla vy, ne já! Nechme toho! Půjdete za Antoinettou nebo ne?“

„Ne, a stokrát ne!“ řekla a dupla nohou. „Já se ze svého domu nehnu.“

„Dobrá, tak se tu mějte hezky!“ řekl.

Aniž ji přijala, podívala se na ruku, kterou jí podával, a oči se jí zalily slzami.

„Poslyšte, vy mě nemáte rád?“ řekla.

Maillat se na ni udiveně podíval.

„Co vás to napadlo? O to přece nejde!“

„Ale řekněte, Juliene, řekněte, vy mě nemáte rád? Ani trochu?“

„To s tím nemá co dělat.“

„Řekněte, Juliene,“ prosila ho, „řekněte, opravdu mě nemáte rád, ani docela malounko?“

„Jestli to chcete mermomocí vědět, cením si vás, protože jste odvážná… Jste totiž v jistém smyslu skutečně odvážná. A jste hezká, nebylo by nic těžkého zatoužit po vás.“

„Nevím, proč vám to vykládám, víte to stejně dobře jako já,“ dodal podrážděně. „Ostatně to s tím nemá co dělat.“

„Ba ne, teď už vím, že mě nemáte rád. Ani docela malounko,“ řekla plačtivě. „Ale stejně si myslím, že mě trochu chcete. Nevím proč, ale chcete mě.“

„Já že vás chci?“

„Ano, toužíte po mně, a přesto mě tu chcete nechat samotnou.“

„Záleží jen na vás, abyste nebyla sama,“ řekl Maillat unaveně. „Běžte za Antoinettou.“

„Juliene, mám takový strach!“ řekla. „A vy mě opouštíte. Nikdy byste to nepřiznal, ale chcete mě.“

„Nechci!“ zvolal Maillat.

Rozhovor se tolikrát obrátil a převrátil kolem téhož, že už ani nevěděl, kde je. Měl v hlavě zmatek. Dojímalo ho to, stejně jako mu to šlo na nervy.

„Chcete, vím to,“ řekla a zalomila rukama. „Chcete mě, proto jste kvůli mě zabil dva lidi.“

„Nechci,“ řekl Maillat.

„Proboha, mlčte!“ zvolala najednou vztekle. „Juliene!“

„Nechci a jdu pryč. Jdu pryč, slyšíte?“ vykřikl Maillat.

Udělal krok dopředu. Přiskočila k němu, chytla ho kolem krku a celým tělem se k němu přitiskla. Zasypávala mu tvář krátkými a rychlými polibky. Viděl, jak se mu před očima míhají její svěží růžová, neobratná ústa jako tlamička štěněte.

„Juliene!“

„Nechtě mě!“

„Ne, ne! Miluju vás! Miluju vás!“ řekla přerývaně.

Snažil se vymanit z jejího objetí, ale tiskla ho k sobě s překvapivou silou. Nepřestávala mu zasypávat obličej drobnými polibky. Ze všech sil tiskla jeho tělo k sobě.

„Juliene, vezmi si mě!“ vydechla hluše.

„Ty děvko!“

„Vezmi si mě, vezmi si mě!“ vydechla.

Zápasili, tvář vedle tváře. Ovinula mu obě paže kolem krku a tiskla ho k sobě s neuvěřitelnou silou. Strhl ze sebe její paže, určitě jí přitom udělal bolest, ale nepřestávala mu zasypávat tvář polibky. Cítil na svých ústech její horký dech.

„Hned teď, Juliene! Hned teď!“

„Děvko, co všechno neuděláš pro ten svůj dům!“ řekl se zaťatými zuby.

„Ne, Juliene, tak to není, miluju tě.“

„Nech mě!“ vykřikl zuřivě.

Hledala jeho ústa. Cítil její vlhké a horké rty po celém obličeji, přisála se k němu celým tělem. Cítil, jak se chvěje vzrušením. Byl by jí nadával, její rty na svých, ale stejně by neposlouchala. Tiskla ho k sobě ještě víc. Cítil, jak mu začíná bušit ve spáncích.

„Ty děvko, jestli ti jde o tohle, mohla sis to nechat udělat tam od těch!“

Jeanne sklesly ruce. Odstoupila od něho. Neřekla ani slovo. Hleděla na Maillata a její pohled byl nesmlouvavý.

„Tak co, je po všem?“ řekl.

„Odejděte!“

„Ano, už jdu,“ řekl.

Nehýbal se. Pohled, který na něho upírala, ho pálil. S tímto pohledem v zádech nemohl odejít.

„Děvko, ti dva tě rozdráždili, co?“ řekl se zaťatými zuby. „A taky tě rozdráždilo, že jsem je zabil, co?“

„Odejděte!“

Bylo už pozdě. S tímto pohledem na sobě nemohl odejít. Nemohl si ho odnést navždy s sebou.

„Chtělas to, žes to chtěla?“ řekl hluše.

‚Jsem sprosťák,‘ pomyslel si s jakousi rozkoší. Vtom postoupila o krok k němu a dala mu facku. Zůstal několik vteřin nepohnutě a s pocitem palčivosti na tváři. Pocítil velkou úlevu.

„Ty mě budeš bít, tak ty mě budeš bít?“ řekl tiše a výhružně.

Najednou o krok ustoupila. Působilo to jako roznětka. Pomalu vykročil a zlověstně se k ní blížil. Jak se k ní blížil, cítil, že na ni doléhá jeho váha a že se každým krokem stupňuje. Uvědomil si, že tento pocit měl taky, když se k němu předtím blížil obr. Teď je to však jeho váha. Ještě se jí nedotkl, ale cítil, jak na ní celé jeho tělo spočívá.

Jeanne se rozšířily oči a otevřela ústa, aby vykřikla. Ustupovala krok za krokem a upírala oči na divokou tvář, která se k ní blížila. Vtom ucítila za sebou zeď.

„Chceš? Chceš? Chceš to?“ opakoval Maillat.

Jeho hlas by! cizí, dutý, mechanický. Maillat položil ruce na Jeannina ramena a s údivem sledoval jejich počínání. S maniackou zuřivostí rvaly kus po kusu to, co zbylo z Jeannina živůtku. Dělaly to jeho ruce. Byly velké, opálené a třásly se. Díval se na své ruce, Jak trhají a rvou látku, a nemohl je poznat. Jeannina ňadra se objevila obnažena.

„Juliene!“

Svíjela se pod jeho rukama. Držel ji za ramena a díval se na její něžná ňadra.

„Nechte mě!“

Náhle vyšel z jeho hrdla těsně u její tváře jakýsi nelidský zvuk podobný zachroptění. Rozlehl se v ní jako úder hromu. Cítila, jak ztuhla, a zůstala jako očarovaná. Sevřel ji pažemi, sklonil se a kousl ji do ňadra. Přidušeně vykřikla a snažila se mu vymknout. Cítil, jak se mu do tváře zaryly Jeanniny nehty.

Ani si neuvědomoval, že ji odnáší k posteli. Oči mu zastřel závoj a všechno kolem se zamžilo a rozplizlo. Hlas pod ním opakoval „ne, ne, ne!“ Byl to daleký a slabý hlas znějící jako zděšený dětský hlas v tunelu. Cítil, jak ho pálí obličej. Poslepu zachytil v letu její ruce a sevřel je v jedné dlani. Pocítil slastně svou váhu spočívající na ní.

V neděli odpoledne

„To je dost, že jdeš!“ řekl Pierson. „Už jsme tě viděli pod drnem. Alexandr byl celý nervózní.“

„Kde je?“

„Šel pro vodu na nádobí.“

Usmál se.

„Klel jako pohan, byla řada na tobě.“

Maillat si sedl na své obvyklé místo k přednímu pravému kolu maringotky.

Pierson seděl naproti němu, opíral se zády o zeď Sany a nacpával si dýmku. Nacpával ji pečlivě, pomalými a uměřenými gesty. Maillat zvedl oči a podíval se na něho s němým údivem. Jako by najednou Piersona nepoznával. ,To je Pierson,‘ říkal si v duchu, ,abbé Pierson, tvůj kamarád Pierson, vždyť ho znáš!‘ Strávil s ním v těchto končinách celých osm měsíců a teď se na něho díval, jako by ho nikdy předtím neviděl, jak si klidně sedí a palcem pěchuje tabák do dýmky. Malý abbé v uniformě, který klidně čeká, až bude zajat, a který zítra bude možná mrtev. ,Pierson,‘ opakoval si v duchu Maillat. Díval se na něho stále s tím údivem. V tom okamžiku Pierson zvedl hlavu a usmál se na něho. Byl to Piersonův úsměv. A kdyby promluvil, byl by to Piersonův hlas. A kdyby promluvil, týkalo by se to něčeho, o čem Pierson obyčejně mluvil. Byl to skutečně Pierson, seděl naproti němu u zdi Sany a sypal do dýmky důvěrně známými pohyby prstů vlákna tabáku, která trousil i kolem. A Maillat ho nepoznával. ‚Je to Pierson,‘ říkal si, ‚je to ten dobrák Pierson, znáš ho! A nacpává si dýmku jako vždycky.‘ Díval se na něho s údivem, jako by se probouzel ze sna.

,,Co jsi dělal?“ řekl s úsměvem Pierson.

,,Nic zvláštního.“

„Nejsi nějak ve své kůži. Co to máš na obličeji? Jako by tě někdo poškrábal.“

„To nic není.“

Maillat si přejel rukou po tváři.

„Kde jsou ostatní?“

„Ty vlastně nic nevíš…“ řekl Pierson. „Budeš jíst?“

„Budu.“

„Alexandr ti dal tvou porci stranou. Je o tebe postaráno, můžeš být bez starosti.“

Pierson vstal, otevřel dveře maringotky a s okázalým gestem podal Maillatovi misku.

„Kuře! Co ty na to? Co tomu říkáš? Kuře! Úplná senzace! Kuře pro potenciální zajatce!“

„Dhéry?“

„Bez diskuse. Jde od nás pryč, víš o tom?“

„Vážně?“

„Ano, pokusí se o jeden tah. Převlékne se do civilu, a než přijdou fricové, usadí se na nějakém statku.“

„Kdy odejde?“

„Už šel. Před chvílí se s námi rozloučil. A to kuře byl dar na rozloučenou,“ dodal s úsměvem Pierson. „Dhéry moc litoval, že tu nejsi.“

Maillat byl skloněn nad miskou a ani nezvedl hlavu. „To není pravda, ničeho nelitoval, kecal!“ řekl lhostejně.

„Proč si to myslíš?“

„Tak.“

„Myslím, že mu křivdíš.“

„Myslím, že ne. A dokazuje to i fakt, že já na to kašlu taky.“

Chvíli bylo ticho a potom Pierson pokračoval. „Pinot půjde taky.“

„Cože, ten taky?“ řekl Maillat a přestal jíst.

„Našel tu nějaké krajany. Půjde s nimi do party.“

„Špinavec.“

Mluvil mdlým, bezvýrazným hlasem bez známky jakéhokoli vzrušení. Vtom na něho padl něčí stín. Zvedl hlavu.

„No tohle, abbé, ty jsi tu ještě?“ řekl Alexandr.

V témž okamžiku si všiml Maillata.

„Tak tady seš, ty zkurvysynu! Seš tady, ty neznabohu a zkurvysynu! Ty seš tady, ty zatracenej neznabohu a posranej zkurvysynu!“

Pierson nachýlil znalecky a s výrazem labužníka hlavu na stranu: „To není špatné! To vůbec není špatné!“ řekl svým něžným hlasem. „Možná že by to chtělo jen ještě o trochu větší rozmach…“

Alexandr se podíval na Maillata a jeho hněv okamžitě opadl.

„Co to máš na tom ksichtě? Kdo tě poškrábal? Co tak vejráš? Co se ti stalo?“

„Nic,“ řekl Maillat. Najednou se rozkřikl: „Nic, když ti říkám, že nic, tak nic!“

„Dobrý,“ řekl Alexandr. „Nikdo tě nenutí, nech si to pro sebe, ale bože dobrej, jak si to představuješ, přijít o hodinu dýl? Mysleli jsme, že už je po tobě. Mluv, proboha, řekni něco!“

Po chvíli dodal: „Tak mluv, když se tě ptám!“

„Teď jím.“

„No tak dobrá,“ řekl Alexandr.

Postavil plechovku na zem ke svým nohám, zapálil si a dělal, že se k Maillatovi točí zády.

„Tebe nic nerozhází, faráři, je to sranda, jak seš liberální. Před tebou se může i nadávat.“

„Musím se přizpůsobit.“

„Ale sneseš i kdejakou prasárnu.“

„Musím se přizpůsobit,“ opakoval se svým panenským úsměvem.

„To jsou teď takoví všichni panáčci, nebo ty seš výjimka?“

„Jsou dva.“

„Ty jezuito!“

„To je pěkné, nadáváš mi do jezuitů právě ve chvíli, kdy mluvím pravdu,“ řekl Pierson.

Alexandr se motal kolem Maillata jako vyplašená kvočna kolem nemocného kuřátka.

„Proboha, sedni si někam,“ řekl Maillat, aniž zvedl hlavu.

Alexandr si sedl, položil si ruce dlaněmi na kolena a vypjal prsa. „Tak prosím, pán se zpozdí klidně o hodinu!“ řekl. „Pán se klidně vykašle na nádobí, a když pán přijde, pán si na mě klidně otevře hubu!“

Uběhlo dobře půl minuty, než se Alexandr zase ozval. „Nechceš, abych ti udělal trochu kafe?“

„Ne.“

„Chceš víno?“

„To bych si vzal.“

Alexandr šel pro svůj čtvrťák, ponořil ho do plechovky, nabral do něho víno a podal ho Maillatovi. Maillat ho na jeden zátah vyprázdnil. Alexandr čtvrťák vypláchl a zase ho pověsil na dveře maringotky.

„Měl bych ti přece jen udělat trochu kafe.“

Hodil do ohně pár kousků dřeva, klekl si na koleno a začal do něho foukat. Popel se snesl přímo na něho. Rozkašlal se.

„Alexandře, ty jsi formát,“ řekl Maillat.

Alexandr zvedl hlavu a zděšeně na něho pohlédl.

„Formát?“ zamumlal. „Co tě to chytá? Nezbláznil ses? Já a formát? Můžeš jít s tím tvým formátem do prdele!“

Nepřestával foukat do ohně. Zvlněné vousy mu sahaly až na zem.

„Víš, že Dhéry jde od nás pryč?“

„Slyšel jsem.“

„A Pinot taky. Chudák Pinot, když mi to říkal, byl celej rozpačitej. Je to fajn chlap, takovej dobrák. S tím svým kulometem… Měl jsem toho Pinota docela rád, a ta figura, jako z kreslenýho filmu.“

Maillat zvedl hlavu. „Vlez mi na záda s Pinotem i s tím jeho mašinkvérem, buď od tý dobroty, jo?“

„No jo,“ řekl Alexandr, „pro rány boží, já se na to vykašlu, tady už jeden pomalu nemá právo ani otevřít hubu!“ dodal zuřivě.

„Byla by tam káva i pro mne?“ zeptal se Pierson. „Vypil bych ještě jeden šálek.“

„V deseti minutách bude, abbé. Udělám pro všechny tři.“

„Dobře,“ řekl Pierson a zvedl se. „Tak dobře, půjdu se zatím poohlédnout, jestli není něco nového.“

Alexandr se obrátil a usmál se. „To jsem si moh myslet. A co se týká těch skopčáků, snaž se zjistit, kdy přesně přijdou.“

„Na minutu,“ řekl Pierson.

Maillat vstal a šel si sednout na Piersonovo místo. Alexandr foukal do ohně. Chvílemi vrhl na svého druha pohled. Maillat seděl bez hnutí, lokty se opíral o kolena. Nekouřil, díval se před sebe a tvářil se nepřítomně.

„Tak co je?“ řekl Alexandr.

Maillat vyskočil tak prudce, že kopl do plechovky s vodou a převrhl ji.

„Tys tomu dal mordu!“ řekl Alexandr, aniž se pohnul ze svého místa. „Voda na nádobí v hajzlu! Nemůžeš dát pozor? Koukej přinýst novou!“

Maillat pozoroval pramínky vody, které se prodíraly prachem na zemi. Potom si zase sedl a podepřel si rukou tvář.

„Alexandře, zabil jsem dva chlapy.“

„Ty? Ty, Maillate?“ řekl Alexandr a vstal.

Maillat se na něho chabě usmál. „Ano, já.“

„A Francouze?“

„Vidíš, to je pravda, to mi ještě nedošlo,“ řekl Maillat. „Všechno, co se mi v této válce podařilo zabít, jsou všeho všudy dva Francouzi.“ Složil hlavu do dlaní.

„No a co dál?“

„Co?“ řekl, jako by se probudil.

„Proč jsi je zabíjel?“

„Chtěli znásilnit jednu holku.“

„Dobytkové!“

Maillat pokrčil rameny. „Napřed jsem si to taky myslel. Ale sám jsem potom…“

„Nemohl?“

„Ale mohl, což o to! Teda hned ne. Ona se nejdřív nabízela.“

„To teda nebylo jako u těch dvou.“

„To nevím.“

Znovu si přejel rukou po obličeji.

„Všechno je hrozně zamotané. Ona by se mi asi nenabízela, kdyby tam předtím nebyli ti dva.“

Alexandr seděl s rukama na kolenou a lokty od sebe. „To je možný.“

„Ale není v tom jen to. Bojí se tam bejt sama.“

„Kde bydlí?“

„V Bray-Dunes.“

„Kristepane, to aby odtamtud zmizela!“ řekl Alexandr.

„To nejde. Ona je sirotek a ten dům je to jediný, co má.“ Zvedl ze země kousek dřeva a začal si s ním hrát. „Chtěla, abych tam zůstal s ní.“

„Aha! A ty si myslíš, že kvůli tomu ti…“ řekl Alexandr.

„Já nevím.“

„A co budeš dělat?“ řekl živě Alexandr.

„Nic! Samozřejmě nic. Vůbec nic. Co bych měl podle tebe dělat? Jsem tady, ne? S partou. S partou Sany. S partou Sany na Zuydcoote, s Alexandrem a s Piersonem. Vidíš mě, ne? Já, Julien Maillat, budoucí zajatec, jsem tady s partou Sany na Zuydcoote, s dvěma dobrýma kamarádama…!“

„Ty zase kecáš, viď?“

Alexandr hodil několik kousků dřeva do ohně.

„Zkusil jsi ji přemluvit, aby odešla?“

„Hučel jsem do ní, jak jsem nejlíp uměl.“

„Teď, když jsi ji tam nechal samotnou, tak si to možná rozmyslí.“

„Ba ne. Radši umře strachem, ale z domu se nehne.“

„To se s tím nedá nic dělat?“

Bylo ticho. Potom Alexandr pokračoval: „Vrátíš se tam?“

„Ne.“

,,To by bylo šílenství.“

,,Ano, bylo by to šílenství,“ řekl Maillat. Najednou ostře dodal: „Nejsem blázen!“

Ozval se smích a Alexandr otočil hlavu.

„To je úplně na povídku,“ řekl Maillat. „Dva chlapi znásilňují mladou holku. Pohorší mě to a ty chlapy zabiju. Pak tu mladou holku znásilním já.“

Zase se ozval skřehotavý smích.

„Není to k posrání?“

„Nemysli už na to. Zkrátka stalo se a tím to hasne.“

„Proboha, ale to je právě to, co nemůžu pochopit,“ řekl Maillat a vstal. „Já přece nejsem žádný prase.“

„To bych řek, že nejsi,“ řekl Alexandr.

Maillat se na něho upřeně zadíval.

„Víš to tak jistě? Jak to můžeš vědět…? Teď poslouchej! Když jsem oddělal toho hromotluka, co mě mlátil… však jsem ti to říkal… co bys řek, že jsem udělal? Co bys řek, že mi vlezlo do hlavy? Myslíš, že jsem tomu druhýmu naznačil, aby se vypařil? Třásl se strachem, dobytek jeden. Krčil se u zdi jak krysa. Jako malá, smradlavá a vylekaná krysa. A já šel k němu. Byl jsem tak slabej, že jsem se musel opírat o zeď, abych sebou neseknul. A on, on dělal hlavou ,ne, ne‘ a byl hrůzou bez sebe… takhle dělal… Díval se na mě, oči měl jako polekaný zvíře a hlavou dělal ,ne, ne‘.“

„No a co má bejt?“

Maillat si otřel ústa kapesníkem. „Já vystřelil, a hotovo, tečka.“

„To je jasný,“ řekl po chvíli Alexandr. Klekl si na zem a foukal do ohně. „Už na to nemysli. Prostě stalo se to, a je to pryč.“

„Ano, máš pravdu, prostě se to stalo a je to pryč,“ řekl horečnatě Maillat. „Mohl jsem mu, tomu chlapovi, naznačit, aby se zdejchnul. Ale fakt je, že mě to nenapadlo. Prostě nemyslel jsem na to. Zabil jsem i toho druhýho. Musel jsem zabít i toho. No a tak se to prostě stalo.“

S nepřítomným výrazem si strčil do úst cigaretu. Potom se podíval na Alexandra a měl v očích cosi dětského a prosebného.

„Já jsem nechtěl nikoho zabít.“

Alexandr přistoupil k němu a vzal ho za ruku. „Ty kluku nešťastná…“ řekl.

„Nesahej na mě!“ vykřikl zuřivě Maillat.

Zase se tak krátce skřehotavě zasmál.

„Víš, jakej jsem měl pocit, když se ti dva sesuli? Dovedeš si to aspoň trochu představit? No co bys řek, hádej!“

„Divím se, že se na to nevyflákneš!“

„Měl jsem chvíli takovou ryzí radost. Představ si, ti dva byli najednou poslušní jak beránci.“ Odmlčel se a po chvíli pokračoval téměř šeptem: „Položili se oba najednou jako beránci.“

„Dobytkové!“

„A vidíš…!“ řekl Maillat, „vidíš…! Ten moment úlevy neměl stejně žádný trvání. Šlo to moc rychle. Hned potom jsem měl pocit, že jsem to zvoral.“

„Proč?“

„Já nevím.“

„Pane bože, tak to nech plavat!“

„Ne, je to přesně tak, jak říkáš, prostě se to stalo. Je to přesně tak. Teď už vím, jaký pocity má vrah. Takovej moment vybičovanýho vzrušení. Pak to z něho spadne a má pocit, že to zvoral.“

Zapálil si a sotva slyšitelně dodal: „A pak musí pokračovat.“

Alexandr se na něho s ustrnutím podíval.

„Kristepane, ještě chvíli poslouchat ty tvoje hovadiny a přeskočí mi taky!“ řekl a pohodil kudrnatou hlavou, jako by odháněl hejno much.

Vstal, vzal lopatku a násadou zamíchal kávu. Na hladině v misce se utvořil jakýsi hnědý škraloup, který se zespodu vy dul a pokryl malými puchýři jako roztavená láva. Alexandr ji zaujatě pozoroval. ,Chudák, toho to ale sebralo! Ti dva mu dali zabrat! Nejhorší na tom je, že je mu to v jistém smyslu podobný. Nebudu mu to vykládat, ale je mu to podobný.‘

„Prdel je, že je ti to všechno podobný,“ řekl nahlas.

„Jaký ,to všechno‘?“ řekl Maillat a prudce zvedl hlavu.

.Kristepane!' řekl si Alexandr. „To všechno… co se ti stalo.“

Maillat se na něho upřeně podíval. „Chceš snad říct, že mně je podobný zabít dva chlapy?“

„Ne, to ne… to zrovna ne,“ řekl mírně Alexandr. „Všechno, co se ti stalo, tak vůbec. Všechno dohromady, co se ti stalo, to je ti podobný.“

„To se dá říct o každým.“

„To bych neřek,“ řekl Alexandr a pomyslel si: ,Přestaň, radši už přestaň! Nic mu nevykládej!‘

Maillat z něho nespouštěl oči.

„Ty seš blázen!“ vykřikl zuřivě. „Co je mi podle tebe v téhle věci podobný?“

„Všechno, všechno… Prostě všechno, cos prožil od tý doby, co seš tady… To s tou krysou… pak ta Polka… všichni, cos je potkal… jak hořela ta loď… chlapi, cos je vytahoval z vody… ti dva, cos zabil… ta holka… prostě všechno.“

„Tak ty si myslíš, že tohle se mohlo stát jedině mně!“ řekl Podrážděně Maillat. „To je blbost!“

Alexandr odvrátil hlavu. „Máš pravdu, je to blbost.“

,Přestaň, ty pitomče, přestaň už!' říkal si. Ale už otvíral ústa znovu.

„To je fakt, já kecám,“ řekl. „Je to hovadina. Ale přesně tak to cítím. Já si opravdu myslím, že všechno, co se ti stalo, je ti podobný… a taky všechno, co se ti ještě stane.“

Maillat se krátce a nepřirozeně zasmál. „Všechno, co se mi ještě stane!“

„Tak co, bude ta káva?“ ozval se Piersonův hlas.

„Bude, bude!“ řekl Alexandr a nasadil najednou zase svůj silný dobrácký hlas.

Pierson si změřil Maillata, rychle pohlédl na Alexandra a povytáhl obočí. Alexandr uhnul očima. Zdálo se, že se Pierson právě chystá něco říci, ale rozmyslel si to. Alexandr naléval kávu.

„Je dobrá,“ řekl po chvíli Pierson.

Zapřel si horký čtvrťák mezi kolena, vytáhl z kapsy svou malou dýmku a začal si ji nacpávat. Bylo ticho. Maillat pil a na nikoho se nedíval.

„Piersone, co budeš dělat po válce?“ zeptal se Alexandr.

„Já? Inženýra v oboru keramiky. A ty?“

„Já? Faráře samozřejmě. Faráře v tvý farnosti, abbé. To budeš koukat, jak to těm tvejm starejm pannám udělám!“

Pierson potáhl z dýmky.

„V mé farnosti žádné staré panny nejsou. Je to stoprocentně dělnická čtvrť. Staré panny jsou výmysl lepší společnosti.“

„To se v té tvé farnosti dostanou všechny pod čepec?“

„To netvrdím, ale v mé farnosti jsou staré panny nejspíš ty, co pod tím čepcem jsou,“ řekl Pierson.

Maillat se zvedl. „Jdu pro vodu.“

„Času dost,“ řekl Alexandr. „Po válce si postavím malej domek,“ pokračoval.

„Pro zajíčky?“ zaryl Pierson a povytáhl obočí.

„Jasný, že pro zajíčky. Už snad mám na ně právo, ne?“

„Já jdu pro tu vodu,“ řekl Maillat. Vstal a vzal plechovku za držadlo.

„Hergot, nech mě trochu vydechnout! Od rána jsem se nezastavil,“ řekl Alexandr.

Maillat na vteřinu zaváhal, ale pak si uvědomil, že má Alexandr tohle posezení rád, že je to jediná příjemná chvilka, kterou za celý den má, a že by nebylo dobré mu ji zkracovat… Zase si sedl. A minuty začaly neúprosně plynout jedna za druhou a jemně a něžně kovově cinkaly jako kolo štěstí na jarmarku.

„Postavím si ten domek ze dřeva,“ řekl Alexandr. „Ale ne z prken, to nechci, bude to něco jako srub, z kmenů.“

Pierson zvedl hlavu. „Proč zrovna ze dřeva?“

„Já nevím, mám dřevo rád. Je takový teplý, intimní. Člověk má dojem, že kolem tebe ještě dejchá. Je to asi hovadina, co teď řeknu, ale dřevo, to je pro mě takovej pocit jistoty a bezpečí.“

Pierson vyklepával popel z dýmky, opatrně a jemně jí poklepával o podrážku. Podíval se úkosem vlevo. Maillat seděl bez hnutí, nekouřil. Tvářil se ponuře a ospale.

„V tom domě si vyhradím jednu cimru jenom pro sebe,“ řekl Alexandr. „Dám si tam ponk, všechen vercajk, zkrátka ten svůj bordel. Ale budu to tam mít jako ve škatulce, to zase jo! Jedna místnost bude moje. A celou dobu, co tam budu, budu tam!“

„To z tebe bude mít tvá stará radost!“

„Mám to stejně pořád na talíři,“ řekl Alexandr a prohrabával si vousy. „Pořád mi vyčítá, že si jí nehledím. To je zvláštní, že ženský nikdy nezajímá práce tolik jako nás. Musej mít kolem sebe pořád někoho, do koho by troubily. Možná že je to divný, ale když já se v něčem rejpám, nepotřebuju s nikým mluvit.“

Vstal a udupával žhavý popel v ohništi silnými podrážkami. Pierson zvedl hlavu a měl zase ten prchavý dojem, že má před sebou černého válečníka, který právě provádí jakýsi rituální tanec.

„No jo, ona se nudí,“ řekl Alexandr a zase si sedl. „To je pitomý, když se někdo nudí.“

„Taky proto jsem chtěl mít dvě ženy,“,řekl zasněně. „Měli bysme ustavičně tichou domácnost.“

„Dobrý nápad!“ řekl Pierson. „Tvoje žena by byla pro?“

„Představ si, že ne! Ani trochu! Jen jednou jsem se osmělil jí to navrhnout… jen tak zpovzdálí… a podruhy jsem to už radši nezkoušel!“

„To se divím, co proti tomu může mít.“

„Taky v tom nevidíš nic špatnýho, že?“ řekl Alexandr. „Největší legrace, že nechápe, co je v jejím zájmu. Bylo by to přece vynikající řešení, řekni sám! Dvě ženy! Vynikající řešení!“

„Dvě? Jenom dvě? Proč ne hned tři?“ řekl Pierson a ušklíbl se.

„Jdi se vycpat!“ řekl Alexandr. „Copak jsem milionář? Takhle dvě, to bych ještě utáh.“

„Tak já už jdu,“ řekl Maillat a vstal.

Uchopil držadlo plechovky a vykročil. V témž okamžiku zakopl a natáhl se. Narazil si koleno. „Zatracená cihla!“ řekl. Klel jako pohan.

„Je ti nanic?“ řekl Alexandr a vstal. „Seš bledej jak stěna.“

„Co tu má co dělat cihla?“

Pierson vstal taky. „Jak je ti?“

„To nic není.“ Vstal, šel si sednout na své místo a třel si koleno. Pak se mu hlava převážila dozadu a obličej mu úplně zbělel.

„Whisky!“ řekl Pierson.

„Musím vypadat jako idiot,“ řekl Maillat.

Najednou přestal vidět. Potom ucítil kovovou chuť na rtech a palčivou tekutinu proudící hrdlem.

„To nic není, už to přešlo,“ řekl a otevřel oči.

Slyšel, jak Pierson říká: „Neměl bys ho tak nalejvat,“ a pochopil, že zase pije. Mávl rukou na znamení, že už nechce.

„Copak ho chci opít? Co se ti zase nezdá?“ ozval se Alexandrův hlas.

„Nerozčiluj se!“ řekl Pierson se smíchem.

Maillat měl pocit, že se Pierson směje v jeho hlavě. Znovu otevřel oči a viděl před sebou Alexandrovu velkou hlavu, která byla k němu skloněna. ,Dobrá palice!' pomyslel si s vděčností. ,A Pierson se směje jako panna.‘ Zmocnila se ho slabost a dojetí.

„To svinsky bolí, praštit se do kolena,“ řekl Alexandr. „To je stejná bolest, jako když se praštíš do koulí. Už je to lepší, Maillate?“

Maillat najednou otevřel oči. „Už to jde.“

Vstal, udělal s námahou dva kroky a vzal plechovku.

„Sedni si, já tam dojdu,“ řekl Alexandr.

„Teď už to bude dobrý,“ řekl Maillat.

„Sedni si, povídám!“

„Dej mně pokoj! Teď je řada na mně,“ řekl Maillat.

Alexandr chytil držadlo plechovky a přitáhl ji k sobě. Maillat ji nechtěl pustit. Stáli mezi maringotkou a ohništěm a chvíli se o ni tahali.

„Jste jako malí kluci,“ řekl Pierson.

„Pusť to, urveš držadlo!“ řekl Alexandr.

„Pusť ho ty!“

„To je prvně, co vidím Alexandra hádat se, že půjde pro vodu.“

Maillat pustil plechovku, odbelhal se ke zdi Sany a sedl si.

„Ten zkurvysyn musí tu plechovku zničit!“ řekl Alexandr.

Vzdaloval se dlouhými kroky. Maillat se na něho díval, jak jde, a najednou se mu sevřelo srdce. Zvedl se, jako by se chtěl za ním rozběhnout, ale zase si sedl. Jakýsi nevysvětlitelný neklid se mu zahlodával do nervů jako nebozez. ,To je tím kolenem,‘ řekl si, ale hned si uvědomil, že si to nalhává. Zmocnila se ho jakási neurčitá nevolnost, jakou má člověk, když zanedbá něco, co mu bylo uloženo. Cítil, že musí udělat něco důležitého a že to musí udělat hned, bez prodlení, ale za živý svět si nemohl vzpomenout, co to má být. Najednou ho začalo tížit svědomí, aniž věděl proč. Jako by mu nějaký tichý hlas našeptával: ,Maillate, ty musíš… musíš… musíš…‘ A ptal se s úzkostí sám sebe: ,Co to mám udělat? Dobrý bože, co mám udělat?‘ Hlas začal znovu: ,Maillate, ty musíš… musíš… musíš!' Minuty stále plynuly, za chvíli už bude pozdě, a on nebyl s to vzpomenout si, co to bylo za důležitou věc, kterou rněl udělat. Zvedl se podruhé a zase si podruhé sedl.,Maillate, ty musíš… musíš…musíš!' Probíral se zoufale v sobě, aby zjistil, co má udělat, a když vyvinul nadlidské úsilí a to, co hledal, měl už na dosah, pokaždé jako by mu to uniklo znovu a ponořilo se do ještě hlubšího stínu. Vnímal kolem sebe tábor rozložený pod stromy a otřásající se halasem vojáků barvy khaki a nepřetržitým bzukotem, z kterého proskakovaly výkřiky, nadávky a rozkazy. Slunce nad stromy vytvořilo barevné kruhy a vlevo zvedlo nad duny okrový poprašek, který světélkoval jako mořská hladina. Maillat seděl na Dhéryho místě, nedávno uvolněném, zeď ho hřála do zad, cítil za sebou bílou budovu Sány ozářenou sluncem, upravenou zahradu, krásné aleje vysypané drobným světlým štěrkem, rozkvetlé růžové keře a po straně řady mrtvých na nosítkách. ,Maillate, ty musíš… musíš… musíš…!‘ opakoval hlas. A minuty neúprosně míjely, už bylo příliš pozdě, a to, co měl udělat, bylo najednou vzdálené, nedostupné a ponořené do temnot vzpomínek.

„Počasí jako o prázdninách,“ řekl Pierson.

Maillat zvedl hlavu. „Zaplať pánbůh za něj!“ řekl vztekle.

Pierson se na něho podíval nečekaně vážně.

„Ano, Maillate, ano! Zaplať pánbůh za něj!“ řekl a kladl důraz na každé slovo.

Nastalé ticho prořízl suchý praskot. Maillat se vrhl k zemi a vykřikl bolestí.

„Co je?“

„Koleno.“

„Ach tak!“ řekl Pierson. Vzápětí pokračoval: „Co to ty mameluky napadlo poslat na Sanu sedmdesátku?“

Přitisknuti k zemi čekali další explozi. Nic se však neozvalo. Pierson se zvedl.

„Rozruch, a pak nic!“ řekl.

Maillat vstal taky a oprášil se.

„U těch dělostřelců, ať je to v jaké chce armádě, člověk nikdy neví předem, co udělají,“ řekl.

„Rozruch, a pak nic!“ opakoval Pierson.

Vtom přiběhl velký pěšák a klátil se přitom na všechny strany. Zastavil se před maringotkou a podíval se na Maillata.

„Není u vás takovej fousatej?“ řekl šeplavě.

„Jo, je u studny. Co mu chceš?“ řekl Maillat.

„Jdu zrovna odtamtud…“ řekl muž. Odmlčel se.

„No a co?“ řekl Maillat.

Muž se podíval na Maillata, potom na Piersona, otevřel ústa a mlčel.

„No tak co?“ opakoval netrpělivě Maillat.

„Něco se mu stalo,“ řekl muž.

Maillat vyskočil. „Je raněn?“

„Pojď, uvidíš,“ řekl muž.

„Jdu s vámi,“ řekl Pierson svým mírným hlasem. Maillat už byl pryč. Pierson se obrátil k pěšákovi.

„Nemohl bys nám tady u toho počkat, než se vrátíme?“

„Klidně,“ řekl muž.

Opřel se o dveře maringotky a nahlédl dovnitř.

„Kamaráde!“ zavolal na něho.

Pierson se obrátil.

„Udělal bys dobře, kdybys vzal s sebou nosítka.“

Pierson vyvalil oči. „On… on je na tom tak zle?“

„Je po něm,“ řekl muž.

Pierson vlezl do maringotky, vzal Alexandrova nosítka, složil je, sestupoval pozpátku a táhl nosítka za sebou. Muž na něho promluvil. Neodpověděl. Modlil se.

Nosítka nic nevážila, ale Pierson nebyl ani silný, ani šikovný. Zkoušel je nést pod paží, ale nešlo mu to. Vzal je do ruky jako kufr, ale nosítka ho mlátila do nohou. Nakonec si je hodil na rameno a musel je na každém kroku vyvažovat. Dřevěné držadlo ho tlačilo do ramene. Zpotil se. Pokoušel se modlit, ale námahou nemohl.

Kolem studny stál houf vojáků.

„Pusťte mě,“ řekl.

Alexandr tam ležel. Ležel trochu našikmo. Měl utrženou hlavu, visela u krku jen na vlásku. Ležela skoro na rameně.

Pierson spatřil před sebou Maillatova záda. Dotkl se ho lehce rukou. Maillat se otočil. Měl děsivě prázdný pohled.

„Rychle!“ řekl potom, když zahlédl nosítka.

Opakoval „rychle, rychle!“ několikrát po sobě, jako by Alexandrův život závisel na Piersonově pohotovosti.

Pierson na sobě cítil pohled vojáků postávajících kolem. Rozložil nosítka, na kterých Alexandr poslední tři noci spal. Postavil je rovnoběžně s jeho tělem. Podíval se na Maillata a sehnul se.

„Ne, vem ho za nohy,“ řekl Maillat.

Vyměnili si místo. Viděl, jak se Maillat předklonil, vzal oběma rukama Alexandrovu hlavu, podepřel ji svými koleny a potom ho uchopil za ramena. Pierson udělal příliš prudký pohyb, takže jak pomáhal Maillatovi položit tělo na nosítka, měl namále, že je pustí.

„Dávej pozor!“ řekl Maillat.

Položil hlavu na nosítka a srovnal ji, aby byla na krku.

„Mužem jít?“ zeptal se.

„Ano,“ řekl Pierson.

„Je velký, těžký,“ řekl jeden voják. „Neuneseš ho. Nechceš, abych to vzal za tebe?“

„Ne,“ řekl Pierson se zaťatými zuby.

„Jdi napřed!“ řekl Maillat. „Tak ne! Obrať se ke mně zády!“

Pierson se sehnul, uchopil nosítka za držadla a nadzvedl je. Strhla ho strašná váha. Zapotácel se a vykročil. Muži se rozestoupili. Zaslechl za sebou Maillatův hlas.

„Až budeš chtít odpočinout, tak řekni!“

Zastavil se několikrát. Piersonovi se rozbušilo srdce a na modlení neměl ani pomyšlení.

Položili nosítka mezi maringotku a zeď Sany. Pierson se vrhl na kolena k mrtvému a modlil se. Maillat zůstal stát. Díval se na Alexandrovu hlavu a potom na Piersona, jak mu klečí u nohou. Měl hladký, trochu hubený krk, jako mívají chlapci. Maillat zamířil k aleji, udělal několik kroků a zapálil si. Několik minut se procházel sem a tam.

Když se vrátil, Pierson seděl na svém obvyklém místě. Vedle něho stál Pinot.

„Dověděl jsem se to před chvílí. Úplně náhodou. Přišel jeden a vykládal to. Přej takovej velkej a kudrnatej s černejma vousama. A hlavu přej má pryč. A jakýpak fraky. Načisto mě to porazilo. Hned jsem si řek, že to bude on. Já teda…“

„Mlč!“ řekl Maillat.

Sedl si a díval se na Alexandra. Je to těžké dívat se na tělo, když je hlava zvlášť. Člověka napadá, jestli se má dívat na něho nebo na hlavu.

„Měl jsem jít já.“

Pierson zvedl oči. „Kdyby ses neuhodil do kolena, šel bys tam dřív, než přiletěl ten granát,“ řekl po chvíli.

„Ano,“ řekl Maillat, „a kdybych nepřišel pozdě k obědu a kdybych tam šel hned poprvé! Kdybych! Kdybych! S takovými kdybych bych nikdy neskončil!“

„Nemohl jsi to vědět, prostě stalo se to a nedá se nic dělat,“ řekl Pierson.

Maillat se na něho upřeně podíval.

„Ano, prostě se to stalo a nedá se nic dělat,“ řekl pomalu.

Položil si hlavu do dlaní a mlčel.

Pinot si po chvíli odkašlal a řekl: „Hlídáte ho?“

„Drž hubu!“ řekl Maillat.

Pierson zamrkal očima. Nemohl se mýlit, byl to přesně Alexandrův hlas a intonace. Přesně tak to Alexandr v obdobných případech říkával. ,Ne, ne, není mrtev. Není to pravda, není mrtev. Ani jak tu leží, není mrtev. Ani jak tu leží,‘ říkal si horečně Pierson.

„Udělám mu kříž,“ řekl Pierson.

Maillat vstal. „Neuděláš! Kdybychom označili jeho hrob, po válce by ho sebrali a dali na ten jejich posranej vojenskej hřbitov!“

„Kurvy!“ dodal prudce, hlasem chvějícím se vztekem. „Nedají pokoj ani po smrti.“

„Tak co?“ řekl Pinot.

„Zakopem ho pod strom, a hotovo!“ Podíval se na Piersona. „Pojďme!“

„Hned?“ řekl Pinot zděšeně.

„Ano, hned,“ řekl Maillat.

Pierson vstal taky.

„Nechal jsem mu peněženku. Myslel jsem, že bys mu ji měl vzít radši ty.“

„Proboha, vem ji, vem ji, vem ji! Ty víš, co se má v takových případech dělat!“

Pochovali ho pod stromem, pod posledním stromem vpravo, odkud je vidět na Sanu. Nemuseli ani kopat hrob. Využili kousku nedokončeného zákopu. Jen ho trochu rozšířili a odsekali několik kořenů, aby se tam vešla nosítka a aby se mohla pěkně rovně položit na dno. Maillat potom slezl dolů, postavil nosítka na obou stranách na podpěry a tělo přikryl pláštěm.

Pinot měl dojem, že Alexandrův pohřeb moc odbyli. Stál na svých malých nohou u zákopu a na čele měl pár ocásků vlasů slepených potem. Pozoroval vrchovaté lopaty písku dopadající na tělo a zdálo se mu, že Alexandra pochovali příliš rychle. Když byl hotov, odložil lopatu a čekal. Nic se však nedělo. Maillat stál a díval se před sebe. Nevypadal nijak pohnutě. A Alexandr byl přece jeho kamarád! Stál tam, nic neříkal, nic nedělal, ani se nepokřižoval. Pierson si klekl, ale proti Pinotově očekávání se nemodlil nahlas. Modlil se potichu, jen tak pro sebe. Pinotovi se zdálo, že Alexandra pochovali moc rychle. Pochovali ho bez kříže, bez obřadu, bez jediného slova na rozloučenou. A Pierson se ani nemodlí nahlas. Jestli se může takhle pochovávat, pak je zbytečné mít v partě faráře.

Vraceli se všichni tři k maringotce, Pinot šel trochu pozadu. Nebe bylo zářivé a bylo tak teplo, že si Maillat sundal sako. „Napíšeš?“ řekl.

„Hned, jak to bude možné.“

Ušli několik kroků a Maillat pokračoval: „Co bys napsal našim, Piersone, kdybych padl? Že jsem byl oceňován za své velitelské schopnosti, že můj bojový duch byl až do konce příkladný, že jsem se před smrtí netrápil a že moje oběť nebyla zbytečná, neboť je ctí vzhledem k tolika obětem, které Francie…“

„Ty se směješ, ale velitelské schopnosti skutečně máš.“

„Ano, a taky víš, co si myslím.“

„V takových případech člověk nepíše, co ví,“ řekl Pierson.

Maillat lehce mávl rukou. Bylo ticho a do toho se ozval procítěně Pinotův hlas: „Byl to prima kluk!“

„Mlč!“ vykřikl vztekle Maillat.

Pierson se podíval na Maillata a nic neříkal. Pinot ještě chvíli postával, potom řekl, že ho čeká parta, a šel. Zezadu, jak se vzdaloval, vypadal ještě menší, ještě zavalitější, ještě dojatější. Pierson ho sledoval očima.

„Dotkl ses ho.“

„Vím, neměl jsem to dělat,“ řekl Maillat. Vzápětí vztekle pokračoval: „Kašlu na Pinota! Slyšíš? Kašlu na něho i na ten jeho kulomet!“

Sedl si na Alexandrovo místo a zapálil si.

„Víš, Pinot je nešťastný,“ řekl Pierson svým mírným hlasem.

Maillat se na něho udiveně podíval, jako by se probudil.

„Co? Co to blábolíš? Kdo je nešťastnej?“

„Pinot.“

„Dej mi pokoj s Pinotem!“

„Je nešťastný. Je přesvědčen, že ho žena podvádí.“

„Toho pidimužíka!“ řekl Maillat a krátce se zasmál. Po chvíli dodal: „Tak ona mu zahýbá?“

„Neví to jistě. Myslí si to.“

„Pane bože, a přitom je ta štětka neplodná! Může si toho nechat do sebe nastříkat plný břicho!“ Bylo ticho a Maillat pokračoval: „Děvka špinavá! Teď už tomu rozumím.“

„Čemu rozumíš?“

„Všemu. I tomu jeho kulometu.“

„Co to má s tím společného?“

Maillat pokrčil rameny. Pak prudce odhodil cigaretu a přejel si rukou přes obličej.

„Svatý Jan Křtitel, Piersone, vzpomínáš si?“

„Ano,“ řekl Pierson.

„Vzpomínáš si, že, Piersone, že si vzpomínáš?“

„Mlč!“

„Můžeme za to vzdát díky Bohu, Piersone.“

„Mlč!“

„A jeho oběť nebyla zbytečná, neboť je ctí vzhledem k tolika obětem, které Francie…“

„Mlč, Maillate, prosím tě, mlč, mlč!“

Najednou bylo příliš ticho. Maillat sebral kousek dřeva, kterého se plameny ohně nedotkly, a začal si s ním pohazovat v dlani. „To je fakt, dřevo je dobrej materiál,“ řekl. Uběhlo několik minut, potom vstal, vzal Alexandrův čtvrťák, ponořil ho do plechovky s vínem, schované pod maringotkou, napil se, pověsil čtvrťák, aniž ho vypláchl, a vrátil se na své místo. ,Ty zkurvysynu, to nemůžeš ten čtvrťák vypláchnout?' zašeptal mu do ucha Alexandrův hlas. Maillat ustrnul, vstal, vrátil se ke čtvrťáku, vzal ho a rozhlédl se nepřítomně kolem. Pierson zvedl oči. „Víš dobře, že nemáme vodu.“

„Aha!“ řekl Maillat. Pověsil čtvrťák zase na místo. „Plechovka tam zůstala.“

„Já vím, viděl jsem ji tam. Stála u studny,“ řekl Maillat. „Poslední, kterou jsme měli. Teď už ji určitě někdo ukradl.“ Maillat si zase sedl. Jak sklopil oči k zemi, spatřil cihlu, o kterou zakopl. Odstrčil ji nohou. Po chvíli zase vstal. „Piersone, já už nemůžu.“

„Co?“ řekl Pierson. Ani se netvářil překvapeně. „Zůstat tady, držet partu. Já už nemůžu. Půjdu pryč.“

„Kam?“

„Nevím.“

„Kam?“

„Do Bray-Dunes.“

„Kam do Bray-Dunes?“

„Chceš to vědět?“ řekl Maillat a neznatelně se usmál.

„Nikdo neví, co se může stát.“

„Vidíš tu cestu, co vede k moři? Když se jde od trati, první ulice vpravo. Bílý dům naproti zbořené garáži. Tam budu.“

„To znamená přímo v Bray-Dunes! To je šílenství!“

„Alexandr to říkal taky. Nikdy nechtěl opustit maringotku, vzpomínáš si? Říkal, že když zůstaneme u Sany, nemůže se nám nic stát.“

„To je šílenství.“

„Co se mi může stát?“ řekl Maillat. Dodal: „Přijdu se na tebe zítra v poledne podívat.“

„Jestli se ti bude chtít…“

„Žádný jestli se mi bude chtít! Určitě zítra v poledne!“

„Budu tě čekat.“

Po chvíli Maillat dodal: „Kde je ta Pinotova parta?“

„Proč?“

„Chci se s ním rozloučit.“

„Myslel jsem, že na něho kašleš,“ řekl Pierson. Když Maillat neodpovídal, řekl: „U mříže, napravo od vchodu do Sany.“

„Co tam je?“ řekl Maillat nepřítomně. „Pinotova parta.“

„Aha! Kde že má být?“

„Vpravo od brány do Sany.“

„Děkuji.“

Pierson měl skloněnou hlavu a oči upřené k zemi. Maillat stál vedle něho. Díval se na maringotku, na ohniště z cihel, na Alexandrovo místo.

„A ty, co ty budeš dělat?“ řekl konečně. „Ach já, však víš! Mohl bych se přifařit k nějaké partě, kde už je nějaký kněz,“ řekl Pierson a smutně se zasmál.

Přistoupil k oknu pokoje, otevřel ho dokořán a oběma rukama se opřel o římsu. Měl pocit, že se od rána nehnul z místa, že tu donekonečna omílá jedno a totéž a že rozmluva nikdy neskončí. „To všechno ten dům, ten zatracenej dům!“ řekl se zaťatými zuby. Nikdy si nemyslel, že je možné tak krutě nenávidět cihly.

Stála před ním, paže poslušně založené na prsou, s oním výrazem malého děvčátka. Neříkala nic. Prostě tam byla.

Přemohl ho záchvat zuřivosti. Roztřásl se od hlavy až k patě. Obrátil se, opřel se zase o římsu a přitiskl k ní prsty, až ho to zabolelo.

„Poslouchej!“

Nehýbala se z místa. Byla tak křehká, tak útlá! A on měl dojem, že se snaží pohnout skálou! Opakoval podruhé: „Poslouchej!“ Zastavil se na zlomek vteřiny a suše dodal: „Já si tě vezmu.“

Zvedla oči. „Tomu nevěřím.“

Uchopil ji hrubě za ramena. „Ano, je to pravda, slyšíš? Je to pravda, já si tě vezmu!“

Sklonila hlavu a neviděl jí do obličeje. „Hned?“

Zmocnila se ho divoká chuť dát se do smíchu. „Hned, jak to

bude možné.“

Nechávala hlavu zarytě skloněnou. „Tak co, chceš nebo ne?“ řekl.

„Ne.“

Pustil ji, udělal bez cíle několik kroků po pokoji a pak si sedl na postel. Položil si hlavu do dlaní.

„Dobrá, tak já půjdu,“ řekl skoro šeptem.

Několik vteřin se nic nedělo. Potom se pohnula. Postoupila o dva kroky a sedla si vedle něho na postel. Rozvážně si sedla a položila jednu ruku na druhou.

„Je to daleko, co tam chcete jít?“

Krátce se zasmál. „Není to daleko.“

„Až přijdou Němci, to vás nezajmou?“

„Převléknu se do civilu.“

„Aha!“ řekla.

Tvářila se, jako by přemýšlela. „Až tu budou Němci, to se už bombardovat nebude?“

Zase se tak krátce zasmál. „Samozřejmě že ne.“

„Tak víte co? Když se bojíte bombardování, můžete odejít, a až tu budou Němci, můžete se vrátit,“ řekla pomalu.

Díval se na ni celou vteřinu.

„V podstatě jsi ten problém vyřešila,“ řekl chraptivě. „Neopustíš svůj dům a postaráš se, aby byl tvůj muž v bezpečí.“

Podívala se na něho. „Copak se nemůžete vrátit, až tu budou fricové?“

Rozesmál se, ale oči měl plné vzteku. „Můžu, můžu, to víte, že můžu!“ řekl.

„Tak proč to nechcete udělat?“

„Dost, dost, proboha, dost už!“ zvolal. Vyskočil z postele. „Tak co, půjdeš?“ řekl zuřivě.

Stál v nohou postele. Díval se na ni. Vysunula bradu a zůstala klidná a uzavřená. Náhle se její tvář změnila, jako by z ní někdo jediným pohybem strhl dívčí masku. Rysy jí ztuhly, protáhly se a jakoby navrstvily na sebe, rty se jí stáhly do směšné dětské grimasy, oči se zpupně upřely na Maillata, jako by hrozily, že ho uhodí, a on měl najednou směšný pocit, že je v roli vousatého otce a plísní svou dceru. Potom si ho Jeanniny oči přestaly měřit. Vypadaly nepřítomně, jako by se stáhly do sebe. Vtom se složila na postel jako loutka, když ji přestanou vodit. Maillat se nehýbal. Díval se na křehká ramínka otřásající se vzlyky. ,Je to ještě děvčátko,‘ pomyslel si s údivem. Vteřiny míjely jedna za druhou. „Už ses rozhodla?“

Bylo dost dlouho ticho. Potom řekla dětsky:

„Ano.“

,Vyhrál jsem,‘ pomyslel si Maillat, ale necítil žádnou radost ze svého vítězství. Zmocnila se ho nevýslovná ochablost.

Vzlykala stále víc. Po chvíli si lehl na bok a zkřížil si ruce na prsou.

„Ty moje maličká, to je pro tebe tak těžké opustit ten dům?“ řekl něžně.

Cítil, jak se vedle něho vypjala.

„Juliene, nechte mě tu do zítřka,“ řekla a zvedla hlavu. „Slibuji vám, že zítra odejdeme.“

„Ne, musíme hned.“

Pověsila se na něho, oči plné slz. „Ach Juliene, prosím vás, zítra! Juliene, zítra!“

„Ne.“

„Juliene, nemůžu jít pryč jen tak. Musím tu všechno zařídit.“ Pomyslel si: ,Zařídit! Chce všechno zařídit ve svém domě!' Ale už neměl sílu se smát.

„Ne,“ řekl s ponurým výrazem. Přitiskla se k němu ze všech sil.

„Juliene, ujišťuji vás, že to tu musím napřed zařídit. Co na tom záleží, když půjdem až zítra? Zítra odejdem stejně dobře.“

Podíval se na své náramkové hodinky a zdálo se mu neuvěřitelné, jakou námahu potřebuje, aby pozvedl ruku do výše obličeje. Šest hodin. Už je šest. Nechal svou paži těžce dopadnout nazpět. Možná že fricové ještě dnes večer nepřijdou. A najednou si představil, jak v podvečer bloudí s Jeanne po neznámých cestách a hledá od statku ke statku nocleh.“

„Zítra, Juliene, zítra!“

„Jak chceš.“

Přišlo to samo, docela najednou a tak lehce. „Jsem tak šťastná!“ řekla Jeanne. Schoulila se k němu.

„Nechápu proč. Zítra musíme stejně odejít.“

„To je něco jiného.“

Uvědomil si, že ho bude zítra přemlouvat zase a boj začne znovu. Bylo mu smutno a cítil se vyčerpán.

Objal ji, položil si jí hlavu na prsa a zavřel oči. Najednou mu vytanul Alexandrův výrok. To šli právě ze Sany. Bavili se o světlovlasé ošetřovatelce a Maillat poznamenal, že by jí něco navíc vepředu neuškodilo. A Alexandr na to řekl: „Mně je to jedno. Já to nepoužívám.“ Smáli se a šli a svítilo nad nimi slunce. Štěrk jim křupal pod nohama. Bylo to včera. Teprve včera. A Maillat najednou viděl Alexandrovu hlavu, jenom hlavu oddělenou od těla a zakrvácenou jako zpod gilotiny. Pokoušel se představit si Alexandra tak, jak vypadal předtím. Pokoušel se představit si jeho chůzi troglodyta, jeho způsob, jak pohyboval rameny nebo jak zvedal nohy, když ušlapával oharky na ohništi. Ale už to nebylo možné. Už viděl jen jeho hlavu.

„Slyšíte?“ řekla Jeanne. „To je protiletadlové dělostřelectvo?“

„Ne, to je torpédovka.“

Po několika vteřinách pokračoval: „Ostřeluje skopčáky na souši.“

„Mám strach,“ řekla Jeanne.

Ovinul jí paži kolem krku.

„Poslouchejte!“ řekla.

„Ano, tentokrát je to ono,“ řekl Maillat.

„Protiletadlové dělostřelectvo?“

„Ano.“

„To znamená, že letí sem?“

Mezi štěkotem protiletadlového dělostřelectva Maillat rozeznával jemné vzdálené bzučení připomínající mračno hmyzu za letního večera.

„Jsou to oni,“ řekl. Vyschlo mu v krku.

Vztyčil se. „Pojďme, musíme jít pryč!“ řekl.

Podívala se na něho. „Vždyť jste říkal, že půjdeme až zítra.“

Chytil ji za ramena a prudce jí zatřásl. „Copak neslyšíš? Letí sem!“

„Možná že letí na lodě.“

Pustil ji. ,Zbláznil jsem se?' pomyslel si s veškerou soudností.

Vzal ji do náruče.

„Nemůžeme tolik riskovat,“ řekl trpělivě. „Letí zřejmě na město.“

Zvedla hlavu. „To nemůžete vědět.“

„Poslyš, až to budeme vědět určitě, bude už pozdě,“ řekl s hrdlem sevřeným.

Byl vyčerpán svou vlastní trpělivostí.

„Tak co, půjdeš?“

Rychle se vymanila z jeho objetí a podívala se na něho studenýma očima. „Můžete jít,“ řekla suše.

„Jak to, můžu jít? Ty nepůjdeš?“

„Ne.“

„To je šílenství.“

„Ať to je co chce. Půjdu zítra, nebo vůbec ne.“

„Dobrá, půjdu tedy sám,“ řekl a vstal.

Bylo to jako zlý sen, kde pro věčnou slávu znovu říká a znovu dělá totéž.

Jako by měl v hlavě polámaný gramofon, stále si v duchu opakoval: ,Já jdu, já jdu, já jdu, já jdu…‘

„Dělejte, jak chcete,“ řekl Jeannin hlas.

„Rozmyslela sis to dobře?“

„Ano.“

„Takže nepůjdeš?“ zeptal se hloupě.

„Až zítra.“

Stál v nohou postele. Díval se na ni a zdálo se mu, že týž pohled na ni upíral před chvílí. Stál v nohou postele přesně na tomtéž místě, díval se na ni a řekl jí: „Tak co, půjdeš?“ Byl to týž okamžik, který se vrátil. Nečekal, až ho prožije do konce.

„Já jdu,“ opakoval hloupě a měl najednou docela prázdnou hlavu.

Zdálo se mu nepochopitelné, že už si vzpomíná jen na to, co dělal, a že už nemůže nic jiného než to opakovat.

Protiletadlové dělostřelectvo zahřmělo a Maillat sebou trhl jako člověk, který se probouzí.

„Jeanne!“ vykřikl.

Přistoupil k ní a chytil ji za ramena.

„Když nepůjdeš po dobrém, půjdeš po zlém!“ křičel.

Na několik vteřin jako by se propadl do prázdna, najednou si uvědomil, že na ní leží celou svou váhou, rukama jí svírá ramena a zběsile se pokouší odtrhnout ji z postele. „Ne, ne, ne!“ ozval se vzdálený hlas pod ním. A najednou ho napadlo: Jako ráno. Přesně jako ráno.‘ Svaly povolily. Pustil ji.

Vyskočila, vrhla se ke dveřím a s rukou na klice se zastavila. Maillat ležel natažen na posteli. Nehýbal se a měl oběma rukama zakrytou tvář.

„Co je vám?“

Neodpověděl. Celým tělem mu probíhala křeč. Přistoupila k němu a násilím mu odtrhla ruce z obličeje.

„Co je vám?“ vykřikla zděšeně.

„Je po všem.“

Přejel si rukou po tváři. Po chvíli vstal a zůstal stát před ní, paže svěšené a prázdný pohled.

Uběhlo několik vteřin. Protiletadlová palba kolem nich nepřestávala. Hukot nad jejich hlavami byl teď zřetelnější. Když vybuchovaly protiletadlové granáty, nebylo ho slyšet. Pak se ozval znovu, a pokaždé blíž.

„Vy neodejdete?“ řekla Jeanne a zvedla hlavu.

Mlčel tak dlouho, že uvažovala, jestli ji vůbec slyšel.

„Vy neodejdete?“

„Ne.“

Zamrkala, sklopila očí a on cítil, že svádí zoufalý boj sama se sebou. ‚Jako Atkins, přesně jako Atkins,‘ napadlo ho.

Po chvíli zvedla hlavu. „Možná že letí na lodě.“

Zavřel oči. „To poznáme,“ řekl smutně.

Po chvíli dodal: „Pojďme si lehnout!“ Mluvil tichým a slabým hlasem jako nemocný.

Leželi vedle sebe na posteli. Čas plynul. Protiletadlové dělostřelectvo nepřestávalo pálit. Maillat měl ruce založené pod hlavou. Nehýbal se a nemluvil. Zdálo se mu, že se dostal do království sebe samého, kde slovo a pohyb už nemají místa.

Zazněla řada výbuchů docela nablízku. Dům se při každé detonaci nemilosrdně otřásl. Maillat obrátil tvář k Jeanne a díval se na ni.

„To jsou oni?“ řekla a zvedla se na loket.

Tvářila se udiveně. Kývl souhlasně hlavou.

„Oni!“ opakovala a on si uvědomil podle záchvěvů postele, že se roztřásla.

„Musíme vstát, musíme jít do sklepa,“ řekla horečně.

,Ano, musíme vstát a jít dolů,‘ myslel si Maillat. Ano, přesně tak, přesně tohle musí udělat. Musí okamžitě vstát a jít dolů. Slyšel, jak mu Jeanne říká docela blízko u ucha: „Musíme vstát.“ Přikývl, ale zůstal bez jediného slova nepohnutě ležet. Poslouchal palbu protiletadlového dělostřelectva. Nikdy v životě nehřmělo tak silně a tak zuřivě. Najednou se mu zdálo, že je v té zuřivosti cosi nicotného. ,To to bouchá! Toto bouchá!‘ říkal si v duchu. Ale jeho myšlenka mu nedávala žádný smysl.

„Juliene, vstávejte! Zapřísahám vás, vstávejte!“ křičela Jeanne.

Letmo si všiml, že Jeanne má zpocené čelo.

„Juliene, Juliene! Zapřísahám vás, Juliene!“ křičela Jeanne.

Potom ho objala kolem pasu a snažila se ho zvednout. Viděl, jak jí tvář rudne námahou. ,Ano, musím vstát a sejít dolů. Okamžitě vstát a okamžitě sejít dolů!‘ myslel si. Viděl, jak Jeanne křiví ústa vypětím. Pak ho pustila a on dopadl bezvládně zpět na postel.

„Juliene!“ křičel mu do ucha její hlas.

Cítil, že ho chytila za ramena.

„Juliene!“

,Musím vstát, musím vstát a jít dolů,‘ myslel si Maillat. Pak si říkal: ,Musím jít do sklepa. Jako ráno. Přesně jako ráno.‘ Slyšel, jak mu Jeanne křičí do ucha: „Juliene!“ Byl to slabý a vzdálený hlas, jako když někdo na někoho volá z hloubi lesa. Pak už neslyšel nic a po chvíli k ní obrátil hlavu. Ležela na boku. Měla přivřená víčka a chvěly se jí rychle a nepřetržitě řasy. Její oči takhle zblízka vypadaly obrovské a zamžené. Odvrátil obličej a díval se před sebe do prázdna.

,Ty výbuchy! Ty výbuchy už snad nikdy neskončí!‘ myslel si. Pak si pomyslel: ,Á ten rámus!‘ a chtělo se mu smát. Svištění nad jejich hlavami teď zesílilo. Cítil, jak se pod ním zase zachvívá postel a pochopil, že se Jeanne zase roztřásla.

Docela nablízku se ozval praskot a bylo to, jako by ohromná ruka uchopila dům a prudce jím zatřásla. Viděl Jeanne, jak se k němu přitiskla jako nemocné zvíře. Chvěla se od hlavy k patě a nepřestávala jí mrkat víčka. Maillatovi se zdálo, že se na něho dívá z ohromné dálky.

Protiletadlové dělostřelectvo se najednou odmlčelo a zase bylo slyšet jen jemné a neutuchající bzučení připomínající mračno hmyzu za letního večera.

„Juliene!“

Přikývl.

„Proč jste mě neodvedl?“

„Neodvedl?“

„Daleko odtud! Pryč z tohoto domu!“

Pozoroval prázdno před sebou.

„Ano, ano,“ řekl.

Uplynula vteřina, potom mu hlava pomalu sklouzla na polštář vedle Jeanne. Podíval se na ni. Pak znovu otevřel ústa a vydal chraptivý hlas, jako by celé měsíce nepromluvil.

„Ano, to jsem měl,“ řekl.

Dolehlo k nim pronikavé zasvištění. Přitiskla se zoufale k němu a v záblesku výbuchu uviděl docela nablízku její obrovské uštvané oči, které se na něho upíraly.

Ozval se ohlušující praskot a Maillat cítil, jak se pod ním láme postel a jak se propadá do prázdna. Otevřel ústa jako plavec, když se potápí. Levou rukou stále držel Jeanninu paži. Snažil se ze všech sil ji uvidět, ale nepodařilo se mu to. ,Díky bohu, na dům nespadla bomba. Zřítil se tlakem vzduchu,‘ pomyslel si. Zdálo se mu, že uvažuje naprosto jasně. Znovu se pokoušel uvidět Jeanne. Všechno se mu však jevilo nejasné a zamlžené. Chtěl přejet levou rukou po Jeannině rameni a dostat se k její hlavě. Ruka se sunula strašně pomalu. Její pomalost ho dráždila. Pak měl pocit, že se propadá do prázdna, a už nemyslel na nic.

Jeho ruka začala zase pomalu postupovat a dostala se až k Jeannině krku. Zastavil se, aby si oddechl. Prsa jako by mu svíral ve svěráku. Cítil, jak jsou provlhlá, a uvažoval, jak to, že se začal najednou tak potit. Jeho ruka postupovala po Jeannině šíjí strašně pomalu. Postupovala píď po pídi nepochopitelně pomalu. Přes Jeanninu bradu se nepřeklenula. Narazila na překážku. ,Co je to?' pomyslel si Maillat. V jeho myšlence bylo něco jasného a kovového. Dodalo mu to jistoty. Jsem úplně klidný,' pomyslel si. Potom zase jako by se propadal do prázdna. Po chvíli si vzpomněl, že hledá Jeannin obličej.

Zdálo se mu, že jeho ruka je příliš daleko a že je příliš těžká. Bylo to zvláštní, mít ruku tak daleko od sebe. Začal jí hmatat a pohyb prstů mu působil potěšení. Levou rukou však nahmatal jenom dřevo. Překážka! Vlastně dvě! To je jen trám. Několikrát si v duchu opakoval: ,To je jen trám.‘ Prsa jako by mu svíral ještě silněji a drtil ještě urputněji. Těžko se mu dýchalo, ale necítil žádnou bolest. ‚Jsem úplně klidný.‘ pomyslel si. Najednou mu blesklo hlavou. Trám! Trám na Jeannině hlavě! Jen klid, jen žádné šílení! Je to přece docela jednoduché. Vstane a trám odstrčí. Jeanne musí trpět. Vstane a trám odstrčí. Je to docela jednoduché. Stejně nemůže zůstat ležet takhle ve tmě až do večera. Vstane a udělá to. Udivovalo ho, že z jeho prsou crčí tolik potu.

Po chvíli se pod ním otevřela země a začal padat do prázdna. Padal mezi dvěma svislými stěnami jako na dno studny. Ubíhaly kolem něho šílenou rychlostí. Padal a zakláněl hlavu, aby viděl nebe. V nedohledné výšce nad sebou viděl malý kruh hvězd. Postupně bledly. Rozhodil paže od sebe. Jeho ruka se zachytila vyčnívající hroudy. Na okamžik mu zasvitla zoufalá naděje. Země se však v jeho ruce rozdrobila a rozpadla v prach. Zaklonil hlavu dozadu a otevřel dokořán oči. V tom okamžiku všechny hvězdy pohasly. A Maillat netušil, že právě umírá.

ŽIVÉ KNIHY

Edice Českého svazu

protifašistických bojovníků

Svazek 141

Robert Merle

Víkend

na Zuydcoote

Z francouzského originálu „Week-end à Zuydcoote“,

vydaného nakladatelstvím Librairie Gallimard, Paříž 1949,

přeložila Eva Strebingerová.

Ilustrovala Michaela Poková.

Obálku navrhl Zdeněk Netopil.

Vydání 2. (v Našem vojsku 2.), Praha 1988.

Vydalo Naše vojsko, nakladatelství a distribuce knih,

n. p. v Praze, jako svou 5765. publikaci, stran 176.

Odpovědná redaktorka Alena Poková.

Výtvarný redaktor Jan Parkman.

Vytiskla tiskárna Naše vojsko, n. p. v Praze.

AA 11,53 (z toho obr. 0,47). VA 11,98

Náklad 82 000 výtisků.

K tisku schváleno 10. 12. 1987.

28-018-88. 13/34.

Brož. 17 Kčs. 605/22/826

Docela nablízku se ozval praskot

a bylo to, jako by ohromná ruka

uchopila dům a prudce jím zatřásla.

Viděl Jeanne, jak se k němu přitiskla

jako nemocné zvíře.

Chvěla se od hlavy k patě

a nepřestávala jí mrkat víčka.

Maillatovi se zdálo,

že se na něho dívá z ohromné dálky.

Protiletadlové dělostřelectvo

se najednou odmlčelo

a zase bylo slyšet

jen jemné a neutuchající

bzučení připomínající

mračno hmyzu

za letního večera.

„Juliene!“

Přikývl.

„Proč jste mě neodvedl?“

„Neodvedl?“

„Daleko odtud! Pryč z tohoto domu!“

Pozoroval prázdno před sebou.

„Ano, ano,“ řekl.

Uplynula vteřina,

potom mu hlava pomalu

sklouzla na polštář

vedle Jeanne.

28-018-88

13/34

Brož. 17 Kčs