VÝLUČNÁ VLASTNOST ČLOVĚKA

Robert Merle

Předmluva

Sympatie ke zvířatům a zájem o problém, který před nás staví – totiž dorozumění mezi jejich a naším druhem – u mne trvá už hezkou řádku let. Žiju na venkově a našimi přáteli tu byli koně, psi a kočky, kteří zase na oplátku byli ochotni uznávat nás za své. Jejich krátkověkost nás vždycky naplňovala smutkem. Teď nám na louce zbývá už jen jedna netečná kobyla s šedivějícími chlupy na nose a v domě vznešený kocour, jehož jsme oddanými služebníky.

Toto není první kniha, kterou věnuji zvířeti. Před dvaadvaceti lety jsem vydal román, v němž se vyskytoval párek delfínů, které se americkému vědci podařilo naučit anglicky. Byl to ode mne čirý výmysl, který však byl živen velice hojnou dokumentací, neboť moje obrazotvornost neumí pracovat na neurčitém základě. Naopak opírá-li se o něco přesně stanoveného, je dokonce schopna – říkám to s úsměvem – přesáhnout do budoucnosti…

Tak se stalo, že jsem v onom románě, který vyšel v roce 1967, předpověděl, že lidé jednoho dne použijí mírumilovné delfíny k vojenským účelům: a k tomu skutečně došlo o sedm let později v Tonkinském zálivu, kde byli použiti proti severovietnamským žabím mužům, a v minulosti mnohem nedávnější v Perském zálivu k vyhledávání podmořských min.

Nevím, do jaké míry to bylo úspěšné. Jisté však je, že než se delfínům mohly svěřit tak složité úkoly – při jejichž vykonávání museli jednat samostatně –, bylo nutno najít způsob, jak se s nimi dorozumět. Jelikož použitý způsob dorozumívání je střežen americkým vojenským tajemstvím, je málo pravděpodobné, že se o něm někdy něco dozvíme. Můžeme však vytvářet hypotézy. Já se přikláním k té, že se podařilo rozluštit pískanou řeč, kterou se delfíni mezi sebou dorozumívají. Když nebylo možné naučit delfíny lidské řeči, naučili se lidé delfínsky.

K některým aspektům politiky Spojených statuje možno mít výhrady. Z hlediska vědy je však na té veliké zemi obdivuhodné to, že se tam žádný výzkum nepovažuje předem za nemožný nebo tabu. Uvedu jediný příklad: v kterém jiném národě by bylo možno pomocí elektrod a složitých přístrojů studovat fyziologické reakce lidské dvojice při milování? A získat pro takový výzkum subvence a dobrovolníky?

Není tedy nic udivujícího, že se američtí vědci pokusili naučit šimpanze anglicky. Naučit zvířata mluvit! Dávný lidský sen, lákavý a sympatický! A stále jím zůstává, neboť se ho doposud nepodařilo zcela realizovat. Artikulovaná řeč se zdá být výsadou našeho upovídaného rodu; a zvířata, která mají dobře nabroušený jazyk jako vy a já, se vyskytují pouze v říši bajek.

Po tomto neúspěchu se však přišlo na to, že existuje i jiný druh řeči než verbální, a chybí-li lidoopům přiměřený hrtan, mohou se naučit znakové řeči jako hluchoněmí… A tentokrát bylo úsilí badatelů korunováno úspěchem.

Právě na základě tohoto nepopiratelného – i když někdy popíraného – úspěchu, který vědě na druhé straně Atlantiku slouží ke cti, byl napsán příběh, který budete číst. Také tentokrát jsem svou představivost živil bohatou dokumentací, ale na rozdíl od toho, co jsem udělal ve svém románu o delfínech, nenechal jsem ji vyústit do science-fiction a do futurologie, ale vtěsnal ji do mezí známých skutečností.

Při shromažďování těchto skutečností se mi dostalo neocenitelné pomoci od mého přítele profesora René-Guy Busnela, jehož dokumentace o primátech, kterou má v knihách a článcích převážně amerických, je ve Francii jistě jedinečná. S nevšední velkorysostí přestěhoval svou knihovnu do přihrádek té mojí, a kromě toho mi téměř každý týden dopřával, abych se těšil z jeho humoru, z jeho fantastické erudice v nejrozmanitějších oborech a z originálních postřehů jeho vynalézavého ducha.

Co je výlučnou vlastností člověka? Je to smích? Avšak i šimpanzi se smějí. Je snad rozum výlučně lidský? Jak je však možné upírat rozum delfínům a lidoopům, když je vidíme dělat tolik podivuhodných věcí, které nejsou výsledkem pouhé drezúry? Je tedy výlučně lidskou vlastností řeč? Lze to však ještě tvrdit, vidíme-li, jak se šimpanz dorozumívá rukama jako hluchoněmý?

Kapitola I

Ze světových metropolí je Paříž patrně ta, kde jsou nejpěkněji seskupeny stavitelské památky. A je to taky město, kde je nejnepříjemnější být bez ženy, když má člověk ženy rád.

Narodil jsem se tam, neboť moje matka je Francouzka a přála si rodit ve Francii, mezi svými. Předtím svolila, že se provdá za mého otce ve Spojených státech, teprve až když se vzali ve Francii. Pozvala na svatbu čtyřicet osob, tvořících její příbuzenstvo, a k velkému překvapení jejího chotě se dostavili všichni do jednoho.

Já sám jsem neopomněl přivézt na svatební cestu do Paříže svou první manželku, nebyl to však moc dobrý nápad, protože ta neměla zájem o nic jiného než o obchody ve dne a o zábavní podniky v noci. Náš pobyt měl trvat čtrnáct dní, ale vydali jsme tolik peněz, že jsem ho musel zkrátit. Nebyl jsem nijak zvlášť překvapen, když mě tři roky nato manželka opustila a provdala se za bankovní účet, jemuž nehrozilo nebezpečí, že se tak rychle vyčerpá.

O nic víc nezapůsobila Paříž na mou druhou manželku. Jakožto horlivá katolička se rmoutila nad tím, že si vzala rozvedeného, a vyčítala mi to, soudíc, že jsem ji svými kouzly a čarami uvrhl na cestu hříchu. Následkem toho svůj život neprožívala; proplakávala se jím. Pokaždé, když šla kolem nějakého kostela – a ví Bůh, že jich v Paříži není málo –, říkala mi: „Počkej na mě, zajdu se na chviličku pomodlit.“

Snažil jsem se sladit její zálibu v modlitbě se svou zálibou v umění a navrhl jsem, že se podíváme do katedrály v Chartres, kde jsem chtěl znovu spatřit nezapomenutelná chrámová okna. Jí však připadalo nesmyslné cestovat dvě stě kilometrů tam a zpět, aby se člověk krátce pomodlil, když bylo tolik kostelů na dosah ruky.

Před dvěma lety jsem se s tou zbožnou krasavicí rozvedl. Dnes je mi osmačtyřicet let, jsem v Paříži na čtrnáct dní, v hotelu spím na širokém lůžku sám, a nejsem proto o nic šťastnější. Napravit se to nedá, protože si „neoblibuji lásku prodejnou a veřejnou“, jak praví Montaigne. Cituji-li tohoto autora, což z úst Američana zpravidla překvapí, je to proto, že jsem si udělal licenciát z francouzštiny (která je koneckonců mou mateřštinou), dříve než jsem nechal literatury a vrhl se tělem a duší na antropologii. Co může člověka zajímat víc než člověk – ten živočich, kterého několik miliónů let hodně otesalo po stránce tělesné a velice málo po stránce duševní?

Podle své osobní situace soudě – připouštím však, že je to omezený pohled – řekl bych, že manželství je dobrá instituce pro děti a špatná pro partnerskou dvojici. Moje děti narozené z prvního manželství se mnou žijí ve Spojených státech. Městečko, kde bydlím, se kupodivu jmenuje Beaulieu a moje farma Yaraville. Ta jména znějí francouzsky, ale za to pochopitelně nevděčí mé matce. Pocházejí z doby mnohem dávnější, než bylo její přesazení do USA. Kdybych byl pověrčivý, řekl bych, že spíš okolní místní jména, která mého otce od dětství nenápadně ovlivňovala, ho dovedla k tomu, že si vzal za ženu Francouzku.

Můj syn Jonathan je desetiletý, Elsii je třináct. Za pět šest let odejde Elsie z Yaraville do kampusu některé univerzity a Jonathan ji bude po několika málo letech následovat. Ano, ovšem, budou se do rodného hnízda vracet: na dva měsíce, najeden měsíc, najeden týden – pobyt se bude zkracovat, jak poplynou léta. Jak osamělý bude potom Yaraville!

Jsem v Paříži jako účastník symposia, které na College de France uspořádal profesor Coppens. Jde o to, aby antropologové a genetikové z různých zemí konfrontovali své názory na exemplář homo habilis, jehož úctyhodnou hromádku kostí objevili Tim White a Donald Johanson v Tanzanii v údolí Olduvaje.

Někteří naivnější lidé se domnívají, že vědecké symposium musí dospět k nějakému závěru, tak jako politické shromáždění dospěje k nějakému souhrnnému návrhu. To je naprostý omyl. Na symposiu se lidé sejdou, podiskutují a zase se rozejdou… Nutno ovšem podotknout, že se přitom také navazují kontakty, občas i přátelství. Není tam však vítězů. Názory pro a proti sepisují autoři diskusních příspěvků a právě na těchto písemných příspěvcích záleží.

Na tomto symposiu se diskuse točila kolem následujícího bodu: badatelé, nebo jak se také ve francouzštině někdy hloupě říká, „vynálezci“, tvrdili, že jejich nález, totiž sbírka kostí – a podotýkám jen tak mimochodem, že čím je kostí víc, tím je nález „krásnější“ – je homo habilis, rozumějte: nejstarší ukázka lidského rodu, ubohý malý tvor, který se jen stěží držel vzpřímeně, ale naučil se přitesávat oblázky. Oponenti naopak tvrdili, že jde o australopitheka.

Slovo australopithecus mi připadá jako jazyková zpotvořenina, skládá se totiž z jednoho slova latinského, australis, což znamená jižní, a z jednoho slova řeckého, pithekos, které označuje opici. Této opici se říká jižní, protože se její pozůstatky našly ve východní Africe; ale vtip je v tom, že to opice není! Je to tvor, který už není úplný lidoop a ještě není úplný člověk: zkrátka ten proslulý chybějící článek, který požadoval Buffon, aby mohl prohlásit, že se dá „sestupovat neznatelně a povlovně od člověka k opici“. Chybějící článek už nechybí! Jen s tím malým rozdílem, že se nesestupuje od člověka k opici, nýbrž „stoupá“ od opice k člověku.

Přiklonil jsem se k názoru, že to, co White a Johanson našli, je homo habilis. Mluvil jsem anglicky, protože angličtina byla jazykem symposia. Na otázku Yvese Coppense ohledně chrupu jsem však odpověděl francouzsky: „Ano, milý Coppensi, máte úplně pravdu; přední zuby jsou vskutku silnější než postranní, a ty zas jsou mnohem jednodušší a méně početné než u australopitheků. Takovým chrupem, mohu-li to tak říci, se podepisuje homo habilis.“ Opakoval jsem svou větu anglicky, a když jsem ji překládal, padl můj pohled na velice hezkou černovlásku, která seděla na nejhořejším stupínku posluchárny. Její poněkud kulaťoučká krása mi v těch strohých místech, kde se mluvilo o samých kostech, připadala tak osvěžující, že jsem se při svých slovech na ni bezděčně pousmál. Okamžitě mi úsměv oplatila. Zapůsobilo to na mě tak, že mi jazyk zhoustl jako majonéza a zarazil mi v hrdle řeč. Naštěstí se posluchači domnívali, že jde o nějaký překladatelský zádrhel, a po krátké odmlce jsem byl schopen plynule pokračovat. Na tu Kirké už jsem si netroufl podívat, leda jen po očku, a připadalo mi, že ji baví, jaký na mě udělala dojem jen tím, že pootevřela rty.

Je možné, že jsem svou francouzštinu před anglicky mluvícími kolegy předváděl z ješitnosti, protože Yves Coppens anglicky dokonale rozumí. Jistě chápete, že přiznávám-li zde svou marnivost, dělám to proto, že se týká jenom maličkostí a že tedy má v mých očích dětinský, ba až dojemný charakter. Jsem pyšný na svou dvojjazyčnost, ačkoli to opravdu není vůbec moje zásluha: matka, která, jak už bylo řečeno, neuznávala opravdovost sňatku a dokonce ani porodu, pokud se nekonaly ve Francii, se mnou nikdy jinak než francouzsky nemluvila. Anglicky jsem se doopravdy naučil až ve škole. Právě tak velmi citlivě vnímám zmínky o svém zdravém vzhledu a dobré tělesné kondici, a dávám si velkou práci, abych si je zachoval a udržoval. Naproti tomu mi vždycky byly naprosto lhostejné pocty, tituly a vyznamenání. A jsem samozřejmě v tomto ohledu domýšlivý na svůj nedostatek domýšlivosti. Je-li člověk pevně rozhodnut, že o sobě bude dobře smýšlet, nic není nikdy ztraceno.

Kladu si ostatně otázku: je vůbec ješitnost vada? Nejsem si tím jist. Vada by totiž člověku měla škodit. A mně, jak uvidíme, se stala při této příležitosti nesmírným dobrodiním.

Když zasedání skončilo – měli jsme se však zase sejít druhý den –, rychle jsem se rozloučil s kolegy, a jak jsem se ubíral k východu, oslovila mě k mé nesmírné radosti ta drobná černovlasá dáma, s níž jsem si vyměnil úsměv.

„Mr. Dale,“ říká, „směla bych vám říct pár slov?“

„Třeba dvě stě, máte-li chuť.“

Směje se.

„Nejdřív se představím: Suzy Lecorbeillierová. Učím na jednom pařížském gymnáziu.“

Tiskneme si ruce. Ta její je malá, pevná a teplá.

„Ráda bych vás o něco požádala.“

„Mohla byste to udělat při chůzi? Spěchám, abych byl co nejdřív na čerstvém vzduchu.“

Jde vedle mne a udělá dva kroky, když já ujdu jeden. Obracím se k ní.

„Jste antropoložka?“

„Ne,“ odpovídá, „byla jsem tam jen jako posluchačka a měla jsem v úmyslu o něco požádat profesora Coppense.“

„Ale neudělala jste to.“

„Když jsem vás slyšela mluvit francouzsky, řekla jsem si: tohle je muž, kterého potřebuju.“

Zasmála se, když si dodatečně uvědomila dvojsmyslnost svého výroku. I já jsem se zasmál. Dvojí smích, který bych označil za konvenční a jehož účelem je zakrýt tiché malé spojenectví.

„A v jakém směru jsem takovým mužem?“

„Chtěla bych, abyste přišel k nám do školy a za hodinu pověděl mým žákům něco původu lidského rodu.“

„Pane jo! Za hodinu!“

College de France sice nemá klimatizaci, tloušťka zdí tam však udržuje určitý chládek, a tak mě překvapuje závan horkého vzduchu, který mě obestírá na prahu.

„Kde myslíte, že bych tu našel taxík?“

„Na Maubertově náměstí, ale musí se čekat. Kam chcete jet?“

„Do zoologické zahrady.“

„To je kousek odsud. Mohu vás tam zavézt. Tamhle stojí můj malý renault pětka.“

Souhlasím a Suzy Lecorbeillierová se zastavuje u okraje chodníku a nekonečně dlouho se prohrabuje ve velké bílé kabele, aby našla klíče od auta. To mi umožňuje, abych na ni hleděl, jak dlouho chci, aniž bych se musel vinit z vtíravosti. Tím, že se na ni dívám, jí vlastně pomáhám hledat klíče, můj pohled na ní ulpívá jako dvorné povzbuzení, aby je našla.

Když jsem se takto utvrdil v pocitu dobrého svědomí, mohou se jí moje oči zmocňovat do všech podrobností. Neměří jistě víc než sto šedesát centimetrů, pas je štíhlý, prsa kulatá, zadeček také, nohy má na svou výšku dlouhé. Vlasy černé, nadýchané, kadeří se v drobných kudrnách nad vysokým čelem, oči má zlatohnědé, nos jemný a ušlechtilý.

Kalhoty, tričko a střevíce jsou bílé. Tričko si zaslouží zvláštní zmínku. Je po délce hodně vystřižené, takže jedno rameno může koketně vyčnívat. Bylo by škoda, kdyby zůstalo zakryté: je kulaté a plné a pod tím, co je vidět z klíční kosti, není žádná jamka.

Vím přesně, jak by Suzy mohl popsat milovník umění: postavička z míšeňského porcelánu, figurka od Fragonarda, tanagra. Takové popisy nejsou nepřesné, ale nevystihují ten dojem vitality a síly, kterým její postava působí. Drží se zpříma, s rameny dozadu, a když našla klíče, vklouzne za volant, odhodí velkou kabelu na zadní sedadlo a zasune klíček do startéru. Obdivuju její hbitost: všechny její pohyby jsou živé, auto řídí zručně a mluví přímo.

Jakmile se předmět mého vzrůstajícího obdivu zařadil do silničního provozu, obrací se ke mně a ptá se:

„Máte v zoologické zahradě nějakou schůzku?“

„To ani ne, jdu se podívat na bratrance.“

„Vy máte ve správě zoologické zahrady příbuzné?“

„Ne v kancelářích, ale v klecích.“

Zasmála se.

„Šimpanzi?“

„Ano. Jsou tři. Pán, paní a miminko. Ale protože miminko není dítě té paní, je v kleci samo.“

„A chudinka! To se asi nudí!“ Potom pokračuje: „Jelikož vaši bratranci jsou i moji příbuzní, mohla bych se tam podívat s vámi?“

„To budu moc rád.“

„Děkuju vám za tu odpověď Připadala jsem si poněkud nestoudná, že vám něco takového navrhuju. Ten výraz v podobném případě užívala moje matka. A protože byla Španělka, říkala ‚desvergonzada‘, což mi připadalo ještě mnohem drtivější než příslušné francouzské slovo.“

„Návrh není nestoudný, je-li vřele přijat. Nestoudný bych byl já, kdybych začal být až příliš vřelý.“

Zasmála se.

„Jste hodný, že věc obracíte v můj prospěch.“ Kromě toho zasmání však nijak nekomentuje tu „přílišnou vřelost“, na jejíž možnost narážím: její „nestoudnost“ zůstává pod pečlivou kontrolou.

Ze všech savců, co jich v zoo je, přitahují nejvíc obecenstva šimpanzi. A to proto, že na rozdíl od jiných zvířat, která odvracejí oči od našich a pro něž jsme jakoby průhlední, šimpanzi opětují naše pohledy a vypadají, že jsou stejně zvědavi na nás jako my na ně.

„My si klademe otázky o nich,“ řekla Suzy, „a oni si je zas určitě kladou o nás. My víme, že jejich genotyp je z devadesáti devíti procent stejný jako náš, a oni si jistě říkají: proč nás ty velké bílé opice zavírají do klece? Proč my? Proč ne oni?“

„Nás společnost taky zavírá do klecí. Jenomže ty klece jsou neviditelné. A jen občas narazíme na mříže.“

„Cože!“ zasměje se Suzy škádlivě. „Vy také mluvíte v podobenstvích!“

Cítíme však, že svými řečmi udivujeme přítomné diváky a tak raději umlkáme. Pozorovat je je ostatně stejně zajímavé jako pozorovat lidoopy; a předpokládám, že Suzy a já –jakožto dvojice na začátku milostného tokání – jsme vzrušujícím předmětem studia, mohu-li tak soudit podle dvou dam středního věku, jejichž pronikavé pohledy se odvracejí od klece a těkají od Suzy ke mně a ode mne k Suzy s naprosto neskrývanou zvědavostí.

Mezitím se šimpanzi zaměstnávají tím, že od svých obdivovatelů vyžadují sušenky. Samice skromně sedí proti nám těsně u dvojitého pletiva, od něhož jsme navíc asi na metr odděleni zábradlím. Trpělivě na nás upírá oči a čeká. Samec je však netrpělivější, útočnější a taky mnohem větší komediant. Občas se vztyčí na zadních, jednou rukou se zachytí mříže, vypne hrudník a dívá se na nás značně vyzývavě, jakoby vymáhal to, oč jeho družka škemrá.

„To je ale macho!“ podotkne Suzy. Šimpanz si vskutku dává záležet na tom, aby jaksepatří předváděl svou sílu. Když k nám malý mandril z vedlejší klece napřáhne ručičku, tak malou, že ji snadno prostrčí okem pletiva, začne náš velký samec dupat, cení zuby, poštěkává, bouchá rukama do podlahy a podniká výpady, ne sice na mandrila – ví, že na něj nedosáhne –, ale na mříž, která ho před ním chrání.

Je to čiré blufování, jak už výpady u šimpanzů často bývají. Je to také velice teatrální. Dá se z toho vycítit snaha, aby udělal dojem na ty velké bílé opice, které ho pozorují. Daří se mu to ostatně velmi dobře, neboť mumláme „jé!“ a „ách!“, zejména když dojde ke konci mříže a tam plnou silou vrazí oběma nohama do kovového příklopu, který ho odděluje od sousední klece. Je to akrobatický výkon, protože příklop je svislý a on musí provést podivuhodný skok, aby do něj navzdory zemské tíži udeřil oběma nohama najednou. Ale právě tehdy z nás dostává ta nejkrásnější „ách!“.

Během té čtvrthodinky, kterou u něho trávíme, předvádí tento cirkus dvakrát a pokaždé to vyvrcholí stejně: bouchne na příklop jako na gong, čímž ohlašuje konec útoku. Potom se k nám kymácivě vrací a tváří se jako by říkal: „Tak vidíte, jaký jsem strašný. Teď není záhodno, abyste mi odpírali svoje sušenky.“

Je tu s námi několik dětí s maminkami. Jsou úplně fascinovány a přiblížily by se ještě víc, kdyby je bezpečnostní zábradlí nenutilo zůstat metr od dvojitého drátěného pletiva. Jedno hezounké šesti nebo sedmileté děvčátko s jemným profilem a „koňským ohonem“ je zřejmě obzvlášť udiveno prsty, které šimpanzice prostrkuje otvory v pletivu, aby mohla uchopit sušenku.

„Jé, mami, podívej se! Ona má ruce jako my.“

„Ano,“ odpovídá matka a dodává. „Je to hrůza.“

Dívám se na ni. Je to plavovlasá, asi třicetiletá paní, elegantně oblečená a má taková ta trochu strnule vzpřímená záda, která, jak říkala moje matka, patří k „určité vrstvě“. Je úplně pochopitelné, že se jí ta podoba mezi šimpanzicí a námi nelíbí.

Děvčátko si „hrůzy“, kterou matka pociťuje, nijak nevšímá a pokračuje:

„Mají palec a prsty jako my! A dokonce i nehty! Maminko, kdo jim ty nehty stříhá?“

„Asi hlídač, řekla bych,“ odpovídá plavovlasá dáma a tváří se odtažitě.

„Ale, mami, proč mají ruce jako my?“

„Úplně jako my ne,“ odpovídá dáma. „Prsty mají mnohem delší a na hřbetě ruky spousty chlupů.“

„Tatínek má na hřbetě ruky taky chlupy,“ namítá holčička.

„To je něco jiného,“ pronese dáma upjatě.

Vyměňujeme si se Suzy úsměv a ten má kupodivu dvojí účinek. Postřehne ho plavovlasá paní, vezme dcerku za ruku a odvádí ji od klece, přičemž její záda vyjadřují, že je uražená. Zaregistrují ho také obě dámy, které se zajímají o vztah mezi Suzy a mnou, a chápavě na sebe pohlédnou. Zajímavé věci se vlastně odehrávají i na této straně, mezi velkými bílými opicemi.

Přibíhá nějaký klouček a lepí se na zábradlí skoro přímo mezi mýma nohama. Jeho matka, malá snědá žena s kypícími vnadami, hlasitě napravuje jeho nevychovanost:

„Gérarde, strkáš do pána!“

„Ale vůbec ne, madame, nijak mi nepřekáží.“ A přisunu se trochu blíž k Suzy, abych mu udělal místo. Gérard se pohodlně rozkročí. Na toto dítě nedělají dojem podobnosti, nýbrž rozdíly.

„Koukej, mami, jaký mají ošklivý nosy, takový černý a rozpláclý!“

„Ne tak nahlas, Gérarde,“ praví dáma ve snaze ukázat, že je na výši své vychovatelské úlohy.

„Ale koukej na ty frňáky, mami!“

„Vidím, vidím,“ odpovídá matka trochu rozpačitě.

„Jú, to jsou ošklivý nosy! Ale, mami, ty to nevidíš! Jako by jim na ten nos někdo šlápl!“

„Tak už přestaň, Gérarde!“ ztrácí paní trpělivost, „přestaň s těmi nosy. Ty ho budeš mít taky ošklivý, jestli se v něm budeš pořád dloubat!“

Starší paní vedle Suzy nenápadně obrací oči vzhůru, jako aby si brala nebe za svědka nepříjemných stránek této rozmluvy. Pokud se kdy sama dloubala v nose nebo mluvila na veřejnosti příliš nahlas, už se na to asi nepamatuje, tak je dnes čisťounká a úctyhodná. Na hlavě hrdě nese přílbu z kudrlinek, tak dobře vysoustruhovaných trvalou ondulací, že vypadají skoro jako kovové; k tomu dojmu přispívá i jejich namodrale bílá barva. Na takovou stavbu není dobře možné posadit klobouk, a proto dáma na ochranu před sluncem drží v ruce růžový slunečník, zdobený temněji růžovými květinkami. Řemínek velké černé tašky má naše spolupozorovatelka zavěšený na zápěstí levé ruky, která drží rozevřený slunečník, a pravou rukou tu tašku otvírá a vytahuje z ní balíček sušenek.

„Madame,“ obrací se k Suzy, „byla byste tak laskavá, otevřela ten balíček a dala samici sušenku? Říkám samici, ne samci. Ten hromotluk mi připadá značně nesympatický. Podívejte se, jak se pokouší všechno urvat sám, i to, co dostává jeho družka.“

Suzy otvírá balíček, bere sušenku a nad zábradlím ji podává šimpanzici. Ať se však natahuje sebevíc, nedaří sejí dosáhnout až k pletivu.

„Jste jako já, nemáte dost dlouhou paži,“ praví dáma s kudrlinkami, „a jste přitom mladá a pružná. Ale snad by váš pan manžel…“

„Milerád,“ odpovídám.

Sušenka Lu se ze Suziny ruky přesune do mojí a já ji přes zábradlí podávám šimpanzici, která ji uchopí mezi palec, prostrčený jedním otvorem, a ukazovák, prostrčený druhým otvorem. Teď nastává problém. Sušenku sice drží, ale jak ji má k sobě dostat, když trčí před uzlem pletiva.

Obdivuji její obratné počínání. Podaří se jí postrčit Lu před otvor, ale ten je příliš malý, aby jím mohla sušenka projít. Šimpanzice tedy co nejvíc vysune pysky a ocucává ji. Řekl bych dokonce, že ji kousek po kousku vdechuje, přičemž se pár lahodných zbytečků udrobí a dopadá na naši stranu, kam je až k našim nohám okamžitě přilétají sezobnout vrabci, kteří pozorovali celý úkon z koruny kaštanu. Ani oni nejsou hloupí.

Palmu vítězství za inteligenci si však odnáší šimpanzice. Je pravda, že startuje se značnou výhodou. Jak už poznamenal v jedné známé stati starý Engels, mít na konci paže chápavou ruku je dobrodiní nebes (Engels ovšem neřekl „dobrodiní nebes“ – byl komunista). S tlapkou se toho kromě běhání a drápání moc nepořídí. Moje tichá obchodní společnice má z toho úspěchu radost a zásobuje mě dalšími sušenkami; přitom mi stále klade na srdce, že je nemám dávat samci. To však není snadné, protože ten je pořád zde, vztyčený na zadních; vrčí a vystrkuje prsty na těch místech pletiva, kudy vidí postupovat sušenku.

Abych mu unikl, také manévruji, a třikrát se mi podaří uchránit před ním vzácnou pochoutku ve prospěch jeho samice. Takové zřejmé nadržování ho tak rozhořčí, že náhled zadupe, vztyčí se, zavrčí a plivne mi do tváře. Naštěstí se slina z větší části zarazí o pletivo a já inkasuji jen pár kapek na kravatu.

„Madame,“ říkám, mezitím co si ji otírám kapesníkem, „jak vidíte, bere to jako osobní újmu. Přejete-li si, abych pokračoval, měli bychom jednu nebo dvě dát jemu.“

„Jak chcete,“ odpovídá dáma neochotně.

„Aleje to neotesanec. Ty jeho způsoby! Takový rozdíl oproti samici, ta je tak mírná!“

Na místě té paní bych na mírnost šimpanzice, která má dvakrát až třikrát větší sílu než člověk, moc nespoléhal. I kdyby samce odstranili z klece, neradil bych jí, aby si tam šla k osamělé samici sednout se skládací sedačkou a s pletením, aby jí dělala společnost. Hned by bylo po pletení! A po kudrlinkách! V lepších případě by to mohlo skončit krutým pokousáním, v horším urvanou paží.

Čtyři sušenky po sobě dávám samci; uklidnil se tím a jde se posadit čelem k nám, ale trochu do pozadí, na pneumatiku od valníku, která je tu proto, aby mu sloužila jako křeslo. Zeširoka roztahuje nohy, hledí na nás drzým a povýšeným pohledem a přitom se usilovně drbe na vnitřní straně stehen a na varlatech. Po očku pohlédnu na dámu. Tváří se, že nic nepozoruje.

„Existují lidé,“ vykládá mé společnici, „kteří tvrdí, že člověk pochází z opice. Tomu nevěřím. Já se držím toho, co mě učili. Bůh stvořil člověka k svému obrazu.“

„Ovšem,“ odpovídá s jemnou ironií Suzy, „podobat se Bohu je lichotivější než podobat se šimpanzovi.“

„Vidle? Věděla jsem, že se mnou budete souhlasit. Šimpanzi jsou tak oškliví a hrubí, hlavně samci. Já vám povím, jak se na to dívám svým skromným zdravým rozumem: opice je karikatura člověka. Byla stvořena výslovně proto, aby lidem připomínala, co se stane, když se povolí nízkým pudům.“

Suzy si se mnou vyměňuje pohled a ptá se: „Chodíte do zoologické zahrady často?“

„Ano,“ odpovídá dáma, „bydlím tady blízko. Je to moje procházka. Vstupné je na mou kapsu trochu moc vysoké, ale co se dá dělat! Je to mé jediné povyražení. A po pravdě řečeno je mi taky trochu líto té chudinky šimpanzice. Viděla jste, jak s ní její narvaný samec zachází? Hanebně! Od té doby, co jsem sama, za ní chodím skoro každý den.“

„Jste vdova, madame?“ zeptala se Suzy.

„Už dva roky,“ odpověděla dáma s kudrlinkami a zkroušeně vzdychla. „Pro něho to pro chudáka bylo vysvobození, takové měl bolesti. No, co se dá dělat!“

Když slyším její „co se dá dělat“, lépe chápu cit, který dámu s kudrlinkami přivádí skoro denně k „mírné“ šimpanzici, rovněž oběti partnerského svazku.

„Suzy,“ pravím, „nezapomněla jste, že se ještě musíme podívat k šimpanzímu dítěti?“

Vyměňujeme si se starou paní pozdravy; naše „nashledanou“ mají šanci tak jedna k miliónu, že se uskuteční. Její rozloučení se Suzy je srdečné, se mnou se loučí mnohem chladněji, třebaže jsem jí posloužil jako pomocná ruka, což odnesla moje kravata.

Uvnitř budovy (snad je citlivé na chlad, i když venku svítí slunce) nalézáme šimpanzí dítě. Jeho matka patrně zemřela při porodu a mládě je v kleci vskutku samo: dát ho k šimpanzici, která není jeho matkou, by bylo nebezpečné a docela jistě by zaplatilo životem, kdyby je umístili dohromady s nějakým samcem, ten by je okamžitě sežral.

„Ten je roztomilý!“ zvolá Suzy.

Není mu víc než dva roky. Vystlali mu lůžko pilinami a mládě teď leží na zádech se všemi čtyřmi končetinami ve vzduchu a hraje si s jednou z těch dlouhých dřevěných pilin, které mu slouží za matraci. Omotává si ji kolem rukou a nohou. Potom se pokouší ji rozmotat. Když přistoupíme blíž, otočí k nám hlavu a prohlíží si nás kulatýma, světle kaštanovýma očima, které hledí prostomyslně a důvěřivě.

„Ten je roztomilý!“ opakuje Suzy dojatě.

„Jako všechna mláďata savců.“

„To ne,“ namítá Suzy, „je v tom rozdíl. Ty oči! Oči jsou lidské. A ten dojemný výraz! Vypadá, jako by chtěl, aby ho někdo vzal do náruče a pomazlil se s ním.“

„To by opravdu moc chtěl, tím si můžete být jista. V téhle kleci je pro něj nejhorší to, že postrádá dotyk a lásku.“

„Chudáček, člověk by ho chtěl adoptovat.“

„Zoologická zahrada by vám ho neprodala.“

Suzy se zasmála: „Při mém bytě dva plus jedna to taky vůbec nepadá v úvahu.“

Suzyin renault 5 je zaparkovaný pět minut od zoologické zahrady na náměstí Puits de l’Ermite před pařížskou mešitou. Když se blížíme k autu, hovor začíná váznout a nastává mezi námi chvilka rozpaků. Nemám chuť se s ní tak rychle rozloučit a ona, myslím, se mnou taky ne. Jak se však zdá, své zásoby nestydatosti vyčerpala na jeden ráz a teď přenechává iniciativu mně. Po chvilce přemýšlení navrhuji, abychom si zašli na mátový čaj do maurské kavárny u mešity. V tuto hodinu je kavárna poloprázdná a my v ní nalézáme příjemné místo v rohu. Čaj je vařící a silně slazený a účinkuje na nás jako alkohol, protože po druhé sklenici rozhodujeme, že se budeme oslovovat křestním jménem.

„Ede,“ zeptala se Suzy, „co si myslíte o té staré paní se slunečníkem?“

„Hodně si dávala záležet na zdůrazňování převahy lidského rodu.“

„Ano,“ zasmála se Suzy, „ale její postoj je plný rozporů, protože zároveň má k šimpanzici silný pocit ženské solidarity. Víte, co mi připomněla, když se zmínila o Genesi? Představu, kterou mají o stvoření člověka Ubiové.“

„Kdo jsou Ubiové?“

„Jeden kmen na Pobřeží slonoviny.“

„Vy znáte Pobřeží slonoviny?“

„Žila jsem tam nějakou dobu se svým bývalým mužem.“

Chvíle ticha – potom připomínám: „Mluvila jste o kmenu Ubiů.“

„Podle Ubiů stvořil bůh šimpanze zároveň s člověkem. A jakmile je povolal k životu, řekl jim: ‚Tady je země. Patří vám. Vaším úkolem je obdělávat ji.‘ Lidé boha poslechli, ale šimpanzi si řekli: ‚Proč bychom měli pracovat? Je příjemnější udělat si na stromě hnízdo z větví a Mstí, spát a občas natáhnout ruku a utrhnout si nějaké ovoce.‘ Šimpanzi tedy nic nedělali, jenom jedli, spali, hráli si, hašteřili se a milovali se. Když však bůh viděl jejich zahálku, hrozně se rozzlobil a řekl šimpanzovi: ‚Neposlechl jsi mě a já tě potrestám tím, že tě udělám ošklivým.‘ A ze šimpanze se stal šereda.“

„To je báječné,“ řekl jsem, „a dokonce i důmyslné. Podle mého názoru se ten mýtus dá vykládat dvojím způsobem. Za prvé verze doslovná: člověk byl krásný a takový zůstal, protože pracoval. Šimpanz byl krásný a stal se šeredným, protože nepracoval. Za druhé verze symbolická: na počátku byli oškliví oba, ale člověk prací rukou i mozku zkrásněl, kdežto šimpanz pro svou lenost zůstal takový, jaký byl.“

„Ede, nevymýšlíte právě k mýtu Ubiů vlastní skvělý příspěvek?“

„Dík za to přídavné jméno. Má váš příběh nějaké pokračování?“

„Ano, a pěkné. Ze šimpanze se stal takový ošklivec, že to rmoutilo i boha.“

„No výborně, tenhle bůh je lidský!“

„Ano, ale i když ho to rmoutilo, nemohl svůj trest odvolat. A protože už nemohl změnit to, co rozhodl, řekl šimpanzovi: Jsi opravdu velice ošklivý. Abych tě však za tu ošklivost odškodnil, naučím tě dělat hudbu.‘ A naučil šimpanze dlaněmi bubnovat na kmeny stromů.“

„A tím, že se opičili po opicích, se lidé naučili hrát na bicí nástroje?“

„Ano.“

„Ti vaši Ubiové jsou vynalézaví. A pochopili příbuznost mezi člověkem a primátem, kdežto jediný vztah, který mezi člověkem a zvířaty viděli Židé, byl vztah dominance.“

„Ale pro to je důvod,“ řekla Suzy a živě na mě pohlédla. „V Palestině totiž nebyl žádný tropický prales a tedy taky žádní primáti. A Židé kolem sebe neviděli ani jedno zvíře, v němž by shledali jakousi podobu s člověkem.“

„Geniální Suzy!“ prohlašuji a kladu ruku na její.

Toto gesto se uskutečňuje bez jakéhokoli zásahu mé vůle a já si je uvědomuji, až když jsem je učinil. Mé ruce je však dobře tam, kde je. Nechávám ji tam spočívat. Mé prsty ani dlaň nevykonávají ani ten nejmenší tlak. Položily se na Suzyinu ruku a dalo by se říci bez mého vědomí, prostě šťastnou náhodou. A Suzy se nehýbá, neodtahuje. Jako by ten dotyk ani nepozorovala: váží tak málo. Pokračujeme v hovoru jako by se nic nedělo, zapomínáme, že máme ruce a že jedna spočívá na druhé. Jsou ovšem živé, ale žijí teď svým nezávislým životem a vymykají se naší kontrole. My zatím povídáme o Ubiech, o šimpanzích a o deseti dalších věcech, na které už si vůbec nevzpomínám, zatímco nám číšník na můj pokyn už potřetí nese nový mátový čaj. Teď není chvíle, kdy bychom se chtěli rozloučit: aniž jsme si to řekli, oba se na tom shodujeme. Suzyina ruka se občas slabě zachvěje pod mojí jako chycený ptáček.

Na zasedání konference chodím dál, ale pozornost, kterou jim věnuji, není už tak soustředěná. A dvě zasedání zameškám, protože to mé schůzky se Suzy vyžadují.

Jak po mně žádala, podávám jejím žákům výklad o původu lidského druhu a tentýž večer ji zvu na večeři do restaurace v mém hotelu v ulici Jean Goujon. „Pod podmínkou, že mi uděláte tu radost a přijdete ke mně zítra ochutnat, jak vařím.“ S radostí souhlasím. Jsem zvědav na její malý byt. Dozvím se z něho spoustu věcí, které bych o ní moc rád věděl.

Třebaže je zamračeno a deštivo, připadá mi Paříž slunnější než pláž na Floridě. Když je Suzy se mnou, nabírá můj život novou sílu, a i když tu není, nejsem sám. Znovu prožívám naše poslední setkání a moje mysl si čile představuje setkání následující, které už máme domluvené, neboť zvyk – který, jak známo, začíná už při prvním projevu – už se vžil. Než se rozloučíme, ujednáváme si další schůzku, pokud možno co nejdřív, protože oba víme, že za dvanáct dní musím nasednout do letadla a vrátit se domů.

Suzy bydlí blízko Carreau du Temple, ve slepé uličce jménem Cité Dupetit-Thouars, obývané lidmi, kteří většinou – jak tvrdí Suzy – nikdy neopustili hlavní město, ba ani svou čtvrť a v ní snad dokonce ani svůj byt, stejně vetchý jako jsou sami. Podle vzhledu těch, které v té čtvrti potkávám, žijí tu lidé skromně, ale docela vesele, bud z důchodu, nebo z drobných řemesel, jak mě informuje firemní nápis nad krámkem „rytce klenotů“; v jiném se zhotovují kulečníková tága. Po pravici vidím dům bez vnitřku, a tak se ptám kolemjdoucí stařenky, jestli ho budou bourat.

„Bourat? Ale kdepak,“ odpovídá živě, „budou ho restaurovat.“ A hrdě dodává:

„Zbourat ho nesmějí! My jsme památková rezervace.“ Tohle tedy je hlemýžď, který se svou ulitou splynul v jeden celek, pomyslel jsem si, když jsem od ní odcházel. Tak uvažuji, je-h‘ ještě nějaká jiná země než Francie, kde by vám osmdesátiletá stařenka s neuvěřitelnou pýchou řekla: „My jsme památková rezervace.“

Suzy bydlí v nejméně zchátralém domě v uličce. Je vystavěn z kvádrů a vchází se do něj z dvorku, kde poznávám její malé auto mezi třemi či čtyřmi dalšími vozy stejné velikosti a patrně i stejného stáří. Budova sice vypadá docela úctyhodně, pochází však z doby, kdy byl výtah neznámou věcí. Prostor schodiště by byl v každém případě příliš těsný, než aby se tam vešel výtah, a spoluvlastníci příliš chudí, než aby mohli zaplatit náklady. Výstup pěšky mi vůbec nepřipadá namáhavý; schody, třebaže staré, jsou dobře udržované, napuštěné bezbarvým lakem, zametené, a s masivním zábradlím. Krásná truhlářská práce z konce devatenáctého století.

Suzy je báječně voňavá a vyparáděná, a jako obvykle v bílém – v dlouhé sukni a košilové halence. Vítá mě se zářivým úsměvem a podává mi pevnou drobnou ruku. Černé kadeře jí zpola zakrývají čelo a vzadu má vlasy sčesané do uzlu tak, jak se mi to Líbí, ne moc pevně a s vyčnívajícími pramínky, které se rozmarně kroutí na šíji.

Obývací pokoj je rovněž bílý; bílé stěny, bílá pohovka, bílá zahradní křesla u bíle lakovaného stolku, bílé záclony. Dva barevné tóny: růžový koberec a velká kytice květin na stole před pohovkou. Na té pohovce sedí asi desetiletý chlapec. Má zvlněné černé vlasy, matně bledou pleť a na sobě velice slušivé bleděmodré pyžamo.

„Arieli,“ říká Suzy, „to je pan Dale.“ Ariel vstává a přistupuje ke mně. Je drobné postavy jako jeho matka, ale stejně jako ona překrásně formovaný. Působí na vás dojmem, že ho nevytesal tesař sekerou, ale že ho zručný hrnčíř vytočil na kruhu. Pohyby má pružné, půvabné, důstojné. Zastavuje se na metr ode mne a zdvořile čeká, až mu podám ruku. Přebírám tedy iniciativu, když mi ji přenechává. „Dobrý večer, Arieli.“

„Good evening, Mr.Dale.“

Ukloní se vážně jako vyslanec, který předává pověřovací listiny hlavě státu. A jelikož z diplomatické zdvořilosti promluvil anglicky, odpovídám mu týmž jazykem:

„Pleased to meet you, Ariel.“

Na to on s mladistvým elánem obejme matku, ale pak mě zase rozvážně pozdraví lehkou protokolární úklonou, než vyjde z místnosti.

„Už je po večeři,“ říká Suzy, „a teď si jde lehnout. Na jeho výslovné přání jsem mu dovolila, aby na vás počkal.“

„On mluví anglicky?“

„Kdepak! Umí jen ta dvě slova. To jsem ho naučila já.“

„Vyslovil je moc dobře.“

„Ano, Ariel dělá všechno moc dobře. Je nadaný dokonce až příliš. Někdy se ptám, bude-li vůbec schopen vybrat si nějaké povolání. Všechno ho láká. Všechno ho zajímá.“

„A je tak hezký! Jak je starý?“

„Devět let.“

„Proč se jmenuje Ariel?“

„Jako Prosperův okřídlený posel v Bouři. Chtěla jsem pro svého syna nějaké živé, lehké, vzdušné jméno.“

„Vy čtete Shakespeara v originále?“

„Docela dobře, ale přece jen si vypomáhám překlady.“

„Suzy, to je báječné, každý den u vás objevuji nový talent!“

Včetně talentu kuchařského. Jídlo, které mi na bílém stole předkládá, sestává z několika chodů a každý je chutný. Je to výtečná venkovská, babičkovská kuchyně, vyžadující mnohahodinovou přípravu a navíc velice pečlivý nákup čerstvých potravin. Obdivuji Suzyin elán a dojímá mě, jakou si kvůli mně dala práci, protože si dovedu představit, že když je s Arielem sama, je její jídelníček mnohem prostší.

„Žijete sama, Suzy?“

„Proč se mě ptáte?“

„Ariel.“

„Jsem rozvedená.“

„A já jsem rozvedený dvakrát. Ale to jsem vám už říkal.“

Usměje se.

„S vámi asi, Ede, není lehké žít.“

Její úsměv je něžný a čtverácký, a než odpovím, dopřeji si čas, abych ho vychutnal.

„Naopak, jsem velmi trpělivý.“

A pokračuji:

„Jste rozvedená už dlouho?“

„Šest let.“

„A neprovdala jste se znovu?“

Opět se usmívá.

„Ede, vaše překvapení je lichotivé, ale víte, mnohem víc mužů, než se všeobecně soudí, chce od ženy dítě, když se s ní ožení.“

„A vy si další dítě nepřejete?“

„Ne že bych si je nepřála, ale připadá mi to příliš riskantní.“

Když mlčím, pokračuje:

„Vidíte tu fotografii na klavíru?“

„Ano, jste tam s Arielem.“

„Je to Ariel, ale já to nejsem. Je to má sestra Elisabeth. Její sedmatřicet let. Loni přišla do jiného stavu a měla z toho velikou radost. Bohužel se však při vyšetření zjistilo, že dítě je mongoloidní. Rozhodli se tedy pro přerušení těhotenství a nebyla to snadná záležitost, protože plod byl už víc než tříměsíční. Elisabeth se sice uzdravila, ale okamžitě se dostala do deprese, z níž se zotavuje teprve teď. Byla to tragédie pro ni a tím i pro mě.“

„Pro vás, Suzy?“

„Jsme jednovaječná dvojčata a máme tedy dispozice pro tytéž choroby. A já bych nechtěla znovu prožít to, co ona.“

Dívám se na ni. Sedíme na pohovce vedle sebe s šálkem kávy v ruce. Na nízký stolek z plexiskla před námi položila talířek s čokoládovými lanýži, které sama udělala. Jsme uprostřed Paříže a nedoléhá k nám žádný zvuk. Je nádherné bydlet ve slepé ulici. Žádný automobilový provoz, jediné vozy, které tu je vidět, patří místním obyvatelům a z nich mají auto málokteří.

Líbí se mi ten bílý pokoj s bílými lampami, růžovým kobercem a zářivou kyticí. V duchu slyším Suzyinu poslední větu: Nechtěla bych znovu prožít to, co ona. To „znovu“ je zvláštní. Vypadá to, že jako jednovaječné dvojče s Elisabeth už jednou prožila těhotenství, potrat i deprese. Blíženecká existence má jistě své tísnivé stránky. Jedna sestra oznamuje druhé, jaká anomálie nebo nemoc, kterou sama prodělala, čeká její dvojče. Když se to tak vezme, je to poněkud děsivé. Dejme tomu, zejí Elisabeth jednoho dne řekne: „Mám rakovinu.“

Suzy v neposkvrněném bílém oblečení sedí na bílém tvídu pohovky vedle mne. Od návštěvy té maurské kavárny u mešity mlčky uznává mé právo držet a hladit jí ruku. Touha, kterou k ní cítím, a způsob, jakým ji přijímá, nás uzavírají do jakési bubliny, tak vroucí, že by bylo hloupé ji protrhávat, abychom věci uspíšili: už samo čekání je nádherné. Stejně nemůže být dnešní večer – s Arielem, který spí nebo taky nespí ve vedlejší místnosti – ničím víc než závorkou ve vývoji událostí. Suzy, o tom jsem přesvědčen, nestojí o nic víc než já o pokradmé milování na pohovce v obýváku.

Suzy navazuje:

„Někdo třeba řekne: Proč litovat, že nebudete mít další dítě, když máte Ariela?“

„Nic takového vám já určitě neřeknu. Vaše rozhodnutí je rozumné, ale chápu, že vás mrzí. Všiml jsem si, myslím, že mateřská struna je u vás velmi silná.“

Usmála se.

„Kdy jste si toho všiml? Když jste mě viděl s Arielem?“

„Ne, mnohem dřív: když jste byla v zoologické zahradě. Jak jste se rozněžnila nad šimpanzím mládětem.“

„Asi instinkt, řekla bych.“

„Ba ne! Nemluvte o instinktu! Jane Goodallová v tropickém pralese vypozorovala, že šimpanzí mámy nejsou všechny dobrými matkami. Zdaleka ne. A stejně tomu je u žen. Můžeme to vidět denně. Podle mého názoru to není ani tak otázka instinktu jako otázka povahy. Jste dobrá matka, protože se dovedete vcítit.“

„Totéž bych mohla říct já o vás. Mluvíte o Elsii a Jonathanovi tak, že to člověka až dojímá.“

„S tou malou semetrikou i s tím velkým rošťákem si mimořádně dobře rozumíme. Oba mají zlaté srdce. Víte, Suzy, problémem dítěte se také zabývala moje druhá manželka.“

„Už se ve vašich ženách nevyznám. Která to byla, ta lehkomyslná nebo ta pobožná?“

„Ta pobožná. Několik měsíců po tom, co jsme se vzali – potom, ne předtím –, mi sdělila své rozhodnutí, že dítě nechce. A vysvětlila mi proč. Nechtěla vychovávat dítě v manželství, jemuž Bůh nepožehnal.“

„Tak proč si vás brala?“

„Cituji: Moje čáry a kouzla.“

„Ede,“ prohlásila, „přestaňte už mluvit o svých kouzlech. Sbíhají se mi na ně sliny.“

Zasměju se s ní a ona, zřejmě ve snaze, abych její prohlášení nebral tak doslovně, odvádí pozornost jinam a nabízí mi druhý šálek kávy – ten odmítám – a druhý čokoládový lanýž – ten si beru. Je výtečný a já znovu chválím její četné talenty.

„Ede, kdo u vás na farmě připravuje jídlo vám?“

„Mám tam mexickou dvojici: Pablo je ovčák a jeho žena se stará o úklid a o kuchyni.“

„Co pěstujete?“

„Chovám ovce.“

„Úplný sen,“ zvolá živě. „Žít na farmě a z ní! Jako Karen Blixenová v Keni!“

„No právě, ta se tím nemohla uživit.“

„A vy?“

„Já taky ne. Podstatnou část příjmů tvoří univerzitní plat a autorská práva na vědecké práce a některé investice, za něž vděčím rodičům.“

„A farma?“

„Ta vynáší právě tak na mzdu pro Pabla a Juanu. Kromě toho mi poskytuje čerstvé potraviny a ovšem taky velký a tuze příjemný dům na svahu kopce, s výhledem na hory.“

„Tedy jakýsi malý ráj.“

„Byl by to malý ráj, kdybych v něm nežil sám.“

„Ede,“ upřela na mě pohled zlatohnědých očí a škádlivě se usmála, „má tohle být výraz lítosti nebo přání?“

„Je to lítost, která by se mohla změnit v přání.“

„Vaše dvě manželství vás neodradila? Že by se opařená kočka nebála studené vody?“

„Proč by se bála? Studená voda ji neopařila.“

„To promluvil zdravý rozum.“

Nastává dlouhé ticho, během něhož se nic neděje, jen pociťuji – a jsem přesvědčen, že ona taky – intenzívní okamžik mlčenlivé důvěrnosti. Potom pohlédnu na hodinky, zdvíhám se a říkám tiše, proč tiše, to nedovedu povědět, leda snad že bych za nic na světě nechtěl porušit souzvuk té chvíle:

„Je pozdě, Suzy, a vy ráno vstáváte.“

„Kdy odletíte?“

„Pozítří. Byl bych však moc rád, kdybyste se mnou zítra povečeřela.“

Usmála se:

„Budu vám připadat značně opovážlivá: vaše pozvání jsem předvídala a na zítřejší večer jsem si opatřila děvče, které tu pohlídá Ariela.“

„A já jsem zas předvídal váš souhlas: už jsem zamluvil dvě místa.“

„Kde? Ve vaší oblíbené restauraci nebo v hotelu?“

V restauraci hned vedle hotelu.“

„Ach, Ede,“ zasmála se. „Vy myslíte na všechno.“ Objala mě kolem krku, stoupla si na špičky a potom mě políbila.

Kapitola II

Tak jako můj otec jsem se oženil s Francouzkou a tak jako moje matka trvala Suzy na správném sňatku v Paříži, dříve než se za mne provdala u amerických barbarů.

Na místě samém však došlo ke změně. Když si otec přivezl manželku do Yaraville, Beaulieu, které leží mimo oblasti velkého míšení obyvatelstva, se tak trochu ušklíbalo. Francouzku? Co je zase tohle za novoty?

Naproti tomu když se o padesát let později Suzy poprvé objevila v městečku a já ji představoval všem, které jsem potkal (není jich tak mnoho), staří moudře pokývli hlavou. Proč se tomu divit? Edmund Dále se zachoval jako jeho otec. U Daleů se muži tradičně žení s Francouzkami.

Pokud jde o Suzy, všichni jednohlasně usoudili, že je „cute“. Používám anglické slovo, protože nenalézám lepší. Mohl bych říci „roztomilá“, ale není to úplně ono. O jejím jemně řezaném obličeji by se vskutku dalo říci, že je „roztomilý“, i o její postavě, štíhlé a kulaté zároveň, ale co její francouzský přízvuk v angličtině a její půvabné chování, daly ty by se označit jako „roztomilé“? To věru ne. Tady je nutno říci „cute“. Například: Her French accent is cute!“

Ve slůvku „roztomilý“ často bývá maličko blahosklonnosti. Každý ví, že se někdy o dívce říká, že je „roztomilá“, aby se nemuselo říci, že je hezká. Nic takového v anglickém „cute“ není. Naopak, při jeho vyslovení člověk jihne. Je pravda, že se ho dá použít i pejorativně, například u ženy, která se chová příliš afektovaně, nebo u muže, který se trochu moc vytahuje. Takový kontext však není vhodný u Suzy, která za všech okolností projevuje vyvážený takt.

Když se mě Suzy v letadle, které ji odváželo do Spojených států, zeptala, co soudím o své kuchařce Juané, řekl jsem jí: „Je to energická ženská, má na všechno svůj názor a nijak se s ním netají. Od té doby, co jsem se rozvedl, má taky trochu moc velký sklon považovat se za paní domu.“ Suzy se usmála a nic na to neřekla.

Vzpomněl jsem si na ten úsměv, když jsme přijeli do Yaraville. V jasném odpoledním slunci seděla Juana na předposledním schodu terasy před domem a odstraňovala vlákna z fazolových lusků v míse. Jakmile k ní Suzy přistoupila, Juana, která si zakládá na svých dobrých způsobech, vstala. Suzy jí s úsměvem podala ruku a hněď s ní začala mluvit španělsky s výmluvností, která mě ohromila. Pak ji požádala, aby se posadila, sama s naprostou samozřejmostí usedla k druhé straně mísy, a aniž přestala mluvit, začala s ní čistit fazole. Neumím natolik španělsky, abych mohl sledovat, co se tam na těch dvou schodech prohovořilo, ale když jsem obě ženy pozoroval, bylo mi za chvilku jasné, že rozhovor řídí s družností i autoritou Suzy.

Nato se objevila krásná, asi třicetiletá žena, Juanina neteř Concepción. Přijela strávit týden v tetině bungalowu. Když spatřila Suzy a mne, začervenala se (ta červeň na jejích hnědých tvářích byla nádherná), omlouvala se, že vyrušuje, a chystala se odejít. Suzy však o tom nechtěla ani slyšet, nejdřív z laskavosti a potom proto, že Concepción držela v náručí několikaměsíční dívenku, jejíž krása přivedla Suzy do vytržení. Neuplynulo víc než pět minut a miminko, které se jmenovalo Maria de los Ángeles, přešlo z matčiných rukou do náruče Suzy, která je začala kolébat a zářila přitom blahem.

Potom se rozproudil mezi těmi třemi ženami nepřetržitý tok španělštiny, jehož výsledkem byla dohoda, která umožňovala Juane, aby si trochu víc užila přítomnosti své neteře. Místo aby Concepción zůstávala stále v tetině bungalowu, bude jí chodit pomáhat při podávání jídel a Maria de los Ángeles mezitím bude dovádět ve své ohrádce vedle nás. Rozhodnutí už bylo téměř učiněno, když najednou Concepción zaváhala a vyjádřila obavy, že to bude „mucho molestoso por el seňor“. Avšak „el senor“, který této větě porozuměl tím lépe, že se Concepción při jejím vyslovení k němu obrátila s oslnivým úsměvem, ji ujistil, že bude naopak nadšen.

Když má třináctiletá dcera Elsie spatřila Ariela, zažila jeden z četných milostných šoků svého teenagerovského života. „Ten má oči!“ řekla. „A ty řasy! A jak romanticky vypadá s těma hnědýma kudrnama! To je ale škoda, že je tak mladý!“ Naproti tomu Jonathan, o hlavu větší a o rok starší než Ariel, si ho prohlížel kritičtějším okem, a než mu věnoval své přátelství, podrobil ho řadě iniciačních obřadů: vylézt na střechu Yaraville a procházet se po ní. Vyšplhat se na horní větev nejvyššího yaravillského dubu. Houpat se na vrcholu břízy. Přeplavat bazén pod vodou. Rozmáčknout vosu plochou dlaní a nedat se přitom štípnout. Na Suzyinu prosbu jsem do toho nezasahoval a Ariel úspěšně vykonal všechny zkoušky, kromě jediné: jeho zásadám se příčilo rozmačkávat vosu. „Ale můžu se od ní dát štípnout, jestli chceš!“ Nečekal na odpověď a udělal, co řekl: „Je malý, ale je na něj spoleh,“ řekl Jonathan udiveně.

Jeho údiv pramenil z toho, že ačkoli byl v deseti letech vysoký a pevně stavěný, dalo jemu samotnému velkou práci splnit všechny ty úkoly, které uložil Arielovi a které ten vykonal bez námahy. Protože v něm nebylo ani za mák nízkosti, měl proto Ariela ještě radši; oběma se jim podařilo uskutečnit něco velmi vzácného: skutečný vztah rovnosti mezi dvěma chlapci. Snad jim k tomu dopomohla jejich nepodobnost: Ariel byl od hlavy k patě Latinec, v nápadném kontrastu k Jonathanovým modrým očím, světlým vlasům a rozložité kostře.

Suzy podlehlo Jonathanovo velkorysé srdce bez boje. Při prvním jídle, k němuž v Yaraville zasedla,na ni fascinovaně hleděl očima velkýma jako talířky. Brzy však jí přiznal i jiné zásluhy než krásu. „Rozumíš, tati, když požádáš Juanu, aby ti přišila knoflík, nadělá kolem spoustu řečí. Nejdřív ti řekne, žes o to nepožádal dost zdvořile. Potom prohlásí, že nemá čas. Když dost dlouho naléháš, tak ti ho přišije, ale to kázání! A když je to hotovo, nikdy se jí nezdá, že jsi poděkoval dostatečně. Kdežto se Suzy je to prima! Udělá to rychle, dobře, hezky se usměje a hotovo.“

Protože byl v citech zdrženlivý, neřekl – a zejména ne otci –, že po hezkém úsměvu dostává ještě taky velkou pusu. Když je knoflík přišitý, ještě trochu balzámu na duši. Ono je vždycky trochu pokořující ztratit knoflík. Juana mu to pokaždé dala pocítit a při takové příležitosti by ho rozhodně nepolíbila.

Mysl dřímající za Juaniným širokým čelem znala pouze dvě kategorie: dobro a zlo. Přišití knoflíku je záslužný čin, který proto vyžaduje dlouhé prošení předem a mnohomluvné děkování potom. Naproti tomu za utržený knoflík možná ten, kdo šaty nosí, nemůže, ale určitě je to výsledek nějaké vady v něm, a ta má být potrestána překážkami a potížemi.

Ve dvaceti letech asi byla Juana s těmi havraními vlasy, s černýma očima, mléčnou pletí a pěkně vykrojenými rty stejně krásná jako Concepción. Čas jí ovšem přidal na objemu. Neubral jí však nic na smyslnosti, na lásce k manželovi a nic na zájmu o jiné muže. Ani jeden z nich nevstoupil do její kuchyně nebo neprošel blízko ní, ať už to byl Donald Hunt, šerif Davidson, listonoš, elektrikář, instalatér nebo já sám, aby se nestal předmětem její vášnivé pozorností.

Protože bylo ještě krásně, Juana a Concepción se chodily krátce vykoupat do bazénu v půl jedenácté a Suzy a já jsme tam chodili v jedenáct. Tak se nastupující spoře oděná stráž potkávala s vystřídanou neméně spoře oděnou stráží. Concepción pokaždé zrůžověla a sklopila oči, ne ani tak proto, aby neviděla, jako spíš v nerealistické naději, že nebude viděna. Naopak Juana bez nejmenších rozpaků utkvívala živým a dychtivým pohledem na mých mužných tvarech. Suzy se tomu jen smála. Soudila, že Juana vkládá veškeré emoce, které v ní vyvolává pohled na jiné muže, pouze do svého manžela.

Když Juana hovořila anglicky, nikdy neříkala „my husband“, mluvila-li o Pablovi, ale vždycky „mi marido“, neboť se domnívala, že španělský výraz vystihuje mnohem lépe než yankeejské slovo hlubokou úctu, kterou k Pablovi chovala: ten se jí krásou, mocí a důstojností jevil jako druhý hned po Bohu Otci.

Pro nás, kteří jsme ho neviděli očima lásky, byl Pablo podsaditý chlap s huňatým obočím, huňatými kníry a huňatou kšticí barvy pepře a soli, přičemž sůl byla nasypána na skráních a – což je méně obvyklé – také na šíji. Pro mě jako zaměstnavatele byl Pablo jednak správný ovčák, jednak k mému velkému prospěchu na místě tak odlehlém i šikovný kutil. Byl však také šikovný v tom, jaksi zařizoval přestávky v práci: bud se uchýlil do svého bungalowu, aby si vypil „cafecito“, nebo najednou došly zásoby a on musel jet na nákup do městečka nebo nacházel dobré důvody k odložení nějaké práce, kterou jsem na něm chtěl.

Když jsem se vrátil z Paříže, všiml jsem si, že cesta, která mi patří, je plná výmolů a řekl jsem Pablovi:

„Budeme si muset dát něco přivézt, abychom všechny ty díry zaházeli.“

Pablo zavrtěl hlavou:

„Teď není zrovna vhodná doba, pane Dále, je moc sucho. Rozdrobí se to na prach a za měsíc se díry objeví znovu. Bude lip počkat na první deště.“

Až však spadnou první deště a já mu to znovu připomenu, Pablo odpoví:

„Teď není zrovna vhodná doba, pane Dále. Nebude to mít čas vyschnout. Rozbahní se to a bude to hned pryč.“

Před Elsii postavil Suzyin příchod palčivý problém. Máji považovat za sokyni nebo za přítelkyni?

Už jako miminko byla Elsie malá ženská. Když jí byl rok – dosud na to s údivem vzpomínám –, už se mnou koketovala. Teď ve třinácti, kdy matku vídala málokdy, mě pochopitelně považovala za svoje území – a zdálo sejí nemožné, aby jí Suzy na ně vnikla.

Na druhé straně však se jako děvče cítila v Yaraville dost osamělá a byla v trvalém válečném stavu s Juanou, jejíž autoritářstvi a poučné kazatelství jí bylo protivné. Suzy vycítila stav věcí a zachovávala zprvu moudrou zdrženlivost.

Aniž však na Elsii sebeméně naléhala, prokázala jí některé drobné služby. Když si Elsie poranila palec, nabídla se, zejí umyje hlavu. Když byla Elsie pozvaná na taneční večírek, navrhla jí, aby si pro jednou nepletla copy, a udělala jí svůdný účes. Mírnila Elsieinu bolestivou menstruaci vlastními prášky. Přežehlila jí znovu šaty, jejichž vyžehlení, jak se Elsie vyjádřila, Juana „sabotovala“. Vyměnila zip, který se nenapravitelně zadrhl. Na podzim s ní jela do městečka, aby jí doplnila garderobu.

Elsie přijímala tyto služby bez zjevné vděčnosti. Neprojevovala ani nepřátelství, ani opravdové přátelství. A když jsem se nad tím podivoval, Suzy mi řekla: „Nedělej si starosti! Má zřejmě v duchu u slova matka záporné znaménko. Na druhé straně je však velmi dobrosrdečná. Bude jen zapotřebí trochu víc času. To je všechno.“

Moje první manželka raději konzumovala, než vyráběla, a tak byla činná jen nárazově. Má druhá manželka vykonávala své domácí povinnosti, ale naříkala při tom. Suzyina činorodost mě ohromila. Časně vstávala, pozdě uléhala a za den s úsměvem nadělala neuvěřitelný kus práce. A nemohl jsem věřit svým očím, když jsem viděl, jak začíná systematicky a v přísném chronologickém pořádku číst moje populárně vědecké práce.

„Proč na sebe uvaluješ takovou dřinu?“ zeptal jsem se.

„To není žádná dřina. Je to dokonce moc zajímavé, a já chci poznat, co má můj muž v hlavě.“

Když dospěla do poloviny, zeptala se mě:

„Jaký bude námět tvé další knihy?“

„To ses dotkla citlivého bodu: nemám ponětí. Váhám mezi dvěma nebo třemi tématy, ale žádné mě doopravdy neláká.“

„Budeš mít volný studijní rok. Nezdá se ti, že by byla škoda nevyužít ho na psaní?“

„No jistě, jistě. Ale taky se nechci pouštět do tématu, o kterém si nejsem jistý, jestli mi doopravdy sedí.“

Tento rozhovor probíhal při půlhodinové procházce, kterou denně v osm ráno děláme a jejíž topografie vyžaduje pár slov na vysvětlenou.

Yaraville stojí na místě, kde byl do svahu proveden zářez, aby se získala dostatečně velká plošina. Příchodová cesta, která umožnila jeho stavbu, je také zaříznutá ve svahu, a když se člověk vzdálí od domu, zabočí asi po sto metrech doleva, otočí se o stoosmdesát stupňů – nebo, jak říkala moje matka, jako jehlice do vlasů – a přijde na asfaltovou silničku, která ho dovede zase k Yaraville, ale po druhé straně údolí.

Když se jde po silničce dál, dojde se do Beaulieu. Jestliže se člověk naopak chce vrátit do Yaraville, dá se doleva velice strmou stezkou, která vede do řečeného údolí. To údolí mi patří a je líbezné, zelené a porostlé stromy, stejně jako jsou kopce, které je obklopují – kromě jednoho jediného –, suché a vyprahlé. Chloubou údolí je rybník, který ke svému vzniku potřeboval z mé strany jen malé přispění, neboť to místo je jakousi nádržkou, kam stéká voda z pramenů. Na nejužší části rybníka umožňuje můstek přechod na druhou stranu a odtud se dá vyšplhat na protilehlý kopec, také velice příkrý, vedoucí k Yaraville.

Když se však nedáte tou stezkou doleva a namísto toho odbočíte z asfaltové silničky doprava, obejdete kopec porostlý krásnými jedlemi, přímo proti Yaraville. Říkáme mu Divočákův kopec, protože tam bydli osamělý starý kanec, který v tomto příběhu hraje nešťastnou, i když nedobrovolnou úlohu.

Suzy a já tedy máme při ranní procházce na vybranou: bud pokračovat po asfaltové silnici, která má tu výhodu, že zůstává ve stejné úrovni, a vrátit se po ní, anebo proti Yaraville sestoupit do údolí a vylézt nahoru druhou stranou.

Dáváme přednost řešení prvnímu, protože nám šetří dech a my ho potřebujeme, abychom mohli mluvit. Jak správně říkal Andersen: „Nemám rád hory: neslouží k ničemu jinému než k stoupání a sestupování“.

Jestliže však tento názor nesdílíte a chcete si trochu procvičit tělo, pak sestoupíte dolů do údolí, přejdete most a lezete nahoru na druhé straně. Svah je velmi strmý a uvidíte tam všude vystupující skálu, řídkou trávu, bodláčí a vyprahlost a před sebou opěrnou zeď bazénu. Nad bazénem není kopec o nic méně příkrý, zcivilizovali jsme ho však širokými dlážděnými schody a po pravé straně řadou stupňovitých zídek, které nám umožnily nanést hlínu, aby tam rostly levandule, mateřídouška, veronika, budleia, muškáty a sporýš.

Ta dlážděná cesta ústí na velkou terasu, kam vedou ve stejné rovině zasklené dveře obývacího pokoje, jídelny a kuchyně. Z této terasy, obrácené k jihovýchodu, je vidět barevná houšť stupňovitých zahrádek, bazén, stromy v údolí, Divočákův kopec a za ním pahorky s tisícimetrovými vrcholy – ty nejvyšší jsou natolik taktní, že se ztrácejí v dálce, čímž našemu obzoru zvětšují hloubku.

Můj otec nemiloval ohrady, zdi ani mříže, ba ani vrata, a tak nás pozemek není ohrazen. Otec měl teorii, že jediná cesta, která k nám vede, prochází městečkem a že je proto nějaký zlovolný vpád k nám nepravděpodobný. Tento názor jsem dlouho sdílel – až do dne, kdy mi k převelikému zármutku události dokázaly, že byl mylný.

Našimi nejbližšími sousedy a nejlepšími přáteli jsou Huntovi – a Donald Hunt hrál aspoň na začátku rozhodující úlohu v průběhu tohoto vyprávění.

Osm set metrů od nás, u té asfaltové silničky, která vede z Yaraville do Beaulieu, obývají Huntovi prapodivný dům, kde ani dvě místnosti nejsou na stejné úrovni, a to proto, že Donaldovi rodiče a prarodiče přidávali k budově přístavky na pokračování. Výsledkem je uvnitř řada schodů, koutů a zákoutí a venku změť střech. Na bydlení to však musí být místo velmi příjemné, zejména od té doby, co tam Donald vytvořil zimní zahradu, která Suzy učarovala hned, jak ji uviděla.

Jako by chtěli usvědčit ze lži mýtus (ne tak docela falešný), podle něhož Američané tráví čas tím, že mění zaměstnání a stěhují se od města k městu, od státu ke státu a od ženy k ženě, jsou Huntovi pozoruhodným příkladem stálosti. Donald je zvěrolékař, jako byl před ním jeho otec i dědeček, a neměl v životě jinou manželku než Mary, se kterou je ženat patnáct let.

Donald je jeden z těch mužů, jejichž obal, mohu-li to tak říci, neodpovídá obsahu. Je rozložitý, tělnatý, má oblé a trochu hrubé rysy, neměnný obličej, široká ústa. Podle jeho zevnějšku by se dal udělat pěkný plakát na dveře anglické hospody. Ve skutečnosti vypije po pracovním dnu jen hlt whisky, jí dost málo, kouří mírně. Je pravda, že mívá dost často vysoké boty zasviněné, jak už to u jeho řemesla bývá. Dá se také říci, že i když se právě osprchoval, vznáší se kolem něho stálý živočišný pach, a že jeho slovník je někdy poněkud drsný; často začíná větu slovy: „Já se celý den honím za kravskou prdelí…“ a za tento výraz si vyslouží Maryin hněvivý pohled. Je to však klamný obraz. Ve skutečnosti je Donald člověk jemný, citlivý, s bohatou představivostí a obdivuhodně vzdělaný, nejen v zoologii, ale i v mnoha jiných oborech, které nemají s jeho specializací nic společného.

U Mary dost dobře nevím, co si o ní mám myslet, zejména od té doby, co tu je Suzy. Ne snad, že by nově příchozí srdečně nepřivítala, ale jak je možné, že se jí čtrnáct dní po tom, co se seznámily, zeptala, jestli se mnou hodlá mít dítě? Mary má spoustu dobrých vlastností, je soucitná, ochotná, oddaná, a kromě toho se u ní vyskytuje ten typ zdravého rozumu, o němž se říká „solidní“ (jako by zdravý rozum mohl být nesolidní). Ale jak mohla, při svém dobrém vychování, na něž je hrdá, položit takovou otázku?

Maryina sestra Phyllis bydlí od smrti svého muže u Huntů. Je to její starší sestra, vypadá však mladší. Zatímco Mary toho nemá mnoho, čím by se po tělesné stránce mohla chlubit, Phyllis oplývá kulatostí a ženskostí. Neustále se odvolává na svého manžela, kterého nazývá „můj ubohý Leopold“, prolévá slzy při každé zmínce o něm a podle Elsie, která nakoukla do jejího pokoje, má stěny vyzdobené nesčetnými fotografiemi zesnulého. Když je vám Phyllis představena poprvé, zatáhne vás stranou, ruku na vaší paži chová se velice laškovně – a šeptem, s šibalským úsměvem, vám svěří, že má podprůměrný inteligenční kvocient. Člověk to zprvu považuje za vtip, ale po chvíli zjistí, že to je nejspíš pravda.

Nad svěžími růžovými tvářemi má Phyllis kulaté oči, trochu vystouplé, jako mají veverky, a hezký nos; má také pěkně vykrojená ústa a houšť vlasů uměle plavých, ale přirozeně zvlněných. Vyjadřuje se docela normálně, i když je její slovník poněkud chudý. S výjimkou okamžiku, kdy si zapláče nad „ubohým Leopoldem“, je veselá a usměvavá. Nosí i v zimě světlé a barevné šaty, často s květinovým vzorem. „Ubohý Leopold“ jí zanechal pěkný důchod, jehož úroky rostou, protože Phyllis nic neutrácí, leda za kadeřníka a za šaty. Je tak ráda na světě, tak laskavá a všemi tak milovaná, že se člověk ptá, není-li nakonec vlastně výhodné mít inteligenční kvocient, který nedosahuje průměru.

O své jediné dceři Evelyn, Elsieině spolužačce a důvěrnici, tvrdí Hunt, že je geniální. Těžko poznat, má-li pravdu nebo ne, protože Evelyn nikdy neotevře ústa, leda aby poněkud suše připomněla, že chce, abyste ji nazývali Eileen: vybrala si toto jméno jako vhodnější k její „auře“. Na rozdíl od Elsie, na níž se pubertální léta nijak neprojevila, je Evelyn naprosto bez půvabu a ani v nejmenším nezajímá Jonathana, který jí to dává najevo, ani Ariela, který to před ní zdvořile skrývá. Oba však rychle změní názor, až se Evelyn najednou překvapivě začne měnit do krásy. Pak se budou předhánět v horlivostí, s jakou ji budou učit šachy, a ona zakrátko porazí jednoho i druhého.

Neklame-li mě paměť, pozvali nás Huntovi na večeři ve středu 5. listopadu. Na pozvání nebylo nic nezvyklého, ale na té středě ano, protože jsme dávno dohodnuti, že spolu budeme večeřet o víkendech, aby se obě děvčata, která bydlí přes týden ve městě, mohla sejít. Nicméně konverzace při jídle nevybočila z obvyklých kolejí. Donald mluvil o svých klientech, Mary o drobných událostech v Beaulieu a Phyllis svým šibalským hláskem zasahovala do hovoru otázkami, na něž neposlouchala odpovědi. Večer byl chladný, jídelna málo vytopená a viděl jsem, že se Suzy ulevilo, když Mary navrhla, abychom si kávu vypili v zimní zahradě, kde, jak jsme věděli, je mnohem tepleji, neboť Huntovi dbali více na pohodu svých rostlin než na svou vlastní.

Tu místnost, poslední doplněk Huntovic domu, jsem měl velmi rád. Její zařízení tvořila báječná proutěná křesla, rozestavěná kolem kulatého stolku, a malý bar, na němž trůnil kávovar. Exotické rostlinstvo dosahovalo až do stropu, nepůsobilo však nijak tísnivě. Malé reflektory ukryté mezi listy vytvářely příjemné osvětlení a bílé záclony maskovaly to, co na noci může být chladného a hrozivého, když na ni pohlížíte velkými skleněnými dveřmi.

Jdeme tam jeden za druhým. Mary, která je starší a větší než Suzy a domnívá se proto, že nad ní musí držet ochrannou ruku, ji bere pod paží, a jak postupuje, ohlašuje, po kolika schodech musíme vystoupit nebo sestoupit. Za nimi jdu já s Phyllis, která se opírá o mou paži, a průvod uzavírá Donald.

„Ede,“ říká mi Phyllis svým hloupým a milým hlasem, „měl by ses mi dvořit. Udělalo by mi to takovou radost.“

„Ale, Phyllis, vždyť já nic jiného nedělám!“

„Nic jiného?“ ptá se Phyllis, jako by už zapomněla oč mě právě prosila.

Za námi se Donald dává do smíchu. Phyllis se půvabně otočí a říká:

„No, co je, Donalde, proč se směješ? Řekla jsem nějakou hloupost?“

„To děláš pořád, drahoušku,“ odpovídá Donald, „ale na tom nezáleží. Děláš to rozkošně.“

„On je báječný,“ říká Phyllis a zdvíhá ke mně hlavu. A opírajíc se nyvě o mou paži, dodává:

„Pořád mi dělá jen poklony.“

Donald se znovu směje. Je jasné, že ho Phyllis baví a zároveň dojímá a že k ní chová něžnou náklonnost. Suzy žertem prohlašuje, že ji má radši než svou ženu. Rozhodně se s Phyllis cítí mnohem volněji, kdežto s Mary, jak se mi zdá, je vždycky v defenzívě.

Usedáme okolo proutěného stolku v zimní zahradě, Phyllis mám po pravici, Suzy po levici. Mezi Suzy a Mary je volné křeslo. Když však Mary vidí, jak si Donald z kapsy vyndává dýmku, ostentativně si odsedne od manžela a přesune se na prázdné křeslo.

Donald na mě hledí a poklepává tlustými prsty na dýmku. Vypadá, jako když váhá. Nemyslím však, že váhá šiji zapálit, protože obyčejně si drobné války, kterou Mary vede proti jeho kouření, vůbec nevšímá. Cítím, jak se ve mně probouzí zvědavost. Nejdřív mě pozve na středu a pak se tváří, jako by mi chtěl něco říci, ale neví, jak do toho.

„Dámy,“ ptá se, „je dovoleno kouřit?“

Suzy s úsměvem kývne hlavou na souhlas a Mary kysele podotkne:

„Když jinak nedáš!“

Její výhrady jsou však smeteny, když Phyllis radostně vykřikne:

„Ano, ano, ať kouří! Strašně ráda ho vidím cucat troubel dýmky! Vypadá jako tlusté mimino!“

„Přibírám na váze, Ede,“ říká Donald, „proto se nemohu odhodlat s kouřením přestat. Bojím se, že ztloustnu.“

„Pěkná výmluva!“ prohlašuje Mary.

„Zkrátka a dobře,“ pokračuje Donald jako by to, co hodlá říci, bylo souhrnem všeho, co předcházelo, „chci ti předložit návrh.“

„Tak jen do toho.“

„Návrh ředitele zoologické zahrady.“

„Ach, ta zoologická zahrada!“ vzdychne Mary. „Je tak daleko, zabírá tolik času a tak špatně platí. Proč tě vlastně potřebují, když mají veterináře přímo na místě?“

„Je mladý a má málo zkušeností,“ odpovídá Donald. „A rozhodně jsou případy, kdy je dobře, aby byli dva.“

Mary vrtí hlavou. „Dřív nebo později tě sežere nějaký lev.“

„Bože, chudák Donald!“ říká Phyllis, která je zřejmě připravena zaplakat nad budoucím úmrtím svého švagra.

„Ale prosím tě, vždyť je to jen žert. Než se začne lev vyšetřovat, tak se uspí. No zkrátka,“ obrací se Donald na mne, „v zoologické zahradě si myslí – a já si to myslím taky –, že jsi ideální osoba, která by mohla adoptovat a vychovávat šimpanzí mládě.“

„Já?“ směju se. „A proč já?“

„Protože jsi loni měl přednášku o primátech.“

„Co je to primát?“ ptá se Phyllis.

„No tak, Phyllis!“ V Donaldově hlasu zní trochu netrpělivosti.

Obracím se k Phyllis:

„Je to velká opice bez ocasu, podobná člověku, jako třeba šimpanz, gorila a orangutan.“

„Ach, děkuju, Ede!“ Phyllis mi klade ruku na paži. „Nejsem si jistá, že si to všechno budu pamatovat, ale jsi tak hodný, a takový pěkný mužský. Měl by sis dát narůst kníry.“

„Ale, Done,“ ozývá se poprvé Suzy, „proč musí někdo to šimpanzí miminko vychovávat? Je to sirotek?“

„Kdepak. Narodí se koncem listopadu a jeho matka se těší skvělému zdraví.“

„Pak tedy,“ namítám, ‚je evidentně na matce, aby se o něj starala.“

„To raději ne. Před čtyřmi lety zabila své první dítě, hned jak se narodilo.“

„To je hrozné! Proč to udělala?“ ptá se Suzy.

„Domníváme se, že se polekala, když viděla, jak jí z těla vychází ta malá živá věc. Sama se narodila v zajetí a nikdy neměla příležitost vidět jinou samici rodit. U vyšších savců mateřsky cit do značné míry vzniká průpravou a napodobováním.“

„O tom jsem přesvědčen,“ říkám. „Ale což v tomto případě není možné izolovat budoucí šimpanzátko ve zvláštní kleci a svěřit je do péče nějaké ošetřovatelky?“

„To nejde. Zoologická zahrada má nedostatek personálu. Právě jim o čtvrtinu snížili rozpočet.“

Nastane ticho a pak se Suzy zeptá:

„Jak se vychovává šimpanzí mládě v lidském prostředí?“

„Tak jako jste vychovávala Ariela, Suzy. Vyžaduje to kojenecké láhve, pleny a hodně lásky.“

„Mně to připadá naprosto směšné!“ prohlašuje Mary s ovládaným podrážděním, přičemž obě ruce svírá na opěradlech křesla. „Suzy, nedopusťte, aby Donald Edovi vnutil tenhle groteskní nápad! Ve skutečnosti vám chce toho šimpanze pověsit na krk, protože já jsem se nekompromisně postavila proti tomu, aby ho vychovával tady. To tak! Nestojím o to, aby mi tu takový netvor lezl po záclonách, rozbíjel nábytek, ničil ozdoby a konal svou potřebu, kde ho napadne. A to všechno jen pro radost z ochočení divokého zvířete!“

„Omyl, drahoušku,“ říká Donald s dosti dobře předstíraným klidem. „Šimpanz se ochočit nedá. Zůstane divokým zvířetem.“

„Tak co se s ním tedy dá dělat?“ ptá se Mary. Říká to tónem tak kyselým, že se rozhoduji zasáhnout, abych rozbouřenou hladinu trochu uklidnil.

„Dělat se s ním dá ledacos, drahá Mary, výběr možností je bohatý. Dá se ho použít ke studiu o šimpanzím chování, jako to udělali Nadia Kohtsová nebo Kellogovi. Je možno pokusit se naučit ho anglicky jako Hayesovi nebo ho učit umělé řeči jako Premackovi či Rumbaughovi anebo konečně naučit ho znakové řeči ameslan jako Gardnerovi. Ameslan, má milá Phyllis, je znaková řeč pro hluchoněmé.“

„Ale Ede,“ odpovídá Phyllis a doširoka přitom otevírá své vystouplé oči, „proč mi to všechno povídáš? Já to přece vím!“

Všichni tři se zasmějeme a s malým opožděním se k nám s rozpačitým výrazem přidává i Phyllis. Podle mého názoru asi nechápe, že se smějeme mně a ne jí.

„Phyllis,“ vysvětluje Mary, „začala mluvit tak pozdě, že se nejdřív myslelo, že je němá. A začali ji učit znakové řeči. Promluvila první slova, když jí bylo šest let. Mně tehdy bylo pět a vzpomínám si na ten rozruch v rodině, když řekla: ‚Tati‘.“

„Ještě kávu, Suzy?“ ptá se Donald.

„Už ne, děkuju.“

Dřív než nabídne mně, zavrtím hlavou.

„Ede,“ povídá, „za předpokladu, opakuji, pouze za předpokladu“ a vrhne směrem k Mary uklidňující pohled –, „že by sis to šimpanzí dítě vzal k sobě, co bys s ním dělal ty?“

„Učil bych ho znakové řeči jako Gardnerovi učili svou šimpanzici Washoe. Já Gardnerovy velice obdivuju. Udělali pozoruhodný kus pionýrské práce a bylo mi strašně líto, když jsem se dozvěděl, že přerušení subvence je donutilo bádání zastavit. Přesto bych ještě také – za daného předpokladu, jak říkáš – učil své šimpanzí dítě anglicky.“

„Proč?“

„Z jednoduchého důvodu. Jistě si vzpomínáš, že Kellogovic malá šimpanzice Gua rozuměla devadesáti sedmi anglickým slovům. Rozuměla jim, ale nebyla schopna je sama vyslovit. Dá se tedy říci, srovnáme-li ji s lidmi, učícími se znakové řeči, že byla němá, ale ne hluchá.“

„A co z toho vyvozuješ?“

„Že se s šimpanzím mládětem nemá jednat jako s hluchoněmým. Protože je němé, to jest neschopné mluvit lidskou řečí, je třeba naučit ho, aby se vyjadřovalo posunky. Ale protože není hluché, je zároveň taky třeba, aby slyšelo lidská slova. Anglická slova, kterým porozumí, mu poskytnou pasivní slovní zásobu. Posunky, které se naučí, aby se s námi dorozumělo, vytvoří jeho aktivní slovník. Proč je nespojit, když se to dá?“

„Ale, Ede,“ Mary se tváří ohromeně, „ty se vyjadřuješ tak nadšeně! Když tě tak člověk poslouchá, řekl by, že už ses rozhodl to šimpanzí mládě adoptovat!“

„Ale ne,“ odpovídám poněkud rozpačitě, „vůbec ne. Vůbec k ničemu jsem se nerozhodl. Jak bych taky mohl, dokud jsem se nezeptal Suzy? Jí by se takový podnik týkal v první řadě.“

„No tak v tom případě doufám,“ říká Mary, „že Suzy bude natolik rozumná, aby tomu nesmyslu zabránila. Věř mi, Ede, udělal bys největší hloupost svého života.“

„No, já nevím!“ usmívá se Suzy. „Myslím, že by mi bylo milejší, aby Ed dělal takové hlouposti, na kterých mu záleží, než takové, na kterých záleží mně.“

„Jaký krásný obrat! A jaká hodná manželka!“ směje se Donald.

Pokračuje docela jiným tónem:

„Proč ostatně mluvit o hlouposti? Byl by to pokus, naprosto seriózní vědecký pokus. Vlastně bys, Ede, převzal štafetu po Gardnerových, ne?“

„Bylo by ode mne značně domýšlivé myslet si něco takového. Chci však dodat, že věc má jeden háček. Totiž to, že šimpanz se nedá ochočit, jak už tu bylo řečeno, a že jako dospělý je dvakrát nebo třikrát silnější než člověk. Co se stane, když se nám pak už nepodaří ho zvládnout?“

„V této věci je stanovisko zoologické zahrady naprosto jasné: je kdykoli ochotna vzít si ho zpátky a převezme ho od tebe za tu cenu, kterou za něj zaplatíš.“

„Jak to, zaplatím? Tak já si ho budu muset koupit? Mluvil jsi o daru!“

„Oficiálně ti ho zoologická smí jenom prodat. Co by jinak řekla její správní rada? Ale buď klidný, cena bude velmi nízká.“

A u toho prozatím zůstáváme. Donald, který cítí, že je ve výhodě, je natolik chytrý, že dál nenaléhá. Já nemám chuť se zavázat víc. Suzy zachovává diplomatické mlčení a Mary neskrývá své zklamání. Má dojem, že mě to, čemu ona říká bláznovství, láká – a že Suzy, odmítajíc její spojenectví a ochranu, neudělá nic, aby mi v tom zabránila. Konverzace pokračuje, ale nesouvisle a aniž kdo zřejmě věnuje velkou pozornost tomu, co říká. Nakonec se poměrně brzy zvedáme k odchodu a Mary nás zdržuje jen pro klid svědomí. V okamžiku, kdy se rozcházíme, však zase nalézá svou srdečnost a líbá nás na rozloučenou.

Cesta autem mezi Huntovic a naším domem je příliš krátká na to, abychom znovu mluvili o šimpanzím mláděti, jemuž možná změníme život a které by také změnilo život náš, kdyby vyrůstalo v Yaraville. Dvojí zodpovědnost – pochopitelně vůči nám samým, ale také vůči němu. Nedovedu si představit, jak bych je vracel do zoo a nelidsky dal zavřít do klece po tom, co by několik let žilo šťastně a volně s námi.

Vteřinu nebo dvě, než zasunu klíč do zámku vstupních dveří, a ozve se krátké zaštěkání.

„To jsme my, Rodericku!“

Okamžitě přestane. Naštěstí nepatří k té neblahé rase neúnavných štěkalů, kteří třeba kvůli novinám zapomenutým v křoví vás nenechají spát značnou část noci – ani k těm nevychovancům, kteří vás zdraví tak, že na vás skočí umazanými packami. Jakmile rozsvítíme, s mrkáním se na nás zadívá, usměvavě vrtí ohonem, přichází si čichnout k našim rukám, aby znovu ucítil dobrý pach svých pánů, a pak si jde spokojeně zase lehnout, přičemž dává dobrý pozor, aby nezalehl kocoura, svého spolunocležníka.

Jméno Roderick mu bůhví proč dala Elsie, které v zásadě patří; takže když jsme pak koupili kocoura, připadalo mi samozřejmé, že ho pojmenujeme Random. Tahle malá šelma se s rozkoší oddává spánku a při našem návratu jen napůl pootevře jedno oko a hned je zase zavře, jakoby říkala: „Aha! To jsou oni. V pořádku.“ A jakmile Roderick znovu ulehne, Random se mu přitiskne k boku, aby znovu pocítil teplo a měkkost jeho kožešiny. Koneckonců, myslí si zřejmě, dům nehlídám já. Hlídačem je pes. Já patřím k těm věcem, které se hlídají. Teprve v posteli, kdy i my máme propletené ruce a nohy a kdy je lampa na nočním stolku mým přičiněním zhasnuta, přichází návrh zoologické zahrady znovu na přetřes.

„Co si o tom myslíš?“ ptá se a její rty mě ďobají do krku.

„Na stranu ‚má dáti‘ zanesme mnoho výdajů, mnoho starostí, nepříjemností a škod. Sbohem, pořádku! Sbohem, klide! A hlavně: sbohem, cestování! Komu bychom ho nechali, kdybychom někam odjeli?“

„Když se to tak vezme, bude to stejná zátěž jako s dítětem.“

„Větší.“

„Tím spíš bychom měli hned přejít ke straně zisků.“

„Na stranu zisků zaznamenejme mnoho lásky, dané i obdržené, mnoho druhů radosti a uspokojení po vědecké stránce.“

„Dovolím si, pane doktore Dále, jednu či dvě z nich upřesnit. Nebylo by pro antropologa fascinující, ano, fascinující, kdyby mohl, jak je rok dlouhý, doma studovat primáta, geneticky tak blízkého člověku?“

„A naučit ho znakové řeči, aby se s ním mohl dorozumět a protrhnout temnotu živočišného světa?“

„A napsat knihu o jeho pokrocích?“

„Suzy, to jsem chtěl zrovna říct. Vzalas mi to z úst.“

„Tak ti to tedy vrátím.“

Zdvíhá se až k mému obličeji a ve tmě mě líbá na čelo, na nos, na tváře, na rty, což se neobejde bez vzrušení.

Když se zas navrátí klid a s ním i znova popadám dech, ptám se jí:

„A co ty si o tom myslíš?“

„Je to bláznovství, ale pusťme se do toho.“

„To mi neříká, co si o tom myslíš.“

„Myslím si všechno, co jsme říkali. Mám taky velkou radost, že jsi pro svou příští knihu našel námět, který tě uchvacuje.“

„Ale ty, Suzy, co od toho očekáváš ty osobně?“

„Povím ti to. Doufám, že naše šimpanzí dítě bude stejně roztomilé, stejně láskyplné a dojemné jako to v Paříži. Pamatuješ, jak si hrálo, všechny čtyři ve vzduchu, a snažilo se omotat si dlouhou pilinu okolo nohou? A jak se na nás dívalo a pohledem vybízelo, abychom si šli hrát s ním? A jaké mělo oči! Kulaté, obrovské, světle kaštanové a tak důvěřivé!“

Emma Mathersová přijela do Yaraville 14. listopadu. Znali jsme ji jen podle životopisu a podle fotografie, která, jak jsme si hned všimli, jí nijak nelichotila. Dokonale ovládala znakovou řeč a měla ji naučit celou Daleovic rodinu, včetně dětí, a potom nám měla pomoci učit šimpanzí dítě. Najali jsme si ji na měsíc a zůstala u nás dvanáct let.

Byla němá, nikoli však hluchá, což na začátku značně usnadňovalo naše učení. Vysoká, štíhlá, se širokými rameny a pravidelnými rysy, měla krásné černé oči, jejichž okraje si lehkou čarou tužky pečlivě zvýrazňovala.

Vlastnila celou sbírku košilových halenek z hedvábné látky, které všechny měly u výstřihu vázanku z téže látky a téže barvy. Vázanka byla volně uvázaná do velkého splývavého uzlu. Suzy tomu říkala nákrčník a tvrdila, že na počátku století ho ve Francii nosilo mnoho umělců.

Nákrčníky a tužka na oči byly Emminy jediné projevy koketnosti. Černé vlasy měla sčesané dozadu, na šíji, kde je velmi přísný uzel držel uvězněné po celý den. Nosila hladké, strohé sukně tmavých barev a nízké podpatky, a na jejích rovně zastřižených nehtech jsem nikdy nespatřil ani stopu po červeni, jako ostatně ani na jejích rtech.

Bylo jí čtyřicet, ale vypadala o deset let mladší. Byla inteligentní, velice všímavá a nikdy se nerozzlobila. Často jsem litoval, že je němá, neboť její hlas by v souladu s celou její osobností musel být příjemný, hluboký a melodický. Protože jí hlas chyběl, mluvila očima. Byly živé a vlídné, a obrážely zájem, který v ní vyvolávali její bližní, i dojemnou snahu být jim užitečná. Kvůli té dobrotě Suzy tvrdila, že je velmi ženská. A já jsem tvrdil, že Emma přes svou dobrotu moc ženskosti nemá, protože v její tváři i celé osobě se zračil jakýsi klášterní výraz, který ve vás vzbuzoval dojem, že zůstává mimo ostatní lidi. Ten výraz na mě dělal hluboký dojem. Člověk by řekl, že Emma považuje život za něco, co se týká ostatních a ne jí.

Jakmile tu byla, Suzy i já jsme se s plnou vervou pustili do učení znakové řeči. Zprvu nás u Emmy mátlo jednak bohatství slovníku, jednak půvab a rychlost jejího posunkového projevu. Mluvila rukama stejně rychle jako my jazykem a k znakům, které dělala prsty, přistupoval ještě celý soubor výrazné mimiky. Byl to fascinující pohled, a dokonce velmi krásný, jakmile jí člověk porozuměl. Poprosili jsme ji, aby užívala méně znaků a aby je vyjadřovala méně rychle. Projevila s námi velkou trpělivost, i když neobratnost a nepřesnost našich posunkových imitací ji někdy přiváděly k hlasitému smíchu. Bylo to pro ni patrně stejně směšné jako by pro nás bylo slyšet dospělého mluvit jako batole.

Děti se mohly znakům učit jen o víkendech, ale pustily se do toho s nadšením. Považovaly to za jakousi tajnou řeč, kterou budou moci používat ve škole profesorovi přímo před nosem. Když si krásná Concepción, dědička dobrých způsobů po mateřské linii, ve městě našla místo jako kuchařka a ponechala Marii de los Ángeles tetině péči, Juana požádala Suzy (s maximální šancí na úspěch), aby si přes den mohla dítě brát do Yaraville, protože neměla nikoho, kdo by je ohlídal v bungalowu. Od té doby měla Maria svou ohrádku v našem obývacím pokoji a vysokou židličku u našeho stolu.

Nicméně Juana se po nějaké době začala znepokojovat a o svém znepokojení mi pověděla v soukromém rozhovoru.

„Senore, já vám povím. Já si ve své hlavě dělám starosti o pegueňuelu1. Já jsem u plotny, vy, senore, jste v pracovně, senora je u sebe nebo na nákupech. Tak se stává, že Maria de los Ángeles je častěji se senoritou Emmou než s kýmkoli jiným v domě.“

„Juano,“ řekl jsem dosti suše, „máte nějaký důvod si na Emmu stěžovat?“

„Ach, senore, ani v nejmenším! Senorita Emma je dobrá jako dobrý chleba! Je to perla mezi ženami. Hotová světice boží! Mnohem lepší než my všechny ubohé hříšnice!“

Při těchto slovech na mě Juana vrhla žhavý pohled, jakoby své řeči chtěla dodat větší váhu.

„Tak kde je jaký problém?“ řekl jsem.

„Problém,“ odvětila dramaticky, ‚je v tom, že senorita je němá, a jak se pegueňuela naučí křesťanskou řeč, když se na ni nemluví?“

„Juano, co míníte ‚křesťanskou řečí‘? Angličtinu nebo španělštinu?“

„Obojí! Nejdřív tu užitečnější. Tu krásnější potom.“

„A která je užitečnější?“

„Angličtina, senore.“

„Dobře, Juano,“ řekl jsem energicky, „slibuju vám, že ode dneška bude Maria slýchat hodně, hodně angličtiny…“

„Ach, senore,“ vzala mě za obě ruce a silně je stiskla, „to bych si opravdu moc oddychla! Jaké černé starosti jsem si dělala, když vás obsluhuju u stolu a vidím, jak všichni děláte posunky jako byste to neměli v hlavě v pořádku! Až jsem si dokonce někdy říkala, kde to vlastně jsem…“

Jakmile jsme ve věci šimpanzího miminka dospěli k rozhodnutí, ihned se provedly úpravy v dětském pokoji, který mělo obývat, Prorazili jsme další dveře, aby byl pokoj přístupný i z Emminy ložnice. Propojení s naší ložnicí na druhé straně už existovalo. Oboje dveře, Emminy a naše, měly každou noc střídavě zůstat otevřené nebo zavřené, aby jedna strana mohla slyšet křik nebo pláč a uklidnit ho, zatímco druhá by mohla strávit poněkud klidnější noc.

Dal jsem také zasadit solidní železnou mříž do jediného okna dětského pokoje, aby nedošlo k rozbití skla, což by bylo pro dítě nebezpečné, a také aby se zabránilo pokusům o útěk, až bude větší.

Když se v přízemí vešlo vstupními dveřmi a vystoupilo po schodech k ložnicím, byla po levé straně Emmina koupelna, Emmina ložnice, dětský pokoj, naše ložnice, naše koupelna, a hned vedle, podél celé šířky domu a do celé jeho výšky až k podkrovním trámům, byla umístěna tělocvična. Zmiňuju se o ní, protože tam byly různé zázraky, které velice lákaly naši malou svěřenku: dětský fotbal, kulečník, punching-ball, veslovací zařízení, basketbalový košík, připevněný tři metry nad podlahou, a hladké lano, zavěšené u stropu na pevném háku: vítané útočiště za deštivého počasí, až začne být moc neklidná.

Na druhou stranu chodby vedly pokoje našich tří dětí a jejich koupelna.

Dvacátého devátého listopadu ve dvě hodiny odpoledne, když jsme vstávali od stolu, oznámil nám ředitel zoologické zahrady, že událost, kterou očekáváme, je na spadnutí. Mr. Hunt a Mr. Smithers jsou už na místě, aby asistovali u porodu.

Je zima. Nabalujeme se do teplých věcí a kromě oblečení a plen, které už jsou dávno připravené a složené v kufru, bereme s sebou také starou vestu z ovčí kůže, která patřívala Elsii za jejích mladších let. Když se usazujeme v autě, připadá nám, že je v něm chladno. Zapínáme tedy topení na nejvyšší stupeň a netrpělivě čekáme, kdy konečně začne hřát. Nenaděláme moc řečí, jen prohodíme, že to vypadá na sníh a že při návratu se asi budeme těšit z tance vloček u předního skla.

Chladno rozehřálo Suzy tváře i oči, a s tou kožešinovou čepicí mi připadá plná slovanského půvabu: blahopřeji jí. „Taky prsty mám slovanské,“ odpovídá, „celé zmrzlé.“ Za nějakou chvíli, když začíná topení hřát, si sundáváme rukavice a Suzy říká: „Uvažoval jsi o nějakém jménu pro děťátko?“ Zavrtím hlavou a ona pokračuje: „Myslela jsem si, že jméno by mělo být dvojslabičné se dvěma jasnými a zvučnými samohláskami. A tak jsem vybrala Léo pro kluka a Chloé pro holku.“

„Proč dvě jasné a zvučné samohlásky?“

„Aby si je dítě mohlo snadněji pamatovat.“

Opakuju „Chloé, Léo, Chloé, Léo,“ a prohlašuju: „Chloé se mi nakonec zamlouvá víc.“

„Mně taky,“ říká Suzy, „zdá se mi, že Chloé má formát. Když se někdo jmenuje Chloé, dotáhne to daleko.“ Směju se a jednou rukou pouštím volant, abych jí pohladil tvář a krk. „Přestaň,“ říká, „má to na mě příliš velký účinek!“

„Přijeli jste moc brzy, ještě se to zdaleka nechýlí ke konci,“ řekli nám v zoo, „ale zatímco budeme čekat, můžeme dojednat prodejní akt. Je to dost dlouhé, uvidíte.“

To tedy opravdu. Dokument je zevrubný a psaný odbornou hantýrkou. Ve snaze vyčerpat všechny možné případy sporu mezi prodejcem a kupujícím, je smlouva sama vyčerpávající. Suzy, která mi čte přes rameno, se bezelstně ptá, co by se stalo, kdyby se dítě narodilo mrtvé.

„Na takový případ je pamatováno,“ odpovídá referent.

Je to prošedivělý muž neurčitého věku a všechny rysy má jako protažené dolů: oči, nos, i koutky úst. Pokračuje: „Odstavec V, článek 3: prodejní smlouva se ruší a šek se vám vrací.“

„Proč tedy,“ namítám, „podepisovat smlouvu a šek, dokud mládě nespatří světlo světa?“

„Protože budeme zavírat,“ odpovídá a letmo se podívá na náramkové hodinky. „Ale narodí-li se mládě mrtvé, vrátíme vám šek hned zítra ráno.“

„To znamená znovu přijet zítra; tři hodiny cesty tam a zpátky.“

„Je mi líto,“ říká referent a ani nezdvihne hlavu.

„V tom případě,“ ozývá se Suzy, „by nám třeba mohla zoologická zahrada dát k dispozici nějakou pohodlnou klec, kde bychom mohli strávit noc.“

„Nemáme žádnou k dispozici,“ odpovídá referent.

„Promiňte, ale viděla jsem před chvílí jednu prázdnou vedle lva.“

„Přesně tak. Býval v ní leopard. Ale dali jsme ho jinam, protože jeho pach lva indisponoval.“

„A bojíte se, že náš by ho taky indisponoval?“

Referent zdvihá hlavu, pohlédne na Suzy a najednou se rozesměje:

„Madame, kdybychom vás dali do klece, stoupl by počet návštěvníků desetinásobně. A to by velmi prospělo našim financím…“

V tom okamžiku vstupuje zbytečně rychlým krokem do kanceláře ředitel zoo a po boku má nějakého náměstka nebo asistenta, kterého neznám. S důležitým výrazem nám stiskne ruku. Vypadá svěže a dobře naložené jako člověk, který právě nečetl několikastránkovou prodejní smlouvu psanou drobným písmem.

„Porod,“ praví žoviálně, „trvá déle než se předpokládalo. A zatím je vám k dispozici tady pan Sleet. Ukáže vám párek trpasličích šimpanzů, které jsme právě dostali. Jsme na něj velmi hrdí. Myslím na ten pár trpasličích šimpanzů,“ zasmál se, „i když ovšem jsme také hrdí na pana Sleeta, který zrovna píše vědeckou studii o… Mr.Sleet? Připomněl byste mi laskavě název vaší studie?“

„Úloha gestikulační řeči u trpasličích šimpanzů během různých fází páření.“

„To je ono!“ směje se ředitel. „Určitě s Mr. Sleetem strávíte příjemné chvíle. Mrs. Daleová, dozvěděl jsem se, že jste Francouzka. Mes hommages, jak se u vás říká. Nashledanou, Mr.Dale, a hodně štěstí s miminkem.“

Odchází svižným krokem pána, který pospíchá do své kanceláře, aby tam až do skončení pracovní doby dohromady nic nedělal. Zůstáváme s panem Sleetem sami. Je mladý. Oči má černé a kulaté jako knoflíčky u botek a odděluje je dlouhý zahnutý a bledý nos, který nevyhnutelně připomíná dlouhý zoban krkavce. Jelikož je od hlavy k patě oblečen v černém, a při chůzi poskakuje, je podobnost až nápadná, tím spíš, že chodí se zobákem dopředu a že trochu hrbí záda.

Pociťuji k němu prudkou a okamžitou antipatii. Když procházíme zahradou ke kleci trpasličích šimpanzů, nepřestává manévrovat, aby byl vedle Suzy, a při tom na ni vrhá žhavé pohledy. Mluví chraplavě, a zatímco si pravou rukou přejíždí přes dlouhý obscénní nos, vysvětluje, že si ten chrapot uhnal z toho, že kvůli své studii tráví dlouhé hodiny pozorováním šimpanzího milování.

„Vlastně jste oběť vědy,“ říká Suzy s úsměvem.

„Ach, Mrs. Daleová,“ zakráká on, „vy jste rozkošná.“

Já zuřím. Kdybychom oba byli lidoopi v rezervaci Combe Stream u jezera Tanganika, rychle bych mu s klackem v ruce ukázal, kdo je tady dominantní samec.

Trpasličí šimpanzi jsou velice živí a jejich dvojice se zdá nesourodá, protože samice vypadá objemnější než samec.

„Na tom není nic záhadného,“ říká Sleet, „samici je asi pětadvacet let a samci je osm. Ale už si s ní ví rady docela dobře, a to tím spíš, že ona je v růžovém období.“

„Co je to růžové období?“ ptá se Suzy.

„Všimněte si, že perineální krajina samice je zduřelá a růžová. Ta růžová, mohu-li to tak říci, dává samci zelenou.“

Směje se. Čechrá si peří. Má radost z toho vtípku, jako by ho sám vymyslel. Dal bych však na to krk, že ten už léta patří k folklóru zoologické zahrady.

Žádného z obou šimpanzů naše přítomnost zřejmě neruší. Jsou k sobě obráceni tváří asi v půlmetrové vzdálenosti, samec se tyčí na zadních, samice stojí na všech čtyřech. Hledí na sebe jako by byli jeden druhým fascinováni.

„Povšimněte si,“ praví Sleet a hladí si svůj velký nos, „intenzity a trvání vizuálního kontaktu. Nejsou o nic menší než u lidské dvojice,“ dodává s pohledem na Suzy.

„Jenomže u lidské dvojice dochází k výměně slov,“ namítám.

„Ale uvidíte, doktore Dále, že u trpasličích šimpanzů patří k milostné hře posunky, které mají význam tak přesný, že by se v tomto případě dalo mluvit o gestikulační řeči.“

Tato poznámka náhle upoutává mou pozornost, a to tím víc, že se Suzy obratným a zdánlivě úplně přirozeným manévrem ocitla po mé pravici a pan Sleet zůstal po mé levé straně. Později mi Suzy vysvětlí, že ji Sleetův mladický přistup spíš pobavil, než pohoršil, a že se přemístila, protože vycítila mé podráždění.

„Samec se co nejdřív ujme iniciativy,“ komentuje Sleet.

A samec vskutku natahuje nekonečně dlouho levou paži a klade ruku samici na levé rameno.

Sleet pokračuje:

„Obvyklý význam tohoto gesta je tento: vyzývá samici, aby se otočila o stoosmdesát stupňů, tak, aby k němu byla obrácena zadní částí.“

„Dáma se nehýbá,“ praví Suzy. „Nesouhlasí.“

„Omyl,“ praví Sleet učeným tónem a předklání se, aby lépe viděl na Suzy, „nehýbá se, aleje svolná. Stačí pozorovat výraz její tváře. Poodhrnuje pysky a přitom pootvírá ústa a oči stále upírá na samce. To je mimika souhlasu.“

„Tak proč se tedy nehýbá?“ ptám se. „Vy to víte?“

„Ovšemže to vím,“ odpovídá Sleet. „Nepozoruji je poprvé. Vidíte, samec zase natahuje paži. Tentokrát je to pravá paže, a rukou se dotýká ramene své družky. Zároveň jí levou rukou naznačuje, aby se přisunula a obrátila se k němu zády. Všimněte si výrazu jeho tváře. Udržuje vizuální kontakt. Svírá pysky a vystrkuje bradu. Vypadá naprosto odhodlaně, i když má pohyby pořád mírné a trpělivé.“

„Ona se nehýbá o nic víc než předtím,“ říká Suzy.

„On se tedy pokusí o jiný manévr. Staví se na levou stranu samice a pravou rukou, kterou jí položil na záda, ji strká dopředu, aby ji odlepil od zdi a mohl vklouznout za ni.“

„Ona se zdráhá,“ říká Suzy.

„Podívejte se,“ vybízí Sleet a znovu se naklání, aby pohlédl na Suzy, „používá obou rukou a tlačí ji, co má síly.“

„Ale bez výsledku,“ podotýká Suzy.

„Ovšem,“ říkám, „vždyť ona je dvakrát těžší než ona. On jako samec nemá dostatečnou váhu.“

Suzy se směje:

„Nejenže se zdráhá! Podívejte se, Mr.Sleet, ona se úplně otočila a je teď tváří k němu. To je vzpoura.“

„Kdepak,“ říká Sleet. „To je výzva, aby si počínal jinak. A samec rozumí: levou rukou se dotýká jejího ramen, ale tentokrát zevnitř a zdola nahoru.“

„Ten pohyb má nějaký přesný význam?“

„Ano, znamená, že si přeje, aby se vztyčila na zadních. A aby to bylo ještě zřetelnější, dotýká sejí na vnitřní straně paží a potom dělá rychlý pohyb k vlastnímu břichu. To znamená, že chce, aby se vztyčila na zadních, roztáhla ruce a pustila ho k sobě ve ventro-ventrální poloze. A vidíte,“ dodává s tichou vítězoslávou, „samice rozumí, souhlasí a zaujímá požadovanou polohu.“

Spouštím stopky.

„To je zbytečné, doktore Dále, měřil jsem čas mnohokrát. Osm vteřin, nikdy déle.“

„Velice vám děkuju, Mr.Sleet,“ říkám,, je to velice poučné. Je jasné, že bylo použito velice přesné gestíkulační řeči, které obě strany velmi dobře rozuměly. Bylo by také moc zajímavé vědět, jestli ostatní dvojice užívají stejnou řeč.“

„Prozatím máme jenom tenhle pár.“

„Co mně připadá naprosto neobyčejné,“ říká Suzy, „je to, že si samice, i když v zásadě souhlasila, určila polohu.“

„Tomu závěru se nelze vyhnout,“ odpovídá Sleet. „Odmítla dorso-ventrální polohu a jasně se vyslovila pro ventro-ventrální.“

„A to od ní bylo dobře uvážené,“ podotýkám, „protože vzhledem k samcově malé postavě není jisté, že by v dorso-ventrální poloze bylo možné, aby došlo ke kopulaci.“

„Ale copak ventro-ventrální poloha bývá u primátů častá?“ ptá se Suzy.

„Dost častá,“ odpovídá Sleet, „ale vždycky se vyskytuje současně s dorso-ventrální pozicí. S výjimkou orangutanů. A to proto, že orangutani nedbají na to, je-li samice receptivní nebo ne. Ať se hárá nebo ne, samec ji pronásleduje, srazí ji k zemi, znehybní svou váhou ve ventro-ventrální poloze a zmocní se jí.“

„Ale to je znásilnění!“ říká Suzy.

„Mluvit o znásilnění je antropomorfismus. My říkáme, že orangutan tak projevuje svou dominanci. Naproti tomu gorilí samec je velmi málo agresivní. A když je samice receptivní, přebírá iniciativu ona. Vystrčí zadek a tře ho o samcovo břicho tak dlouho, až ji pojme.“

„A funguje to?“ ptám se.

„Pokud vím ano.“

„No zaplať pánbůh!“ říká Suzy.

Promluvila polohlasně a k tomu francouzsky. Vracíme se k administrativnímu pavilónu a Sleet se s námi loučí; předtím se však ještě zeptá Suzy, jestli je Francouzka. Pitomá otázka, vždyť to ředitel před ním říkal. Suzy odpovídá, že ano, a Sleet toho využívá k tomu, aby jí stiskl ruku. Je to dětinské. Cítím mírné podráždění, které je taky dětinské. Připadá mi, že je ode mne směšné projevovat tak přehnanou ostražitost při obraně svého teritoria.

Vždyť nakonec ten malý Sleet není tak zlý. Vyzná se ve svém řemesle. Dobře nám to vysvětlil. Děkuju mu s jakous takous srdečností a on odchází s nahrbeným dlouhým hřbetem a velký nos mu trčí dopředu. Čím víc se vzdaluje od Suzy, tím víc kladů na něm nalézám.

To, co nám ukázal – gestikulační řeč trpasličích šimpanzů – nadzvedá podle mého názoru cípek závoje nad temnotou zvířecího světa. Jen pro svou nevědomost a pro svou směsnou pýchu tvrdí člověk, že řeč je něco, co je vlastní jen jemu. Co o tom ví doopravdy? Zná dorozumívací prostředky vlastní jiným živočichům? Slyší pískanou řeč delfínů? Dovede rozluštit tančenou řeč včel?

Když vstupujeme na první ze schodů vedoucích ke dveřím pavilónu, dveře se otevírají a mladá zaměstnankyně s krátce přistřiženými vlasy k nám míří se slovy:

„Vy jste doktor Dále? Zrovna jsem vás chtěla jít hledat. Dítě je na světě. Je zdravé. Je to holka.“

Jsem rád, že řekla „je to holka“ a ne „je to samička“. Později se dozvím, že to je v zoo tradiční vtip; při každém narození se říká: je to kluk nebo je to holka, i jde-li o hrocha.

Suzy mi tiskne ruku a tiše mi říká francouzsky:

„Snad je to pitomé, ale já jsem strašně dojatá.“

Otevírají se nějaké dveře a objevuje se Hunt a za ním Smithers, veterinář zoologické zahrady. Oba mají na sobě bílé pláště značně poskvrněné a sami také nevypadají moc čerstvě.

„Můžete jít dál,“ říká Hunt, „matku už odnesli. Bylo to dlouhé, ale miminko je tady. Je dokonale zdravé a jen si přeje žít. Člověk se ostatně ptá proč. Žít v zoologické zahradě není nic moc zábavného ani pro zvěrolékaře. No tahle malá darebačka aspoň vaší zásluhou…“

Nechává větu nedokončenou, bere Suzy pod paží, prochází s ní nějakými dveřmi, vede ji před jakýsi stůl.

„Maminko,“ praví, „tady je vaše dcera!“

Opravdu tady leží na zádech, nohy složené na břiše, paže neúměrně dlouhé: novorozené stvoření, na lícní straně holé, na rubu chlupaté, s očima zavřenýma. A s podivným obličejem, který už není úplně zvířecí, ale ještě není úplně lidský. Malá holka Chloé.

Jak dlouhou cestu urazila, aby se dostala až sem! Sotva vyšla z nepřátelského břicha, musela být odnesena od vražedné matky, která se sama narodila v zoologické zahradě. Jen její bába znávala hry, nástrahy a nádheru tropického pralesa. Tu bylo kdysi nutno chytit a prodat. Vystrašená a jektající zimou, přendávaná z klece do klece, prodělala dlouhou cestu letadlem až do Spojených států. Chloé o tom nic neví, nikdy nic vědět nebude, nezná své rodiče ani prarodiče, ani strýce ani tety ani bratrance. Ze své africké rodiny nezná nikoho. Je odříznuta od kořenů. Jediné pouto, které ji dosud spojuje s rodem lidoopů – ale toto pouto je nezničitelné –, je atavismus, který skrytě dřímá v jejích buňkách a vnuká jí reflexy.

Jedním z důkazů toho jsou potíže, které Suzy má, když ji chce zavinout. Chloé se zoufale chytá té, kterou považuje za svou matku, tiskne se k její kožešině a schovává si do ní obličej. Musíme oba spojit síly, abychom ji odtrhli a zavinuli do plen. Pro ni znamená matčina srst teplo a život. Neví pochopitelně, že tohle není ta pravá srst a že velké bílé opice kolem ní, nahé od narození do smrti, si opatřují k zahřátí cizí kůže.

„Já se s vámi rozloučím,“ říká Hunt, „slíbil jsem Smithersovi, že to s ním půjdu oslavit na večeři ve městě.“

Návrat do Yaraville trvá déle, než jsme předpokládali, protože po našem odjezdu ze zoologické zahrady začal padat sníh a já jedu pomalu. Ale v tomto světě jako z vaty je i ta pomalá jízda příjemná. Stěrače neúnavně stírají padající vločky a elektrické drátky, které čtverečkují zadní sklo, je mění ve vodní kapky.

Zapnul jsem topení na nejvyšší stupeň. Suzy zabalila Chloé do staré ovčí vesty, takže je z ní vidět jen nos a ústa. Ve voze je za chvíli tak teplo, že na postranní cestě zastavím. Aby si Suzy mohla sundat kožich, beru jí Chloé z rukou a ta si to dává líbit se slepou důvěřivostí. Okamžitě mě dlouhou rukou objímá kolem krku. Já také jsem její matka. Nestačí jí, že mi slintá na kabát, pokouší se také cucat jeden z mých knoflíků. Suzy si ji bere zpátky z mých rukou a teď si zase já svlékám kabát. Šero v autě je velice útulné, jak jím probleskují světýlka palubní desky, která dávají pocit bezpečí. Motor přede při rychlosti, která ho jistě moc neunavuje, stěrače vytrvale čistí skla a ve světle reflektorů poletují sněhové vločky tak lehounce, že se člověk ptá, budou~li dost vážit, aby mohly přistát.

Přes příjemnou pohodu této chvíle cítím její vážnost. Dnes, v úterý 29. listopadu, nastal den D projektu Chloé. Náš tým – Suzy, Emma, Hunt a já – budeme denně sledovat její zdraví, budeme zjišťovat kolik měří a váží, testovat její inteligenci, pozorovat její chování, učit ji zároveň angličtinu a znakovou řeč, pečlivě zaznamenávat její pokroky a neúspěchy. Náročný podnik, který na nás kolik let bude vyžadovat takovou námahu a do něhož bych se nikdy neodvážil pustit bez Suzy.

Pokaždé, když proti mně prosvitnou vločkovou zdí reflektory, zatroubím, zpomalím a uhnu co nejvíc doprava. Není na tom nic dramatického; bylo by teprve tehdy, kdyby mi přestaly fungovat stěrače.

Občas rychle pohlédnu na Suzy. Pokaždé mě zavaluje vlna vděčnosti, že ji tu vidím tak něžnou a odevzdanou, s očima sklopenýma k Chloé; její jemná tvář mi v přítmí připadá jako ozářená něhou.

„Myslela jsem,“ šeptá, „že jí postačí můj vlněný svetr. Ale není to tak. Postrádá tu ovčí kůži.“

„Myslíš?“

„Jsem o tom přesvědčena.“

A opravdu, když vezme ovčí vestu, která leží vedle ní, a vloží jí mezi svůj svetr a její tvář, Chloé ji okamžitě oběma rukama uchopí a povzdychne si. Vrací se jí tak temná vzpomínka jejího rodu z dob, které sama nikdy neprožila, v pralese, kdy přítomnost leoparda ve vysokých travinách poděsila matky a ty se dávaly na útěk s mláďaty zoufale svírajícími chlupy na jejich břiše.

Ta ošoupaná, odřená a místy už opelichaná ovčí kůže se stane nezbytným fetišem, bez něhož by Chloé neusnula, když jí její matky – Suzy, Emma a já – zanechají ve tmě hrozivého světa.

Nicméně za dva měsíce se v rámci systematického projevu ničení bude Chloé bavit tím,že svou ovčí kůži roztrhá na cucky. Avšak se vší vehemencí odmítne se s těmi cucky rozloučit a každý večer než půjde spát si je kolem sebe nastele a udělá si z nich hnízdo.

Do Yaraville přijíždíme pozdě. Je úterý, děti tu nejsou a Juana odešla do svého bungalowu, ale předtím nám připravila studenou večeři. U vstupních dveří nás vítá Roderick a velice se zajímá o tvora, kterého Suzy drží v náručí a jehož pach nezná. Random sotva otevře jedno oko.

Emma nám běží po schodech naproti, když stoupáme nahoru. Posunky nám sděluje, že už večeřela a že ohlídá miminko, zatímco my se půjdeme najíst. Potom nás doprovází do dětského pokoje, kde Suzy svléká Chloé, převinuje ji a ukládá.

„Taje hezká!“

Emma se dívá na Chloé a dělá patřičný znak. Tak se dozvídáme, jak se ve znakové řeči řekne „hezký“: udělá se kruh kolem vlastního obličeje. Jako by ho člověk chtěl zarámovat do medailonku. V následujících letech budeme mít tisíc příležitostí vídat tento posunek. Bude to jméno či vlastně přezdívka, kterou Chloé dá Suzy.

V jídelně jsme moc neocenili výtečnou studenou večeři, kterou nám Juana připravila (nazítří si na to Juana postěžuje a podotkne, že v tomto případě by tedy byl stačil MacDonaldův hamburger). Vracíme se do dětského pokoje.

„Emmo,“ říká Suzy,, je pozdě. Jděte si lehnout. A zavřete si dveře. Dnes v noci zůstanou otevřené ty naše.“

Emma se znakovou řečí s námi loučí. Mohla by to udělat i pohledem nebo úsměvem, její laskavé poselství by bylo stejně dobře pochopeno. A my se Suzy tu zůstáváme sami stát a hledíme na Chloé ve světle noční lampičky s modrým stínítkem. Chloé spí. Když Suzy poslala Emmu tak rychle pryč, neudělala to proto, že by byl pozdě, ale proto, že chtěla se mnou být sama. Je to první večer, kdy s námi bude spát Chloé.

Suzy se ke mně tiskne a proplétá svoje prsty s mými.

„Není to zvláštní pomyšlení, že téhle malé Chloé bylo před narozením určeno, aby žila mezi lidmi?“

„Je proto k politování?“

Suzy nakládání hlavu a klade mi ji na rameno.

„Ano i ne,“ odpovídá nakonec.

„Kdyby Chloé měla hodnou matku, celý život by strávila za mřížemi.

„Já vím. Přesto je mi jí velice líto. Kdoví, jestli život s námi je pro ni lepší.“

„Ale jdi! Yaraville je přece mnohem lepší než klec! A budeme ji mít rádi.“

„Ano, jistě. Avšak kdoví, jestli se po nějakém čase nebude cítit v Yaraville příliš sama.“

„Sama, když nás bude všechny mít kolem sebe? Tebe, mě, Emmu, děti?“

„Ne, tak to nemyslím. Chci říct sama ze svého druhu.“

Kapitola III

Obyvatelé Yaraville pronášeli o Chloé, když ji uviděli, různé názory: jistě ne z lásky, ale ze zvědavosti vyšla druhý den Juana ze své kuchyně, aby se podívala na dítě, s nímž se Suzy procházela sem a tam po obývacím pokoji.

„Vypadá zdravě,“ připustila zamračeně, „ale co naplat, senoro, opice přece jenom není tak hezká jako člověk.“

„Kdo ví, jestli by opice neřekla něco podobného o Marii?“ řekla Suzy.

Tato poznámka se Juany dotkla a přiměla ji ke globálnější kritice našeho projektu.

„Přece jenom, senoro, ať si říká kdo chce co chce, je to dost divný nápad vychovávat doma malou opici jako křesťanku.“

„Jak to, Juano?“ řekla Suzy. „Jako křesťanku? Přece si nemyslíte, že ji budeme učit odříkávat modlitby? To by bylo čiré kacířství!“

Při slově kacířství se Juana začala cítit provinile, aniž dobře věděla proč, a s pokleslým hřebínkem se vrátila do kuchyně. Jak by mohla vysvětlit, že to, co ona chápe pod pojmem křesťan, není tak docela stoupenec Kristův?

Pablo, třebaže ho žena určitě ovlivňovala proti Chloé, reagoval však jinak. Sundal starý klobouk, prohrábl si melírovanou kštici, usmál se a nakonec prohlásil, že mu připadá simpática a cómica.

Když děti na víkend přijely domů, Elsie se vrhla k Emmě, která právě dávala Chloé pít z láhve, a zvolala nadšeně:

„Ta je sladká!“

A okamžitě chtěla Emmu u láhve vystřídat. Emma jí to dovolila a Chloé si ani nevšimla, že přešla z jedné náruče do druhé, jak se zavřenýma očima vychutnávala své mléko.

„Má nos jako boxer!“ řekl Jonathan.

„A ty uši!“ řekl Ariel. „Ta teda má uši! Jako karfióly!“

„Jste oba pitomci!“ řekla Elsie zlostně. „To je jako byste vytýkali kočce, že má fousy!“

„Co se týče fousů,“ řekl Jonathan, „Chloé už se může pochlubit chlupama na bradě! V tomhle věku!“

‚A nemá žádný čelo!“ řekl Ariel. „Vlasy jí začínají přímo nad očima!“

V tom okamžiku dopila Chloé obsah láhve až do poslední kapky a otevřela oči. Kluci zmlkli, zcela fascinováni. Přitom jsem jim předem říkal, že oči šimpanzího mláděte jsou překrásné. Můj popis nedovedl však vystihnout, že jsou světle kaštanové, obrovské, vřelé, svítivé a že jejich výraz je tak lidský, tak naivní a tak jímavý. Kluci dobře cítili, že takové oči vyvažují všechno ostatní: zploštělý nos, karfiolové uši, vystouplou čelist i chlupy na bradě. A mlčeli proto, že nevěděli, jak mají teď pozměnit svůj názor. Avšak druhý den večer, když Ariel dostal stejně jako předtím Elsie svolení Chloé nakrmit, našel to pravé slovo, vložené – jak se u něho často stávalo –do básnického obrazu.

„Chloé,“ řekl, „je krásné děťátko, které zlá víla zašila do opičí kůže.“

Zpočátku měla Chloé tři matky, Suzy, Emmu a mne, a teprve jak měsíce ubíhaly, začaly se její vztahy k nám rozrůzňovat.

Avšak hned od začátku zřetelně dávala přednost Suzy, patrně proto, že byla první, kdo ji po narození vzal do náruče. Přitom se Emma o ni starala víc, hlavně o její krmení. Když jí Emma držela láhev, nepohnula se Chloé, dokud sála. Jakmile však byla láhev prázdná a Suzy byla nablízku, vztahovala ruce k ní. Totéž dělala, když měla strach nebo když jí nebylo dobře. Pro chůvu nezapomínala na maminku.

Dlouho jsem si myslel, že nedělá žádný rozdíl mezi Emmou a mnou. Uměla už chodit, když jsem si uvědomil svůj omyl.

Chloé byla velmi citlivá na hlasité zvuky – ne na ty, které vyluzovala sama, u těch naopak byla tím nadšenější, čím byly silnější, ale na ty, které přicházely z vnějšího světa, zejména pokud se vymykaly tomu, nač byla zvyklá. Trhla sebou, když bouchly dveře. Třásla se, když ji někdo káral silným hlasem. Lekal ji štěkot psa, řehtající kůň i zabučení krávy. Dokonce i ptačí zpěv jí byl protivný. A později, když se naučila znak, který ve znakové řeči označuje ptáka, používala toho znaku jako urážky.

Jednou odpoledne, když jsme všichni byli pohromadě v obývacím pokoji, včetně dětí i Marie, která byla zavřená ve své ohrádce a stála, přidržujíc se jejích příček, nějaký vojenský letoun přeletěl nízko nad naší střechou a zanechal za sebou pronikavý rachot. Chloé, která se v tom okamžiku právě snažila dostat po čtyřech k Mariině ohrádce, upadla na zadek, začala vřískat, a pak rychleji než kdy předtím pokračovala v chůzi, vrhla se ke mně a za stálého vřískotu se mi oběma rukama zavěsila za nohavice kalhot. Zvedl jsem ji a vzal ji do náruče. Freneticky mě pažemi objala kolem krku, nohama mi sevřela tělo a hlavu si schovala do mé hrudi. Houpal jsem ji, mluvil na ni, poplácával ji po zádech, a když se mě nechtěla pustit, odnesl jsem ji do prvního patra převinout; otřesný strach měl na její měchýř a střeva účinky, které si lze domyslet. Maria de los Ángeles se spokojila pouhým pláčem (který ostatně způsobil, že se z kuchyně přihnala Juana jako čertík vymrštěný z krabice). Jak ale zjistit, jestli Mariiny slzy vyvolal přelet letadla nebo křik Chloé?

Suzy za mnou přišla do pokojíku, a mezitím co jsem napravoval způsobené škody, snažili jsme se porozumět tomu, co se stalo. Podotkl jsem, že ve chvíli, kdy ten rámus začal, byla Chloé blíž u Suzy než u mne. A přesto běžela ke mně.

„Asi proto,“ řekla Suzy, „že tě považuje za dominantního samce naší skupiny.“

„Ne zrovna za dominantního samce, ale za nejsilnější matku, která je tudíž nejschopnější ochránit ji před velkým nebezpečím.“

„Ty myslíš, že ještě nerozlišuje mezi mužem a ženou?“

„Její rozlišování je zmatené vzhledem k tomu, že se k ní jako matky chováme všichni, a že ze mne žádná matka nemá strach. V africkém pralese se šimpanzí matky samců obávají a tu obavu sdělují mláďatům. Jakmile nějaký samec přistoupí trochu moc blízko k jejímu dítěti, matka je uchopí a s mnoha výkřiky je odnáší jinam. Tak své mládě učí, že samci pro ně znamenají velké nebezpečí. Nic takového tady není: Vidí-li Chloé nějaký rozdíl mezi tebou a mnou, tak je to jen rozdíl ve výšce, objemu a hlasu, což si vykládá v pojmech síly, ale síly naprosto blahovolné a ochranitelské.“

„Ano,“ řekla Suzy, „myslím, že máš pravdu, až na jednu drobnost. Při malém strachu může být útočištěm kterákoli matka, ale při velkém strachu jako dnes, jsi to ty.“

„Jedna věc mi však pořád zůstává záhadou. Chloé je neskonale větší strašpytel než Maria de los Ángeles. Při sebemenším nezvyklém zvuku se nastraží. Odkud se ten strach bere? Nikdy nepoznala ani svou matku, ani jiného šimpanze a tím méně východoafrický prales a nesčetné nebezpečí, jimž je tam mládě jako ona vystaveno.“

„No a? Co z toho usuzuješ?“

„Že strach je součástí jejího genetického vybavení. Užitečnou součástí, protože je podmínkou přežití v přírodě.“

O šimpanzích je známo, že se bojí vody – z toho důvodu v Burgersově zoologické zahradě v nizozemském Arnhemu obehnali prostor, kde jich chovají početnou skupinu v poloviční volnosti, uměle vytvořeným potokem. Ten potok není nijak široký a přesto ho šimpanzi nikdy nepřeplavou.

Tento odpor k vodě vyvolává tytéž otázky jako u koček. Neumějí plavat, protože se bojí vody, nebo se bojí vody, protože neumějí plavat? Podle Kelloga je prý šimpanz neschopný naučit se plavat. Kellog soudí, že se šimpanz nemůže stát zasloužilým plavcem kvůli stavbě těla, „která mu neumožňuje udržet se na vodní hladině“. Podle mého názoru se dá totéž říci o psech. Kdyby nehýbali tlapami, potopili by se. A dokonce i o člověku; ani pro něho není tak lehké udržet se nad vodou v nehybné poloze na zádech…

V Yaraville jsme nikdy neměli ani nejmenší potíž při koupání Chloé v malé vaničce na počátku a ve velké vaně později. Chlupy na zádech jsme jí myli měkkým kartáčem namočeným do mýdlové vody, a přední stranu těla velikou houbou. Obojí jí zřejmě působilo velký požitek a v tom druhém případě se smála jako blázen, patrně proto, že ji houba lechtala. Sprcha na ni měla podobný účinek.

Když Chloé vyrostla, nedělalo potíže ponořit ji do velké vany, ale dostat ji z vany ven. Nejenže v ní zakoušela příjemné pocity při očistě kartáčem a houbou, ale také si tam hodně hrála, buď s mýdlovou pěnou nebo s mýdlem samým, které pro zábavu stiskem rukou vymršťovala. Plácala taky dlaní na hladinu, aby postříkala tu z matek, která ji právě myla. Nemínila to jako rozpustilý žert, ale jako altruistickou snahu oplatit nám naše služby. Jednou když jsem jí drhl záda, zmocnila se namydlené houby a přičinlivě mi s ní šmidlala po košili. Od toho dne jsem se svlékal do půli těla, když jsem ji myl, ale s mým nahým trupem byla další potíž: oběma rukama a vší silou se chytala mých chlupů na prsou, jako by se v Africe chytala matčiny kožešiny, a zlobila se, když jsem jí plácl přes prsty, aby se pustila. Nechápala, že je trestána za takové láskyplné gesto.

Když jí bylo půldruhého roku, rozhodli jsme se za horkého červencového dopoledne, že ji vykoupeme v bazénu. Učinili jsme všechna možná opatření, aby ji tato zkušenost netraumatizovala. Připevnili jsme jí nahoru na paže malé balónky a dbali jsme na to, abychom ji neponořili naráz.

Sestoupil jsem po schůdkách na mělké straně a držel ji přitom v náručí, aniž bych ji namočil. Vypadala spíš zvědavě než vyděšeně a pohledem sledovala motýly, poletující kolem nás. Suzy, Emma a Elsie připlavaly ke mně, a jak jsme se předem dohodli, spojily paže pod Chloé. Do této kolébky jsem ji položil a připojil vlastní paže k pažím ostatních matek. Potom jsme ji ponořili několik centimetrů do vody, jako by šlo o hru, a hned jsme ji zase se smíchem zvedli z vody ven. Zasmála se také, překvapená a jakoby hlazená vlnkami. Několikrát jsme tento manévr opakovali a jen velice pozvolna jsme rozplétali paže. Trochu sebou trhla strachem, když jí nohy zmizely pod hladinou, ale balónky ji udržovaly nad vodou a naše ruce se jí ze všech stran dotýkaly, – aniž ji však nadzdvihávaly – a tak se uklidnila a začala energicky šlapat vodu, což ji velice rozesmálo. Při té první koupeli však jsme se jí po celou dobu nepřestali dotýkat rukama.

Večer po té pamětihodné události se u nás zastavil Donald Hunt. Nejdřív Chloé po všech stránkách vyšetřil, což zabralo dost času: jakmile jí totiž začal jezdit stetoskopem po hrudi, Chloé to považovala za lechtání a začala se smát a kroutit.

Když skončil, nabídl jsem mu občerstvení na terase. Dny byly ještě dlouhé a třebaže slunce právě klesalo za Yaraville a nepopřávalo nám přímý pohled na svůj západ, mohli jsme nepřímo pozorovat jeho účinky na pahorcích a oblacích naproti nám. Donald s povzdechem klesl do rákosového křesla, které zapraskalo pod jeho tíhou, prohlásil, že je znaven obíháním kopců a dolin, dal si nalít ,41a dva prsty“ whisky, zeptal se Suzy, jestli smí kouřit, a jakmile držel v levé ruce chladnou sklenku a v dlani pravice horkou dýmku, povzdechl si podruhé, tentokrát však úplně jinak, a natáhl mohutné nohy před sebe.

Vyprávěl jsem mu tedy o tom, jak se Chloé poprvé vykoupala v bazénu, a když mé povídání vyslechl – už byl zřejmě posilněn sezením v křesle (nejlepším na terase), alkoholem a tabákovým kouřem – vrátila se mu naráz všechna vitalita.

„Ede,“ prohlásil nadšeně, „tenhle pokus mi připadá opravdu zajímavý, protože přináší něco nového. Vždycky jsem byl toho názoru, že k pokrokům u primátů i u lidí docházelo ne z nějaké spontánní iniciativy mas, jak tvrdí marxisti, ale zásluhou nějakého obzvlášť důmyslného jedince, kterého napodobuje nejdřív několik dalších a potom všichni. Slyšel jsi, jak to bylo s těmi makaky na ostrově Košima?“

Zavrtěl jsem hlavou a on okamžitě pokračoval: zřejmě to byla pěkná historka, kterou si velmi přál nám povědět.

„Košima je malý ostrov u Japonska. V jeho hornaté části žije asi šedesát makaků, a to spíš hůř než lip. Japonští badatelé vybaveni silnými dalekohledy pozorovali jejich chování. Jelikož dospěli k názoru, že tyto malé opice nemají dost jídla, zvykli si nechávat na písku u břehu sladké brambory. Po jejich odchodu makakové slezli ze svých kopců a za účelem aprovizace poprvé vstoupili na pláž a přiblížili se k moři.

Sebrali brambory a než se do nich pustili, třeli je v dlaních, aby z nich odstranili zrnka písku. A tehdy jedna mladá, sotva dvouletá samice zavedla něco nového. Přiběhla se svou bramborou k jakémusi potoku, ponořila ji do vody a omyla ji. Japonští vědci to zjistili dalekohledem a nazvali tu geniální opičku Imo.“

„Moc ráda se dozvídám, že existují také samicí géniové,“ řekla Suzy. „Myslela jsem, že to slovo je mužského rodu. Pokračujte, Donalde. Měla geniální Imo napodobitele?“

„První rok jen čtyři makaky. Ale za pět let ji napodobovali všichni mladí, kdežto staří zůstali při otírání nasucho.“

„Zde by bylo na místě,“ řekl jsem, „udělat sarkastickou poznámku o starých.“

„Já ji neudělám,“ odpověděl Hunt. „Sám se už nebezpečně blížím padesátce. Tím spíš, že časem Imoinu metodu přejal celý makakský národ, mladí i staří. A další inovace, pocházející z té první. Místo aby ty sladké brambory omývali v potoce, myli je nakonec přímo na místě v moři. V tom obávaném moři, kde si do té doby netroufali smočit ani packu!“

„A překonali nakonec poslední překážku?“ zeptala se Suzy.

„Uhodla jste, geniální Suzy! Ano, překonali! A to takhle. U makaků jako u šimpanzů mají matky děti na chlupech břicha, kterých se mládě drží jako klíště, a když se ty košimské nakláněly, aby si myly brambory, mláďata se namočila v moři. Tak na ně zvykla. Když jim bylo půl roku, potápěla s dokonce pod vodu pro kousky brambory, které se tam v prstech matek rozdrolily. Postupem času opustili makakové svůj lesní a horské domov a stali se z nich přímořští živočichové, kteří dováděli na písku a koupali se.“

„To je úžasné,“ řekla Suzy. „A člověk by tak rád takhle podrobně věděl, jak probíhal proces, který z delfínů, původně žijících na souši, udělal mořské savce!“

„Když už vyslovujeme taková přání,“ podotkl jsem, „tak to moje, bohužel naprosto nesplnitelné, by bylo tohle: znát přesně ten okamžik, kdy nějaký geniální opočlověk přešel od řeči gestikulační k řeči artikulované.“

Juana sama při jedné diskusi s námi naléhala, aby Maria de los Ángeles zůstávala v ohrádce, když do obývacího pokoje zároveň přivedeme Chloé. Obávala se, aby „moje malá opice“ její neteřince neublížila. Protože použila slovo „monkey“, Elsii pobouřila tato urážka způsobená jejímu mazlíčkovi a bez okolků Juanu poučila, že nemá říkat „monkey“, nýbrž „ape“, protože se přece jedná o šimpanze. Teď zas byla uražená Juana povýšeným tónem této poznámky a prohlásila rovnou, že „monkey“ nebo „ape“ je pro ni „prašť jako uhoď“, a jestli tohle zvířátko poškrábe nebo pokouše její neteř, nezůstane ona ani o minutu déle v tomhle domě!… Neřekla sice v tomhle blázinci, ale to slovo se z jejího tónu dalo vycítit.

Po výměně pohledů mezi Suzy a mnou jsem se rozhodl zasáhnout. Nejdřív jsem požádal Elsii, aby odešla do svého pokoje. Což s uraženým výrazem okamžitě udělala. Pak jsem se obrátil k Juané a řekl jí nezvýšeným hlasem:

„Předně, Juano, Chloé nikdy nemůže Marii poškrábat, protože nemá drápy. Vy jste se na ni dobře nepodívala, Juano. Má nehty jako vy i já, a my jí je stříháme nakrátko.“

„Ale zuby má,“ řekla Juana zarytě.

„Zuby opravdu má. A Maria taky. Jakmile jim vyrostou zuby, tak asi do tří čtyř let malé děti koušou. To vám řeknou všichni vychovatelé. Maria může kousnout a Chloé taky. Budeme dávat pozor, aby se to nestalo, a potrestáme tu, která to udělala.“

„Ale senora a vy nejste pořád doma.“

„Právě proto je tady Emma. Emmu jsme najali výlučně proto, aby se starala o Chloé. A protože vy nemůžete být zároveň na dvou místech, totiž v kuchyni i v obývacím pokoji, stará se Emma taky o Marii. Není tedy možné z zabránit tomu, aby obě děti byly pohromadě.“

„Jistě, pane Dále,“ řekla Juana kajícně, „jsem Emmě velmi vděčná, že se o Marii stará, a vám zase za to, že jste Emmu najal. Ale jenom chci říct, že bude lip, když Maria zůstane v ohrádce.“

„Ale ohrádka, Juano,“ řekla Suzy, „je velice iluzorní ochrana. Chloé ji co nejdřív přeleze.“

„Můj ty Bože, co si tedy máme počít?“ řekla Juana a z očí jí vytryskly slzy.

„Nepřipouštět si to tak, Juanito,“ řekla Suzy a vstala. Přistoupila k Juané a položila jí ruku na rameno.

„Já vím, že jsem směšná,“ Juana vytáhla ze zástěry kapesník a otírala si jím oči, „ale nemůžu si pomoct a musím si kvůli tomu dělat hlavu. Ta vaše opička je koneckonců přece jen divoké zvíře.“

Juano,“ řekl jsem, „kdybyste jí neříkala naše opička a místo toho se snažila jmenovat ji Chloé a trochu víc ji pozorovat, měla byste mnohem menší strach, že ublíží Marii. Vždyť je to dítě, Juano, otevřete přece oči!“

Otevřela je jenom napůl. Tento rozhovor uklidnil její nevraživost, ale úplně nezažehnal její obavy. Od Emmy jsem se později dozvěděl, že když byla v obývacím pokoji s oběma dětmi sama, Juana se tam často objevovala pod záminku, že jde něco uklidit, ale ve skutečnosti proto, aby bděla nad bezpečím Marie de los Ángeles.

„To dokazuje,“ řekla Emma, „že pokud jde o bezpečnost své neteře, nespoléhá Juana doopravdy ani na mne, ani na Prozřetelnost.“ Emma to řekla bez nejmenší známky humoru. Pravda, když se člověk vyjadřuje posunky, je žertování nesnadné2. Anebo by k posunkům musel ještě taky přidat úsměv očí. Emminy oči byly pozoruhodné jednak krásou, jednak proto, že obrážely nevyčerpatelnou lásku k bližnímu. Nelze však říci, že by v nich bylo místo pro ironii a zlomyslnost.

A je pravda, že když byl Chloé jeden rok, dohnala v tělesném vývinu Marii de los Ángeles, která byla jen o několik měsíců starší. Poznamenávám tady, že zatímco se lidské dítě začíná pohybovat tak, že se opírá o lokty a o kolena, v poloze, značně připomínající polohu pěšáka při výcviku v plížení, Chloé už „lezla po čtyřech“ tak, že se opírala o natažené ruce a články prstů měla ohnuté dozadu. To už předpokládá značnou sílu v pažích. Ostatně když se sesula, což se jí při prvních pokusech stávalo často, bylo to proto, že sejí podlomily nohy, ne paže. Marii se podlamovalo oboje najednou.

Když jsem uklidňoval Juanu, byl jsem sám klidný jen napůl, protože v roce byla Chloé o tolik silnější a obratnější než Maria, že člověk mohl mít strach, aby jí neublížila, aniž by to měla v úmyslu. Tato obava se však ukázala lichou.

První pokusy o sblížení učinila Chloé. Jakmile byla dost stará, aby bylo možné ji v obývacím pokoji položit na koberec, a tak dopřát volnost pohybu jejím údům, ustálila se její pozornost na děvčátku, které sedělo nebo stálo v ohrádce, a jejím prvním cílem bylo, aby se k němu dostala, což se nepodařilo bez mnoha neúspěšných pokusů. Kdo by byl řekl, že se ty dva nebo tri metry dají tak těžko překonat?

Když se jí konečně podařilo dolézt k ohrádce, hleděla na děvčátko s pronikavou zvědavosti, natáhla pomalu ruku mezi příčkami ohrádky a dotkla se ho. Maria stála, oběma baculatýma ručičkama se držela příček a neprojevila nejmenší strach; sama si nesáhla na Chloé jen proto, že měla obě ruce příliš zaměstnané udržováním nejisté rovnováhy.

Obě děti ze sebe nespouštěly oči. Ani jedno ještě neobjevilo svůj vlastní obraz v zrcadle a nemohlo tedy vědět, do jaké míry se od toho druhého liší. Pravděpodobně je zmýlila skutečnost, že byly obě nejmenší z rodiny, a myslely si, že jsou si podobné. Chloé si možná představovala, že má jako Maria černé oči mandlového tvaru, něžné a cituplné. A Maria se snad domnívala, že má jako Chloé velká kulatá kukadla světlehnědé barvy, naivní a vlídná. Za ten výraz naprosté nevinnosti vlastně do značné míry vděčily svému kulatému tvaru. Když je totiž člověk zkoumal podrobněji, zahlédl v jejich pohledu malý uličnický plamínek už tehdy, když byl Chloé teprve rok.

To spojení pohledů by bylo mohlo trvat hodně dlouho, kdyby se jedna Mariina ruka neunavila a neuvolnila sevření na příčce. Maria upadla na zadek a Chloé se rozesmála. Její smích se tolik lišil od lidského smíchu – sestával totiž z řady postupně sílících hlučných zasupěni – že se Maria znepokojila a hledala nás pohledem. V té chvíli jsme všichni seděli nebo klečeli kolem ohrádky a pozorovali, jak probíhá setkání. A když Maria pohlédla na naše usměvavé tváře, hned se upokojila. Měla ostatně klidnou, důvěřivou a poněkud trpnou povahu, která v ní neprobouzela sklon k náhlým strachům, jako tomu bylo u malé šimpanzice. Dala se taky do smíchu a kupodivu se přitom snažila supět jako Chloé. Naštěstí nebyla Juana při této scéně přítomna, jinak by nás po předchozí výtce, že svou opičku vychováváme jako křesťanku, teď zas obvinila, že z její malé neteře děláme opici.

Když Chloé viděla, že Mana její veselí sdílí, rozjařila se ještě víc. Ztratila rovnováhu, zadní část pod ní poklesla. Upadla jak dlouhá tak široká a překulila se, to už z vlastní vůle, protože měla k zbláznění ráda všechny houpavé a točivé pohyby. Maria se rozesmála z plna hrdla a Chloé povzbuzená úspěchem u publika se kutálela dál.

V týdnu, který následoval, přelezla Chloé přes ohrádku. V pokoji byla v tom okamžiku jen Emma a oba kluci, kteří hráli šachy ve své oblíbené poloze, to jest na koberci. Zabírali tak hodně místa, protože leželi nataženi na břiše a šachovnici měli mezi sebou. Ta poloha jim umožňovala přemýšlet mezi dvěma tahy s bradou v dlaních a s očima zavřenýma tak uvolněně, že jeden z nich při tom jednou neomluvitelně usnul.

Proto je také vůbec nerušilo, když je někdo překročil, aby mohl projít dál do pokoje. Proč si ke své hře vybírali spíš společný obývací pokoj než klidnou hernu, to se mi nikdy nepodařilo zjistit. Ledaže to byl zvyk, který si vytvořili během zimy, kdy v krbu hořel oheň.

O novém obratu věcí mi do pracovny přišel povědět Ariel. Emma si ho vybrala za posla proto, že rozuměl znakům lépe než Jonathan. A to patrně z té příčiny, že musel hodně zabrat, aby se v angličtině dostal na úroveň svých spolužáků, a jak už tak byl rozjetý, dal si víc práce i se znakovou řečí a udělal v ní větší pokroky než Jonathan.

Okamžitě jsem se odebral do obývacího pokoje, abych byl svědkem této události. Vstoupil jsem tam tak nenápadně, jak jen to šlo. Avšak Chloé, sotva mě spatřila, věděla, proč tam jsem. Usmála se, přelezla z ohrádky ven, došla s důležitým výrazem ke mně, hihňavě mě políbila a potom se mi hned vymkla z náruče, vrátila se k ohrádce, znovu přelezla tyč a obrátila se ke mně, jako by mi říkala: „No vidíš, jak je to při trošce obratnosti snadné.“

Techniku měla opravdu jednoduchou. Přehodila nohu přes horní tyč. lehla si na ni celou délkou přidržujíc se rukama a pak se svezla na druhou stranu, přičemž se převážila i druhá noha. Je však pravda, že k tomu byla zapotřebí obratnost i odvaha, která Marii ještě chyběla.

Když se Chloé opět ocitla v její ohrádce, bylo patrné, že holčička uvažuje, má-li návštěvnice právo vniknout na její území. Stála opřená zády o ohrádku, rukou se přidržovala příčky za sebou. Tvářila se zmateně jako někdo, kdo neví, jestli byl nebo nebyl napaden. Nevypadala, že má slzy úplně na krajíčku, ale už špulila ústa, jak to dělávala, když se chystala natahovat moldánky. Jakmile jsem to uviděl, překročil jsem Jonathana, který mi ležel v cestě, poklekl jsem za Marií na druhé straně ohrádky a položil jí ruku na záda. Chtěl jsem jí tak dodat pocit bezpečí a zároveň odtud dobře vidět Chloé do obličeje. Moje přítomnost opravdu Marii uklidnila a zároveň naplnila novou odvahou Chloé, která vzhledem k Mariině odmítavému postoji začínala litovat své opovážlivosti.

Pohled na její tvář byl k nezaplacení. Chloé zřejmě hořela touhou dostat se s Marií do kontaktu, jak už to s jejím souhlasem tolikrát udělala, když je oddělovaly příčky ohrádky. Zároveň teď byla zmatena sama. Nevěděla už, jak Maria její aktivitu přijme.

Projevila tedy diplomatický cit, který mě udivil. Přestala se na Marii dívat, natáhla se na linoleum položené pod ohrádkou a předstírala, zeji zajímá jeho vzorek. Potom se obrátila na záda, zívla, usmála se a začala se převalovat. Tento pohyb vždycky Marii bavil, když ho Chloé prováděla mimo ohrádku. To však nebylo jejím jediným úmyslem. Válení ji pomaloučku přibližovalo k Marii a dovedlo ji skoro až k jejím nohám. I tady však Chloé předstírala lhostejnost, odvrátila obličej, zdvihla paži, postupně natahovala ruku směrem k Marii a když nenarazila na odpor, dotkla se jí. Maria se krátce zasmála, ale Chloé své výhody dále nevyužila. Znovu se převalila a kutálela se po celé délce ohrádky, snad aby nevyplašila Marii příliš rychlým přiblížením. Snad taky proto, aby ukázala, že Mariino teritorium je napříště i její. A teprve potom, co se dvakrát nebo třikrát po této krátké dráze překutálela, vztyčila se na nohy a přidržujíc se jednou rukou příčky, objala druhou rukou Marii kolem pasu. A potom jí pokryla obličej polibky. A Maria si to dala líbit.

Tento projev lásky se Chloé naučila od Elsie. A dlužno říci, že pusa daná šimpanzem má v sobě něco mnohem pozoruhodnějšího než polibek lidský. Šimpanz má totiž chápavé pysky, a když jimi chce něco uchopit, třeba větvičku ze země, vysune je silně dopředu. A zatímco matčiny rty, když líbá tvář dítěte, se do ní trošku zaboří a přestanou být vidět, Chloé rty nesmíme vyšpulí, jako by měly sebrat nějaký nepatrný předmět na povrchu kůže, takže vypadají jako když líbají na dálku a vychutnávají polibek, aby se tak řeklo, pomocí brčka.

Přesně v tom okamžiku vstoupila do jídelny Juana; byla natolik taktní, že nevykřikla a zůstala stát mlčky a nehybně jako my všichni. Ale je možné, že jen zůstala přibitá k zemi ohromením, když viděla svou neteř a „naši mladou opici“ v jedné ohrádce, jak se objímají jako dvě sestřičky.

V té době jsem uvažoval, jak asi Chloé zareaguje, až si uvědomí, že se nijak nepodobá ostatním členům své adoptivní rodiny, vzhledem k tomu, že ji „po narození zlá víla zašila do opičí kůže“, jak to pěkně řekl Ariel. Avšak prozatím byla Chloé šťastné děťátko. Měla k dispozici několik oddaných matek, které se předháněly v péči o její krmení, koupání, kartáčování, stříhání nehtů, převinování, vození v kočárku a v autě. Nacházela u nich stálý pocit bezpečí a lásky. O její osobu pečoval lékař: chodil za ní skoro každý večer a pečlivě dohlížel na její dýchací cesty, oči, uši, jazyk, břicho, moč a stolici. K dovršení pozornosti nosil také hračky! A ke všemu ještě taky měla stejně starou přítelkyni mírné a přizpůsobivé povahy, se kterou si velmi dobře rozuměla.

K Juaně, Pablovi a hlavně ke klukům měla vztah poněkud odtažitější. K Pablovi proto, že ho málokdy vídala; k Juane proto, že z ní vyciťovala chlad; ke klukům proto, že byli hřmotní.

Jonathan a Ariel, kromě chvil, kdy hráli šachy, projevovali v plné míře divokou hlučnost patřící k jejich věku a pohlaví. Do pokoje nevcházeli, vřítili se. Při odchodu práskali dveřmi. Na pohovku neusedali, vrhali se na ni. Zpívali z plných plic. Vykřikovali. Nescházeli po schodech, valili se po nich dolů. Měli prudké a nepředvídatelné pohyby.

Ten hluk a rozruch naháněly Chloé značný strach. Na hlavě se jí ježily chlupy, žalostně kvičela a utíkala se schoulit do náruče k nejbližší matce, a jen po obtížném přemlouvání dovolila, aby ji ti netvorové vzali do náruče a nosili, a pokaždé přitom musela být přítomna některá z matek a udržovat s ní kontakt rukama a pohledem. Postupně však Chloé přišla na to, že chlapci sice štěkají, ale nekoušou, že jsou to v jádru docela hodné bestie a že není důvodu, aby se jich bála. Od té chvíle se z příliš bojácného tvora změnila v příliš smělého a při každé příležitosti jim prováděla schválnosti.

Chloé byly tři roky, když poprvé ukázala, co všechno dovede, když chce potrápit svého „bližního“. Seděla v obýváku s Emmou, která jí v nějakém časopise ukazovala obrázky divokých zvířat. Obyčejně se Chloé o takové obrázky nesmírně zajímala a neopomínala živě reagovat na ty, jež představovaly savce, kteří v ní vyvolávali sympatii nebo nechuť. Ale onoho odpoledne ji rozptylovala partie šachů, kterou spolu hráli kluci,ležící proti sobě před ohněm. Je pravda, že na té šachovnici, z níž občas brali figurky podivných tvarů s vítězoslavnými nebo mrzutými výkřiky, bylo něco, co ji fascinovalo. Proto také po chvíli od Emminých obrázků odešla a přiblížila se ke klukům; ti však, protože ji znali a představovali si to nejhorší, ji energickým hlasem a posunky odehnali. Chloé se uchýlila k Emmě, otočila se k ní zády a s palcem pravé ruky přitisknutým na nose začala zasněně přemýšlet. Tento druh Přemýšlení, jak jsme se na své kůži přesvědčili, nevěstil nic dobrého; je však možné, že si toho Emma nevšimla, protože byla zrovna unavená a roztržitá. Je vskutku nevýslovně únavné ukazovat Chloé obrázky. Stále vám vytrhává časopis z rukou a nedáte-li si pozor, roztrhne stránku se zvířetem, které se jí nelíbí (například krokodýl) a rozcupuje ji na kousky.

Byl zkrátka klid. Emma se nevinně těšila z chvilky odpočinku. Chloé přemýšlela. A chlapci si navzájem brali figurky, přičemž si polohlasně a bez jízlivosti vyměňovali výroky jako: „Ta tvá královna mě sere.“

„K tomu tady je.“

„Stejně tě převezu, ty chudáku.“ V tom Chloé vyskočila na prádelník, odtud se vrhla na šachovnici, rozházela všechny figurky, zmocnila se krále, strčila si ho do rozložitých úst, uskočila z dosahu a vysoko usazená nahoře na velké périgordské skříni, kterou jsem si přivezl z Paříže, posmívala se klukům, dupala přitom a vrkala radostí.

Když jsem uslyšel zlostné výkřiky chlapců, přiběhl jsem, dal jsem zavřít všechny dveře, a po obvyklých výzvách jsem se ozbrojil koštětem a párkrát jsem jím udeřil Chloé přes zadní část; to ji přimělo skočit zpátky na prádelník a odtud na podlahu, kde s pláčem a kvílením vrátila oslintaného král klukům, zaujala podřízený postoj, podala mi třesoucí se ruku, žádala o polibek na usmířenou nejdřív ode mne, potom od chlapců, kteří jí, i když neradi, vyhověli.

Nicméně, když je Chloé zlobila dál, kluci se domluvili, bránili se, podnikali protiútoky, a někdy měli úspěch. A z těchto šarvátek mezi nimi a jí vzniklo jakési téměř bratrské sblížení. Když jednou Jonathan u stolu poznamenal, že Chloé je svým způsobem „stejně blbá jako Elsie“, pochopil jsem, do jaké míry si získala jeho náklonnost.

Třebaže tak milující a tak milovaná, Chloé přece jen zakusila velké citová zklamání. Jeho předmětem byl Random. Se svou huňatou srstí, za kterou vděčil perskému otci, s bezovým a tmavohnědým zabarvením, zděděným po siamské matce, nehledě na nádherné modré oči, byl věru přitažlivý pro velké batole, které se rádo mazlilo se svými panenkami a plyšovými zvířátky. Avšak Random, i když to byl ještě mladý kocour, si velice potrpěl na svůj klid. Kromě toho už jednoho pána měl, Jonathana, a neměl zájem o žádného dalšího. Když podřimoval na stolečku u radiátoru, bylo mu protivné jakékoli vyrušování. Stačilo, když se zval hlučný hlas, a už klopil uši dozadu. Jakmile Jonathanova stereofonní souprava překročila určitý počet decibelů, vyhánělo ho to na terasu. Odtud vyskočil na římsu u mé pracovny, nechal si otevřít okno, a když po tisícáté očichal všechny kouty a zákoutí místnosti, uvelebil se na sedadle mého křesla z popraskané a zprohýbané kůže. Tam spal nebo spíš předstíral, že spí, protože když jsem zvedl hlavu od práce, často jsem ho přistihl, jak na mě upírá nevyzpytatelné modré oči. Když byl přistižen při činu, okamžitě je zavřel. Někdy seskočil z křesla, vyhoupl se na mou pohovku a vsoukal se pod mexickou pokrývku, která přes ni byla přehozena. A tam v té vlahé a červenavé tmě, kde, jak se domnívám, znovu nacházel bezpečí mateřského lůna, začal příst.

Kdyby Chloé tohle všechno věděla, nepokoušela by se u této osobnosti o přístup tak neobratný. Jelikož však tolikrát viděla Jonathana, jak bez okolků chytá Randoma a násilím si ho tiskne k hrudi, jak mu hněte břicho a jak se hlasitě směje, když kocour odpovídá na jeho útoky poloopravdovým kousáním a škrábáním, jak mohla tušit, že takové důvěrnosti si smí dovolit jedině jeho pán? Chudinka Chloé! Jak hloupé od ní bylo napodobit Jonathana. A přitom pánbůh ví, že ji pokaždé chválili a odměňovali, když napodobila lidi. Celý náš výchovný systém byl založena na tomto nadání, pro opice příslovečném a u ní tak pozoruhodném.

Ať je tomu jakkoli, je jasné, proč a jak se Chloé zklamala v očekávané naději, že si s Randomem bude hrát jako s panenkou. Jakmile „panenka“, dřímající na stolku u radiátoru, ucítila, zeji drsně uchopily silné ruce, že ji těsně svírají a krutě hnětou břicho, vyprskla, do krve kousla útočníka do prstu, dvakrát ho bleskurychle škrábla do obličeje a využívajíc jeho zmatku, vyklouzla mu z objetí, dvěma skoky byla na terase a zmizela. Chloé křičela, plakala, kvílela, byla předmětem veškeré naší péče a ještě několik hodin potom při pohledu na zavázaný palec plakala.

Útočník zmizel. Zarmoucený Jonathan ho hledal v okruhu dvou kilometrů a volal „Randome! Randome!“ na všechny strany. Jsem přesvědčený, že ho macek slyšel, ale schoulený v křoví ani nedutal.

Vrátil se za tři dny ve svou obvyklou hodinu; zaškrábal tlapkou na moje okno.

Otevřel jsem mu. Byl pohublý, ale důstojný a zadíval se na mě nevinným modrým pohledem, Po chvíli jsem k němu natáhl prst. Olízal ho drsným jazykem. Asi mu při tom nenadálém výletu chyběla sůl. Pohladil jsem ho mezi ušima. Ze zdvořilosti krátce zapředl. Potom seskočil z parapetu do mé pracovny, vyskočil na pohovku a vklouzl pod mexickou pokrývku. Podle jeho názoru se vlastně nic nestalo.

Okamžitě jsem to pochopil: byla to moudrost sama. Hned jsem dal vědět rodině. Randomův návrat nikdo neoslavoval, ani se na kocoura nezlobil. Všichni jsme předstírali, že si nevzpomínáme na incident, který způsobil jeho útěk. Všichni kromě Chloé, která ani nezapomněla, ani neodpustila zneuznání svých dobrých úmyslů. Dokud Random žil, nikdy kolem něj neprošla, aby ho neobdařila nadávkou:

„Špinavá kočka,“ říkala s hlavou vztyčenou, aniž ho poctila pohledem.

Byla to nadávka tichá, vždyť ji říkala posunky. „Špinavý“ se ve znakové řeči vyjádří tak, že se na spodek brady poklepe hřbetem ruky. A ,,kočka“ tak, že se udělá posunek, jako když si někdo hladí kníry.

Větší štěstí měla s Roderickem, který jí přitom ze začátku naháněl mnohem větší respekt, neboť dosáhl už dospělého vzrůstu, a když zíval, ukazoval hrozivé tesáky. Chloé bylo něco přes čtyři roky, když se odhodlala navázat s ním kontakt. Scéna se odehrávala v obývacím pokoji před večeří, jednoho svěžího večera počátkem jara; dny už byly dlouhé a forzýtie na terasách v plném květu. Rozdělal jsem oheň, spíš pro potěšení než z nutnosti. A všichni jsme, myslím, byli přítomni, s výjimkou Elsie, která toho dne večeřela s Evelyn u Huntů. Chloé si předtím hodně hrála s Marií a Emmou na honěnou a na schovávanou a seděla celá zadýchaná na koberci nedaleko Rodericka, který ležel natažený u ohně, na nějž občas fascinovaně hleděl.

Chloé ho dlouze pozorovala, než začala manévr, o němž asi delší dobu předem uvažovala. Zkušenost ji však naučila opatrnosti, a tak se uchýlila k pozvolnějšímu přibližování. Aniž je pochopitelně kdy pozorovala řídila se hierarchickými formami, jichž jsou poslušní mladí šimpanzi, samci i samice, když si přejí navázat vztah s dominantním samcem. Zaujala podřízený postoj, blížila se k Roderickovi pozpátku, ale s trupem trochu pokrouceným, aby k němu zároveň mohla vztahovat nabízející se ruku, a vrhala po něm pokradmu pokorné pohledy, aby viděla, zda její dvoření přijme nebo odmítne – kdyby se mu zježily chlupy nebo kdyby zavrčel, byla připravena utéci.

Roderick si ovšem toho manévru všiml a zdál se tím překvapený. Nic v jeho psí zkušenosti ani v jeho zkušenosti s lidmi mu neumožňovalo pochopit tento postoj a tu snahu o přiblížení. Pach Chloé však znal, a jelikož byl součástí domácích pachů, měl na něj účinek jen a jen uklidňující. Kromě toho dlouhá řada předků mu vryla do vědomí, že má být mírný a trpělivý nejen k pánovi (v tomto případě k Elsii), ale ke všem členům rodiny. Když tedy viděl, jak se k němu blíží poněkud se třesoucí ruka Chloé, zdvihl hlavu, natáhl krk a zdvořile ji očichal.

Chloé se posadila, krátké nohy zkřížené, dlouhými pažemi si objímala kolena. Uvažovala. Když jsme ji hubovali pro nějaký přestupek (což pro ni vždycky bylo –velmi bolestnou zkouškou, protože si pokaždé představovala, že ztratila naši lásku), často zaujímala tento podřízený postoj a podávala nám ruku. Jakmile jsme ji uchopili, vrhala se nám s pláčem do náruče a čekala, až ji políbíme, alespoň jedenkrát – a teprve pak usoudila, že jsme jí odpustili.

V tomto případě jsem mohl skoro vidět, jak v duchu uvažuje. Bylo mi jasné, že je úplně zmatená. Přemýšlela, jestli uchopit ruku a očichat ji je, jak by řekla Juana, „prašť jako uhoď‘. Přikláněla se k tomu, že ano, neboť Roderick neměl na konci tlapek nic, co by se podobalo ruce. Koneckonců očichání je bezbolestný akt, který je možno dokonce považovat za přátelský, není-li následován nesouhlasným vrčením.

Když se Chloé rozhodla v tomto smyslu, přiblížila se pozvolna k Roderickově hlavě a daleko předsunujíc pysky, dala mu hubičku na čenich. Roderick velmi dobře věděl, co je políbení na čenich: jeho mladá velitelka ho často líbala na nos, vychvalujíc přitom jeho svěžest i barvu. A udělal to, co byste v podobném případě udělali i vy, kdybyste byli psem: odzdola nahoru olízl Chloé obličej. Její veliké světle kaštanové oči nejdřív vyjadřovaly překvapení. Roderick vlastně nedělal nic jako ostatní. Když se mu podá ruka, očichá ji, a když ho políbíte na nos, ořízne vám tvář. Nicméně nepochybovala, že to je projev sympatie a snad i jakýsi pokus o poskytnutí očistné péče. Proto nechtěla zůstat pozadu za Roderickovou ochotou, usedla těsně k jeho hřbetu a začala se mu prohrabávat srstí.

Když se Chloé usadila tak blízko něho, Roderick, aby mohl sledovat její pohyby, otočil hlavu dozadu (s tou pružností, kterou člověk ztratil a kterou rád pozoruji u ostatních savců). Jakmile však ucítil, jak se mu ty malé tvrdé a schopné ruce nového přítele zabořily do kožichu, položil zase hlavu na koberec a blaženě si vzdychl. Chloé ostatně byla rovněž nadšena, dá-li se tak soudit podle toho, jak otevírala ústa a cenila dolní zuby. Ano, říkám dolní a ne horní, protože ty cení – jako všichni primáti –, jen když se zlobí.

Když jsem ji tak pozoroval, často mě napadalo, jaká je vlastně škoda, že to tak není i u člověka: dolní zuby pro dobré úmysly a horní pro nepřátelské pocity. Věci by tak byly jasnější, neboť jste si jistě také všimli, že někteří lidé se na vás usmívají a přitom vypadají, jako by měli chuť vás kousnout.

Chloé nikdy nepoznala svou matku ani neviděla žádného člena svého rodu vybírat vši jinému, takže za toto pečlivé altruistické počíná vděčila jen a jen svému genetickému vybavení. Rozhlédl jsem se po ostatních. Všichni jsme pociťovali velikou radost nad uzavřeným přátelstvím mezi Roderickem a Chloé. Byli by se mohli spřátelit o rok dříve nebýt té neblahé příhody Chloé s Randomem. Chloé si zřejmě Počínala jako my po citovém zklamání: nepatřičně generalizovala. Všichni čtvernožci jsou zlí, i když vypadá každý jinak.

Chloé se teď usmívala výrazněji a zvedla v pravé ruce nějakého parazita, kterého jsme nemohli rozeznat, protože ho držela mezi palcem a ukazováčkem. Načež ho s přirozenou samozřejmostí nesla k ústům.

Emma reagovala nejrychleji. Velitelsky vztyčila ukazovák a prostředník, přičemž měla ostatní prsty skrčené. Ve znakové řeči znamená tento posunek „ne“. Suzy udělala „Ts! Ts!“ Chloé se zarazila v pohybu, ten nesouhlas jí nahnal strach. A jak tak váhala, nechápajíc (dědičná paměť jí patrně připomínala, že její rod považuje mravence a termity za velkou pochoutku), Emma s obdivuhodnou pohotovostí vzala z nízkého stolku popelník, usedla vedle Chloé a podala jí ho. Ta do něj nerada odložila svou kořist, což nebyla blecha, jak jsem předpokládali, ale v našich lidských očích něco ještě odpornějšího, totiž klíště. Chloé tento předsudek zřejmě nesdílela, neboť když dokončila probírku psí srstí, což vyneslo dobrého půl tuctu klíšťat, ohromeně zírala, když Emma vzala popelník a nasypala jeho obsah do ohně.

„A vlastně,“ řekl jsem Suzy, „proč jsme jí zabránili je sníst? Koneckonců každá práce si zaslouží odměnu…“

„To jistě, ale co bys říkal ty a co by řekla Concepción, kdyby jednoho dne Chloé nabídla klíště Marii a kdyby ho Maria slupla?“

Kapitola IV

Na předchozích stránkách jsem se věnoval zběžnému nástinu života Chloé od narození do čtyř let, především abych ukázal, jak se může zvíře, právem považované za divoké, přizpůsobit lidské skupině a navazovat odlišné a originální vztahy s každým jejím členem včetně domácích zvířat.

Protože se však jedná o projekt, jehož cílem je navázat komunikaci s primátem, jak to v této zemi již učinilo mnoho výtečných vědců, musím se teď vrátit značně nazpět, totiž až ke chvíli, kdy miminko Chloé nemělo k dispozici nic než křik svého rodu.

Dítě začíná žvatlat, když je mu rok, a proto jsem se zprvu domníval, že budu muset čekat, až Chloé dosáhne tohoto věku, než ji budu moci učit znakové řeči. Když jsem však tuto věc dále studoval, zjistil jsem, že se podařilo naučit znakům šimpanze staré pouhé tři měsíce. Nevyvodil jsem z toho, že jsou šimpanzí miminka inteligentnější než lidská, ale že se jejich manuální zručnost vyvíjí dříve a rychleji než hlasová zručnost našich kojenců.

Způsob vyučování znakové řeči nám nedělal žádné potíže, protože ho mistrně zpracovali Gardnerovi: nejúčinnější technikou je „modelace“. Každé anglické slovo představuje v americké znakové řeči jeden znak, takže postup spočívá v tom, že šimpanze vezmeme za ruce a že mu je nastavíme do té polohy, jakou mají pro vytvoření daného znaku mít. Například „lechtat“ se v ameslanu řekne tak, že se natáhne levá ruka dlaní dolů a přitom se ukazovák pravé ruky pohybuje po hřbetu levé ruky. Načež po označujícím následuje označované, a dotyčný je polechtán.

Tento znak se Chloé naučila velice rychle, předně proto, že je značně sugestivní (jak znaky v ameslanu často bývají), tedy lehce zapamatovatelný. A také proto, že pochopila výhodu, kterou získává, když tento znak udělá: mohla žádat, abychom ji polechtali. Opět důkaz – pokud je nějaký další důkaz ještě zapotřebí –, že vědem je i moc.

Jako všichni primáti (včetně lidských mláďat) měla tuhle hru velice ráda. Ostatně je škoda, že tento druh doteku nabyl u dospělých Udí erotického podtextu, neboť podle mého názoru by nebylo nic společensky příjemnějšího než shromáždění, kde by se začínalo tím, že by každý lechtal svého souseda.

Když se zvládla metoda – ale k potížím vyučování a k pokrokům naší žákyně se ještě vrátím –, uvažoval jsem, jaké budou první znaky (kromě lechtání ovšem), kterým budu Chloé učit, a pobaveně vzpomínám, že jsem o tom diskutoval u Huntů při jedné večeři, kdy kupodivu hrála důležitou úlohu Phyllis.

Chloé tehdy byly asi dva měsíce a zabalená do útržků staré vesty z ovčí kůže, kterou za Suzyiny nepřítomnosti považovala za náhražku matky, klidně odpočívala v Yaraville, nemajíc ještě ani zdání o komplotu, který velké bílé opice naplánovaly ještě před jejím narozením, aby zapřáhly do práce její mozek i ruce.

Byl únor, mrzlo jen praštělo, a první člověk, kterého jsme uviděli, když jsme vešli do Nestu, jak Huntovi prarodiče dům pojmenovali, byla Phyllis oblečená jako na jaře v květovaných šatech, ve kterých vypadala jako májová louka. Vrhla se Suzy kolem krku, políbila ji, políbila i mě, prohlásila, že Suzy je strašně roztomilá a že já jsem takový pěkný chlapec, ale byl bych ještě pěknější, kdybych… Zkrátka obletovala nás oba dva. Don a Mary ještě nebyli dole, ale než přijdou, chtěla, abychom se podívali na její hnízdečko – vlastně hnízdo v Hnízdě – (zasmála se). Má, jak řekla, pokoj v přízemí vzhledem ke své srdeční slabosti (kterou si namlouvá, říkal Don).

„Pojďte dál, je to tu dost útulné? Všechny fotografie na zdi představují mého ubohého Leopolda.“

„Krásný mužský,“ řekla Suzy, „a ty kníry mu tak sluší. A kdo je to hezké děvčátko na sekretáři?“

„Moje dcera Leonora, je provdaná za inženýra, který bydlí v Jižní Africe, víte, v té zemi, kde jsou taky černoši; zrovna jsem jí psala.“ (Ona nikdy své dopisy nedokončí, říká Don, je to moc velká námaha. Dokončuje a odesílaje Mary.)

V tom okamžiku se ve dveřích objevuje Mary a potřásá hlavou jako kůň. Neprodleně přerušuje prohlídku Leopoldova muzea a pevnou rukou, která by mohla být jemnější, nás nasměruje k jídelně, kde se k nám připojuje Don, vyhladovělý, jak říká, protože se celý den honil za kravskou…

„Done!“ ozvala se jeho žena.

A Don se posadil.

U Huntů z Nestu se nevečeřelo tak dobře jako u Daleů z Yaraville, kde se spojením Juaniny dovednosti a Suzyina nadání dosahovalo vrcholů. Avšak Nest vám předkládal, byť bez umělecké fantazie, zdravé a solidní americké jídlo, v němž hrálo (pochopitelně) velkou úlohu jehněčí, a byli byste plně spokojeni, kdyby se v jídelně (to jsem konstatoval pokaždé) lépe topilo. Upřímně řečeno, nešlo mi na rozum, jak tu phyllis ve svých jarních šatečkách vystřižených až k ňadrům (která na první odhad vypadala velmi vábně) může sedět celá růžová a usměvavá a netřese se zimou, ani si neuzené zápal plic.

„A jak se daří tvojí opičce?“ zeptala se Mary, jakmile jsme se s úlevou usadili v zimní zahradě.

„Dobře, dobře, dobře,“ odpověděl jsem; to parodování Hamleta bylo určeno jedině Donovi, a on se usmál.

Zároveň jsem v botách hýbal prsty, abych si trochu rozproudil krev v nohách, a z téhož důvodu jsem si strčil obě ruce do kapes, ale hned jsem je zas vyndal, když po mně Mary šlehla přísným pohledem.

„Tak uvažujeme, jaká mají být první slova, která budeme Chloé učit,“ řekla Suzy.

Okamžitě nás zavalil proud návrhů; nejnaléhavější byla Mary. Soudila, že, „brát“ a „dávat“ se nabízejí jako klíčová slova základního společenského obcování.

Tentokrát jsem jí bez okolků odporoval, protože mi ležely na srdci jak její pohled, který na mě před chvílí vrhla, tak i má slabost, která mě přiměla ustoupit. Co k čertu chce! Připadá-li jí nevychované, že si strkám ruce do kapes, proč v jídelně pořádně nezatopí? A je-li tak dobrá křesťanka, proč mi nezahřeje nohy „bratrskýma rukama“?

„Milá Mary,“ řekl jsem s úsměvem, „je zhola zbytečné učit Chloé slovo „brát“, protože ona se zmocňuje všeho, co se octne v jejím dosahu. A slovo „dát“ pro ni nemá žádný smysl, neboť nic z toho, co vzala, nikdy nevrátí, leda z donucení.“

„Ale ta vaše Chloé je tedy hotová divoška!“ řekla Mary rozhořčeně.

„To jsme ti říkali od začátku,“ poznamenal Donald, přičemž si cpal dýmku, a vrhl po mně spiklenecký pohled.

Mužská vzpoura proti Mary neušla Suzy, a protože ji nechtěla ani podporovat, ani se proti ní postavit, obrátila se na Phyllis.

„A co ty, Phyllis, co si o tom myslíš?“

„Já jsem neposlouchala,“ odpověděla Phyllis. „Obdivovala jsem tvé šaty. Zdají se mi moc hezké. Báječně ti sluší. Jsi tak kulatá a zároveň tak štíhlá.“

„No, pokud jde o kulatost, sama si taky nemůžeš nijak stěžovat,“ řekl jsem.

„Děkuji ti, Ede!“ zvolala a zálibně se zadívala do výstřihu. „Ty vždycky člověka potěšíš!“

Suzy se však nedala odvést těmito řečičkami, které se jí ostatně příliš nezamlouvaly (nechápu, řekla později, proč toho vždycky tolik naděláš s jejími vnadami: má dobrou podprsenku, to je všechno) a znovu jí položila tutéž otázku.

„Co si já myslím,“ řekla Phyllis a zahleděla se do prázdna, přičemž vrásky na čele svědčily o bolestném úsilí, které vynakládala při soustředění.

„Co si myslím, že se má Chloé učit nejdřív? No to je docela jednoduché,“ usoudila vítězoslavně, „musí se naučit, co je dobré a co je špatné.“

„To už zkoušela Eva,“ řekl Donald, „a nevyšlo jí to.“

„Done!“ řekla Mary, která neměla ráda, když se žertovalo o takových tématech.

„Dobrá,“ řekl Don, „položme tedy tu otázku s větší vážností. Co je v případě Chloé dobré a co špatné?“

„Ale to je přece docela prosté,“ řekla Phyllis. „A nerozumím, proč si to stavíš jako problém.“

„Já to nestavím jako problém sobě, ale tobě,“ zasmál se Don.

„No tohle! Ti muži!“ řekla Phyllis a rozkošně se zamračila. „Jak všechno komplikují! Není třeba hledat daleko. Tak například,“ obrátila se k Suzy. „Posadíš Chloé na nursery-chair. Jak se to jmenuje francouzsky, Suzy?“

„Nočník.“

„Nočník? To je legrační! Dobře. Tak tedy posadíš Chloé na nočník a ona vykoná. To je dobré. Jestli vstane a udělá to vedle, to je špatné. V prvním případě řekneš: jsi hodná holka, Chloé. A ve druhém případě řekneš: jsi ošklivá holka, Chloé. A trochu ji plácneš přes zadek. Tak jsem to dělala s Leonorou a měla jsem pokoj. Ona taky.“

V té chvíli jsme se tomu srdečně zasmáli, ale po zralé úvaze jsem měl dojem, že nás Phyllis svým drtivým realismem všechny usadila. A v praxi jsem uznal, že měla pravdu: když Chloé dovršila třetí měsíc a my ji začali učit znakové řeči, pocítili jsme naprostou nutnost naučit ji přednostně znaky „dobrý“ a „špatný“.

Měli jsme bohužel mnoho příležitostí opakovat ten druhý, neboť chudák Chloé měla málo potních žláz, pila jako duha a tudíž často vyměšovala a zřídkakdy tam, kam měla; totiž do toho, čemu Phyllis říkala cudným anglickým termínem nursery-chair a Suzy věcněji nočník.

Nejčastěji to byla Emma, která musela položit prst pravé ruky na bradu a pak je prudce spustit do strany. A protože Emma měla velký smysl pro čistotu, opakovala několikrát znak „špatný“, který jsem popsal, a přidávala k němu i znak „špinavý“ (hřbet ruky ťuká na spodek brady) a dokonce i slovo „záchod“ (zaťatá pěst kroutí špičkou nosu); tyto znaky provázela mimika odporu a nechuti, dokonce i dobře napodobené nevolnosti od žaludku, a to celé vytvářelo velice výmluvnou němohru, kterou značně ochuzuji, když ji převádím do artikulované mluvy:

„Špatné! Špinavé! Záchod!“

Jakmile Chloé ovládala ve znakové řeči asi deset slov, zároveň se snahou naučit ji novým jsme ji denně nechávali opakovat ta, která uměla. To se neobešlo bez potíží, neboť neviděla důvod, proč má omílat znaky, které zná.

Tehdy jsem si uvědomil, do jaké míry je práce zvykem specificky lidským. A když i samotnému lidskému mláděti dá velkou námahu než si ten zvyk osvojí, což teprve divoké zvíře!

Je ovšem třeba přiznat, že už sám znak pro práci v ameslanu má v sobě něco odpuzujícího: sevřete levou pěst a nad ní energicky mávnete pravou pěstí. Jakmile se tento znak provedl před Chloé, aby ji přivolal k učení, zašklebila se a měla zřetelnou chuť být někde jinde.

Nevraživě pohlížela i na velkou tašku, kde byly obrázky, které měla pojmenovat. Vytahovali jsme jeden po druhém z té zapeklité mošny a ptali jsme se jí v ameslanu, ale také v angličtině: Co tohle? A ona měla udělat znak odpovídající předmětu, zvířeti nebo osobě, jejichž zobrazení jsme jí ukazovali. Ani když si znak vybavila v paměti, její trápení ještě neskončilo: snažili jsme se opravovat provedení znaku, neboť bývalo často jen velmi přibližné.

Při tomto vyučování bylo lépe pracovat ve dvou. Jeden jí ukazoval obrázky a dával otázky, druhý jí zabraňoval odejít.

Často jsme jí nejdřív ukázali obrázek nějakého předmětu, potom předmět samotný, a měla nám říci, který z obou je „pravý“ a který „falešný“. Obvykle jsme to na konci vyučovací hodiny dělali s jablkem. A když Chloé odpověděla správně, jablko jsme jí dali. Byla tak mlsná, že se zmýlila jen jednou – poprvé, protože otázce hned neporozuměla.

Pokud jde o inteligenci, existují mezi šimpanzi právě takové rozdíly jako u lidí. Od samého začátku jsme měli dojem, že s Chloé jsme v tomto ohledu měli velké štěstí, a testy, kterým jsme ji později podrobili, tento náš názor potvrdily. Když ji však srovnám s lidskými dětmi v jejím věku, musím říci, že Chloé přes svou duševní bystrost a dobrou paměť byla žákyní obtížnou, ba občas úplně nemožnou, která pro nás byla tvrdým oříškem a dávala nám pořádně zabrat.

Byly pro to tři příčiny: její přílišná hybnost, nadměrná vzrušivost a nápaditá, škádlivá povaha.

Chloé nevydržela na místě. Byla samý sval a samý nerv a jistě ani nejdivočejší kluk nemohl toužit po pohybu neúkojněji než ona. Když se rozjela, připadala nám jako vítr, který se může zvrhnout v uragán. Jak by sejí za takových okolností mohlo zdařit, aby se soustředila déle než na pár minut?

O její přílišné vzrušivosti (strachu a vzteku) budu mít příležitost pohovořit později, ale příklad její nápaditosti bych chtěl uvést hned teď.

Naučila se tázat, protože jsme se jí neustále ptali: „Kdo tohle? Co tohle? Kde tohle?“

Sama nám také kladla otázky. A naučila se záporu („ne“ a jeho spojení), neboť lidský svět, který ji obklopoval, se celý ježil zákazy: Chloé nebrat. Chloé nesahat. Chloé nekousat. I když jí to „ne“, jehož věčně omílaný znak nás vídala dělat, bylo proti mysli, přizpůsobila se mu a začala ho používat sama, což nás z mluvnického hlediska velice potěšilo. Samozřejmě to však také obrátila proti nám.

Z naší kouzelnické tašky (jejíž obsah jsme obohacovali, jak si Chloé postupně rozšiřovala slovní zásobu) jsem jednou vytáhl obrázek ženy chovající miminko. A Chloé velmi správně udělala znak žena a miminko. Další obrázek představoval ženu, držící za ruku asi desetiletého chlapce a Chloé opakovala tytéž znaky jako předtím: žena a miminko.

„Ne, Chloé,“ řekl jsem ve znakové řeči, „ne miminko, dítě.“

Nebylo v tom pro ni nic obtížného, dobře to slovo znala. Dokonce bych se vsadil, že ho měla ne na jazyku, ale abych tak řekl na prstech. V té chvíli jí zazářilo v očích jakési zlomyslné světýlko, které jsem dobře znal, S mírnou umíněností opakovala:

„Žena, miminko.“

Ukázal jsem jí tedy oba obrázky vedle sebe a řekl jsem:

„Miminko. Dítě.“

Dodal jsem:

„Miminko malé, dítě velké.“

Chloé s úsměvem ukázala na chlapečka a řekla:

„Miminko.“

„Ne, Chloé, dítě.“

„Ne,“ řekla, „velké miminko.“

Zaklonila hlavu dozadu a rozesmála se tím svým hekavým smíchem. Škrtla znak dítě ze svého slovníku a až do konce hodiny ho nepoužila.

Tento odpor nás uvedl do rozpaků. Od té doby, co se Chloé naučila být čistotná, vyhýbali jsme se tělesným trestům, zejména během vyučování. Byly by jí znechutily učení. Museli jsme však věc uvážit, neboť se dalo čekat, že její obstrukce jednoho dne půjde tak daleko, že se změní ve stávku.

Hodiny se konaly v mé pracovně, kde si jako malé dítě hrávala, kam však nyní nesměla – leda během našeho vyučování – vzhledem ke spoušti, kterou tam natropila, když ji jednou popadl jeden z jejích záchvatů vzteku. Tím spíš jí mělo toto místo, když se tam s námi denně na hodinu přicházela učit lidské řeči, připadat vznešené, právě proto, že bylo jinak zakázané. A snad opravdu takový pocit zpočátku měla. Chloé však postrádala smysl pro uctivost: respekt u ní nikdy netrval dlouho. A skutečně, tři dny po tom, co zrušila znak „dítě“, dělala v mé pracovně, co mohla, aby zrušila vyučování.

Po pravdě řečeno, připadala mi nenormálně mírná a klidná, když Suzy rozvázala šňůrky u tašky s obrázky a vyndala z ní obrázek kočky.

„Kočka.“ Chloé dokonale provedla znak v ameslanu.

Jen mimochodem poznamenávám, že v té době Chloé ještě neměla tu dramatickou rozepři s Randomem, jinak by neopomněla místo „kočka“ říci „špinavá kočka“.

Suzy jí potom ukázala další obrázek, který představoval slona, a Chloé si ho dlouho zasněně prohlížela, přičemž jí ruce úplně nehybně spočívaly na kolenou.

„Co tohle?“ naléhala Suzy.

Chloé znovu pohlédla na slona, potom upřela na Suzy nevinný pohled a řekla znakovou řečí:

„Kočka.“

„Ale ne, no tak, Chloé!“ řekla Suzy živě anglicky. „To není kočka, vždyť víš, je to…“

„Kočka,“ řekla Chloé.

„Suzy, zkus jiný obrázek,“ řekl jsem.

V ovzduší více než napjatém vytáhla Suzy z tašky další obrázek, tentokrát koně, a ukázala ho Chloé, která si ho opět pozorně prohlédla a řekla:

„Kočka.“

„To není žádná kočka,“ vybuchla Suzy pohněvaně, „a ty to dobře víš. Je to…“

„Kočka,“ řekla Chloé.

„Chloé ošklivá!“ řekla Suzy v ameslanu.

„Chloé ne ošklivá!“ řekla Chloé.

Odpověď dokazovala, že i když „zapomněla“ znaky, rozpomínala se alespoň na zápor.

„Dělá si z nás blázny,“ řekla Suzy. Naklonil jsem se k ní, vzal jsem ji kolem krku a tiše jsme spolu vyměnili pár slov. Tento trik vzbudil Chloéinu zvědavost, ale věrna svému neblahému úmyslu, nepoložila nám žádnou otázku. Suzy se dlouho prohrabovala v kabele, a když konečně našla co hledala, předložila Chloé obrázek jablka. Chloé, po pravdě řečeno, zaváhala. Toto ovoce, po němž přímo blázní, hraje v jejím životě tak velkou úlohu, že vůbec nepochybuji, že se v její mysli odehrával vážný zápas mezi andělem pravdy a démonem lži. Ale nakonec setrvala na svém rozhodnutí a neochvějně odpověděla:

„Kočka.“

Suzy nechala uplynout dlouhou chvíli ticha, spiklenecky na mě pohlédla, strohým pohybem vrátila obrázek jablka do tašky, zatáhla šňůrku a zavázala ji. Potom se k Chloé obrátila zády a pronesla ke mně anglicky řeč, jejíž slova Chloé skoro všechna znala.

V té době – později si ji však značně zvýšila – obsahovala pasivní slovní zásoba Chloé v angličtině asi sto slov. Nebyl to žádný mimořádný výkon. Někteří psi, na něž pán hodně mluví, jsou schopni si zapamatovat a pochopit až padesát slov. A koně, ačkoli je o nich známo, že jsou méně inteligentní než psi (zato mají výtečnou paměť), mají podle některých autorů slovník téměř stejně rozsáhlý.

„Ede,“ řekla mi Suzy nevšímajíc si už naší žákyně, ponechané uprostřed místnosti vedle zavřené tašky, „vyučování skončilo. Chloé nic neumí. Chloé všechno zapomněla. Chloé je hloupá. Nemůžeme jí po hodině dát jablko. Považuje jablko za kočku.“

Účinek tohoto proslovu, proneseného jasně a zřetelně, byl ohromující. Chloé se vrhla se sípavým mručením na kabelu, otevřela ji, vysypala její obsah na koberec, horečně hledala obrázek jablka.

„Jablko!“ řekla znakovou řečí.

Troufal bych si téměř říci, že to slovo vykřikla, tak byl znak, který rukama udělala, prudký a výrazný.

„Podíváme se, jestli teď zná i ostatní znaky,“ řekla Suzy klidně.

Vyučování pokračovalo a kromě dvou tří chyb – které tentokrát byly zcela neúmyslné – probíhalo naprosto uspokojivě.

Chloé svým učitelům neprováděla jenom nezbednosti. Také jim působila radost, hlavně když řeč, kterou ji učili, používala tvořivým způsobem. Prvním úspěchem v tomto směru bylo, když si vymyslela přezdívky pro osoby ve svém okolí.

Když se obracela k některému členu naší rodiny, „ty“ a „já“ (které dovedla velmi brzy rozlišovat) jí stačily. Jména nebyla nutná. Bylo jich však zapotřebí, když ten, o němž měla být řeč, nebyl přítomen.

Proto jsme jí pro označení blízkých osob navrhli znaky, které odpovídaly jejich činnosti. Čtyři z nich si osvojila, ale pro ostatní si je raději vymyslela sama.

Následující znaky přijala: Kuchyň pro Juanu, Dopisy pro listonoše, Chleba pro pekařku a Lékař pro Donalda.

Kategoricky však odmítla Zdravotní sestra pro Emmu, patrně proto, že znak v ameslanu naznačoval píchnutí injekce, a to byla výlučná specialita Donaldova. Dala přednost znaku Uzel, podle mašle, kterou Emma nosila pod límcem halenky a kterou Chloé velice brzy dovedla rozvázat zataháním za cíp.

Pro Pabla nechtěla označení Muž-ovce a raději mu říkala Klobouk, protože nosil v zimě v létě špinavou a boulovatou pokrývku hlavy, s níž si ráda hrála. Kromě toho to byl velice lehko proveditelný znak. Stačilo poklepat si na vršek hlavy.

Mně dala vzhledem k mé výšce přezdívku Velký, a říkala mi tak dál i tehdy, když mě Jonathan přerostl.

Povolně začala říkat Maminka, když mluvila o Suzy, ale když jí jednou Suzy ukázala velkou kytici květů na příborníku v obývacím pokoji a podotkla přitom v ameslanu, jak je hezká, ten znak se Chloé velice zalíbil a od té doby maminka přestala být používaná (ale znovu se kupodivu objevovala, když byla Chloé nemocná) a ze Suzy se stala Hezká.

Spontánně a aniž jí někdo nabídl nějaké jméno pro Elsii, pojmenovala ji Chloé Copy a toto pojmenování jí zůstalo, i když Elsie později nahradila copy lokýnkami. Pokud jde o Ariela a Jonathana, s nimiž vstoupila do období velkých hádanic, jakmile znala slovo čert, nazvala Jonathana Žlutý čert a Ariela Černý čert.

Takové originální použití řeči nás naplnilo potěšením a Suzy mi hrdě sdělila, že Chloé je synekdochistka. Když jsem se zatvářil překvapně, dodala s tím šibalským výrazem, který se mi u ní tak strašně líbí: „Neměla bych být nucena připomínat panu doktoru Daleovi, který má diplom z literatury, že synekdocha je rétorická figura, spočívajíc; v tom, že se část bere za celek…“

Než budu pokračovat v kapitole o jazykové vynalézavosti naší žákyně, rád bych poukázal na něco, co nebylo bez vlivu na její řeč – že totiž Chloé přes všechnu naši snahu zůstala podprůměrnou počtářkou a nikdy nedovedla počítat dál než do pěti.

Dovedete si představit, jak jí to překáželo, když chtěla mluvit o minulosti nebo o budoucnosti. Neříkám, že v mysli neměla pojem o časovém úseku delším než pět dní, ale protože neměla prostředky, jak jej vyjádřit, vypadalo to, jako by nebyla schopna jej přesně pochopit.

Pro minulost se celá její zásoba omezovala na dva znaky: včera a včera dlouho, a pro budoucnost rovněž na dva znaky: zítra a zítra dlouho. Z těch čtyř časových výrazů bylo možno brát doslova jenom včera a zítra. Včera dlouho a zítra dlouho se totiž mohly vztahovat jak na dobu vzdálenou, tak i na dobu bližší.

„Co chceš?“ řekla mi Suzy, když viděla, že mě ta neurčitost mrzí, „Chloé je čistě literární typ: měření nepatří k jejím silným stránkám. Ale za to vynalézá! Tvoří!“

A já, když ji tak poslouchám, tak si zase myslím, že Suzy je dobrá matka a že to své miminko miluje až přespříliš; ano, považuje Chloé za miminko a bude ji tak vidět vždycky, i potom, co se z Chloé stane silný dospělý tvor, schopný pouhou ťafkou srazit maminku na zem – což ona ostatně nikdy neudělá.

Mít Chloé za literární typ, to je jistě nadsázka mateřské lásky, ale pravda je, že Chloé si stejně ráda hraje se znaky jako si bystré dítě rádo hraje se slovy. Mohl bych k tomu uvést dva příklady, ale zmíním se jen o tom prvním – míním chronologicky –, ten druhý, který podrobněji vylíčím později, ve mně vyvolává vzpomínku na události příliš neblahé, než abych jimi chtěl vnášet smutek na tyto stránky.

Své malé družce v hrách, Marii de los Ángeles, která měla ve španělštině tak poetické jméno a kterou Chloé měla nade všechno ráda, dala několik jmen. Miminko bylo první z nich. Když si však uvědomila, že to miminko dovede chodit a že když stojí, je o půl hlavy vyšší než ona, nazvala ji velké miminko. Potom zrušila tabu, které uvalila na slovo dítě, a říkala jí dítě. A konečné Hezká. Ale toto slovo označovalo také Suzy, a tak je užívala málokdy a vrátila se k Velkému miminku a nakonec i k Miminku, když si povšimla, že Maria se cítí slabší než ona a vyhledává u ní ochranu. Chloé ji proto měla ještě raději a v návalu lásky pro ni vytvořila nové jméno ze dvou znaků, které spojila do jednoho.

Miminko se v ameslanu vyjádří tak, že člověk obě paže zkříží před sebou jako když chová děťátko. A láska (nebo milovat) tak, že se obě pěsti zkříží na prsou. Tyto dva znaky, které jsou si již samy o sobě velmi blízké, Chloé prováděla velmi rychle za sebou. Miminko na prvním místě, láska na druhém.

Zprvu jsme mysleli, že říká milovat miminko, což bylo prohlášení, které často opakovala. Ale v takovém případě bylo pořadí slov jiné. Na prvním místě bylo Chloé a milovat předcházelo miminko. Byla to skutečná věta, s podmětem, slovesem a předmětem: Chloé milovat miminko.

Ve spojení Miminko Láska jsem měl dojem, že nejde o větu, nýbrž o jméno. A také provedení znaků nebylo totožné. Chloé je s velkou rychlostí spojovala a obě ruce měly sotva čas naznačit, že nesou děťátko, a už se sevřely v pěsti a vroucně se zkřížily na prsou.

Váhali jsme však se závěrem, že Chloé vytvořila slovo ze dvou slov, nebo chcete-li, znak složený ze dvou znaků, až do chvíle, kdy jsme viděli Chloé několikrát opakovat toto prohlášení:

Chloé milovat Miminko Lásku.

Zde už pochybnosti nebyly na místě. Miminko Láska jako přímý předmět slovesa milovat bylo zkrátka a dobře jméno a jako takové je vytvořila Chloé.

Jakmile jsme si tím byli jisti, cítili jsme se oprávněni projevit svou hrdost i své rozněžnění, neboť se nám zdálo, že Miminko Láska se výtečně hodí na Marii de los Ángeles, u níž se pojil takový půvab s takovou mírností. Suzy prohlásila, že ten nápad je báječný. Sdělili jsme ho radostně Huntům, dětem, když jsme se s nimi viděli příští víkend, a Concepción, když přišla navštívit dceru. Pro ni jsme znak přeložili do španělštiny: nene-amor. Pro Huntovy zase do angličtiny: baby-love. V Yaraville jsme však přijali Suzyinu francouzskou transkripci: Bébé-Amour, tak se nám ty zvuky líbily – zvuky, které ovšem chudák Chloé nikdy nebude schopna vyluzovat: její obratné prsty hrály totiž na klavír bez kláves.

Když přistihneme lidské dítě ve stán pěti let, jak si ve svém pokoji hraje se stavebními kostkami a přitom si mluví samo pro sebe, nejsme nijak zvlášť překvapeni. Avšak překvapeni bychom být měli a nadto bychom dítě pro jeho samomluvu měli velice obdivovat, protože dokazuje, že integrovalo řeč, kterou ho učíme, do té míry, že ji používá samo a spontánně a že mu slouží k úvahám o jeho chybách, k nápravě těch chyb, k hledání správných řešení: zkrátka k myšlení. Dítě vlastně v několika minutách reprodukuje milióny let vývoje. Homo habilis nepostoupil k vyššímu stupni lidskosti jenom tím, že obratnýma rukama leštil oblázky – vytříbil svou inteligenci také díky řeči. To byl jeho nejlepší nástroj.

Dovedete si představit, jak hluboce jsem se zaradoval, když jsem jednou chtěl vstoupit do dětského pokoje a spatřil Chloé stát před zamřížovaným oknem, jak si sama pro sebe provádí znaky. Neukázal jsem se. Cítil jsem, že se tu děje něco nového, něco fascinujícího: Chloé vedla monolog.

„Hezká odjet,“ řekla ameslanem.

Dívala se totiž přes mříže na Suzy, která couvala s autem, aby mohla jet do městečka. Chloé se nespokojila pouhým konstatováním. Sama sobě to oznamovala. Načež hluboce vzdechla a sdělila si, jaké v ní ten odjezd vzbuzuje pocity.

„Chloé smutná.“

Znak „smutný“ je v ameslanu obzvlášť pochmurný. Zdvihnete k hlavě obě dlaně s roztaženými prsty a ve stejné poloze je spustíte dopředu.

Když si Chloé sdělila, že je smutná, vyvodila z toho jediný možný závěr: oba natažené ukazováky namířila pod oči a nechala je sjet po tvářích až k bradě.

„Chloé plakat,“ řekla.

Byl to u ní znak poněkud paradoxní, protože plačící šimpanz neprolévá slzy. Chloé plakala hlasitě, ale se suchýma očima. Avšak přestala, aby svou samomluvou shrnula patetickým závěrem:

„Hezká odjet. Chloé smutná. Chloé plakat.“

Cítil jsem takový obdiv k jejímu lingvistickému pokroku a zároveň mě tak dojala její velká láska k Suzy, že jsem málem vstoupil do pokoje a vzal ji do náruče. Ale pozorovatel ve mně zvítězil nad člověkem, a tak jsem se postavil za pootevřené dveře pokoje, aby mě neviděla a abych mohl pozorovat, jak zvládne svůj smutek. Smutná a pofňukávající Chloé zamířila ke svému lůžku, vzala odtud největší kus staře vesty z ovčí kůže – celý rukáv s velkou částí průramku – a omotala si ho kolem krku. Potom se šla posadit zády k tělesu ústředního topení a zřejmě uklidněna teplem i kožešinovým fetišem, po jedné či dvou minutách přestala plakat a usnula.

Když se Chloé zamilovala, vzhledem k tomu, že byla ještě malá holčička, nevznikl nám tím žádný jiný problém než jazykový. Šťastným vyvolencem se stal instalatér, hezký třicátník, který se oblékal chodil jako filmový kovboj. Chyběly mu jen ostruhy u bot a kolťák pasu, místo něhož však tam měl velký stavitelný klíč. Instalatér se jmenoval Bili Thorn, ale Chloé, naše výtečná synekdochistka, mu dala přezdívku Klíč.

Chloé zaváděla různé odstíny do svého styku s lidmi. Kuchyni (Juané) někdy zapomínala podat ruku, protože vyciťovala, že ji nemá příliš v lásce. Chleba, pekařky, jejíž kamión by byl pokladnicí dobrých věcí, jen kdyby ta dáma byla štědřejší, se jen taktak dotkla konečky prstů. K Dopisům, listonošovi, byla chladná jako led jen z toho důvodu, že měl smutný a zachmuřený obličej. A Klíč ji získal nejen proto, že měl rád zvířata a zajímal se o ně, ale i proto, že byl veselý, pohvizdoval si, smál se, měl rád život. Kromě toho se časem stal mimořádně štědrý a pozorný.

Pokaždé Chloé přinesl nějakou čokoládovou dobrotu. Jak se tedy divit, že Chloé přešla od plachého dotyku ruky k srdečnému potřásání, potom k objetí a nakonec k objetí s opakovanými hubičkami?

V této věci, na které jí záleží, se nám Chloé začíná svěřovat.

„Chloé milovat Klíč dávat čokoládu.“

Toto vyznání svěřila Suzy a když mi o něm Suzy pověděla, připustili jsme, že klade určitý syntaktický problém. Ta věta se totiž dá chápat dvojím způsobem:

Za prvé: Chloé miluje Klíč a on jí dává čokoládu.

Za druhé: Chloé miluje Klíč, protože jí dává čokoládu.

„No a právě v takovém případě,“ řekl jsem, „se přihrne důležitý lingvista a vysvětlí vám, že ta věta je nejasná, protože je asyntaktická. A usoudí: Nedá se říci, že lidoop mluví, protože mluví ameslanem a ameslan není dostatečně syntaktický, aby mohl být považován za skutečnou řeč.“

„To je přece pitomost!“ zvolala Suzy. „Podle toho by hluchoněmí Američané, kteří používají ameslan a kterých jsou dva milióny, byli asyntaktiční a nemluvili by lidskou řečí.“

Ještě ten večer přichází Donald s kapkami proti malé rýmě, kterou Chloé má. U šimpanzů je velmi důležité léčit tento druh choroby co nejdřív, protože velice rychle postupuje. Když jim ráno teče z nosu, je z toho večer bronchitida.

„Nedbejte na lingvisty!“ řekl Don. „V tomto ohledu reagují prostým živočišným reflexem: brání své území proti invazi lidoopů! A jak vy sami interpretujete tu větu?“

„Chloé miluje Klíč a on jí dává čokoládu.“

„Proč?“

„Měla ho ráda dávno předtím, než jí začal čokoládu nosit.“

„Tak vidíte!“ řekl Donald. „Syntaxi vytváří kontext.“

Ze svého posledního pobytu v Paříži jsem si přivezl périgordskou skříň, o které jsem už v tomhle vyprávění mluvil. Na její římsu se Chloé usadila, aby byla mimo dosah, když klukům ze šachovnice odnesla jednoho krále. Skříň je celá z ořechu a ve stylu osmnáctého století. Což ovšem neznamená, že byla v osmnáctém století vyrobena, protože výteční perigordští řemeslníci dělali tento druh nábytku ještě o století později.

V každém případě se mi líbí její rozměry, teplé barvy patinovaného ořechu i lišty vyřezávané do dřeva šikovnýma a zároveň trpělivýma rukama. Juana, dědička iberské kultury, můj obdiv sdílí a sotva kdy uplyne týden, aniž skříň pečlivě, řekl bych dokonce láskyplně, naleští včelím voskem.

Právě ona mi jednoho rána ukázala, ne bez zlomyslnosti, ohryzané a napůl urvané lišty. O viníkovi nebylo v jejích očích pochyb. V mých taky ne. Ani Random, ani Roderick neohryzávali nábytek. Randomovi se dalo nanejvýš vytknout, že si brousí drápy na proutěném křesle, a Roderickovi zase, že okousal kus starého koberce, který mu sloužil jako pelech. Naproti tomu silné zuby Chloé už několikrát zaútočily na stěny i na postranici jejího lůžka.

Bylo deset hodin. Suzy odjela na nákupy a já nečekal na její návrat: obviněnou jsem zatkl, přivedl na místo činu a konfrontoval s jejím zločinem. Okamžitě jsem ji obvinil:

„Chloé kousat.“

Obvykle všechno probíhalo tak, jak se slušelo. Při konfrontaci se zničujícími výsledky svých kousků uznávala Chloé svou vinu, klopila hlavu, pofňukávala, kvílela, zaujímala téměř okamžitě podřízený postoj. Tentokrát k mému nemalému překvapení Chloé s naprostou drzostí očividnou skutečnost popřela.

„Chloé nekousat.“

Řekl jsem anglicky tázavě a výhružně:

„Chloé nekousat dřevo?“

„Chloé nekousat dřevo,“ řekla Chloé sebevědomě.

Zeptal jsem se znakovou řečí:

„Kdo kousat dřevo?“

Tato otázka byla zavrženíhodná past, neboť ji ponoukala k tomu, aby svou lež udělala věrohodnější tím, že svah vinu na někoho jiného. Upřímně řečeno, byl jsem zvědav, označí-li toho, kdo byl po ní nejpravděpodobnějším podezřelým, totiž Rodericka.

Zaváhala, potom řekla:

„Kočka kousat dřevo.“

Ta dětinská lež ve mně vzbudila chuť ji zulíbat. Přátelství k Roderickovi zvítězilo. Pouze jsem však pokrčil rameny.

„Kočka malé zuby. Velké zuby kousat dřevo.“

Na to neodpověděla a já jsem pokračoval.

„Chloé lhát.“

„Co to?“ zeptala se, neboť ten znak neznala.

Podruhé jsem sklopil spojené prsty pravé ruky v pravém úhlu k dlani a otáčeje loket přibližoval jsem ruku, aniž bych měnil její polohu, k pravému rameni. Když jsem tento značně kroutivý pohyb provedl, opakoval jsem ho a vysvětlil: To lhát, to neříkat pravdu. Znovu jsem znak opakoval, abych jí ho lépe vštípil (pedagog se nezapře) a řekl jsem:

„Chloé lhát.“

„Ne,“ řekla jen, protože neuměla nebo nechtěla opakovat znak, který ji odsuzoval.

„Chloé lhát,“ řekl jsem a udělal jsem ten znak co nejenergičtěji. „Chloé kousat dřevo.“

„Chloé nekousat dřevo,“ odpověděla spěšnými a zoufalými znaky.

Přísně jsem se jí podíval do očí. Odvrátila pohled a po dlouhém mlčení řekla tak smutně a sklíčeně, že jsem měl znovu chuť vzít ji do náruče:

„Chloé kousat.“

Dvakrát jsem ji mírně plácl přes zadek, jen aby byla zachována zásada, a pak rutina odpuštění probíhala jako obvykle. Kvílení, podřízený postoj, natažená ruka, stisk ruky, úporná žádost o políbení na usmířenou, opakování dotyčného políbení. Nakonec mě její dlouhé paže objaly kolem krku a já ji odnesl do dětského pokoje a předal Em-mině péči, neboť emoce, kterými prošla, na ni měly obvyklé účinky.

Podíval jsem se, kolik je hodin, a rozhodl se, že půjdu pěšky naproti Suzy, ale před odchodem jsem trochu lelkoval, protože stupňovité zahrádky před terasou byly v plném květu a jako vždy upoutaly mou pozornost. Sestoupil jsem po dlážděných schodech dokonce až k bazénu, abych je viděl dvakrát, ze dvou perspektiv, při cestě dolů a nahoru.

Cítil jsem prudkou radost při pomyšlení, že jsem ty květiny zasadil tam, kde předtím, než jsem vystavěl zídky a navezl dobrou zeminu, nebylo nic než vyprahlý svah, neživý kámen, plocha k ničemu.

Než Suzy odjela na nákup, zatímco já jsem dojídal desayuno, zalila květiny „na čerstvo“. S vodní tryskou v ruce stála pěkně vzpřímeně bradu vzhůru, neztrácejíc ani centimetr ze své výšky, vysoce elegantní v bleděmodrých teplákách, „kulatá a štíhlá“, jak říkala Phyllis a s dlouhýma nohama při své malé výšce. Obklopoval ji mrak barevných motýlů, kteří poletovali kolem bledě fialových hroznů budlejí. Byla ke mně obrácena zády, ale musela mezi lopatkami cítit můj horký pohled, protože se obrátila, usmála se na mě – a jaký to byl úsměv! Tak vřelý, tak štědrý!

Od té doby uplynula už hodina, ale ten obrázek se mi neodbytně zjevoval před očima, když jsem kráčel po cestě, která nás „jehlicí do vlasů“, tak drahou mé matce, spojovala s asfaltovou silničkou vedoucí do Beaulieu. Jakmile jsem k ní došel, zvolnil jsem krok. Nechtěl jsem jít kolem Nestu a riskovat, že mě zastaví Mary, která touto dobou patrně pracuje na zahradě.

Toho rizika jsem byl ušetřen: v ohybu se objevilo Suzyino auto; ustoupil jsem na cestičku u silnice, zdvihl jsem palec, ona zastavila, a jakmile jsme vyjeli, podotkla vyčítavě:

„Cizince, já vás chci svézt autostopem, a vy sotva jste ve voze, mi kladete ruku na prsa. Copak se to dělá?“

„Ach, vždyť to bylo tak lehounké, tak nenápadné, tak opravdu pokradmé…“

„Právě,“ řekla, „ta lehounkost, ta nenápadnost, ta opravdová pokradmost u mne nezůstaly bez odezvy. Budu o tom ještě přemýšlet. Ale můžeš mi vysvětlit, proč se tváříš tak vítězoslavně? Máš něco na srdci, co bys mi chtěl povědět?“

„Vyprávěl jsem jí o Chloéině lži a nic jsem přitom nevynechal, ale Suzy mou historku neuvítala tak, jak jsem čekal. „Připomíná mi to Rodericka, když chytil a sežral Pablovi holuba,“ řekla. „Vzpomínáš, s jakým výrazem se na nás díval, když jsme před ním mávali peřím jako důkazem jeho zločinu? Tvářil se, jako že je nevidí. Ne, opravdu nechápal, proč mu těmi věcmi máváme před očima… Ty oči na nás pohlížely s takovou nevinností.“

Vzorně zaparkovala vůz a při slově „nevinnost“ zatáhla brzdu.

„Ale to přece s tím nemá co dělat!“ namítl jsem. „U Rodericka jako u všech zvířat to byla lež v chování. U Chloé jde o něco zcela jiného – Využila řeč lidským způsobem. Použila řeč ke lhaní.“

„Ale to je pravda!“ řekla a sklesla vzadu na opěradlo. „Tahle stránka věci mi ušla. Jak významný krok Chloé právě učinila na své cestě k polidštění: použila řeč ke lhaní.“

„Ede,“ dodala, „až budeš psát svou knihu o Chloé, tuto větu musíš napsat tučným písmem, jako jsou psány některé klíčové údaje v detektivkách Agathy Christie, třeba jako: dveře vedoucí na terasu byly zamčeny zevnitř…“

Ten jarní den byl obzvlášť líbezný a teplý. Suzy a já jsme se oddali malé siestě, po níž, jak říká Suzy, jsme usnuli. Ve tři hodiny jsem se však probudil, protože mě tížilo svědomí, že jsem dopoledne málo pracoval, a chtěl jsem opět zasednout k pracovnímu stolu alespoň do svačiny.

Ještě jsem ve svých papírech nebyl zabrán ani hodinu, když mi někdo plaše zaťukal na dveře – jednou, a ne dvakrát jako Suzy. Byla to Emma. Připadala mi neklidná a udýchaná. Požádal jsem ji, aby se posadila a aby trochu zpomalila provádění znaků, chce-li, abych jí rozuměl.

Jak mi řekla, svěřila Chloé Suzy a na Suzyinu žádost za mnou přišla, protože šlo o něco závažného, jinak by mě nevyrušovala. Tak tedy. Byla s Chloé v dětském pokoji a Chloé si strčila palec do nosu.

„Palec, Emmo?“

„Ano, pane Dále, palec! Obyčejně když Chloé přemýšlí, posadí se na podlahu do kouta, většinou se zády opírá o topné těleso, pokud hřeje, a dá si palec na nos. Proti tomu se nedá nic namítat. Ale dnes odpoledne místo aby si palec položila na nos, strčila si ho do nosu. Všimla jsem si toho a řekla jsem jí:,Chloé, vyndej ten palec z nosu.‘ Zavrčela a neudělala to. Trvala jsem na tom. Vycenila na mě zuby.“

„Horní?“

„Ano, horní! To už přestává všechno! Ona mi vyhrožovala! Nedala jsem se zastrašit a opakovala jsem: ‚Chloé! Vyndej ten palec z nosu!‘ A v tom okamžiku ji najednou popadl vztek, vstala, zadupala, vycenila zuby, zavrčela a vrhla se ke mně.“

„Ona vás kousla?“

„Ne, na metr ode mne se zastavila. Natáhla ke mně ukazovák a začala dělat znaky. Pane Dále, stydím se ty znaky opakovat,“ řekla Emma rozčileně.

„Opakujte je, Emmo.“

„

„Řekla tohle. Před každým slovem na mě ukázala prstem a řekla: Ty špatná. Ty špinavá. Ty páchnoucí. Ty záchod.“

„Vlastně tedy,“ řekl jsem, potlačuje náhlou chuť se usmát, „ona vás…“

„Ano, pane Dále, přesně to. Ona mě urazila. Obávám se, že jsem u ní ztratila veškerou autoritu.“

„Ale vůbec ne, Emmo. Ona vás urazila, aby vás nemusela kousnout Raději zaútočila slovně než fyzicky. To je pokrok! Řekl bych dokonce že se Chloé civilizuje. Nevšímejte si jejích hrubých slov. Jsou dětinská a nevinná. A hlavně ji netrestejte. Lépe když je člověk označen za záchod, než když je pokousán.“

„Nejlépe by bylo, aby se nestalo jedno ani druhé,“ řekla Emma nepřesvědčena.

Načež se začervenala, jako by necítila právo mi odporovat, ještě jednou se omluvila za vyrušení, narovnala si vázanku a šla. Díval jsem se za ní. I když byla docela pěkně stavěná, měla její chůze cosi strnulého, jako by boky splývaly v jeden celek s pasem. Všechna její ženskost se soustřeďovala do očí a do úsměvu.

Po této návštěvě jsem čekal, že uslyším dvojí zaklepání, ale Suzy mě zavolala domácím telefonem. Souhlasil bych, abychom si vypili čaj v mé pracovně? Jestli ano, tak mi ho přinese.

Šel jsem předem otevřít dveře a za několik minut se objevila, živá, činorodá, důležitá.

„Chudák Emma,“ řekla, „byla z toho celá pryč. Kam mohu položit tác? Tady na kraj stolu? Není ti příjemné, že máš malou otrokyni, která ti přinese kávu až do tvých komnat?“

„Kdybych se svou malou otrokyni nebyl spokojen,“ řekl jsem, objímaje ji kolem pasu, „byl bych ji už dávno předhodil murénám.“

„Qué mentalidád!“ řekla a vlepila mi pusu na krk. „Tak co, co si o tom myslíš?“

„Je to dost senzační.“

„Počkej! Já ti řeknu, co si o tom myslíš. Ta slova – špinavá, špatná, páchnoucí, záchod – Chloé od nejútlejšího dětství slýchá, či lépe řečeno vídá Emmu dělat. Například pokaždé, když se zapomněla a konala mimo nočník. A dnes je abstrahuje z původního kontextu, ponechává z nich jen jejich pejorativní hodnotu a obrací je proti Emmě tím, že z nich dělá nadávky. Dnes už podruhé užila řeč tvořivým způsobem. Je to myšlenkový postup, který by nepřekvapil u lidské bytosti, ale u primáta… Jsem na Chloé opravdu hrdá!“

Cítil jsem to stejně. Políbil jsem Suzy a ona políbila mne. Byli jsme stejně šťastni, jako byli pravděpodobně Einsteinovi rodiče, když objevili, že jejich syn je génius.

Nelze se vyhnout úvaze, že lidská řeč je jakési prodloužení jiným1 prostředky – instinktu, který vede živočichy k tomu, aby se schovali před dravcem, před nebezpečím nebo – žije-li zvíře ve společnosti jako šimpanz – trestem nadřízeného. Taková lest může být pasivní, ale také aktivní, jestliže z dobře inscenovaného klamu může vzniknout jakákoli výhoda. Kamufláži loveného odpovídá i záludnost lovce, který se také skrývá, i když třeba jen tím, jak je oblečen.

U mladého zvířete, které je svým okolím velmi chráněno, tak jako byla Chloé, pud ukrývat se – dokud se v ní nevyvinul v lidské umem lhát slovně – se týkal především hry. V mé pracovně, když tam ještě směla, si ráda dávala na hlavu prázdné krabice, v nichž předtím bývaly knihy. Kdykoli potkala Pabla, brala mu klobouk a narážela si ho na hlavu až po bradu. Když se jí podařilo zmocnit s nějakého prostěradla nebo přikrývky, zakrývala se jimi. Schovávala se za nábytek nebo za záclony, než připadla na to, že záclony se dají také trhat. Vydržela si brát na schovávanou celé hodiny, pokud se schovávala sama; neboť zmizení rodičů, i jen chvilkové, v ní vzbuzovalo úzkost. Nebylo ovšem nijak těžké ji najít. Pokaždé vylezla na strom a jako vrchol rafinovanosti si dlaněmi přikrývala oči, přesvědčena, že tak je neviditelná.

Večer toho dne, kdy Chloé projevila jazykovou schopnost lhát a urážet svého bližního – neboť tak nepochybně na Emmu a ostatní matky pohlížela –, přijeli k nám na večeři Huntovi s Phyllis a Evelyn. Elsie, která byla doma na víkend, z toho měla radost a také my jsme se moc těšili, že Donaldovi povíme o pozoruhodných pokrocích naší žákyně.

Z ložnice, kde jsme se Suzy oba dokončovali svou toaletu, jsme viděli, jak Huntovic auto přijíždí na naše parkoviště a jak se z něho všemi čtyřmi dveřmi hrnou ven obyvatelé Nestu. Radostně jsme na ně mávali široce otevřeným oknem (bylo velmi teplo) a zároveň jsme tiše a francouzsky pronášeli přátelské a pobavené komentáře na jejich adresu. Evelyn a Phyllis totiž měly na sobě minisukně, velice mini a velice přiléhavé. A Mary, buď že chtěla zdůraznit kontrast nebo z opoziční reakce, přioděla svou hubenost velmi dlouhou a velmi širokou sukní, zdobenou květinovými motivy a pestře zbarvenými papoušky.

„U Evelyn se to ještě snese,“ řekla Suzy, „ale Phyllis v minisukni! V jejím věku!“

„Ale ona nevypadá tak špatně,“ řekl jsem s nevhodnou snahou o objektivitu. „Má hezké nohy. Může je ještě ukazovat.“

„Poslyš, ty ohavný lichotníku,“ zašeptala mi Suzy do ucha, „jestli budeš mít ten neblahý nápad a uděláš té žvanilce sebemenší kompliment k její mini, tak tě prostě a jednoduše zabiju.“

Nemohl jsem odpovědět, protože v tom okamžiku začala Chloé v dětském pokoji vřískat. Prošel jsem spojovacími dveřmi, abych ji sjel velitelským pohledem. Jakmile mě spatřila, přestala řvát a sdělovala mnoha energickými znaky, že chce pozdravit Dona. Nejspíš ho viděla vystupovat z auta, jak seděla u svého zamřížovaného okna. Protože scéna v delikátní chvíli ukládání k spánku by mohla narušit noc jej; Emminu a naši, svolil jsem a následován Suzy jsem vzal Chloé za ruku a sestoupil do přízemí. Je pravda, že Chloé milovala všechno na Donaldovi: jeho pravidelné drobné dárky, vyšetřování pohmatem, které považovala za lechtání, i to, zeji uzdravoval; byla totiž vzornou pacientkou nejen proto, že si dávala líbit všechny, i ty nejbolestivější zákroky, ale také pro svou vděčnost.

V obývacím pokoji se vrhla na Dona, sotva ho spatřila, za pomoci rukou i nohou se mu vyšplhala po noze, zavěsila se na paži, kterou k ní natáhl, vyšvihla se mu až ke krku, pověsila se na něj, vysunula pysky a zavalila ho hubičkami provázenými nadšeným „Hu! Hu!“

Byla by se spokojila s tímto projevem a dam by si vůbec nevšímala, kdyby ji Emma, vždy dbalá dobrých způsobů, nevyzvala, aby jim šla stisknout ruku. V tomto případě to byla výzva neblahá.

Chloé podala nejdřív ruku Phyllis a Evelyn a přitom si zvědavě prohlížela jejich minisukně.

„Ty koupat bazén?“ zeptala se Phyllis, ale ta zřejmě zapomněla ameslan svých mladých let a neporozuměla jí. Teprve když došla k Mary, projevila Chloé veliký zájem. Zřejmě ji fascinovala délka i šíře sukně, její vznešené záhyby a ozdobní papoušci.

„Obdivuje tvou sukni,“ řekl Donald.

Pouhý obdiv to však nebyl. Chloé uvažovala, co by se s ní dalo podniknout. Nejdřív se sklonila a uchopila volán, který zdobil spodek sukně, takže to vypadalo, jako by ho z čiré oddanosti chtěla políbit. Místo toho však prudce sukni nadzdvihla, zalezla pod ni a smála se přitom jako blázen.

Nastal značný rozruch. Mary zrudla, zbledla, začala hlasitě ječet a aniž sukni zvedla, snažila se Chloé vystrčit, přičemž křičela:

„Suzy, prosím vás, pomozte mi! Odstraňte tu malou nestvůru! Ona se mi věší na nohy!“

„Nekřičte!“ řekla Suzy. „Čím víc křičíte, tím má Chloé větší strach! Tiskne se k vám, protože má strach!“

Donald nemohl té krásné příležitosti nevyužít a z plna hrdla se rozesmál, v čemž ho bez zábran napodobily děti i Phyllis, která se zhroutila do křesla a přikryla si oběma rukama obličej, zmítaná nezadržitelným smíchem.

„Mary,“ řekla Suzy, „proboha přestaňte křičet!“

Nakonec se Suzy rozhodla pokleknout, sama také vsunula hlavu Mary pod šaty (smích zesílil) a podařilo se jí uvolnit Chloé ruce; ta v šíleném strachu začala rovněž ječet. Odvrátil jsem se, abych Mary neuváděl do rozpaků, ale s mírně pootočenou hlavou jsem přes rameno pozoroval celou scénu. Když se Suzy podařilo vytáhnout naši „malou nestvůru“, rychle ji odnesla do horního poschodí. Usadil jsem Mary na židli a podal jí velkou sklenici vody.

„Dík, Ede,“ řekla Mary ještě celá roztřesená, přísně se rozhlédla kolem sebe a dodala:

„Ty jediný ses zachoval jako džentlmen. Ty a Suzy. O těch ostatních to říci nemohu.“

Tato poznámka utišila smích u všech kromě Phyllis: ta ho zřejmě nemohla ovládnout.

„Nemělas prostě křičet, to je to celé,“ řekl Donald. „Proč jsi musela tak vřískat? Čeho ses bála? Že tě Chloé znásilní?“

„Ty jsi mužský,“ řekla Mary důstojně., Jak bys mohl vědět, co je stud?“

Po této poznámce následovalo překvapené ticho, v němž jako kontrast zazněl Phyllisin smích ještě hlasitěji.

„Přestaň, Phyllis!“ řekla Mary podrážděně. „Přestaň ze sebe dělat idiota!“

Phyllis spustila ruce z obličeje a plnou vteřinu se ještě smála. Potom se její ústa, široce rozevřená smíchem, zformovala do obdélníku jako u masky řecké tragédie, na tváři se objevil výraz dětské bolesti a ze smíchu přešla rovnou do vzlykání, upírajíc na Mary oči plné slz.

„Já dobře vím,“ řekla přerývaně, „že jsem idiot! Nemusíš mi to připomínat!“

Mary vypadala zaraženě a zůstala zpříma sedět na židli, neschopná pohnout se ani promluvit. Myslím, že jsme její nemohoucnost všichni cítili, a ještě zvýšila naše rozpaky, protože Phyllisin pláč zřejmě vyžadoval nějakou útěchu. Nakonec Donald k švagrové přistoupil, položil jí ruku na rameno a řekl:

„Víš, Phyllis, mezi sestrami se stává, že jedna druhé všelicos řekne… Ale to se tak nebere.“

Také Evelyn k ní přišla, políbila ji a poprosila, aby neplakala, že to Pokazí její nalíčení a že by to bylo škoda, protože právě dnes večer je moc krásná, a že jí minisukně sluší.

„Je to pravda, Ede?“ řekla Phyllis a zdvihla ke mně pohled uslzelých očí.

„Naprostá pravda, Phyllis, sluší ti báječně a už jsem se chystal ti to říct“

„Je mi to moc líto, Phyllis,“ ozvala se konečně Mary, měla však chladný hlas a nehnula se z místa.

Nicméně z bledosti její tváře a výrazu očí jsem měl dojem, že se ji vzlyky starší sestry dotkly víc než kohokoli z nás, třebaže náš povrchni soucit mohl svědčit o opaku.

Načež se otevřely dveře, vešla Suzy, v mžiku si všimla Phyllisiných slz, vzala ji pod paží a hovoříc na ni napůl francouzsky a napůl anglicky (Phyllis tuto hantýrku milovala) odvedla ji nahoru do koupelny, aby se „napravila škoda“.

Večer proběhl příjemněji, než by se podle tohoto začátku dalo soudit; Chloé dostala prášek na spaní a Mary, když Suzy přišla dolů s přepudrovanou Phyllis, dala sestře políbení na usmířenou a ta ho vroucně opětovala. Jakmile mladí odešli do herny poslouchat hudbu („ne moc nahlas, kvůli Chloé“), popíjeli jsme kávu v obývacím pokoji a já jsem Donovi vyprávěl o tom, jak se Chloé v jazykové oblasti činí.

„Nechci její zásluhy umenšovat,“ řekl Don. „Chloé je velice inteligentní a velice podnikavá holčička…“

„Až příliš podnikavá,“ podotkla Mary s výrazem, který se podobal úsměvu a počátku humoru.

„Ale,“ pokračoval Don, „Gardnerovic šimpanzice Washhoe a gorila Koko Penny Pattersonové použily řeči k lhaní a k urážení svých instruktorů. Vrcholu drzosti v tomto ohledu nesporně dosáhla Koko, které Miss Pattersonová vytýkala, že ji pokousala. Koko nejenže tuto skutečnost v ameslanu popřela a tvrdila, že jizvu, kterou jí instruktorka ukázala, způsobilo škrábnutí, ale aby diskusi ukončila, prohlásila: ‚Koko žádné zuby‘.“

Smáli jsme se a Suzy poznamenala:

„Není to jen legrační, je to i dětinské a dojemné u takové velké gorily. Ona se vlastně stydí, že svou malou velitelku kousla, a než by to přiznala, radši popírá existenci své ohromné čelisti.“

„Dávno předtím než tvá Chloé začala lhát,“ pokračoval Donald, „někteří lingvisti tvrdili, že Washoe nemluví skutečnou řečí, když řeč nepoužívá k zastírání pravdy. Bylo to neopatrné tvrzení – skutečnosti je rozbily na padrť.“

„Podle mého názoru,“ podotkl jsem, „si lingvisti mohli tenhle omyl ušetřit. Vzhledem k tomu, v jakém množství se v živočišné říši vyskytuje lež v chování, mohli si domyslet, že když primáta naučíme mluvit, dáme mu tím i nový prostředek, jak lhát.“

‚Cože?“ řekla Mary šokované. „Copak zvířata lžou taky?“

„Tvým kocourem počínaje, drahoušku,“ řekl Don. „Když chytí myš, předstírá, že je roztržitý a že se o ni přestal zajímat, aby jí tak dal iluzi svobody, a jakmile chce utéct, chňap! už ji má pod prackou.“

„Ten netvor!“ řekla Phyllis. „Ale je tak roztomilý, když to dělá!“

Obrátil jsem se k ní a položil jsem jí ruku na paži; okamžitě jsem ji však zase odtáhl, když jsem zachytil v Suzyině oku drobný záblesk.

„Drahá Phyllis,“ řekl jsem, „připadá-li ti ten kocour roztomilý, jak asi označíš prostopášné pletichy některých samiček paviánů, které Hans Kummer pozoroval v přírodě?“

„Ach! Nějaká nestydatá historka!“ Phyllis se zavrtěla radostí. „Ede, to je od tebe moc hezké. Dobře, že jsi tady, aby ses o mě staral, chválil mou minisukni a připomínal mi, že jsem žena…“

„Není nebezpečí, že bys na to zapomněla,“ podotkla Mary nemastně neslaně.

„Není to vlastně žádná opravdu nestydatá historka,“ řekl jsem a vyhnul se přitom pohledu na Suzy. „Tahle samička byla paviánka pláštíková a u paviánů je dominantní samec výlučný vlastník harému, nad nímž žárlivě bdí.“

„Znamená to,“ řekla Phyllis, „že ostatní samci nemají právo…“

„Naprosto žádné.“

„To mi nepřipadá moc spravedlivé,“ řekla Phyllis posmutněle.

„Mně taky ne. Ale abychom se vrátili k té paviání samici: ta se jednoho dne nenápadně vzdálila od dominantního samce a šla si sednout za balvan tak, aby z ní její pán a velitel viděl jen hlavu a ramena. A co zatím dělala rukama? Probírala se srstí jiného samce, který ovšem byl za balvanem schovaný celý.“

„Ach! To mě zklamalo!“ řekla Phyllis. „Byla bych myslela, že půjde dál.“

„Ale vždyť ani tohle nebylo tak špatné!“ řekl Don. „Musela si umět přesně vypočítat, jak si počínat, aby partnerovi připadalo její vzezření nevinné, zatímco se oddávala nedovolené činností. To je docela pozoruhodné lživé chování.“

„Upřímně řečeno,“ řekla Mary podrážděným tónem, „tenhle druh hovoru mi začíná jít tak trochu na nervy. Něco vám povím, Done a Ede, ano, oba dva, Ed taky! Když se jedná o primáty, připadáte mi jako hotoví blázni! A ty, Suzy, promiň, ale zdá se mi, že ses dala taky nakazit! Když o tom člověk uvažuje, je to opravdu trochu přehnané. Chloé lže, jako když tiskne, a vy nad tím jásáte! Říká hrubosti, uráží m, a vy jste radostí celí bez sebe!“

„Připomínáš mi Shakespeara,“ řekl Don.

„Shakespeara?“ řekla Mary mrzutě. „Co má s tímhle co dělat Shakespeare?“

„Vzpomínáš si, jak v Bouři měl Prospero na pustém ostrově dva služebníky: líbezného Ariela, který létal vzduchem, když plnil jeho rozkazy, a chmurného Kalibána, tvora drsného, chlupatého a primitivního, zkrátka jakousi opici? Vzpomínáš si taky, jak ho Prospero se značnou námahou naučí mluvit. A to mu Kalibán v hádce neopomene vytknout. Toto jsou jeho vlastní slova: ‚Naučil jste mě mluvit a jediný užitek, který z toho mám, je, že umím klít.‘ Nezdá se ti, že to je od Shakespeara geniální předvídavost? Předvídal, že člověk bude učit primáty mluvit.“

„Jistěže je to geniální,“ řekla Mary. „Ale Shakespeare nesouhlasí s kletbami, urážkami a lží. Z morálního hlediska s nimi nesouhlasí.“

„Ale vždyť my taky ne,“ řekl Don. „Na druhé straně z nich máme radost z jazykového hlediska. Copak jsi nikdy neslyšela lékaře mluvit o ‚pěkné‘ chřipce? Znamená to snad, že ji obdivuje?“

Kapitola V

Juana nemohla Marii de los Ángeles hlídat v bungalowu a musela ji tedy každý den ráno brát s sebou do Yaraville, což, jak jsem už naznačil, vytvářelo určité problémy; Juana totiž žila v hrůze (napůl skutečné, napůl předstírané), že její neteřička bude pokousána, roztrhaná a kdoví, třeba i rozžvýkaná a sežraná divokým zvířetem – nehledě na nebezpečí, jemuž byla prozatím vystavena, že se totiž nenaučí křesťanské řeči nebo že u ní stykem s opicí dojde k regresivnímu vývoji na primitivní stupeň.

Vzhledem k tomu, že nedocházelo k ničemu, co by takové dramatické obavy ospravedlňovalo – neboť obě přítelkyně, až na nějaké to drobné hašteření, spolu velmi dobře vycházely –, Juana si neustálé vyvracení těchto chmurných předpovědí vynahrazovala tím, že příležitostně obě kamarádky srovnávala, a ta srovnání byla pokaždé pochvalná pro jednu a urážlivá pro druhou. Tato zaujatost Suzy značně zlobila a ona zase neopomínala upozorňovat – aniž je příliš vyzdvihovala – na silné stránky Chloé. K nezbytnému hašteření obou dětí tak přibylo ještě utajované soupeření mezi „matkami“.

„Senoro,“ řekla jednoho dne Juana nevinně, „neříká se v angličtině ‚opičit se‘ ve smyslu napodobit?“

„Ano, Juano, říká se ‚opičit se‘.“

„Jak to tedy přijde, že vaše opička (nikdy neříkala Chloé) napodobuje zvířata méně dobře než Maria? Maria například dovede dělat ‚kokodák‘ jako slepice, i kočičí ‚mňau‘, kravské ‚bú‘ i ovčí ‚bé‘, kdežto vaše opička umí jen dělat psa. A to ještě není žádná velká zásluha, protože její ‚uaf!‘ se moc od psího ‚uaf! uaf!‘ neliší.“

Ta poznámka dělala velkou čest Juaninu pozorovatelskému nadání a Suzy byla nucena připustit, že má pravdu, i když se tím dotýká citlivého bodu.

„Je to pravda, Juano,“ řekla Suzy. „Dodám ještě, že kdyby Chloé dovedla jako Maria napodobit zvířecí zvuky, uměla by také napodobit artikulované zvuky, které vydáváme my. A mluvila by. A jak víte, Juano, ona nemluví.“

„No jo, senoro,“ povzdychla si Juana, „no právě!“

„Ale přesto,“ pokračovala Suzy, „inteligentní je.“

„Myslíte, senoro?“

„Ano, Juano,“ řekla Suzy sladce. „Je inteligentní. Důkazem toho je že je čistotná.“

„Kromě případů, kdy se emociona3,“ opáčila Juana, která v rozčilení zapomněla svou angličtinu.

„To se jí však nestává každý den a tím méně několikrát denně.“

Právě to ještě platilo o Marii de los Ángeles, jejíž strážní andělé v tomto ohledu nebyli dost bdělí, třebaže chuděra byl o několik měsíců starší než Chloé. Chybička to byla nepatrná ve srovnání s jazykovým nedostatkem naší žákyně, ale Juana ji nebrala na lehkou váhu, protože považovala za určitou hanbu pro lidský rod, že ve věci čistoty nad ním přesvědčivě vede malá opice.

Krátce nato koupila Concepción Marii k svátku šlapací autíčko. Přivezla je jednou v pátek odpoledne ve své staré rozvrzané fordce, a protože spěchala obejmout tetu a hlavně dceru (plod lásky, jehož otec po Mariině narození odletěl sbírat nektar z jiných květů), dopustila se té neopatrnosti, že dárek vybalila na terase Yaraville. Je pravda, že to bylo ideální místo k vyzkoušení takového vozidla.

To také Maria ihned učinila a s matčinou a Juaninou pomocí se rychle naučila přenášet váhu na pedály, aby jí to jelo. Celý Yaraville se tam sběhl obdivovat její úspěchy, včetně Chloé, kterou jsem držel za ruku a která přihlížela bez hnutí a jako uhranutá.

Její pasivita – měl jsem to předvídat – však netrvala dlouho. Jakmile Maria, znavená vynaloženým úsilím, opustila svůj kabriolet, Chloé se mi vytrhla z ruky a běžela se posadit na její místo. Pocítil jsem, že se na nás řítí osudovost rychlým krokem a že se tu rozpoutá ne snad krveprolití, ale křik a pláč.

Naše dvě Mexičanky spustily mohutné lamento, napůl v angličtině, napůl ve španělštině: Qué senor, pro lásku boží zabraňte té opici, aby se zmocnila Mariina auta. Ona ho na kusy rozbije, to krásný zbrusu nový autíčko. Poláme volant, urve kola, promáčkne plech! Qué, ta vaše opice je děsný kazisvět! Qué senor přece ví, že ona zničí všechno nač sáhne, však by o tom mohly povídat vaše záclony i vaše krásná almara! Qué má ubohá neteř dřela ve městě jako mourovatá, aby mohla dcerce koupit ten krásný dárek, a qué by volalo do nebe, kdyby ho vaše opice za čtvrthodinku zničila v tentýž den, kdy ho naše pobrecita4 dostala jako dárek k svátku své světice…“

Toto výmluvné dueto pokračovalo stejným tempem i poté, co jsem už řvoucí a dupající Chloé od volantu vytáhl a snažil se ji s Emminou pomocí odnést daleko od fatální hračky, zatímco Juana vrhala Suzy do zad parthský šíp:

„Dám na to krk, že se vaše opička podělá!“

předpověď se ukázala správnou. Nechal jsem Chloé s matkami v Emmině koupelně a šel jsem dolů, připraven zahrnout Concepción výčitkami. Proč musela dárek rozbalovat zrovna tady na yaravilleské terase rovnou před Chloé? To s tím nemohla počkat, až bude v tetině bungalowu? Kolik křiku a slz by se tím bylo ušetřilo!

„Concepción!“ řekl jsem přísně, když jsem vstoupil na terasu.

V tom okamžiku mladá žena skláněla své pěkné tělo nad autíčkem dcery a dlouhé havraní vlasy jí zpola zakrývaly tvář. Když uslyšela můj hlas, jak ji poněkud drsně oslovuje, setřásla vlasy dozadu a zároveň se měkkým, půvabným pohybem vztyčila. A upírajíc na mě zpod černých řas pohled tak svůdný, že jsem měl pocit, jako by se mne zmocňoval, řekla mazlivým hlasem:

„Si, senor?“

Přísné napomenutí mi odumřelo na rtech. Když to Concepción viděla, zachovala sice vůči mně postoj předstírané uctivosti, ale doprovázela svůj pohled spikleneckým a zlomyslným úsměvem, kterým jako by mi říkala: „Tak vidíš, že na mě nemůžeš mluvit jinak než mírně a přátelsky.“

Vskutku byla má slova mírnější a přátelštější, než jsem si přál.

„Concepción,“ řekl jsem, „byl bych rád, kdybyste to autíčko co nejrychleji odstranila a nechala je napříště u tety v bungalowu.“

„Si, senor,“ odpověděla s výrazem královny, prokazující mi přízeň.

Obrátil jsem se k ní zády. Měl jsem vztek na Concepción, ovšem i na sebe a taky na Juanu, která tu scénu pozorovala z prahu své kuchyně a jejíž úsměv toho hodně napovídal o mužské slabosti.

Příští pátek si vzala Suzy auto a jela do města pro děti, aby je Přivezla domů na víkend. Jako vždy toho využila k nákupům a přivezla také šlapací autíčko pro Chloé: mateřská reakce, která se dala očekávat.

Schovali jsme auto až do snídaně druhého dne. Pak jsme je v plné slávě ukázali Chloé. Nebylo červené jako Mariino, ale modré, kteroužto barvu měla naše žačka v oblibě.

Byla nadšena. My jsme byli zklamáni.

Ochotně sice usedla za volant a courala se po terase, odrážejíc se nohama od země, ale přes naše trpělivé předvádění nemohla nebo nechtěla používat pedály. Museli jsme konstatovat, že se v tomto ohledu nemůže rovnat Marii de los Ángeles a že kdyby tu byla Juana (naštěstí byla sobota), měla by důvody k vítězoslávě.

Protože jsem zpozoroval, že je Suzy nad tímto neúspěchem značně rozmrzelá, navrhl jsem, abychom autíčko a jeho řidičku vzali s sebou na procházku, a oba kluci i Elsie ihned prohlásili, že se k nám připojí. Připevnil jsem pevnou šňůrku k přednímu nárazníku a další šňůrku k zadnímu – první, abychom Chloé pomáhali při výstupech, druhá ji měla zadržovat při sestupech, a obě, bude-li třeba, měly zabránit pádu do rokle, vroubící naši hliněnou cestu až k „jehlici do vlasů“.

Oba kluci se nabídli, že budou držet šňůrky kabrioletu a šlo to výborně, dokud cesta klesala. Chloé se nemusela odrážet nohama, které odpočívaly na sedadle vedle ní, a rychle se naučila provádět malé otáčky volantem doprava nebo doleva, aby zachovávala směr. Ale po „jehlici do vlasů“ – jediném místě naší cesty, které je vlhké, zarostlé a skryté před pohledy (a kde, když jsme se Suzy sami, děláváme malou líbací přestávku) – začala cesta stoupat a Chloé brzy unavilo odrážet se na tom kamenitém terénu: znehybněla a začala kvílet.

Nato Jonathan, který držel přední provázek, zatáhl. Kabriolet se rozjel a Chloé spokojeně zdvihla nohy na sedadlo a soustředila se na volant. Když jsme však došli na asfaltovou silnici, která byla rovná a s hladkým povrchem, Jonathan přerušil své úsilí, obrátil se k Chloé a řekl anglicky:

„A teď, Chloé, používej nohy!“

Chloé se tvářila, že nerozumí, a tak jí Emma ten návrh opakovala v ameslanu, a když i to zůstalo bez odezvy, Suzy vzala Chloé za nohy a položila jí je na silnici. Chloé je zdvihla zpět na sedadlo.

Na té situaci bylo cosi komického. Všech šest nás nehybně stálo okolo kabrioletu a snažilo se ji přesvědčit: Suzy, Emma, oba kluci, Elsie, já – a pes. A ačkoli byl němý, vycítil, že Chloé má opletačky s vyšší autoritou, a projevil jí sympatie tím, že jí důkladně olízl tvář. Potom u ní zůstal stát a hleděl na ni velkýma kaštanovýma očima.

Nakonec jsem zpřísnil hlas:

Chloé, dej nohy na zem a odstrkávej se!“

příkaz jsem opakoval ameslanem. Nic se nestalo.

Jako předtím Suzy jsem ji vzal za nohy a položil je na asfalt. Chloé je okamžitě zase zdvihla na sedadlo. Zřejmě nechápala, proč její auto nejede vlastní silou jako to moje.

„No dobře,“ řekl jsem, „necháme Chloé na silnici. Stejně tady nikdy nikdo nejezdí. Až se budeme vracet, vezmeme ji zase s sebou.“

Aniž bylo nutno přeložit jí tu větu do ameslanu, Chloé okamžitě pochopila a začala křičet. Její křik ještě vzrostl a zmohutněl, když viděla, jak se naše skupinka vzdaluje – pravda, velmi pomaloučku. Roderick nás následoval s těžkým srdcem a několikrát se otočil a podíval se na Chloé vzadu za sebou, samotnou v modrém kabrioletu.

K mému velkému překvapení Chloé nevylezla z auta a neběžela za námi. Dupala, kvílela, ječela, plakala, ale zůstala sedět na sedadle.

„Rodericku!“ zavolala Elsie.

Roderick v tu chvíli stál v poloviční vzdálenosti mezi naší skupinkou a Chloé. A on, který vždycky tak rychle a na slovo svou paní poslouchal, tentokrát zaváhal. Když jsem viděl to zaváhání, stiskl jsem Elsii paži a pošeptal jí do ucha:

„Už ho nevolej!“

Mezitím Roderick zamířil naším směrem, ale pomalu a smutně, se svěšenou hlavou a staženým ohonem.

„Uaf!“ řekla Chloé.

To zaštěkání, jediný zvířecí zvuk, který Chloé uměla napodobit, bylo mnohem víc opičí než psí, ale zcela jistě obsahovalo výzvu, neboť Roderick se zastavil, pohlédl na Elsii a když zjistil, že svůj povel nejen neopakuje, ale že je k němu obrácena zády, usoudil, že se na ten příkaz jako na tolik jiných příkazů, které mu lidé dávali, už zapomnělo a že tedy na něj může s dobrým svědomím zapomenout i on.

„Uaf!“ řekla Chloé znovu tím naříkavým tónem, který používala, když ze sebe dělala miminko a chtěla nás obměkčit. Nicméně nám neříkala „uaf‘. Omezovala se na to, že kvílela a rozehrávala pohledy svých velkých naivních očí.

Roderickovo vřelé srdce to déle nevydrželo. Také on zavyl a se vztyčeným ohonem klusal zpět k Chloé. Ta vzdychla blažeností a Sledovaly hubičky z jedné a olizování z druhé strany.

Během těchto citových projevů si naše skupinka stojící nehnutě o nějakých deset metrů dál, dovolila tiše zašeptat pár komentářů.

„Ted k nám přiběhne,“ řekl jsem.

„Myslím, že ne,“ poznamenala Suzy.

Jonathan pokrčil rameny.

„Já ji rozhodně dál tahat nebudu. Dělá si z nás blázny.“

Ariel se beze slova usmál a nebylo jasné, co přesně ho pobavilo: jestli tvrdohlavost Chloé nebo Jonathanovo rozhořčení. Emma zase pociťovala prudké dojetí: „velká láska“ Chloé a Rodericka ji rozněžňovala.

Když Chloé přestala objímat psa a vystoupila z auta, myslel jsem, že jsem svou sázku vyhrál. Mýlil jsem se. Chloé zdvihla provázek připevněný k přednímu nárazníku a jeho konec zavázala Roderickovi kolem krku. Načež vlezla zpátky do vozu, znovu uchopila volant a řekla, tentokrát velitelsky:

„Uaf!“

Roderick dokonale pochopil, co se od něj očekává. Vzepřel se packami, natáhl krk dopředu a vyrazil. Nebylo důvodu zasahovat, silnice na těchto místech nebyla nebezpečná, strž vystřídal mírný svah, navíc ještě znepřístupněný keři janovce. Spřežení se k nám blížilo. Naše skupinka se rozestoupila na obě strany silnice a modrý kabriolet tažený Roderickem projel mezi námi: Chloé měla obě ruce na volantu a usmívala se na vrcholu blaha.

„To mě podržte!“ řekl Ariel. „Ta teda v lenosti překonává všechny rekordy!“

„Ty tomu říkáš lenost,“ prohlásila Suzy energicky, „ale ve skutečnosti to není nic jiného než inteligence. Právě tak když jeskynního člověka omrzelo chodit pěšky, vyšvihl se na koně. A Chloé dobře odstartovala, aby ho dohnala. Napadlo ji využít pracovní sílu jiného zvířete. Přestože prozatím neumí používat pedály, nikdy nemá právo o ní říct, že je hloupá…“

Když se Don dozvěděl, jak vynalézavě použila Chloé Rodericka, poradil mi, abych jí k pátým narozeninám daroval poníka. Její slabou stránkou, řekl Don, je sklon k anarchii. Pony by ji ukáznil. Předně proto, že by se musela naučit na něm jezdit a řídit ho, a také proto, že by ho měla na starosti a musela by ho denně krmit, dávat mu pít, kartáčovat ho a po každé vyjížďce ho vyvíchovat. Don to sám vyzkoušel s Evelyn a výsledek byl výborný. Kromě radosti, kterou Evelyn mela z vyjížděk na poníkově hřbetu, skutečnost, že se o něj musela starat každý den, i když na něm nejela, ji naučila zodpovědnosti.

Když jsme o tom hovořili se Suzy, připadala nám kritika, kterou Donald vyslovil o charakteru Chloé, oprávněná. Opravdu dělala cokoli kdekoli a s kýmkoli, její neukázněné chování bylo hlavním úskalím, _1 něž narážela naše snaha naučit ji ameslanu a civilizovaným způsobům– Jestliže by nám přítomnost poníka mohla pomoci k nápravě této její největší vady, byla by nesmírně blahodárná.

Vybral jsem tříletého šetlandského poníka bílé barvy, vysokého sedmdesát centimetrů v kohoutku; byl nejen přiježděný, ale měl i drezúru. A Hunt mi půjčil malé texaské sedlo, které kdysi koupil pro Evelyniny začátky. Bylo nádherné – z černé kůže s bočnicemi ze světlé kůže, to vše zdobené kresbami. Jako u všech texaských sedel, přední i zadní rozsocha byly hodně vysoké, což umožňovalo uprostřed hluboký sed a dávalo začátečníkům pocit bezpečí.

Chloé měla narozeniny 29. listopadu a den předtím, jak bylo dohodnuto, jsem jel naší dodávkou pro poníka k chovateli.

Bylo to v sobotu a Pablo mě požádal, aby mě směl doprovodit. Soudil, že v životě existují jen dvě opravdu ušlechtilé činnosti: lov a jízda na koni. Kromě toho měl na mysli jistý nápad, který se mu podařilo uplatnit až na zpáteční cestě: jestli by totiž nebylo možné, aby v době, kdy Chloé nebude na Tigerovi (tak se poník, kterého jsme vezli, jmenoval) jezdit, mohl on učit Marii?

„Že jo, já dobře vím, senore, že moje ženy (tak se vyslovoval o manželce a neteři) vás žádaly – aby se předešlo hádkám –, aby Chloé nesahala na Mariino autíčko… Doufám, že jo, že ta žádost senorovi nepřipadá jako descortesía5. Moje ženy, že jo, mají senora ve velké úctě, ale…“

Zarazil se a já jsem zahlédl, jak si osmahlou rukou hladí huňatý melírovaný knír a neví, jak by vyjádřil své výhrady k ženské povaze, když se jedná o jeho vlastní rodinu.

„Ale,“ pokračoval, „bien es verdad que.6“

Moudře jsem pokýval hlavou nad touto pravdou, i když mi její implikace nepřipadaly nijak samozřejmé.

„Zkrátka, senore,“ zakončil, „byl bych velice poctěn, kdybyste mi dal svolení, o které žádám.“

Stiskl jsem ruce na volantu.

„Budu o tom přemýšlet, Pablo,“ řekl jsem.

Podle mého mínění závisela do značné míry moje odpověď na osobě, která otázku kladla. Dejme tomu, že by s tou prosbou za mnou přišla Juana, byl bych odpověděl „ano“? Pochybuji. Dejme tomu, že by poník patřil Pablovi, souhlasil by, aby na něm jezdila Chloé? To není tak jisté.

Na štěstí pro všechny zúčastněné jsem byl vlastníkem ponyho já a na mne se také Pablo obrátil se svou žádostí. A Pablo nikdy neříkal o naší žákyni „ta vaše opička“. Nebyla pro něj ani anonymní ani nepojmenovatelná: říkal jí Chloé a shledával, že je „cómica y simpática“. Nechával ji hrát se svým kloboukem a nikdy se nerozzlobil ani neprojevil netrpělivost. Spravoval jí hračky. Usoudil jsem z toho, že „bien es verdad“, že ženy jsou ženy a Pablo je Pablo. V tomto přesvědčení jsem mu řekl, když se před námi objevil Yaraville, že souhlasím s tím, co po mně žádal. Věnoval mi vznešené „gracias“, které však bylo – jak bych to řekl? – prodchnuté vděčností, neboť Pablo selskou chytrostí vycítil, že mé „ano“ nebylo vysloveno jen tak samozřejmě.

Na yaravilleském parkovišti jsem vystoupil z dodávky a Pablo jel dál k boxu nedaleko svého bungalowu, připravenému pro poníka. Byl jsem sám, ale nezůstal jsem dlouho ve tmě. Vnější světla na domě se rozsvítila a Suzy mi vyšla z obývacího pokoje naproti: měla radost, že mě vidí, a zároveň mi smutně oznamovala, že Chloé onemocněla lehkou bronchitidou – nic vážného, jak řekl Donald, ale musí aspoň týden zůstat v posteli.

Tak se tedy stalo, že nazítří odpoledne jsem s Pablem, Marií de los Ángeles a s Tigerem byl v naší jízdárně, neboť jsem chtěl zjistit, jestli mi chovatel nelhal, když tvrdil, že poník má dokonalou drezúru.

Za rybník v údolí, tenisový kurt a jízdárnu vděčí Yaraville mně. Za otcových časů tam byly velice dobré louky, mnohem hodnotnější než ty na kopcích, kde se pasou naše ovce, a kdysi jsme tam mívali krávy, které nám dávaly všechno mléko pro naši potřebu a pro potřebu Beaulieu. Ty krávy znamenaly mnoho starostí a málo užitku, ale otec považoval dodávku mléka vesnici za jakousi sociální službu. Jakmile na okraji vesnice vyrostl drugstore, ještě za otcova života, naši nevděční spoluobčané dali přednost mléku průmyslově vyráběnému a pasterizovanému. Tratili na tom: naše bylo chutnější, nehledě na to, že otci často nezaplatili a on na nich nikdy nic nevymáhal.

Zůstal jsem jako divák za ohradou z kůlů, kterou byla jízdárna obehnána. Pablo právě usazoval Marii na Tigera. Se zájmem jsem ji pozoroval. Bylo jí v tu dobu pět let a sedm měsíců. Vypadala spíš vystrašené než potěšené, že sedí na tak velkém zvířeti. Když jí Pablo upravil třmenové řemeny a vložil jí nožky do třmenů, naklonila se, aby si viděla na nohy, a kousala se do rtů při pohledu na tu velkou vzdálenost, která ji dělila od země. Přesto však pozorně poslouchala strýcův výklad. Pablo jí pak správně upravil polohu rukou na otěžích a naučil ji, jak je má ovládat a jak zní povely. Všiml jsem si, že Pablo svůj výklad podává anglicky, patrně proto, že tak chtěl mluvit i na poníka, kterého, jak si dobře uvědomoval, chovatel cvičil v této řeči.

Mariina hezká tvářička prozrazovala značný neklid, když Pablo dal poníkovi povel, aby vyrazil – slovní povel, zdůrazněný tím, že za zvířetem táhl po písku konec šambriéry – a poník se pod Marií začal pohybovat. Avšak strýc, po němž vrhal četné pohledy, kráčel vedle ní a zdálo se, že se uklidnila. Pablo potom přešel doprostřed jízdárny a zavolal na ni: „Na levou ruku!“ Maria poslechla s malým zpožděním, což umožnilo poníkovi, který pochopil povel rychleji, aby se otočil doleva ještě dříve, než začala pohyb s otěží. Pablo ke mně otočil hlavu: „Opravdu má drezúru!“

Když se poník na Pablův rozkaz dal do klusu, Maria z toho natřásání trochu pobledla; v určitém okamžiku se zřejmě bála, že ztratí rovnováhu, a opřela ruce o přední rozsochu sedla, hned je však odtáhla, když ji k tomu Pablo vyzval, a držela se rovně.

Lekce trvala půl hodiny a Maria při tom byla povolnou a napjatou žákyní.

„Bravo, Maria!“ zavolal jsem na ni, když na poníkovi vyjížděla z jízdárny, dost ráda, jak se mi zdálo, že to už skončilo.

Půvabně naklonila hlavu k rameni, pohlédla na mě a usmála se. Pokud jde o koketnost, dalo se podle mého názoru spoléhat na dědičnost. Žádná drezúra nebyla zapotřebí.

Juana čekala na su marido u boxu, aby si Marii odvedla domů, ale Pablo, než děvčátko propustil, trval na tom, aby si vylezlo na dřevěnou stoličku, kterou sám zhotovil, a poníka vyvíchovalo.

Než jsem odešel, vyměnil jsem si s Pablem několik slov. Zdál se velmi spokojený jak s poníkem, tak s jezdkyní. „Víte, senore, dávala si tok záležet, že se zapomněla bát.“ Jeho poznámka na mě zapůsobila svou výstižností.

Příští neděli byla Chloé už zdravá a všichni Daleové se opírali o kůlovou ohradu jízdárny, v níž stál osedlaný a nauzděný poník pod mým dozorem. Čekalo se už jen na Chloé, kterou měla Emma přivést z domu úderem třetí hodiny.

Konečně se Emma objevila a nesla Chloé, která by po čtyřech šla Určitě rychleji; ta se však nerada držela za ruku jediné osoby, její chůze po dvou byla tehdy tak málo vyvážená, že se občas musela volnou rukou opírat o zem. Když jsem je viděl, usoudil jsem, že Emma ji raději nesla, aby jí svěřenka u rybníka neutekla a bleskurychle nevyšplhala na vrchol břízy, kterou měla v oblibě. Vrchol byl totiž tak pružný, že se na něm mohla po libosti houpat – a její libost trvala dlouho. Ani prosby ani výhrůžky pronášené zdolají nemohly ukončit. Jakmile Chloé spatřila naši skupinu, vymanila se z Emminy náruče, sklouzla na zem, obešla tenisový kurt a pustila se po čtyřech rychlým klusem k nám.

Když uviděla Tigera, zarazila se. Abychom ji připravili na dárek který jí dáme, předem jsme jí poníka popsali jako malého koníčka, na jehož hřbet bude moci vylézt, což u Rodericka není možné, protože je příliš těžká.

Přesto v ní při pohledu na Tigera zvítězila genetická opatrnost. V tropickém pralese je každé větší zvíře potenciálním nebezpečím, neboť se z něho může vyklubat dravec. Třebaže jako kůň byl Tiger malý, přece jen byl o hodně vyšší a širší než ona.

Zavolal jsem na ni. Chloé znovu vykročila, ale pomalu a opatrně. A když byla už jen na pár kroků od poníka, vztyčila se na zadních v plné výšce, jako by chtěla vyrůst, aby na Tigera udělala dojem. Zároveň se jí zježila srst, zasvítily jí oči a dvakrát mohutně vtáhla nosem vzduch ve snaze zachytit Tigerův pach. Patrně se jí to podařilo a ten pach – který v její atavistické paměti nebyl nijak zneklidňující – ji zřejmě upokojil, protože srst si zase lehla a ona spustila vrchní pysk přes horní zuby, které už už začínala cenit.

Tiger poklidně otočil hlavu, podíval se na ni a přičichl k ní. Nepochybně rozpoznal, že vypadá trochu jinak a má jiný pach než my. Nijak ho to však neznepokojilo. Když to chodí po dvou nohách a dívá se to na něj upřeným pohledem, je to koneckonců jakýsi druh člověka. Ostatně, jak poníci často mívají (a z toho důvodu, se podle mého názoru dožívají vyššího věku než koně), měl Tiger flegmatickou, až skoro bezstarostnou povahu.

Vzal jsem Chloé stranou, dal jsem jí do ruky kostku cukru a řekl ji, aby ho na dlani podala Tigerovi. Chloé se podívala na cukr a já jsem chvíli myslel, že ho strčí do vlastních úst. Ale tentokrát svým mlsným choutkám odolala. Podala mi druhou ruku a pod mou ochranou se odvážila přiblížit k poníkovi a na rozevřené dlani na konci dlouhé paže mu nabídnout cukr.

Ve své rodné chovatelské stanici Tiger asi takovou pochoutku často nedostával. Přičichl k daru, sebral ho hbitými pysky (které si v pohyblivosti nezadaly s pysky Chloé) a téměř nerušen udidlem, s rozkoší cukr rozdrtil mezi žernovy svých čelistí.

„Malý kůň rád cukr,“ řekla Chloé obracejíc se ke mně.

Provedla ty znaky radostně, jako by skutečnost, že má Tiger rád cukr, svědčila o jeho dobrých instinktech, což ji uklidnilo.

Nadešla chvíle, kdy bylo třeba přejít k činu. Vzal jsem Tigera za uzdu a nechal ho krokem obejít jízdárnu, přičemž Chloé šla mezi Tigerem a mnou, opírajíc se rukou o poníkovo rameno. Původně jsem měl v úmyslu vzít Chloé do náruče a rázně ji posadit do texaského sedla, po úvaze jsem však dostal strach, že bych jí mohl jízdu úplně znechutit, kdybych chtěl věci uspěchat. Chloé mi dala za pravdu: po dvou dalších kolech na měkké půdě jízdárny, kde se jí po dvou šlo obtížně, mě zatahala za kalhoty, abych se zastavil, a řekla:

„Chloé nasednout malý kůň.“

To promluvil sám zdravý rozum a u někoho, kdo vynalezl kabriolet s psím potahem, mě to nepřekvapilo. Nastavil jsem Chloé paže, ona po mně vyšplhala a já jsem ji posadil do sedla. Uvažoval jsem, že má ve srovnání s Marií mnohem kratší nohy, a o hodně jsem zkrátil třmenové řemeny. Když jsem s tím byl hotov, vložil jsem jí pravou nohu do levého třmenu. Potom jsem se vrátil tam, odkud jsem vyšel, a utáhl podpěnku sedla. V tom okamžiku se diváci opření o kůly ohrady dali do smíchu. Zdvihl jsem hlavu. Chloé si dala nohy zpět na sedlo a právě si rozvazovala tkaničky u bot a svlékala ponožky. Nebránil jsem jí v tom, domnívaje se, že s bosýma nohama jí možná bude ve třmenech pohodlněji. Nic takového však neměla v úmyslu. Jakmile totiž byly nohy uvedeny do přirozeného stavu, natáhla je před sebe, a když dosáhla na předek sedla, zaklesla jednu nohu o rozsochu a druhou o hrušku, která je nad rozsochou: zabezpečení o to důkladnější, že měla chápavé nohy. Znovu zazněl smích.

„A co mám dělat teď?“ řekl jsem.

„Moc jezdecké tohle držení těla není,“ řekla Elsie, která vždycky byla tak trochu puristka. „Víš, jako co vypadá? Jako Tuareg na velbloudu.“

„Vůbec ne, je geniální!“ usoudil Jonathan. „Při její malé možnosti stability si neumím představit, jak pevný sed by mohla mít s nohama ve třmenech.“

„Co si o tom myslíš ty, Suzy?“

„Nech ji tak, jak je. Našla si držení, které nejlíp vyhovuje stavbě Jejího těla.“

Před čtrnácti dny jsem Chloé naučil zacházet s otěžemi v boxu Daisy, Elsiiny kobylky. Připomněl jsem jí, co se naučila, a při chůzi vedle ní jsem zjistil, že dokonale poslouchá příkazy, které jsem jí dával v angličtině.

„Jdeme na to, Chloé?“

Přikývla; otěže držela správně mezi palcem a prvním článkem ukazováku. Trochu jsem Tigera plácl po zadku a on vykročil, ale malými krůčky a aniž se moc namáhal, protože se ve světě lidí naučil šetřit silami. Po jednom okruhu shledala Chloé pohyb svého jezdeckého zvířete nedostatečným a plácla ho sama, určitě silněji než já. Tiger se rozběhl mírným poklusem, ale Chloé zřejmě ještě nebyla spokojena. Patrně houpání širokého hřbetu pod sebou nepociťovala tak opojně jako houpání nejvyšší větve břízy, na které tak ráda obkročmo sedala. Napůl se obrátila a uštědřila Tigerovi dvě mocná plácnutí na zadní část, Tentokrát porozuměl. Teď už neměl co dělat s Marií de los Ángeles! Tohle byla jiná jezdkyně! Pustil se do opravdového cvalu. Chloé odkryla dolní zuby a dala se do sípavého smíchu. Čím víc byla natřásána, tím víc se smála.

Nejdřív jsem obdivoval její sed. Bohužel právě v okamžiku, kdy jsem ji obdivoval nejvíc, začala se pouštět do zavrženíhodných výstředností.

Předně vzala obě otěže do pravé ruky a levou zdvihla do vzduchu, jak ji často zdvíhala, když ležela natažená, snad aby se zbavila únavy. Potom se přidržovala hrušky jen jednou nohou a druhou si položila na hrud. Konečně se úplně zvrátila dozadu, hlava jí přečnívala přes zadní rozsochu a oči upírala do mraků, takže neměla žádnou kontrolu nad směrem jízdy. A nakonec naprosto ztratila zájem o otěže a nechala je sklouznout na zem. Naštěstí byly příliš krátké, než aby do nich Tiger šlápl. Poník ostatně vycítil, že se mu na hřbetě odehrávají nenormální věci, a sám přešel z cvalu do klusu. Zamířil jsem k němu, on zpomalil a šel krokem, vzal jsem ho beze slova za uzdu a odváděl ho k boxu, přičemž Chloé na jeho hřbetě dělala vehementně znaky a já jsem předstíral, že je nevidím.

V boxu to nedopadlo moc dobře. Káral jsem Chloé, v angličtině i v ameslanu jsem vypočítával všechny chyby, kterých se dopustila. Rozplakala se. Když jsem ji sundával z Tigerova hřbetu, vřískala. A když jsem poníka odsedlal, sňal mu uzdu, a vyzval ji, aby ho vyvíchovala, obrátila se ke mně zády.

Emma a Suzy ji odvedly, děti šly mlčky za nimi a já jsem zůstal sám a otíral poníka, který byl mokrý potem.

Po chvíli se někdo přišel opřít o spodní část vrátek boxu. Byl to pablo. Viděl všechno ze svého bungalowu a nabídl se, že poníka vyvíchuje místo mne. Dojalo mě to, hlavně od Pabla. Pochopil jsem, že se mne snaží po svém způsobu utěšit z mého zklamání. Nicméně jsem to odmítl, protože měl svůj volný den. A on tam zůstal a hleděl na mě. Dokončil jsem práci, dal jsem Tigerovi pít, strčil jsem mu cukr, který hbitě zchlamstl, a vyšel jsem z boxu. Pablo stál přede mnou, boulovatý klobouk postrčeny do týla, a hladil si kníry.

„Senore,“ řekl, „já vám něco povím. Chloé je pravý sportovec. Na tom cválajícím poníku jí bylo stejně dobře jako mně, když sedím v křesle u televizoru. Ale má jednu velkou vadu. Dělá věci por la libre.7“

Děti zatelefonovaly Evelyn, aby si s nimi přišla zahrát tenis, a my se Suzy se šli projít po silnici. Suzy chtěla přerušit mlčení a zeptala se mě, jaké to bylo minulou neděli s Marií de los Ángeles a s ponym.

„Úplný opak Chloé. Maria patří k lidskému rodu, který udržuje vztah nadřazenosti a dominance ke všem zvířatům: nebála se tedy k poníkovi přistoupit. Naproti tomu však neměla žádné potěšení, že se octla vysoko na jeho hřbetě. A poděsila se, jakmile se pohnul. Nicméně se tolik snažila, že zvládla svůj strach; z velké části proto, aby udělala radost strýčkovi. Přesně jako Elsie na svém prvním koni zvládla svůj strach, aby s ní byl její taťka spokojen. Kdežto Chloé se bála předtím, ale ne potom. Potom, jakmile poznala, že zvíře je neškodné, viděla to na vlastní oči, byla na vrcholu blaha a opojení. A proto bylo ihned po snaze a po disciplíně! Dělala, co ji napadlo! My, kteří jsme dali Chloé Tigera, aby ji ukáznil a naučil zodpovědnosti, si přinejmenším musíme přiznat, že zatím to moc úspěšné není.“

„Zatím ne,“ řekla Suzy, „ale koneckonců to byla její první lekce.“

Je pravda, že se při dalších hodinách jízdy chovala Chloé o něco lépe. Ale na druhé straně bylo nutné neustále jí připomínat, že i ve dnech, kdy na něm nejezdí, Tiger jí, pije, potřebuje kostku cukru, vykartáčování nebo prostě trochu společnosti. Na jejím opakovaném zapomínání nejvíc překvapilo to, že ho měla ráda, i když s ním nenavázala svazek tak hluboký jako s Roderickem.

Nastaly však horší věci: Jednoho dubnového dne, jestli se dobře pamatuji, jsem se ubíral s Chloé k Tigerovu boxu, abych jí pomohl ponyho osedlat, když vtom na mě z jednoho yaravilleského okna zavolala Suzy; někdo mě chtěl k telefonu. Nechal jsem Chloé, kde byla a řekl jí, že má jít do boxu sama a mezitím Tigera vy kartáčovat. Když skončil ten telefonický rozhovor, který trval déle než jsem čekal, vešel jsem do boxu. Vrátka byla dokořán a box prázdný. Totiž nebyli v něm Tiger ani Chloé, kdežto sedlo a uzda byly na svém místě.

Běžel jsem si pro dalekohled a vylezl jsem na kopec za Yaraville. Byl odtud dobrý výhled na celé okolí a já jsem zřetelně rozeznal Chloé a její jízdní zvíře na červené cestě na mém panství. Seřídil jsem si dalekohled a viděl jsem Chloé, jak leží natažená na Tigerově hřbetu, přidržuje se oběma nohama jeho husté hřívy, jednou rukou za vlastní hlavou drží ponyho za ocas a druhou paži zdvihá svisle vzhůru ve své oblíbené poloze. Pozoroval jsem ji dost dlouhou dobu; soustředil jsem se na její nohy a snažil se rozpoznat, jestli se pokouší vést Tigera doleva a doprava. Ale kdepak. Ostatně jak tak ležela s očima upřenýma na oblohu, starala se o cestu, kudy jela, stejně málo jako ty bílé obláčky, které v poloze na zádech tak ráda sledovala pohledem.

Když za mnou Suzy přišla na kopec, kde na mě z domu bylo dobře vidět, beze slova jsem jí podal dalekohled a ukázal prstem směrem k silnicí. Podívala se a pak se dojatě rozesmála.

„To je legrační.“

„Legrační!“ řekl jsem podrážděně. „Dělá, co ji napadne! Otevře Tigerovi box, nasedne na něj bez sedla a bez uzdy, neví, kam jede, a potuluje se sama po silnici!“

„V tuhle hodinu nejezdí žádná auta.“

„Stačí, aby jelo jedno. A ona teď kazí Tigerův výcvik. Bude mě to stát půl hodiny v jízdárně, abych to napravil.“

Suzy si zas vzala dalekohled.

„Víš, kde teď jsou? Na tom velkém poli za jehlicí do vlasů‘. On se pase a ona kouká do nebe a chytá lelky.“

„Pojď,“ řekl jsem, „ta komedie už trvala dost dlouho.“

Předem jsem věděl, co se bude dít. A předem mě unavovalo to hubování, ty podřízené postoje, ty hubičky na usmířenou a ty nekonečné výlevy citů, které budou následovat. No ovšem! Zase jednou se dám jako Suzy obměkčit těma krásnýma světle hnědýma očima, které se upírají do našich a třpytí se přitom veškerým ohněm horoucí oddanosti. Říkám „horoucí“, snad bych měl říci „vřelé“ nebo „šílené“, abych vyjádřil intenzitu jejích projevů a snahy znovu získat naši lásku, po tom, co ji málem ztratila.

Všechno se zase uspořádalo. Osedlal a nauzdil jsem Tigera, vysadil jsem na něj Chloé a napařil jim oběma – a tedy také sobě – půl hodiny cvičné jízdy v jízdárně. Po této nudné rutině jsem zavedl Tigera zpátky do boxu, dal ho vyvíchovat kajícnici a tu jsem pak předal Emmě. A šel jsem se Suzy na malou procházku po silnici. Zavěsila se do mě, „aby mě uchlácholila“, jak řekla.

„Však to taky potřebuju. Minulou sobotu jsem Pablovi dovolil, aby si poníka vzal, a víš, co jsem viděl? Pablo na svém velkém kom jel po silnici a za ním na ponym Maria! Násilnici! Ten si tím děvčátkem musí být úplně jistý! Já bych si nikdy nic podobného s Chloé nedovolil. Kdo ví, jaké výstřednosti by mi za zády prováděla!“

„Nemůžeme ty dvě srovnávat,“ řekla Suzy. „Maria je starší.“

„Ba ne, miláčku, Maria není starší. Je jí o rok víc, to je něco jiného. Ve skutečnosti je méně vyspělá, protože vývoj zafixovaný v genech Chloé je mnohem rychlejší. Chloé v pěti letech už ztrácí mléčné zuby, Mana ještě ne. Až bude Chloé sedm, bude v pubertě; Maria teprve v deseti dvanácti letech. Chloé má naději, že se dožije čtyřiceti pěti let. A Maria pětasedmdesáti.“

„A přece,“ řekla Suzy, „ne snad proto, že jsem její matka…“

Přerušila svou větu a rozesmála se.

„A přece?“ opakoval jsem.

„Přece se mi zdá, že Chloé jako jedinec Marii značně předčí.“

„V čem?“

„V bystrosti ducha a ve vynalézavosti.“

„Dejme tomu, že to tak je,“ řekl jsem. „Ale až Maria zvládne artikulovanou řeč a v důsledku toho i čtení, psaní a počítání, pak její genetická nadřazenost zdaleka předčí individuální nadřazenost Chloé.“

„Je to nespravedlivé,“ řekla Suzy a zamračila se, „nemyslíš?“

„Nespravedlivé? Ano, ale co proti tomu můžeme dělat? Je to naše chyba, že náš druh se odklonil od jejího před třemi milióny let?“

Suzy se zasmušila.

„Přesto mi to připadá smutné.“

„Mám pocit, že teď je řada na mně, abych tě utěšoval.“

„Ne, ne, to se ti nepodaří! Chudinka Chloé! Odsouzena, aby byla chudou příbuznou v příliš bohaté rodině!“

Dva nebo tři týdny nato se stala příhoda, po které jsem o Chloé získal mnohem lepší mínění.

Nejdřív onemocněla Juana. Nestávalo se jí to často – naštěstí, protože její způsob stonání byl značně popuzující. Odmítala ulehnout, léčit se a dokonce si ani nechtěla změřit teplotu. Zkrátka popírala svou chorobu ve víceméně vědomé naději, že takové popírání postačí, aby chorobu zažehnala. Suzy, jakmile si všimla její bledosti, udýchanosti a zpomalených pohybů, ji okamžitě požádala, aby se vrátila domů, odpočívala a zavolala lékaře. Pablo, který byl náhodou při tom, tento návrh silně podporoval.

„Přece si nelehnu,“ řekla Juana, „kvůli takové malé nevolnosti. Ostatně už se cítím lip…“

Načež vzápětí svá slova dementovala tím, že omdlela, přičemž na ni spadl hrnec s vodou, který držela v ruce. Naštěstí neměla předtím čas postavit ho na plotnu. Zmáčela se, ale neopařila.

Juanu jsme zdvihli a donesli domů. Pablo a Suzy ji uložili do postele a nekompromisně zavolali lékaře. Ten konstatoval, že jde o těžkou chřipku. A protože si povšiml porůznu ležících hraček, řekl nemocné:

„Jestli tady je nějaké dítě, bylo by lépe, aby se k vám nepřibližovalo.“

A tak se Suzy v Yaraville musela starat o další dítě, a to ji ještě Juana se slzami v očích žádala, aby „ani vteřinku“ nenechávala Marii samotnou s Chloé.

„Když ji tak člověk slyší,“ podotkla pak Suzy, „řekl by, že ji Chloé nahání větší strach než ten chřipkový virus.“

Nicméně nebezpečím se nestala Chloé ani chřipka, nýbrž Pablův ovčácký pes, kterého Pablo ne bez zlomyslnosti – to slovo totiž v latinské Americe označuje „yankeje“ – pojmenoval Gringo.

Ten pes to výborně uměl s ovcemi, ale to taky byla jeho jediná dobrá vlastnost. V celém okolí od Yaraville po Beaulieu by se těžko našel ohavnější a nevrlejší podvraťák než dotyčný Gringo. Byl nesmírně útočný a jeho nenávist zahrnovala všechny živočichy, včetně těch dvounohých, a mezi nimi zejména ženy a děti.

Zkrátka onen Gringo, stejně ošklivý na pohled jako obtížný svou povahou, se všem stal tak nesnesitelný, že když dosáhl jednoho roku, navrhl jsem Pablovi, aby tu obludu dal vykleštit, v naději, že to zmírni jeho agresivitu. Avšak Pablo, velký obdivovatel mužského principu u božích tvorů, se k mému návrhu postavil naprosto odmítavě.

„Senore,“ pravil vznešeně, „můj pes má stejné právo na své cojones jako já.“

V Yaraville Gringo nesměl ani packou vkročit do domu, ale protože chodil za Pablem všude jako stín, směl na něj čekat u nás na terase A právě tam se jednou, když Pablo se mnou něco vyřizoval v domě, pes ocitl přímo proti Marii, která si hrála v obývacím pokoji. Když Gringa uviděla, vyšla balkónovými dveřmi ven, aby si ho prohlédla blízka. Ve své naivitě se domnívala, že ho dobře zná, vzhledem k tomu, že jí před dvěma dny strýček dovolil, aby s ním strávila hodinku uprostřed ovčího stáda.

Naneštěstí měl Gringo myšlení nepružné jako starý voják. Považoval každé místo, kam ho jeho pán postavil, za své teritorium: louku, kde hlídal ovce, ovčín, kde v noci spal, i tuto terasu, kde mu pán řekl, aby si lehl.

Jakmile se Maria objevila, naježil srst, vycenil zuby a začal vrčet, přičemž ji pozorovat svítícíma očima. Chudinka Maria byla ohromena, před dvěma dny ho směla pohladit – pravda, v Pablově přítomnosti – a teď ten netvor vypadá, jako by ji chtěl sežrat. Pablo později řekl, že stačilo, aby Maria prošla balkónovými dveřmi nazpátek a vrátila se do pokoje, Gringo by se byl okamžitě uklidnil. Ale Maria se nemohla ani pohnout. Přibita na místo hrůzou, zakryla si oběma rukama tváře a začala vřískat. Její křik přivedl k oknu v prvním poschodí Elsii: ta rovněž spustila křik a volala na Gringa rozčilené rozkazy, které na něho nijak neúčinkovaly. Uznával jedině Pabla.

V tom zasáhla Chloé: vyběhla na terasu, štěkala, cenila zuby, jednou rukou bouchala do podlahy, vztyčila se na zadních, dupala, bušila se do prsou, zkrátka předvedla takovou ukázku síly a odhodlání, že Gringo, i když nepřestal cenit zuby a vrčet, přece jen trochu couvl. Chloé postřehla svou výhodu a honem ji využila. Chytila Marii za paži, rychle ji vtáhla do obývacího pokoje a zavřela za sebou dveře. Gringo, jak byl rozjetý, ještě několik vteřin vrčel, ze zásadovosti přišel před dveře dvakrát či třikrát zaštěkat skrz sklo, ale pak si zase šel lehnout doprostřed terasy.

Když Suzy tuto příhodu vyprávěla dosud ještě ležící Juane, byla rozčarovaná její reakcí. „No ovšem,“ řekla Juana, „to proto, že jsem tam já nebyla!“

„Představ si, Ede, ani slůvko chvály pro Chloé! Její protiopičí předsudky jsou silnější než vděčnost! A přitom v tomto případě Chloé projevila značný altruismus a velkou odvahu!“

„Hlavně když uvážíme, z kolika lidí, věcí a zvířat má v běžném životě strach,“ řekl jsem. „Tentokrát zahodila všechnu opatrnost, aby Marii chránila.“

„Myslíš, že proti Gringovi neměla šanci?“

„Prozatím ani tu nejmenší. A ona to věděla. Prostě blufovala.“

„Jako šimpanzí samec, když dělá výpad?“

„Ataky jako člověk. Celé krotitelské umění spočívá vtom, přesvědčit tygra, že silnější z nich dvou není tygr, ale krotitel.“

Kapitola VI

Na našem širokém lůžku, zakoupeném – ještě než jsem se narodil na popud mé matky, pro kterou, jak jsem slyšel, oddělené manželské postele představovaly „urážku její krásy“, se nám se Suzy stává, že si dlouze povídáme, když v noci nemůžeme spát. Suzy má tyto hovory v těsné blízkosti velmi ráda a říká jim naše „tlachy“, třebaže většinou bývají vážné. Mohu-li věřit tomu, co říkal otec, maminka to mívala ve zvyku také a v nočním tichu se šeptem oddávala, jak to otec žertem nazýval, „curtain lectures“ (přednáškám zpoza opony), což byla narážka na to, že v minulých stoletích bývala lůžka ověšena závěsy.

Podnět k „tlachům“ dává zpravidla Suzy a na jeden se pamatuji obzvláště dobře, protože se týkal dvou námětů (po pravdě řečeno jeden s druhým souvisel), o kterých se mnou do té doby nikdy nemluvila a které jí zřejmě – podle jejího tónu – ležely na srdci. Myslím, nejsem si však jist, že k tomu rozhovoru došlo asi dva týdny po tom, co Chloé upláchla s Tigerem, protože ta příhoda byla v naší paměti ještě čerstva a oba jsme se o ní zmínili.

„Ede,“ řekla Suzy zvláštním váhavým tónem, „nelituješ, že se mnou nemáš dítě?“

Moje noční lampička ještě svítila, ale přesto jsem se zdvihl na lokti, abych jí viděl do očí, tak mě její otázka překvapila.

„Ale, miláčku, vůbec ne!“ řekl jsem živě. „Ani na okamžik mě nic takového nenapadlo! Jestli si vzpomínáš, dotkli jsme se tohoto problému při našem třetím setkání v Paříži, v ulici Dupetit-Thouars. Tvoje důvody mi připadaly naprosto oprávněné a od té doby považuji věc za vyřízenou.“

„Ale, Ede, neuvažoval jsi někdy o adoptování Chloé tak trochu jako o způsobu, jak uspokojit můj mateřský pud?“

„Ale ne, a to jsem jakživ nepomyslel.“

„A co teď, nelituješ, že ses pustil do projektu Chloé?“

„V žádném případě! Ty mě velice překvapuješ! Proč to říkáš?“

„Protože občas vypadáš z Chloé tak zklamaný.“

„To taky jsem, ale to je otcovská reakce. Nemá to nic společného s projektem samým. Z vědeckého hlediska jsou neúspěchy stejně jako úspěchy nedílnou součástí celého podniku. Z jedněch i druhých si člověk může vzít poučení.“

je podle tvého názoru víc úspěchů než neúspěchů?“

„(Rozhodně ano. Na straně úspěchů: Chloé se dál učí novým znakům, dál tvořivě užívá ameslan a dělá teď už věty o čtyřech slovech. Na stranu neúspěchů musíme započítat její politováníhodný sklon počínat si, jak ji napadne.“

„Třeba se jí podaří, že si to časem odvykne.“

„Tuhle otázku si právě kladu. Umožní jí skutečnost, že se čím dál lépe vyjadřuje, aby se dříve či později lépe ovládala?“ Nastala chvíle ticha a pak Suzy pokračovala: „Ede, jsi rád, že v tomhle projektu jedu s tebou?“

„Jestli jsem rád!“ vybuchl jsem vášnivě. „Prosím tě! Vždyť bez tebe by se ten projekt vůbec ani nezrodil! Jedině tvůj souhlas…“

„Můj vřelý souhlas!“ řekla Suzy, objala mě kolem krku a plnou silou mě k sobě přitiskla.

„Počkej!“ Se smíchem jsem uvolnil její sevření. „Nech mě dokončit. Bez tvého souhlasu a bez tvé pomoci bych se o to nebyl ani pokusil. Na to, aby se šimpanz vychovával zároveň jako lidské dítě i jako objekt pokusu, musí být dva. Což ostatně dokazuje historie. Všichni američtí badatelé, kteří projekt tohoto druhu dovedli ke zdárnému konci, byli manželské páry: Kellogovi, Hayesovi, Gardnerovi, Premackovi, Rumbaughovi…“

„Mám radost, když tě slyším takhle mluvit,“ řekla Suzy dojatě. „Měla jsem dojem, že se Chloé kvůli jejímu vyvádění odcizuješ.“

„Ne, jen mě to dráždilo i zneklidňovalo. Ale ve skutečnosti mě tenhle podnik stále fascinuje. Pro mě je Chloé zrcadlo, v němž vidím našeho starého společného předka, jak k nám přichází z hlubin věků.“

Suzy na mě pohlédla, potom se jí tvář rozzářila smíchem a bez přechodu přeskočila od jednoho k druhému, z vážného tónu k čtveráctví.

„Když mluvíme o zrcadlech,“ řekla, „tvoje druhá paní manželka asi nebyla moc koketní. Neviděla jsem v Yaraville ani jedno velké zrcadlo.“

„Jedno starobylé a na podstavci bývalo v téhle ložnici po mém dědečkovi; ona mě však požádala, abych je dal pryč.“

„Proč?“

„Šlo jí na nervy, když jsem se do něho díval při cvičení s činkami.“

„A tys jí vyhověl?“

„Byla to malá oběť. Pablo je odnesl nahoru na půdu.“

„Jak to malá?“ zasmála se Suzy. „Narcisismus u manžela je znamení dobrého duševního zdraví. Nemá se mu bránit, naopak je nutno ho v tom povzbuzovat. Ede, mohl bys požádat Pabla, aby to zrcadlo zase přinesl dolů? Já se taky ráda shlížím v zrcadle celá.“

Z téhož důvodu jako kuchyň a moje pracovna byla i naše ložnice pro Chloé tabu, neboť se tam vyskytovalo mnoho předmětů, které by mohly být rozbity na padrť. Protože však nic tak nepodněcuje přání jako zákaz, Chloé, jakmile naše bdělost povolila, se pokaždé vloudila do zakázané svatyně a my jsme ji odtud museli vyhánět za doprovodu křiku, pláče a skřípění zubů, nepočítaje v to všechny urážky jejího znakového slovníku. Na tomto místě bych podotkl, že i pes, kterému bychom zakazovali vstup, by zákaz také porušil, ale na rozdíl od Chloé by se dal vyvést ven bez odporu, se sklopenýma ušima a staženým ohonem, s pokorným a kajícným výrazem. Chloé znala, ale zřejmě úplně nevstřebala to, čemu Phyllis říkala „rozdíl mezi dobrým a špatným“, ani pocit viny a pokání. „Je opravdu velmi těžké,“ říkala Suzy, „snažit sejí vštípit naši židovsko-křesťanskou morálku.“

Dva nebo tři dny po našem „tlachání“, o němž jsem se předtím zmínil, jsme se Suzy před polednem hovořili v ložnici, když vtom se klika u dveří, které nás oddělovaly od dětského pokoje, pohnula. Dveře se polehounku otevřely a ve škvíře se objevil nevinný obličej Chloé. Spatřila nás a rychle si dala velké ruce před oči, aby se stala neviditelná. Toto chování nás nesmírně bavilo a Suzy mi pokynula, abychom hráli s sebou. Přikývl jsem a pokračovali jsme v hovoru jakoby nic.

Chloé možná trochu podváděla a nedržela dlaně těsně na očích. Vstoupila do místnosti sebejistými, byť neobratnými kroky. Ze zřejmých důvodů musela jít po dvou, protože ruce měla zaměstnané jinak. Širokým obloukem nás obešla a bez váhání zamířila k toaletnímu stolku. Tam se nám stal zcela jasný její cíl: chtěla se zmocnit šperkovnice.

Byla v ní jen bižuterie, ale Chloé nerozeznávala zlato od napodobeniny a ty tretky, kterých se chtěla zmocnit, pro ni znamenaly poklady. Hodlala napodobit Suzy a ozdobit si jimi krk, uši, prsty a zápěstí, nepočítajíc navíc ještě potěšení z toho, že si je strčí do úst, bude je cucat a dokonce snad i žvýkat, ponecháme-li jí k tomu čas.

Suzy tedy už chtěla zakročit, dříve než dlouhé a silné ruce sevřou šperkovnici, když vtom Chloé, procházející před velkým zrcadlem, v něm spatřila svůj odraz. V tu ránu zapomněla na svůj původní úmysl a ohromeně se zastavila. Pak jí svitlo v očích, usmála se a napřáhla ruku, aby se dotkla své bližní. Ta také napřáhla prsty, ale v okamžiku, kdy by je Chloé měla uchopit, ucítila tvrdou a chladnou plochu, která se vložila mezi ni a tu neznámou. Byla z toho vyvedená z konceptu, ale protože ta neznámá taky vypadala zmateně, nabrala odvahu a rozhodla se pro láskyplnější zahájení. Přiblížila hlavu svého protějšku, aby ji políbila. Neznámá také přiklonila hlavu, ale ve chvíli, kdy se jejich ústa měla vzájemně dotknout, se mezi nimi zase objevila ta tvrdá plocha bez tepla a bez pachu. Chloé okamžitě odtáhla obličej a její „Hu! Hu!“ vyjadřovalo zároveň lítost i vztek.

Potom si patrně vzpomněla, že velké sklo, které v Yaraville odděluje jídelnu od obývacího pokoje, tvoří podobnou překážku, obešla tedy zrcadlo, aby za ním překvapila tu malou šibalku, která po dvakrát zklamala její očekávání. Když nic nenašla, vrátila se před zrcadlo, kde se ta druhá ihned objevila – jako by se jí vysmívala. To už přestává všechno! Chloé zadupala, udeřila se do prsou a vycenila horní zuby v zlobném úšklebku. Neznámá se však vůbec nezalekla a udělala totéž.

Chloé tedy s neuvěřitelnou rychlostí pohybů rukou rozvinula celý svůj repertoár gestikulačních nadávek: „ Špinavý, špatný, čert, záchod. „ Ale ať prováděla znaky seberychleji, čertice proti ní je dělala zároveň s ní. Boj se stal neodvratný: Chloé zdvihla ruku a uhodila neznámou do tváře. Ruka neznámé vyšla vstříc její, ale v nenávisti se mohly jedna druhé dotknout právě tak málo jako v lásce.

Malé nohy se pod ní podlomily, Chloé se svezla na zadek, schoulila se, položila si hlavu na kolena a s obličejem takto schovaným a chráněným se dala do pláče.

Rejstřík jejího pláče se lišil podle toho, zda si udělala bolest nebo měla strach, či zda se zlobila kvůli nějakému zákazu, nebo se snažila nás obměkčit anebo, jako právě teď, cítila skutečný zármutek.

Ani Suzy ani já jsem se v tom nemýlili. Suzy ode mne odešla, postavila se za Chloé a položila jí obě ruce na ramena. Chloé okamžitě poznala její dotek i její pach. Přestala naříkat. Když však zvedala hlavu, aby se podívala za sebe, jaké bylo její zděšení, když uviděla svůj protějšek, jak se dává laskat od Hezké! Do hlavy jí stoupla nejzuřivější žárlivost. Ta zlá ďáblice nejenže ji šálí, ale chce jí ukrást matku! Znovu se vrhla proti zrcadlu a začala do něj tlouci.

Chloé ještě neměla dost síly, aby mohla plochou dlaní rozbít zrcadla. Ale její zlost se mohla vybít na jiných předmětech. Rozhodl jsem se zasáhnout. A protože do ložnice vešly Emma a Elsie, přilákané křikem a vzlyky Chloé, požádal jsem jednu z nich, aby mi došla do kuchyně pro jablko, a druhou, aby mi přinesla z dětského pokoje tašku s obrázky.

Z té jsem pak vzal obrázek jablka, ukázal ho Chloé, kterou Su^ držela v náručí, a zeptal se jí, co to je.

„Jablko,“ řekla ameslanem znechuceně. A hned dodala, asi v obavě že bude muset opakovat ranní lekci: „Práce záchod.“

„Skutečné jablko?“ řekl jsem.

Tato otázka byla součástí rutiny, kterou Chloé dokonale znala. Měla odpovědět: „Nepravé jablko.“ A na další otázku: „Proč nepravé? měla odpovědět: „Odraz jablka“. Protože však byla v mizerné náladě jednak v důsledku emocí, které ji rozrušily, jednak kvůli skandální práci navíc, kterou jsem na ni uvalil, rozhodla se vzdorovat, a když si obrázek upřeným pohledem prohlédla, odpověděla:

„Skutečné jablko.“

„Tedy,“ řekl jsem, „já sníst.“

A postavil jsem se k ní z profilu, otevřel jsem ústa dokořán a předstíral, že do nich strkám obrázek, který jsem pochopitelně soukal podél druhé strany tváře. Vypůjčil jsem si tento kousek od Rogera Foutse, který ho prováděl s brýlemi, aby pobavil svou šimpanzici.

Chloé se smála jako blázen, a jak to v podobných případech vždycky dělala, požádala o obrázek, aby ten kousek zkusila sama. Tomu jsem se zasmál, právě tak jako všechny tři „matky“, a ten úspěch úplně vrátil Chloé její dobrou náladu.

Pak mi Emma nenápadně vložila do ruky jablko, pro které mi došla do kuchyně. Schoval jsem za zády ruku držící obrázek i ruku s jablkem a potom jsem je najednou ukázal Chloé a zeptal se: „Kde skutečné jablko? Kde nepravé jablko?“

„Skutečné jablko,“ řekla Chloé a ukázala na ovoce. A dodala ihned s frenetickým máváním rukou před sebou:

„Velký dát jablko jíst.“

Dal jsem jablko mimo dosah a řekl jsem:

„Chloé odpovědět. Velký dát jablko.“

Potom jsem vzal Suzy kolem pasu a vedl ji před zrcadlo. Chloé se jí pověsila na krk a skryla si hlavu na jejím rameni. Suzy jí však šeptala do ucha mazlivá slůvka a líbala ji, a ona nakonec přistoupila na to, že se podívá. Ukázal jsem jí Suzyin obraz v zrcadle a ukazovákem jsem krátce cvrnkl do skla; potom jsem něžně položil prst na Suzyinu tvář a řekl jsem:

„Kde nepravá Hezká? Kde skutečná Hezká?“

„Skutečná Hezká tady,“ řekla Chloé a vášnivě políbila tvář, které jsem se před okamžikem dotkl.

Potom mstivým prstem ukázala na Suzyin obraz v zrcadle a řekla:

„Nepravá Hezká tady.“

Hned jsem navázal:

„Proč nepravá?“

„Obraz Hezká.“

Nicméně v tomto stadiu jsem ještě necítil plné uspokojení. Měl jsem dojem, že jsem – alespoň částečně – ty odpovědi Chloé diktoval. Pokračoval jsem tedy v pokusu s Uzlem, s Copy i s mou vlastní osobou. Odpovědi byly správné. Zbýval ještě ten nejdůležitější pokus, který podle mého mínění rozhodne o platnosti nebo neplatnosti zkoušek, kterými Chloé právě prošla.

Cvrnkl jsem ukazovákem na její odraz v zrcadle, potom jsem jí tímtéž prstem pohladil tvář a řekl jí:

„Kde nepravá Chloé? Kde skutečná Chloé?“

Kupodivu zaváhala. Teprve později jsem pochopil příčinu její nerozhodnosti. Vložila do toho obrazu tolik emocí – tolik radosti, tolik zklamání, tolik vzteku, zatrpklosti a žárlivosti že se jí nechtělo uvěřit, že není skutečný. Nicméně logika zvítězila a ona řekla:

„Nepravá Chloé.“

A taky hned dodala frenetickými posunky:

„Špatná, špinavá, čert, záchod.“

Načež jí plivla do tváře. Mířila čertici na obličej, a mířila správně. Slina potřísnila sklo přesně v tom místě. Nechal jsem uplynout několik vteřin a potom jsem Suzy naznačil, že má udělat dva kroky stranou, aby Chloé viděla, že odraz nebyl zasažen. A řekl jsem:

„Proč nepravá?“

Pohlédla na plivanec a pohlédla na neposkvrněnou tvář odrazu a řekla:

„Obraz Chloé.“

Políbil jsem ji, Suzy ji políbila, dal jsem jí jablko a Suzy požádala Emmu, aby ji šla převléci. Chloé však porozuměla, vyndala jablko z úst a začala vřískat. Chtěla, aby ji převlékla Suzy! Jindy bychom neustoupili jejím vrtochům, ale po prožitém rozrušení a po práci mimo vyučování, kterou jsme na ni uvalili, jsme cítili – a ona to cítila též –, že ji opravdu dlužíme nějaké menší odškodnění.

Po tom malém odškodnění však samozřejmě, hned jak byla převlečená, vyžadovala další: jít do herny, hrát kulečník s Uzlem. To „s Uzlem“ mělo pro Chloé zvláštní význam vzhledem k tomu, že podle jejích vlastních pravidel kulečníku nesměla její partnerka vzít do ruky tágo ani se dotknout koule. Všechna tága a všechny koule patřily Chloé. A to jediné, co měla partnerka na práci, bylo volat po každém šťouchu: „Výborně, Chloé!“ i když žádná koule nespadla do jamky.

Zatímco se Emma a Chloé takto zaměstnávaly, Suzy za mnou přišla do pracovny a zeptala se, jestli se už takový případ, jako bylo setkání Chloé se zrcadlem, udal předtím.

„Ovšem. Jeden badatel jménem G.G. Gallup přišel na nápad trvale postavit velké zrcadlo do klece jistého šimpanze. A asi za dvacet hodin dovedl šimpanz rozlišovat mezi sebou a svým odrazem.“

„Jak se podařilo získat o tom důkaz?“

„Docela jednoduše. Aniž o tom věděl, pomazali mu čelo barvou. Uviděl skvrnu v zrcadle a ihned si ji seškrábal z čela, přičemž se díval do zrcadla.“

„Co jiného by byl mohl dělat?“

„Pokusit se odstranit skvrnu na zrcadle, jak by to udělalo úplně malé lidské dítě.“

„A jak dlouho říkáš, že potřeboval, aby se naučil rozlišovat mezi sebou a svým odrazem?“

„Asi dvacet hodin.“

„A Chloé stačilo asi deset minut!“

„Ona jen využila toho, čemu jsme ji naučili. Od začátku, vzpomeň si, jsme Chloé učili rozlišovat mezi jablkem a obrazem jablka.“

„Přesto,“ řekla Suzy, „není maličkost, že tak rychle došla k pocitu vlastní identity.“

„To je trochu nadnesené. Podle mého mínění tak daleko ještě není.“ Asi za týden potom – ale předpokládám, že to bylo o víkendu, protože ji koupala Elsie – vyjádřila Chloé posunky tuto žádost.

„Chloé vidět obraz Chloé.“

Neodpověděl jsem hned. Tento požadavek mě překvapil. Zdál se naznačovat, že Chloé po týdenní úvaze překonala nejdřív nepřátelství, potom i lhostejnost vůči svému odrazu a že je teď na něj do jisté míry zvědavá. Kromě toho si vybrala okamžik dost nečekaný k vyjádření své prosby. Koupel totiž přinášela Chloé okamžiky radosti a nadšení, hlavně pak utírání třecím ručníkem.

Když jsem neodpovídal, Chloé opakovala kategorickým tónem, to jest v tomto případě tak, že energicky prováděla tytéž znaky:

„Chloé vidět obraz Chloé!“

Nakonec jsem přece jen pochopil, proč mě o něco takového žádá v okamžiku pro ni tak příjemném. Když jsme ji chtěli osušit, postavili ji s Elsií na stoličku v koupelně a z toho místa mohla vidět jen vršek své lebky v malém kulatém zrcadle nad umyvadlem. Ona však zřejmě nechtěla vidět svůj obraz tady, ale ve velkém zrcadle na podstavci u nás v ložnici.

„Velký,“ řekl jsem, „zeptat Hezká.“

Přešel jsem do vedlejší místnosti. Ve skutečnosti jsem chtěl mít čas oznámit to Suzy a taky odstranit nejkřehčí předměty nebo ty, které nejspíš mohly vzbudit žádostivost naší žákyně.

„To je opravdu zajímavá žádost!“ řekla Suzy.

Vzala oběma rukama šperkovnici, stoupla si na špičky a umístila ji na nejvyšší poličku skříně. Soudím, že není nic pěknějšího než malá žena stojící na špičkách, zejména když je krásně rostlá. Když tuhle větu píši, uvědomuji si, jak je absurdní: vždyť totéž se dá říci o ženě vysoké, jakmile splňuje tutéž podmínku.

Když jsem v těchto úvahách dospěl až sem, Suzy se otočila a řekla mi:

„Líbím se ti?“

Než jsem odpověděl, ponechal jsem si dost času, abych si ji mohl prohlédnout zepředu. Byla stále stejně svěží a voňavá, s kůží pěkně napjatou na kostech obličeje, s jiskrným pohledem: malé černé kadeře na čele byly bezvadně upravené jako vždy, kdežto na šíji se porůznu kroutily volné pramínky. Ten kontrast ve mně vzbuzoval dvojí potěšení: radost z pořádku a radost z nepořádku. Pořádek vyhovoval mé anglosaské stránce a nepořádek mým latinským sympatiím.

„Ano, moc.“

„Ty mně taky, Ede. Připadáš mi docela pohledný, s knírem i bez kníru.“

„Rozhodně bez kníru! Suzy, ty bráníš své území, ještě než ti na ně někdo vnikl.“

„Nevnikl, pravda. Ale zaútočil.“

„Nerozeznávám útočníka.“

„Já nevím, co chceš! Ta dáma ti nepřestává nabízet pozdní plody svého sadu.“

„Suzy! Ty děláš scénu! V tuto hodinu! A všechno jen proto, že jsem tě obdivoval, když ses vytahovala na špičky!“

„Chci být ta jediná obdivuhodná, a taky nechci, aby ses choval ke Concepción mírně jako beránek, když jsi tak pěkně nastartoval s úmyslem jí vyčinit.“

„Ty to zřejmě bereš z jedné vody načisto.“

„Už jsem skončila. A teď mi odpřísáhneš, že jsem ta jediná obdivu, hodná a jediná milovaná.“

Řekl jsem napůl se smíchem a napůl dojatě:

„Jsi ta jediná obdivuhodná a jediná milovaná.“

„Cože? Jen tak chladně? Bez pusinky?“

Pusinky následovaly a byly by pokračovaly mnohem déle, kdyby Chloé nezačala bubnovat jako blázen na dveře. Šel jsem jí otevřít.

„Chloé přijít.“

Nedala si to opakovat dvakrát. Zřekla se ve svém spěchu veškeré lidské důstojnosti, spustila se na všechny čtyři a procválala dveřmi až doprostřed ložnice. Když se dostala až tam, vztyčila se a pokračovala po dvou. Jako vždy v podobném případě šla značně neobratně až k zrcadlu; váha těla spočívala na vnější straně šlapky a nohy měla do O tak, jako by je měl člověk, který větší část života prožil v sedle. Suzy a já jsme úmyslně zůstali na prahu pokoje, v úhlu, v němž nás Chloé nemohla vidět v zrcadle, a nijak nás nepřekvapilo, když jsme spatřili, jak si při prohlížení svého obrazu pro sebe říká:

„Chloé vidět obraz Chloé.“

Po tomto prohlášení na sebe začala dělat grimasy: v tomto oboru byla dík hybnosti svého obličeje mnohem lepší než Maria. Smála se, vytáhla obočí do výše, co nejvíc vyšpulila pysky, odhrnula je, aby předvedla chrup, potom vodorovně natáhla levou ruku, potom pravou, dala si pravici za hlavu, aby se podrbala na levém uchu, zkřížila prsty na temeni, roztočila jednu paži, potom obě, postavila se k zrcadlu ze tří čtvrtin, potom z profilu, otočila s k němu zády a když se dívala přes rameno, viděla si na záda a na zadek – což ji rozesmálo. Otočila se zas čelem k zrcadlu, zatvářila se výhružně, vycenila horní zuby, zaštěkala, oběma rukama se bušila do prsou a poskakovala, jako by chtěla zaútočit – potom se spokojeně na sebe usmála.

Na židli u postele spatřila Suzyin koupací plášť, rychlým pohybem ho uchopila a přehodila si ho přes ramena. Poodstoupila trochu dozadu, potom se zas přibližovala k zrcadlu a velkolepě se před ním nakrucovala. Když si však povšimla, že spodní část pláště se za ní táhne po koberci jako vlečka, zdvihla ji a držela v ohybu lokte po římansku vznešeně; podala svému protějšku ruku a předstírajíc, že ucítila její dotek, potřásla jí, ne snad úplně jako kdyby to hrála, ale skoro. Poté se posadila, rozvázala si tkaničky u bot a zase je zavázala: tento úkon se naučila s velkými obtížemi a byla na něj velice hrdá. Potom se odhozením na postel zbavila koupacího pláště, svezla se na všechny čtyři, položila vršek hlavy na koberec, udělala kotrmelec a za ním druhý: tento výkon vždy vzbuzoval obdiv u Marie de los Ángeles, která nebyla schopna ji napodobit. Po třetím kotrmelci se vztyčila na zadních mohutně si zatleskala, neboť díky své dvojnici byla zároveň hercem i obecenstvem.

Myslel jsem, že tím bude představení končit, ale kdepak, Chloé očima upřenýma na svůj obraz, započala v ameslanu chvalozpěv na sebe samu.

„Chloé hodná milá zdvořilá.“

Asi se jí však zdálo, že vzhledem k nedostatečné slovní zásobě je chvalozpěv poněkud krátký, tak ho začala zahušťovat negativními tvary.

„Chloé ne špatná ne záchod ne špinavá.“

Tento projev možná vzhledem k tomu, že už byla tak rozjetá, doplnila dalšími zápornými vazbami, které ovšem neměla s pravdou nic společného.

„Chloé nerozbít. Chloé nekousat.“

A závěrem, což byl vskutku vrchol po tom, co právě řekla, prohlásila:

„Chloé nelhat.“

Buď že byla sama jako první překvapena nehorázností tohoto tvrzení, nebo že ji hra, kterou si vymyslela, už omrzela, nebo prostě proto, že měla hlad, Chloé své předvádění najednou ukončila a rychlým klusem po čtyřech se vrátila do dětského pokoje, kde na ni Emma čekala, aby ji odvedla dolů k snídani,

Jakmile byla pryč, Suzy se rozesmála.

„Ale vždyť ona nám tu udělala úplné představení: grimasy, kroucení, předstíraný útok, módní přehlídku, rozvazování a zavazování tkaniček, kotrmelce: předvedla celý svůj repertoár.“

„Ale s jednou novinkou: samochválou.“

„Ano, to bylo překvapivé. Jak si to vykládáš?“

„Jako odvolávku na vzornou Chloé, ke které má daleko.“

„Ale to právě je tak překvapivé!“ opakovala Suzy živě. „První část její show – pantomima – je předkládána jako zhodnocení skutečných talentů, která má. Jakmile však užívala znaky, její hodnocení se stalo lživé a vztahovalo se k jakési ideální Chloé.“

„Právě proto, že když užívala naše znaky, odvolávala se na naše hodnoty. Tamta Chloé je ta, jakou bychom ji chtěn mít.“

V tom případě,“ řekla Suzy, „nepřibližuje se přece jenom vědomí vlastní identity?“

„V určitém smyslu ano, v té míře, v jaké ví, co není: ta vzorná Chloé která je hodná, zdvořilá, milá, nic nerozbijí, nekouše a nikdy nelže „ ‚

Během následujících dní Chloé denně pokračovala ve svém programu před zrcadlem. Po pravdě řečeno, značně ho zkrátila, ale nikdy nevynechala sebechválu ve znakové řeči.

Ten zvyk se již v jejím životě pevně ustálil, když se jednoho dne překvapivě telefonicky ozval Mr. Sleet, asistent ze zoologické zahrady který nám tehdy v den, kdy se Chloé narodila, předvedl, jak se milují trpasličí šimpanzi. Pan Sleet, jak nám řekl, bude příští sobotu brzy odpoledne projíždět blízko Beaulieu, a kdybychom dovolili, rád by udělal zajížďku, aby nás pozdravil, aby se podíval na Chloé a aby nám předal jeden dokument, který, jak soudí, nás bude zajímat.

Pozvali jsme ho na čaj na dobu, která se mu bude nejlíp hodit, mezi čtvrtou a pátou hodinou.

„Aby se podíval na Chloé!“ řekl jsem, když Suzy zavěsila. „Chce vidět spíš tebe!“

„To by mě udivilo,“ zasmála se Suzy. „Nedá se říci, že by mě za posledních pět let příliš pronásledoval svým dvořením. Ráda bych věděla, o jaký dokument jde.“

„No to asi bude ta jeho disertační práce – chce nám patrně dát jeden výtisk.“

„Vzpomínáš si na její název?“

„Velmi dobře. Úloha gestikulační řeči u trpasličích šimpanzů v různých etapách páření.“

Zasmála se.

„Mám na mysli velice zajímavou studii, kterou by bylo možno napsat o úloze gestikulační řeči pana a paní Daleových v různých etapách…“

„Ano,“ zasmál jsem se i já, „ale kdo by ji napsal? Člověk nemůže být zároveň pozorovaný a pozorovatel.“

Chevrolet Mr. Sleeta přijíždí na naše parkoviště přesně v šestnáct hodin a znepokojivě přitom řinčí: nezdá se však, že by to znepokojovalo jeho majitele, neboť ze svého zrezavělého vozidla vystupuje se širokým úsměvem, v ruce drží kufříkovou aktovku a blíží se k nám předkloněný a s ohnutými zády, jako by ho tíha dlouhého zobanu nakláněla dopředu. Jeho chůze připomíná mladého starce, kdežto jen° chování, pokud mě neklame paměť, bylo tuze mladistvé. Pozoruji však, že pohledy, které vrhá na Suzy, jsou nyní naprosto diskrétní.

Usazujeme ho na terase. Suzy mu okamžitě podává šálek čaje a on oznamuje, že se ke své velké lítosti může zdržet jen velmi krátcí tento úvod ve mně vzbuzuje ty nejhorší obavy, ale ty se ukáží jako neOpodstatněné. Pan Sleet své slovo dodrží.

prý by rád viděl Chloé, o níž si přečetl můj zajímavý článek v The new Scientist. Co se jeho týče, dopsal, obhájil a publikoval svou disertaci, ano, ano, proběhlo to všechno výborně, porota projevila živý rájem, zejména o fotografie (Suzy se usmála), v současné době dělá spoluředitele zoologické zahrady, ale v blízké, velmi blízké budoucnosti doufá v něco lepšího, v něco mnohem lepšího. Chloé! Ale to je přece Chloé! Dobrý den, Chloé!

Vstává, šálek s čajem drží v ruce.

„Kdo to?“ ptá se Chloé ameslanem, označujíc Mr.Sleeta prstem.

„Přítel,“ říká Suzy.

„Dlouhý nos,“ poznamenává Chloé. „Proč dlouhý nos?“

„Nevím,“ odpovídá Suzy.

„Mr.Sleet,“ ptám se, „rozumíte znakové řeči?“

„Ani trochu.“

„Dlouhý nos hodný?“ ptá se Chloé.

„Moc hodný,“ říká Suzy. Potom se obrací k Sleetovi a dodává:

„Ptá se, jestli jste hodný.“

„Je roztomilá,“ praví Sleet.

„A představuji vám naši asistentku Emmu Mathersovou. Je němá.“

„Je také roztomilá,“ říká Sleet. Emma se začervenala.

„Mr. Sleet,“ říká Suzy, „myslím, že jste mi dobře nerozuměl. Emma je němá, ale ne hluchá. Slyšela vás.“

„Ach, promiňte Miss…“

„Mathersová,“ říká Suzy. „Promiňte, Miss Mathersová.“

„Nic se nestalo,“ říká Emma ameslanem.

„Aha! Ano! No ovšem! Je němá, proto mluví pomocí znaků.“ Emma se znovu zarděla.

„Promiňte,“ opakuje Sleet, „nějak jsem se v tom nevyznal.“

„Dlouhý nos hodný,“ prohlašuje Chloé, která se na něj od z rozhovoru pozorně dívala. Pokračuje:

„Chloé stisknout ruku Dlouhý nos.“

„Mr. Sleet,“ praví Suzy, „svěřte mi svůj šálek čaje, Chloé by vám stiskla ruku.“

Sleet vstává a podává Chloé ruku, ona ji uchopí a mocně s ní potřásá.

„No ne! Něco takového jsem nečekal! To je síla! Shake-hand je pro ni opravdu shake-hand!“

„Čím víc s vámi třese, tím víc vás má ráda,“ říkám mu.

„Prosím, posaďte se, Mr. Sleet,“ vybízí ho Suzy. „Tady je váš čaj. Vezmete si koláček?“

„Ne, děkuji, nikdy mezi hlavními jídly.“

Usedne, naráz vypije čaj a projeví iniciativu, kterou bych od něj nečekal: vlastnoručně odloží šálek na nízký stolek před sebou.

„Chci vám předat jeden dokument,“ říká a bere si kufřík, který má postavený u nohou.

„Vaši disertaci?“ ptá se Suzy.

„Ne,“ odpovídá a otevírá kufřík. „Je to snímek, který jsem udělal, snímek, který vás, tuším, bude nesmírně zajímat. Ovšemže vám ho chci dát: jde o matku…“

S obdivuhodnou pohotovostí ho Suzy přerušuje:

„Aha, ten snímek, který jste mi slíbil! To je zajímavé!“

Suzy vstává, klade ruku Sketovi na rameno a naléhavě mu šeptá do ucha: „Neukazujte to.“

„Dobrá, dobrá!“ Sleet zase zavírá kufřík a tváří se rozpačitě.

„Emmo,“ říkám anglicky, „odveďte prosím Chloé do herny na partii kulečníku; a když se Chloé podaří dostat všechny koule do jamek, dáte jí čokoládu.“

Chloé vyskakuje, chytá Emmu za ruku a táhne ji za sebou do domu. „Ale jak to? Chloé rozumí i anglicky!“ zvolá ohromeně Sleet. „Ona rozuměla celé té dlouhé větě!“

„Větě nerozuměla. Rozuměla slovům, která zná: kulečník, koule, jamka a čokoláda. A z těchto slov si zrekonstruovala celou větu. Někteří lingvisté přísahají jenom na větnou skladbu. Vidíte, na jakém jsou i omylu!“

„Promiňte, že jsem vám předtím skočila do řeči, Mr. Sleet,“ praví; Suzy, „ale Chloé myslí, že jsem její matka.“

„No ovšem! Ovšem! Jak jinak!“ říká Sleet rozpačitě. „Jste první člověk, který ji vzal do náruče, když přišla na svět.“ Pokračuje:

„Uhodla jste, jde o její matku.“

Při těchto slovech vytahuje fotografii z kufříku a podává ji &$• Vstávám a jdu se na ni podívat Suzy přes rameno.

„Je to nádherné zvíře,“ říkám. „Kolik váží?“

„

„Padesát kilo a je samý sval. Nechtěl bych se s ní dostat do sporu“

Suzy mu nabízí další šálek čaje, on však odmítá, zdvihá se a loučí se. Doprovázíme ho k parkovišti. Zdá se, že se mu ulevilo, že už to má sebou a že splnil poslání, které si uložil. Nicméně než odjede, projeví určitou emoci.

„Mr. Dale, velice mě potěšilo, že jste se ve svém článku v The New Scientist zmínil o mých studiích o trpasličích šimpanzích.“

„Tu zmínku si přece zasluhovaly, Mr. Sleet. Kdyby šimpanzi spontánně neužívali posunkovou řeč, kterou si sami vytvořili, jak by se mohli naučit lidské řeči?“

Jakmile se jeho rachotina vzdálí, Suzy si vzdychne úlevou.

„Je to koneckonců moc hodný mládenec. Potěšila ho ta zmínka v tvém článku, tak vyfotografoval matku Chloé a snímek nám přivezl. Ale nedá se říci, že by byl zvlášť obratný ve společenském styku: jen taktak že snímek její matky Chloé neukázal!“

Suzy mě bere pod paží. Mechanicky uděláme několik kroků na naší cestě, jako bychom šli na obvyklou procházku.

„Přesto bych byl pro to,“ říkám, „abychom fotografii Chloé ukázali. Aniž bychom jí ovšem řekli, že se jedná o její matku.“

Suzy se zastavuje, pouští mou paži a vyjeveně na mě hledí.

„Ale proč bychom to dělali?“

„Abychom věděli, jestli opravdu ví, kdo je.“

„Není nebezpečné, aby se dozvěděla, že není člověk?“

„Otázka by se mohla položit také obráceně: není nebezpečné, aby to nevěděla?“

Suzy tak dlouho mlčí a vypadá tak rozrušeně, že jí kladu ruce na ramena a přitahuji k sobě.

„Jestli jsi proti tomu, neuděláme to. Ale uvazuj o tom. Nech si tu věc projít hlavou, až budeš sama. A zítra mi povíš, jak ses rozhodla.“

„Díky, Ede,“ odpovídá po chvíli. Potom pokračuje:

„Ty si myslíš, že Chloé příliš chráním.“

„Ne tak docela. Je těžko poznat, kdy je dítě chráněno nepřiměřeně. Obyčejně se to dá posoudit až dodatečně. A kromě toho nejde jen o Chloé. Je tu taky vědecký zájem. Samozřejmě bych nikdy neobětoval Jedno druhému, ale je třeba vzít obojí v úvahu.“

Po zbytek dne už o tom nemluvíme, ale druhý den, když sedíme na terase u snídaně, se Suzy ozve:

„Důkladně jsem o tom přemýšlela a navrhuji ti toto. Dáme fotografii Chloéiny matky do tašky s obrázky, zároveň s dalšími fotografiemi sob, zvířat a věcí, které zná: tebe, mne, Juany, Emmy, Marie, Tigera, Rodericka, Randoma i samotné Chloé, a vyzveme ji, aby položila na-právo tvory nebo věci, které má ráda, a aby zařadila vlevo ty, které ráda nemá. Potom ji ovšem požádáme o komentář, proč se tak rozhodla. A]e jak Chloé známe, můžeme si být jisti, že to udělá sama od sebe.“

Je to výborný nápad a má tu výhodu, že když zamícháme snímek šimpanzice mezi třicet jiných snímků, zbavíme tak jeho předložení dramatičnosti.

Když nastala doba vyučování, Chloé velice rychle pochopila, oč jde a bavila se tím jako hrou; její třídění – ovšem s výjimkou snímku její matky – pro nás nebylo žádným překvapením.

Nalevo se dostaly všechny kočkovité šelmy a kočka (špinavá, páchnoucí, záchod), jakožto i hadi a krokodýlové. Pes, kůň, ovce, ba i kráva, které se zprvu bála, přišli do hromádky vpravo, stejně tak i Klobouk (Pablo) a Doktor (Donald). Kuchyň (Juana) byla zařazena doleva s velice úsečným špatná. Stejně tak i Chleba (pekařka) a Dopisy (listonoš). Velký, Copy, oba Čerti a Uzel se octli vpravo s velmi příznivými komentáři. Přivítání obrázků Miminka Lásky a Hezké bylo nadšené. Fotografii Hezké Chloé několikrát políbila. Z předmětů, které jsme na poslední chvíli vložili do tašky, aby počet byl úplný, se dostaly na levou stranu jen dva: zámek, protože znemožňoval otevřít dveře, a smeták, protože si vzpomněla, že jsem ji jeho prostřednictvím vypudil z vršku skříně, kde se chlapcům posmívala s šachovou figurkou v prstech. Z potravin byla odložena na levou pouze houba. Vlastní podobiznu vychválila stejně jako svůj obraz v zrcadle a pečlivě ji položila napravo od pravé hromádky. Když se objevila podobizna její vlastní matky (kterou jsem si schoval na konec, ale která ve skutečnosti přišla na řadu asi po dvou třetinách hry), zeptala se:

„Co to?“

„Opice,“ řekla Suzy.

Opakovala jí znak, ale Chloé ho odmítla napodobit. Držela fotografii v rukou a hleděla na ni s nechutí. Pak řekla:

„To špinavé špatné páchnoucí ošklivé záchod.“ Načež ji položila na levou hromádku.

Když jsme zůstali sami, Suzy jen stěží mohla skrýt své uspokojen1! což potvrdilo můj dojem, že v tomto pokusu byla silně citově zaangažována a že to byla zkouška nejen pro Chloé, ale i pro ni.

„Tak teď je to jasné!“ řekla. „Chloé se považuje za člena rodu!“

Mám velký respekt k Suzyině inteligenci, ale v tomto případě se mi zdá že její úsudek byl zamlžen mateřským citem.

„To je jeden výklad,“ řekl jsem, „mohou však být i jiné. Chloé v tomto testu neodpověděla jednoznačně. Svou matku si hodně dlouho prohlížela, než ji vehementně zařadila mezi nesympatické tvory a věci. Ale množná, že ten negativní soud nebyl o nic upřímnější než lživá samochvála, kterou vyslovuje před zrcadlem. Kdyby její matka na sobě měla lidské oblečení jako ona sama, byla by ji Chloé tak brutálně odsoudila? Znamená toto odsouzení, že Chloé má opravdu pocit sounáležitosti s lidským rodem, anebo jen prozrazuje její přání stát se jeho součástí?“

„Ty všechno tak komplikuješ!“ řekla Suzy a v jejím tónu bylo něco, co se podobalo mrzutosti.

„Nekomplikuji,“ řekl jsem s nepatrnou úsečností, „jenom věci nejsou tak jednoduché.“

Cítil jsem však, že ta námitka jí není příjemná a rozloučil jsem se s ní milým slůvkem, než jsem se šel zavřít do pracovny.

Za hodinu se ozvalo zaklepání na mé dveře a její hlas mě skrz dřevěný panel požádal, abych otevřel. Objevila se s podnosem v ruce.

„Myslela jsem,“ řekla s kouzelným úsměvem, „že by sis se mnou třeba rád vypil trochu čaje, abys tak rozdělil své pracovní dopoledne.“

Druhý den Juana znovu onemocněla bronchitidou, která se zkomplikovala záchvatem záduchy, a Maria de los Ángeles byla svěřena nám. Nejdřív jsme její postýlku dali k Emmě, ale první večer nám Maria v dotyčné místnosti a Chloé v dětském pokoji uspořádaly takový koncert pláče a křiku za tím jediným účelem, aby spolu mohly být v noci, jako spolu byly ve dne, že jsme nakonec, aby bylo trochu klidu, umístili Mariinu postýlku do dětského pokoje.

Proběhlo to lépe, než se dalo očekávat. Příští ráno je Emma našla v Chloéině hnízdě – říkám v hnízdě, ne v lůžku: hluboce spaly jedna druhé v náručí.

Buď jako buď, takové pozdní probuzení bylo výjimečné; a my jsme už dávno ustanovili zákon, který měl zaručit náš ranní klid. Chloé k nám za žádných okolností nesměla do pokoje dřív, než jsme se umyli, oblékli, tedy dřív než v osm hodin. Zákon se přirozeně vztahoval i na Marii, když s Chloé sdílela pokoj.

Chloé vždycky s nesmírnou netrpělivostí čekala na ono „Sezame, otevři se“. Předně proto, aby se ubezpečila, že tu pořád jsme a že v noci Přišla o rodiče. Potom také proto, aby se mohla podívat do zrcadla: tato činnost nějakou dobu trvala a ona si ji vždy ohlašovala sama c sebe:

„Chloé vidět obraz Chloé.“

Tak tedy Maria, která za ní všude chodila a všechno dělala po ní objevila toho rána potěšení, které u tety zřejmě neměla, protože tam nebylo veliké zrcadlo: potěšení z pozorování vlastní osoby.

Chloé na to nejdřív reagovala tak, že jí zakázala přístup k radosti, kterou chtěla vychutnat sama. Jakmile zpozorovala, že Maria přistup je k zrcadlu, vzala ji dost drsně za paži a odvedla ji zpátky ke dveří, ložnice. Maria se dala do breku a Suzy mi zašeptala do ucha: „Nechme je, ať si to vyřídí mezi sebou.“

Měla pravdu; když se totiž Chloé nadšeně vynadívala na své předvádění grimas, vrátila se k Marii, která dosud poplakávala u dveří, objala ji, utěšovala ji hubičkami, něžným houkáním a lechtáním. Pote i od ní poodstoupila a prohlásila.

„Chloé milovat Miminko Lásku.“

Když takto znovu vyznala své city, vzala Chloé Miminko Lásku; paži a dovedla ji před vysoké zrcadlo. V té chvíli jsme seděli, Suzy na posteli a já vedle ní na nízké lenošce, a beze slova tu scénu pozorovali dbajíce o to, abychom na sebe neupozornili. Obě děvčátka k nám byla obrácena zády, ale díky odrazu v zrcadle jsme jim mohli vidět do tváře. Maria už předtím pozorovala svůj půvabný obličej v zrcadle, i když třeba jen v takovém, jaké viselo nad umyvadlem v tetině domě. Skutečnost, že se vidí od hlavy k patě, ji však zřejmě fascinovala. No ovšem! Neprováděla žádnou z těch legrácek a komedií, nepředváděla se. ani nedělala akrobatické kousky jako Chloé při druhém setkání se zrcadlem. Právě tak jako ona se však neopomněla postavit z profilu, ze tří čtvrtin, ba i zády k zrcadlu (s hlavou skloněnou na rameno), aby na sebe mohla dívat ze všech stran.

To byl jediný bod, v němž se obě přítelkyně shodovaly, neboť když se Maria takto prostudovala, aby si takříkajíc udělala inventář svých půvabů, začala se vlnit a kroutit a své pohyby provázela spoustou roztomilých výrazů tváře; dokazovala tak, že i když v pohyblivosti a vy nalézavostí zůstává daleko za Chloé, vyniká nad ní naproti tomu velice v umění svůdného chování.

Z nich obou však nebyla nejvíce fascinovaná Maria, nýbrž Chloé která pro jednou zapomněla pozorovat samu sebe, aby mohla v zrcadle zamyšleným pohledem sledovat koketování Miminka Lásky. Chvíli jsem se domníval, že se v hnutí soutěživosti, která u ní vždycky byla silná, začne po Marii opičit a přežene napodobování až k frašce, jak to často dělávala. Nic takového se nestalo. A to, k čemu došlo v následující vteřině, nás ohromilo. Zasněný pohled Chloé se zachmuřil a ona najednou klesla na zem, schoulila se, zakryla si oběma rukama oči a rozplakala se.

Suzy si sedla se zkříženýma nohama na koberec proti Chloé a zeptala se anglicky:

‚Co je, Chloé, co se stalo?“

Dvakrát nebo třikrát otázku opakovala, ale nedostala žádnou odpověď.

„Proč Chloé plakat?“ řekla Suzy v ameslanu.

Žalostný pláč zesílil. Suzy se naklonila a vzala ji do náruče. Chloé si to dala líbit, ale ruce z očí neodtáhla a neuvolila se odpovědět.

Mlčení tak málo odpovídalo její povaze, že jsem začal pociťovat určitý neklid. Co jen se jí mohlo tak velice dotknout? Suzy si patrně stejně jako já uvědomila, že bez pomoci prstů nemůže Chloé mluvit, neboť po chvíli jí něžně sňala ruce z očí. Chloé položila hlavu Suzy na rameno a podívala se na ni. Obličej měla poznamenaný bezmezným smutkem.

„Proč Chloé plakat?“ zeptala se Suzy ameslanem.

„Já smutná, já plakat,“ řekla konečně Chloé.

„Vždyť to vidím,“ řekla Suzy anglicky.

A pokračovala v ameslanu:

„Proč ty plakat?“

„Já ne vidět obraz Miminka Láska.“

Její znaky byly dělány rychle a zmateně, tak trochu jako kdyby člověk mluvil přerývaným hlasem. Suzy na mě tázavě pohlédla.

„Jestli dobře rozumím,“ řekl jsem, „nechce vidět Mariin obraz v zrcadle.“

Suzy se obrátila k Chloé a zeptala se:

„Ty ne vidět obraz Miminka Láska?“

„Já ne vidět.“

„Proč?“

„Miminko Láska hezká.“

„A co na tom?“

„Chloé ošklivá.“

Když to řekla, znovu si zakryla rukama oči a bolestně sténala. Na Suzyině výrazu jsem viděl, že je otřesena, šel jsem si tedy sednout Vedle ní na koberec a začal jsem Chloé hladit. Ta po chvíli sama od sebe spustila ruce z tváře, pohlédla na mě očima, nad jejichž zoufalým vy rázem se mi sevřelo srdce, a řekla:

„Miminko Láska hezká, Chloé ošklivá.“

„Ne,“ řekl jsem, „Chloé jiná.“

Řekl jsem to dvakrát; jednou ameslanem a po druhé velmi důrazně anglicky. Jindy na Chloé dělalo velký dojem, když jsem se na ni obracel důrazným tónem anglicky. Tentokrát však kouzlo neúčinkovalo Dokonce ani neodpověděla mně; pohlédla na Suzy, jako by ji nikdy předtím neviděla, pozorně a zarmouceně chlupatou rukou přejela jemně po jejím obličeji, jako by podrobně zkoumala její rysy jeden po druhém, a potom řekla:

„Matka Chloé hezká, proč Chloé ošklivá?“

Tato věta nás tak ohromila, že jsme nevěděli, co odpovědět. Věřila-li Chloé opravdu, že je Suzy její matka, jak si mohla dříve nevšimnout, jak velice se od ní liší? Nakonec jsem přišel na odpověď, která s mně samotnému zdála málo přesvědčivá.

„Chloé ne ošklivá matka Chloé jiná.“

Lepší však bylo, když jsem ji vzal do náruče, líbal ji, chlácholil, opakoval zas a znova: Velký milovat Chloé. Postupně se uklidnila, a abych ji přivedl na jiné myšlenky, sdělil jsem jí, že s ní hned po snídani půjdu na procházku. K mému velkému překvapení to odmítla. Raději si chce s Emmou zahrát kulečník. Potom mi ji Suzy vzala z náruče. Dala si to líbit jako nemluvně. Zašel jsem do dětského pokoje a tiše jsem vysvětlil Emmě, co se stalo. Tu to tak dojalo, že se její velké černé oči zalily slzami.

„Emmo,“ řekl jsem, „neplačte. A hlavně ne před ní. Za pět minut si pro obě děti přijďte k nám do pokoje.“

Vrátil jsem se do ložnice a zjistil jsem, že jsme v tom rozruchu úplně zapomněli na Marii. Je pravda, že k tomu sama přispěla, jak jen mohla. Našel jsem ji, jak sedí na koberci, zády opřená o postel; zabírala opravdu málo místa a nešpitla ani slovo. S neklidným výrazem upřeně hleděla na Chloé. Patrně neznala ameslan natolik, aby pochopila smysl toho, co se tu udalo, ale vycítila, že něco s Chloé neklape, a byla z toho smutná. Sklonil jsem se k ní a políbil ji; ona mé políbení opětovala, objala mě kolem krku a stiskla ho, což dosud nikdy neudělala.

Konečně se objevila Emma a Chloé s tesknými „Hu! Hu!“ vyžadovala, aby ji nesla v náručí. Dělala ze sebe miminko, aby si vytvořila jakýsi koutek uvnitř svého zármutku. Nedívala se na Marii a Maria, která se najednou cítila velmi osamělá, šla za Emmou, držíc se jí za sukni, což bylo u šestileté dívky překvapivé.

Zavřel jsem dveře a vrátil se k Suzy. Seděla na lůžku, ramena opřená vypolštářovanou zadní pelest, a věnovala mi bledý úsměv.

Já taky moc potřebuju, aby mě někdo utěšil,“ řekla.

Posadil jsem se vedle ní a objal ji okolo krku.

„Chloé není ošklivá,“ řekla defenzivně, „proč by musela přijímat měřítka krásy našeho druhu?“

„Protože s námi žije.“

„Ede, vzpomínáš na ten první den, kdy jsme Chloé přivezli ze zoologické zahrady zabalenou ve staré ovčí kůži? Litovala jsem ji, že je v Yaraville jediná svého druhu.“

„Ano, vzpomínám si.“

„A teď v pěti a půl letech na to přišla.“

„Mne udivuje právě to, že si to uvědomila tak pozdě.“

„Ba ne, Ede, na tom není nic divného. My jsme příliš velké osoby, než aby ji napadlo se s námi srovnávat. Maria je stejně stará a stejně velká jako ona. A právě, když viděla sebe vedle Marie, uhodil ji ten rozdíl do očí. To odhalení způsobila Maria a zrcadlo.“

„A možná taky snímek její matky.“

„Ach, Ede!“ řekla Suzy, ‚já tomu vůbec nerozumím. Všechno je to tak popletené, tak si to navzájem odporuje! Jak může zároveň zavrhnout svou matku a druhý den objevit, že je o tolik jiná než my?“

Kapitola VII

Opravdu v tom byl rozpor: co měla chudák Chloé na mysli, když říkala, že je „ošklivá“? Že se nepodobá ani Miminku Lásce, ani Hezké ani Velkému, nikomu z nás, zkrátka že nevypadá jako lidská bytost?

A přece den předtím urážlivě odhodila na hromádku nemilovaný obrázek své šimpanzí matky, jejíž podobnosti s vlastní osobou si měla všimnout. A co bylo ještě překvapivější: tentýž den, kdy jí zrcadlo odhalilo její „ošklivost“, zařídili jsme to tak, že jsme jí znovu mezi třiceti jinými obrázky předložili snímek její matky, a Chloé ji znovu odhodila.

Ten den jsme strávili ve značném neklidu. Báli jsme se, aby ztráta lásky k sobě samé, kterou Chloé projevila před zrcadlem, se pro ni nestala traumatem a aby neškodila i programu na ni zaměřenému – v tom smyslu, zeji doposud její vášnivá integrace do lidské rodiny motivovala k tomu, aby se učila znakové řeči. A vskutku, toho dne nám Chloé připadala deprimovaná, odtažitá, nepozorná při vyučování, nejevila velký zájem o hry, a dokonce i když šlo o čokoládu a ovoce, odmítla provést znaky, aby o ně požádala.

Člověka to mátlo: Chloé zavrhovala svou matku jakožto zvíře, a zároveň zavrhovala sama sebe jako tvora nikoli lidského. Bylo to pro ni dozajista velice nepříjemné postavení, když se najednou ocitla mezi dvěma druhy a nemohla se přitom rozhodnout, ke kterému patří.

Způsob, jakým Chloé hned nazítří toto dilema vyřešila, mě udivil: když nám ráno v osm přišla popřát dobré jitro do naší ložnice, zastavila se, než přešla prostor, odkud by se mohla vidět v zrcadle. Všiml jsem si toho, vzal jsem ji do náruče a otočil jsem se na patách tak, aby se ocitla rovnou před zrcadlem. Okamžitě si oběma pěstmi zakryla oči. V následujících dnech a týdnech energicky setrvávala na tomto postoji. Kladl jsem jí různé léčky, aby se znovu do zrcadla podívala. Všem se vyhnula.

Bylo zřejmé, jak se rozhodla: její odraz jí sdělil, že je „ošklivá“, ne lidská, ona tedy svůj odraz zrušila. A když jsme jí toho dne potřetí ukázali fotografii její matky, rozhodla se pro řešení ještě radikálnějši: než jsme mohl zasáhnout, roztrhala ji. Vlastně tedy rozřešila svůj problém pštrosím strkáním hlavy do písku; tato metoda není neznámá ani „geniu druhu a funguje docela dobře, alespoň do té doby, než nějaká neblahá událost protrhne závoj dobrovolného zaslepení.

Pocítili jsme nevýslovnou úlevu, když se toho památného dne, poté co uvalila tabu na zrcadlo a co nás oba nejméně desetkrát políbila, vymanila z naší náruče, sama seběhla radostně posnídat na terasu, kde našla děti, a hned na ně začala dorážet neustálými žádostmi v ameslanu, přičemž se nejčastěji obracela na Jonathana, svého velkého oblíbence. A protože Jonathan byl právě zaujatý živou diskusí s Arielem a nevěnoval jejím znakům žádnou pozornost, Chloé mocně zabouchala svým kovovým kalíškem na stůl a opakovala znaky s neztenčenou energií:

„Žlutý čert špinavý zlý záchod dát ovoce nápoj Chloé prosím!“

Jonathan jí konečně vyhověl a ona se zasmála; její smysl pro humor se toho rána zdál obzvlášť nabroušený a znovu cítila radost ze života. Když spatřila, jak se listonošovo auto zastavilo na náspu, hbitě seskočila ze židle a běžela k němu. Vlastně neměla Dopisy ráda. Zařadila ho mezi nežádoucí. Ale chtěla splnit svůj úkol. Dopisy měl předávat psaní a zásilky Chloé a její povinností bylo mi je donést. Vážně tento úkol opět splnila, usedla a zůstala vedle mne sedět po celou dobu, co jsem četl svou poštu, a vraštila obočí při „četbě“ obálek. Kvůli ní jsem se snažil obálky rozlepovat, místo abych je trhal. A když jsem si je přečetl, musel jsem je znovu zalepit a pak jí je podat. Ona pak dělala, jako že je čte.

Všechno bylo v pořádku, já měl svou poštu a ona měla svou. Bývaly doby, kdy po „přečtení“ dávala svou poštu do úst a udělala z ní kaši. Ale po mých naléhavých námitkách si tento omyl odvykla: pochopila, že dopis je ke čtení a ne ke žvýkání.

V této mé poště však bylo psaní, které jsem alespoň metaforicky žvýkal a přežvykoval, tak mě udivilo a zlákalo. Bylo to pozvání do Paříže na symposium o primátech a o studiích, které o nich byly napsány. Jména pozvaných, kteří již přislíbili účast, na mě udělala dojem. Všechna měla své čestné místo v mé knihovně.

Když jsem dopis dočetl, dal jsem ho přečíst Suzy a její tvář se rozzářila nejživější radostí.

.Ach, Ede!“ řekla. „Strávit spolu týden v Paříži v mém bytě v DuPetit-Thouars!“

„A také se zúčastnit symposia,“ zasmál jsem se, „které trvá pouze dva dny…“

Pověděl jsem o té dobré zprávě Donovi a on z ní měl radost mnou; slíbil mi, že za naší nepřítomnosti dvakrát denně zaskočí do Yaraville, aby viděl, jak Emma samotná zvládá Chloé.

„Za tohle pozvání vděčíš svému článku a fotografiím v The New Scientist“, řekl. „Měl jsi ho napsat už mnohem dřív. Projekt Chloé ‚ nezadá s těmi předcházejícími, a ty ses až příliš dlouho spokojil s tíffi1 že jsi pracoval sám ve svém koutku, aniž jsi co po kom žádal.“

„Ale já se o nic neucházím,“ řekl jsem, „ani o slávu, ani o subvence“

„No, pokud jde o subvence, je to šťastné rozhodnutí. S Premackem se handrkovali o ty jeho a Gardnerům je vůbec zrušili.“

Profesor Salomon, který v Národním středisku vědeckého výzkumu uspořádal to pařížské symposium, neměl, jak by řekl můj otec, „nic moc, čím by se pochlubil po tělesné stránce“. Byl malý, šedivý, hrbatý měl pleš a ve svých šatech se tak ztrácel, že se člověk divil, jak mu svaly vůbec umožňují, aby stál, chodil, sedal si a vůbec činil všechny pohyby živého tvora. Bylo také možné mít určité pochybnosti o jeho oběhovém systému, neboť měl tvář bílou jako sníh a rty bezkrevné. Avšak v tom bezbarvém obličeji žily nádherné černé oči – živé, pronikavé, bystré a šelmovské. A když se profesor ujal slova, překvapil nás silou, sytostí, hloubkou a výrazností svého hlasu, jistě nejnádhernějšího basu, který kdy vycházel z tak drobounkého těla.

Když se objevil na tribuně, byl jsem už usazený se Suzy po levici a na pravé straně vedle mne byl asi padesátiletý, řádem dekorovaný pán, který mě přátelsky pozdravil, když si sedal. Avšak většina přítomných vědců ještě postávala a profesor Salomon zavíral a otvíral kapesní hodinky a při tom vrhal kolem sebe znepokojené pohledy; ale nikdo zřejmě nijak se začátkem nespěchal. Lidé se porůznu shlukovali ve skupinkách po třech čí čtyřech a vedli soukromé rozhovory.

Tyto skupinky se ostatně neustále přetvářely a zdálo se, že ambicí každého účastníka je pohovořit s co největším množstvím lidí v nejkratším možném čase. Tento obřad mi připomněl obyčeje vlků sionýské smečky, jak je výborně popsal Kipling: ti, než zahájili poradu, šli jeden druhého očichat, aby si byli jisti, že se dobře znají. K naší velké lítosti nikdo nepřišel do našeho koutku, aby očichal Suzy a mne. Je pravda, že i když mé jméno figurovalo na programu, který se rozdával u vchodu, nikdo mě dosud neznal od vidění.

Projednou jsem litoval, že jsem tak málo známý, když tu můj soused po pravici, ten pán s řádem, se ke mně obrátil se slovy:

Tady čtu v programu, že nějaký pan Dále nám má něco povědět i „é šimpanzici. Znáte ho?“

To jsem já.“

Ach, promiňte! Považoval jsem vás za Francouze. Nemluvil jste teď se svou sousedkou francouzsky?“

To je moje žena. Je Francouzka.“

Suzy se předklonila a usmála se na něj. Pán prohlásil, že ho velice těší a představil se. Bohužel jsem, jak se často stává, jeho jméno přeslechl a netroufal jsem si ho požádat, aby je opakoval. Zapamatoval jsem si jen jeho křestní jméno a funkci. Jmenoval se Pierre a byl profesorem na jedné pařížské univerzitě.

Profesor Salomon těkal pohledem pronikavých černých očí po sále a dával najevo známky netrpělivosti. Říkám, „dával najevo“ a ne „prozrazoval“, protože mi při bedlivém pozorováni připadaly úmyslné. Chápal jsem jeho problém. Badatelé jsou většinou lidé přesní a tedy přišli včas. Byli však tak zabráni do očichávání, že ještě deset minut po udané hodině roztroušeně postávali. Ostentativně, řekl bych dokonce dramaticky (ale třeba se svou komedií sám bavil) natáhl ruku s hodinkami a pohlédl na ně se svraštělým obočím, jako by ho znepokojoval rychlý chod ručiček. Tato pantomima neměla žádný účinek. Zakašlal, ale jeho kašel zůstal v šumu řečí a šeptání bez povšimnutí. Zaťukal ukazovákem na mikrofon před sebou a přiměl tím tři čtyři skupinky, aby se šly posadit na svá místa. Rozhoupal hodinky na řetízku s ciferníkem obráceným k posluchačům, což u některých vzbudilo smích a přesvědčilo několik napravených hříšníků, aby se posadili. Avšak polovina přítomných dosud stála. Salomon tedy vstal, což samo o sobě nevzbudilo žádnou senzaci: tak malinký kousek prostoru jeho tělo zaujímalo. Ti však, kdo jako já na něj hleděli, vyčetli z jeho pohledu, že se k něčemu rozhodl. Už provedl volbu mezi obavou, že bude vypadat jako by chtěl kolegy komandovat, a přáním dodržet rozvrh.

Uchopil mikrofon rukou o málo větší než ruka desetiletého chlapce a řekl:

„Dámy a pánové, račte se posadit, prosím.“

Sytost a mohutnost jeho krásného basu, zesíleného ještě mikrofonem a paradoxně vycházejícího z té křehké postavičky, měly na zbloudilé ovečky ohromující účinek. Ty se rozešly a spěchaly na svá místa tak rychle, jak jen jim to důstojnost nebo tělnatost dovolovala.

Salomon spokojeně pohlédl na své učené stádo a potom dobromyslně a aniž sám vyslovil vlastní stanovisko, přistoupil k choulostivému problému řeči u primátů.

„Dámy a pánové, i když chápu a sdílím vaše potěšení z toho, že jste se tu sešli a obnovili vzájemné přátelské vztahy, nikdo nepochybuje že toto symposium je spíš příležitostí než účelem těchto shledáni (úsměvy), neboť naším cílem je diskutovat o choulostivé otázce, která rozděluje a možná bude trvale rozdělovat vědeckou obec. Tato otázka zní‘ Jsou nebo nejsou primáti schopni používat řeč?

Doufám, že mě neoznačíte za šovinistu, připomenu-li, že myšlenku učit primáta posunkové řeči poprvé vyjádřil Francouz: přírodovědec La Mettrie. Avšak La Mettrie se spokojil s tím, že na ten skvělý nápad přišel (úsměvy). Byli to američtí vědci, kteří se pokusili, nikoli bez námahy, neúspěchů, slz, potu a skřípění zubů, tento nápad uskutečnit.

Tak se třeba Hayesovi pokusili naučit svou opici Viki anglicky. Neuspěli, ale i ten neúspěch přinesl ovoce, neboť přesvědčil badatele, že primáti jsou a jednou provždy budou neschopni vyslovovat zvuky artikulované řeči.“

Nato několik lidí zatleskalo, což zřejmě profesora Salomona překvapilo, neboť pohlédl na posluchače zpod brýlí a zároveň laskavě i zlomyslně řekl:

„Jestliže jsem se zmínil o neschopnosti primátů mluvit artikulovanou řečí, udělal jsem to proto, abych nad tím vyslovil politování, nikoli uspokojení.“ (Smích a potlesk.)

Ty trvaly hezkou chvíli, a tak se můj soused Pierre ke mně naklonil a polohlasně mi řekl:

„Starý pán je pěkně setřel, i když to udělal tak nenápadně.“

„Koho?“

„Zpátečníky.“

„Koho tím míníte?“

„Lidi, kteří si myslí, že je pro člověka urážlivé, aby opice dovedla mluvit, byť i jen posunky.“

„A takový názor existuje i tady?“

„Ovšem. I mezi vědci na vysoké úrovni se vyskytují duchové létající při zemi.“

Pierre promluvil tiše, ale ne natolik, aby ho Suzy neslyšela. Dala se do smíchu. Mezitím sál utichl, a proto se nějaká stará dáma vedle Suzy k ní pootočila s nesouhlasným výrazem a zachovala si ten výraz i po tom, co se Suzy na ni mile usmála. Je ovšem možné, že při jejím málo pohyblivém obličeji měly výrazy tváře sklon utkvít na jejích rysech i když už neodpovídaly jejím pocitům.

Salomon pokračoval:

Po Hayesových jsme byli svědky prvního pokusu naučit šimpanze ameslan. Veškerá zásluha na tomto projektu připadá manželům Gardovým, byli v tomto oboru pionýry. (Potlesk.) Jejich práce však bohužel nebyly jednomyslně oceněny a oni je museli ukončit vzhledem k tomu, že jim nebyly obnoveny subvence. Já toho za svou osobu vzhledem k dosaženým výsledkům nesmírně lituji.“ (Živý potlesk.)

„V současné době ti, kteří učí primáty ameslan, jako Francine Pattersonová gorilu Koko nebo doktor Dále šimpanzici Chloé, si náklady na svůj projekt hradí sami.“ (Pierre se ke mně obrátil a usmál se.)

„Ameslan nebyl jediný jazyk, který se u primátů používal. Jiní vědci – Premackovi se šimpanzici Sarah a Rumbaughovi se šimpanzici Lanou – dali přednost umělé řeči, kterou sami vymysleli.“

V tom okamžiku nastal u vchodu do sálu jakýsi šum. Salomon přerušil svůj projev a v prostřední uličce se objevilo pojízdné křeslo; v něm seděla dáma, jejíž povadlý obličej korunovala houšť jasně rudých vlasů. Člověk, který křeslo tlačil, byl dlouhý a hubený; vypadal neohrabaně a klátivě jako mladíček, ačkoli podle rysů tváře mu nebylo méně než sedmdesát.

Dostrkal pojízdné křeslo až k první řadě, a když pro sebe nenašel volnou židli, usedl na okraj tribuny.

„Marceli, kde jste?“ řekla dáma zvučným a velice zřetelným hlasem.

„Vedle vás, má drahá.“

‚A kdo je na tribuně?“

„Profesor Salomon.“

„Dobrý den, Salomone,“ řekla dáma, tváříc se jako královna.

„Dobrý den, madame,“ řekl Salomon.

„Pokračujte, prosím, Salomone.“

„Cekal jsem jen na vaše dovolení,“ řekl Salomon.

Z několika míst se ozval smích. Naklonil jsem se k sousedovi po Pravici.

„Kdo je to?“

„Paní de Furstemberg, bývalá rektorka Pařížské akademie. Je už dvacet let ochrnutá.“

„Proč nosí modré brýle?“

„Je slepá.“

„Proboha, to je všechno?“

„Ne, je taky napůl hluchá. Ale němá není, však uvidíte. A má železnou výdrž.“

„Připadá mi, že se k Salomonovi chová značně důvěrně,“ řekla Sun, naklánějíc se k nám.

„Salomon je její bývalý žák.“

„Abychom se vrátili k Premackovým,“ řekl Salomon. „Jak už jsem řekl, vymysleli si umělý jazyk, aby v něm mohli komunikovat se svou šimpanzicí Sarah. Tvořily ho dílky z plastické hmoty, každý jiného tvaru a jiné barvy. Na zadní straně měly magnet, kterým se daly upevnit na magnetickou tabulku. Každý dílek představoval jedno slovo. Například modrý trojúhelník znamenal jablko, růžový čtverec banán.“

„Nevidím žádnou výhodu tohoto umělého jazyka před ameslanem,“ řekla najednou paní de Furstemberg svým zvučným hlasem. „Předně šimpanz doopravdy nemluví, ani rukama. On vlastně píše. Za druhé může psát jenom v laboratoři, s plastikovými dílky na magnetické tabuli. Za třetí mu může rozumět jenom jeho instruktor, kdežto ameslanu rozumějí milióny Američanů. A konečně ve znacích ameslanu, jako ostatně i v mluvené řeči, bývá často jakási podobnost mezi znakem a slovem na jedné straně a věcí, kterou označují, na straně druhé. V tom právě jsou ty jazyky lidské. Salomone, jak jste říkal, že se označuje slovo ‚banán‘ v umělé řeči Mr. Premacka?“

„Růžovým čtvercem.“

„Růžovým čtvercem! To bych ráda věděla proč. Proč tedy už růžový trojúhelník jako měli homosexuálové v nacistických koncentrácích? Když řeknete slovo ‚banán‘, ať už anglicky nebo francouzsky, nevybaví se vám, pokud vím, tvrdý předmět s úhly jako je čtverec. Vybaví se vám předmět dlouhý a měkký.“ (Smích.)

„Symbol Mr.Premacka je samozřejmě nahodilý,“ řekl Salomon, „vždyť se jedná o umělou řeč.“

„Vidíte, a tam právě ta bota tlačí,“ řekla paní de Furstemberg vehementně. „Jestliže někdo chce naučit primáta nějakou řeč, aby s ním mohl komunikovat, ať to tedy alespoň učiní v jazyce, který šíří silnou dávku lidskosti, jako ameslan. Salomone,“ pokračovala týmž autoritativním a zároveň familiérním tónem, jakým k němu patrně mluvila před nějakými čtyřiceti lety, když ještě býval jejím žákem, „víte, jak se v ameslanu řekne ‚nemluvně‘?“

„Ano, madame,“ odpověděl Salomon s pobaveným úsměvem, „tak“ hle.“ A přitáhl si tenounké paže k hubené hrudi, jako by kolíbal nemluvně. (Smích.)

Jistě připustíte,“ pokračovala paní de Furstemberg svým zvučným hlasem, „že tento posunek je výmluvnější a lidštější než růžový čtverec označení banánu. Může mi pan Premack na to odpovědět?“

Nemohl se tohoto symposia zúčastnit,“ řekl Salomon, „jako ostatně ani manželé Rumbaughovi, o jejichž práci bych teď chtěl podat stručný souhrn, dovolíte-li mi, madame, abych pokračoval,“ obrátil se na paní de Furstemberg a z jeho hlasu zněla směs úcty, sympatie a ironie.

‚Já se omlouvám, že jsem vás přerušila, můj milý Solomone,“ řekla paní de Furstemberg. „Činím to kajícně, ale jak se znám, nemohu vám slíbit, že nedojde k recidivě.“

(Úsměvy.)

„Taje za všechny prachy,“ řekla Suzy a naklonila se, aby viděla na mého souseda po pravé straně. „Ale proč si barví vlasy na červeno?“

„Říká, že ji těší nosit na hlavě barvu, teď, když už nemůže nic vidět.“

„Promiňte, madame,“ řekla stará dáma vedle Suzy, „ale udělala byste mi radost, kdybyste zachovávala ticho. Já chci poslouchat.“

„Udivujete mě,“ řekla Suzy, „chcete poslouchat, ještě než se pan Salomon znovu ujme slova?“

Sotva to dopověděla, začal Salomon zase mluvit. Položil jsem Suzy ruku na stehno, ne proto, abych ji utěšil, ale abych pohoršil její sousedku. Protože jsem se jí zároveň však vyhýbal pohledem, nemohl jsem poznat, jestli se mi to podařilo.

„Rumbaughovi,“ řekl Salomon, „si vymysleli jinou umělou řeč a jiný způsob, jak ji učit. Symboly, představující slova, byly natištěny na klapkách zvláštního psacího stroje. Když šimpanzice lima stiskla klapku, ta se rozsvítila a symbol se objevil na obrazovce před šimpanzicí a zároveň na jiné obrazovce ve vedlejší místnosti, kde se zdržoval experimentátor. Všechna komunikace mezi experimentátorem a Lanou tyla automaticky zaznamenána počítačem.“

Po slově „počítač“ Salomon zmlkl a pohlédl na paní de Furstemberg. Když se ani nepohnula, zeptal se s úctou, která byla zároveň upřímná i předstíraná:

„Chtěla jste něco poznamenat, Madame?“

„Vůbec nic,“ odpověděla neupřímně podrážděným tónem. „Musíme přece zachovávat určitou kázeň, nemá-li se z tohoto symposia stát dialog nebo dokonce monolog.“ (Smích.)

„Tak to jsem se asi zmýlil ve vašich úmyslech.“

„Salomone,“ řekla káravě, „nepokoušejte se mě přechytračit! Vy docela dobře víte, co mi na tomhle druhu pokusů vadí: totiž to, že chudák šimpanzice Lana je laboratorní zvíře, které se pomocí sofistikovaných přístrojů baví se svým instruktorem v jakési nelidské řeči, které rozumí jenom on. Jaké to má důsledky, víte sám. Odvedete tu malou nešťastnici z její laboratoře, pryč od těch neskladných a složitých přístrojů, a ona už není schopna cokoli komukoli sdělit.“

„Madame,“ řekl Salomon, „tak nevím, je-li zrovna fér rozvíjet tuto kritiku v nepřítomnosti Premackových a Rumbaughových.“

V tom okamžiku nějaká vysoká dívka s tváří orámovanou dlouhými světlými vlasy, požádala o slovo a Salomon řekl:

„Miss Francine Patersonová, že ano? Máte slovo.“

„Chtěla bych říct toto: na kritiky, které se ozvaly ve Spojených státech a které byly mnohem méně oprávněné než ty, co jsme právě slyšeli tady, odpověděli Rumbaughovi tak, že své výsledky někdy hájili a jindy zas minimalizovali. A co se týče Premacka, ten se ani nepokusil hájit ty svoje. O jazykových schopnostech primátů prohlásil, že jsou ‚trivial‘.

„Co znamená ‚trivial‘?“ zeptal se Salomon.

„Bezvýznamné,“ řekla paní de Furstemberg. „Když byl posledně v Paříži, kde dostal velice prestižní vědecké vyznamenání, slovo „primát“ mu skoro ani nepřešlo přes rty. Zato pronesl řeč, která byla naprosto pozoruhodná svou nesrozumitelností.“ (Smích.)

Když se smích ztišil, zdvihl se ze středu shromáždění mohutný hlas, ale ten, z něhož vycházel, nepovstal, takže jsem ho nemohl vidět.

„Pane předsedo,“ pronesl hlas s rozhořčenou intonací, „nebylo by možné zavést do diskuse trochu pořádku? Způsob, jaký se tady věci odvíjejí, velice málo odpovídá představě, kterou o symposiu mám.“

„Mojí taky ne,“ řekl Salomon dobromyslně. „Ale člověk nic nezmůže proti přírodním silám…“

„Měl jste říct proti slepým přírodním silám,“ řekla paní de Furstemberg, „to by vašeho odpůrce uspokojilo víc.“

Nastalo rozpačité ticho a Salomon řekl neutrálním hlasem:

„Přejete si něco dodat, pane?“

Dotyčný pán patrně zavrtěl hlavou, protože Salomon ihned pokračoval oznámením, že postupně pozve na tribunu Gardnerovy, Francine Pattersonovou a doktora Dalea, „tyto badatele, kteří mají společné to, že si vybrali ameslan k uskutečnění svých projektů.“

Když na tribunu přišli Gardnerovi za živého potlesku celého shromáždění, Pierre se ke mně naklonil a zeptal se:

„Znáte je?“

„Znám jejich práce, ale vidím je poprvé stejně jako vy.“

„Mají správné americké obličeje,“ řekl Pierre.

Suzy ta poznámka pobavila: předklonila se a polohlasně se zeptala:

„Co tím rozumíte?“

„Že jsou vážní, upřímní a skromní.“

„To je přesně ono,“ řekla Suzy.

Čtenář už zná dopodrobna projekt Chloé – a vzhledem k tomu, že tento projekt používá tytéž metody a tentýž jazyk, jako používají ve svých projektech Gardnerovi i Francine Pattersonová, nevidím důvod proč zde reprodukovat naše projevy. Nejsem kouzelník, takže bohužel není v mé moci tady předvést promítané filmy, zejména filmy Francine Pattersonové, kde je vidět, jak se potýká ne s šimpanzicí jako Chloé nebo Washoe Gardnerových, nýbrž s obrovskou gorilou slyšící na něžné jméno Koko. Říkám „potýká“, ale to je jen takový slovní obrat: Miss Pattersonová a Koko spolu zřejmě vycházejí jako dvě sestry, přes nerovnost postav, váhy a vzhledu.

Paní de Furstemberg nepřerušila ani jeden z našich tří projevů, ani k nim nepřičinila žádnou poznámku a spokojila se vřelým potleskem. Nepřekvapilo mě to, neboť nám bez okolků dala najevo, že pro komunikaci s primáty nepovažuje za vhodnou umělou řeč, a naopak, že vřele souhlasí s použitím nějaké lidské řeči, jako je ameslan. Suzy projevila názor, že po tom, co ten nevrlý opozičník volal k pořádku, rozhodla se třeba mírnit se ve svých zásazích do debaty. Pierre však zavrtěl hlavou: „To ji neznáte! Ta, a mírnit se? Ta si nedá ujít žádnou příležitost! Uvidíte!…“

Vystoupil jsem na tribunu jako poslední, a když jsem skončil, profesor Salomon se ještě vrátil k referátům a filmům, poděkoval Gardnerovým, Francine Pattersonové i mně za naše příspěvky a projevil radost nad zájmem, který u posluchačstva vzbudily. Připomněl nicméně, že proti závěrům projektu Washoe manželů Gardnerových i projektu Koko Francine Pattersonové vznesl pochybnosti profesor Mulberry. Námitky proti projektu Chloé vznést nemohl, protože ten vešel ve známost teprve nedávno, po článku dr. Dalea v The New Scientist.

„Profesor Mulberry,“ pokračoval Salomon, „sám vedl projekt Roy. Roy je mladý šimpanz, kterého se Mr. Mulberry a jeho tým snažili naučit ameslan. Po čtyřech letech přestal Roy věnovat svým instruktorům jakoukoli pozornost a profesor Mulberry musel svůj projekt ukončit. Závěr, který Mr. Mulberry ze svého pokusu vyvodil, byl negativní; i když je primát schopen naučit se slova, nelze tvrdit, že opravdu používá řeč.

Mr. Mulberry pak v řadě článků rozšířil svou kritiku i na projekt Washoe manželů Gardnerových, na projekt Koko Francine Pattersonové, na projekt Sarah Premackových i na projekt Lana Rumbaughových. Jeho kritika se opírala o texty, fotografie a filmy, které tito badatelé dali k dispozici vědecké obci. Gardnerovi a Francine Pattersonová hájili své projekty se značnou energií. Následovala polemika, která zanechala hluboké stopy a která v současné době zdaleka není u konce. Dávám slovo profesorovi Mulberrymu.“

Přiznávám, že Suzy i já jsme s velkou zvědavostí pozorovali tohoto obávaného inkvizitora, když rychlým krokem kráčel k tribuně. Po pravdě řečeno nám jeho vzezření nic nepovědělo. Byl to muž vysoké postavy s věncem světlých vlasů. Nebudu zde reprodukovat jeho referát, protože ten museli jeho oponenti během toho symposia takřka doslova opakovat, aby mohli vyvracet jeho stanovisko.

Když Mulberry domluvil, Francine Pattersonová, která už projevila velkou kuráž, když se denně potýkala se svou obrovskou gorilou, se pustila do protiútoku s naprostou neohrožeností, byť i tlumenými, akademickými slovy. Upozornila na to, že projekt Roy pana Mulberryho trval krátce8 a že trpěl vážnými „metodickými chybami“, které zeslabovaly jeho výsledky. Několikrát srovnala výsledky Mr. Mulberryho a svoje vlastní, zejména pokud šlo o počet znaků, které oba subjekty prováděli spontánně, to jest bez zásahu instruktora. Četnost těchto spontánních znaků činila u Roye pouze dvanáct procent, kdežto u Koko čtyřicet jedna procent.

„Ten rozdíl,“ řekla paní de Furstemberg,, je velice významný, zejména když uvážíme, že u Mr. Mulberryho většinu primátových odpovědí napovídá instruktor svými otázkami. Zdá se, Miss Pattersonová, že ten rozdíl v spontánnosti obou subjektů nepřipisujete rozumové nadřazenosti Koko nad Royem, ale tomu, co jste nazvala ^metodickými chybami‘ projektu Roy.“

„Ano, to právě mám na mysli,“ řekla Miss Pattersonová.

Více ale neřekla a to vyvolalo různé dohady a vzbudilo naši zvědavost.

Ta však byla zakrátko ukojena, když vystoupila na tribunu Beatrice Gardnerová a obraz dokreslila mnohem otevřeněji, zejména metody projektu Roy.

„Jestliže cílem, který si Mr. Mulberry stanovil,“ řekla, „bylo srovnání šimpanze Roye s dítětem stejného věku, pak byl jeho postup neobyčejně nepřiměřený. Hlavní část Royovy výuky se prováděla v komůrce bez oken, široké dva metry padesát a bez jakéhokoli předmětu, který by mohl Royovu pozornost odvádět od učení. A právě studováním videokazet natočených v této komůrce,“ dodala Beatrice Gardnerová s mstivou ironií, „dospěl Mr. Mulberry k závěru, že Royovy znaky ameslanu nejsou dost spontánní! Mulberry ostatně kladl svým asistentům na srdce, aby nezapomínali, že Roy je laboratorní zvíře a nikoli dítě. Tento požadavek šel tak daleko, že asistenti měli zakázáno Roye utěšovat, když v noci plakal…“

„Pokud vám dobře rozumím, Mrs. Gardnerová,“ řekla paní de Furstemberg, která si, jak výstižně řekl Pierre, nedala ujít žádnou příležitost, „soudíte, že chceme-li šimpanze naučit lidskému jazyku, nesmíme s ním zacházet nelidsky. Domníváte se, že projekt Roy trval tak krátce v důsledku holého a nelidského prostředí?“

„Jsem toho názoru,“ pronesla zčistajasna Suzyina sousedka po pravici, „že by paní de Furstemberg neměla přerušovat osobu, která hovoří. Připadá mi také, že její otázky jsou záludné.“

„Její otázky nejsou záludné,“ řekl Salomon, „jsou polemické. A na to si pan Mulberry nemůže stěžovat, protože polemiku, které se tato naše debata týká, zahájil on sám. Na druhé straně máte právo, Madame, přerušit přerušovatelku, a nemýlím-li se, tak jste tohoto práva zrovna využila. (Smích.) Vidím ostatně, že si Mr. Mulberry dělá četné poznámky, a jsem přesvědčen, že má v úmyslu pádně odpovědět na útoky podnikané na jeho teze.“

„Samozřejmě,“ řekl Mulberry.

„Jak jsem naznačila,“ pokračovala Mrs. Gardnerová, „prostředí postrádající citovou působivost a zbavené veškerých předmětů vysvětluje nedostatek Royovy spontánnosti. Avšak neúspěch projektu Roy má jinou příčinu. V krátké doby se u Roye vystřídalo dobrých šedesát asistentů a počet osob, které mu daly jen dvě nebo tři lekce, je odhadován na dvoj – až trojnásobek. Jenom několik těchto osob mluvilo ameslanem natolik plynně, aby mohly konverzovat v řeči, kterou měly vyučovat. Po čtyřech letech začal Roy čím dál hůř snášet zrychlené střídání vyučujících a odmítl věnovat vyučování pozornost. To byl konec pokusu.“

„On vlastně,“ řekla paní de Furstemberg, „začal stávkovat. Roy sáni ukončil projekt Roy.“

I když to bylo výborně řečeno, téměř nikdo se neusmál. Bylo vidět, že shromážděni už začíná být jejím přerušováním unaveno. „To už není symposium,“ pošeptal mi Pierre tiše, „to je one-man show. I Salomonovi už to jde trochu na nervy.“

„Pokračujte, Mrs. Gardnerová,“ řekl Salomon.

„Chtěla bych upozornit ještě na jeden bod,“ řekla Beatrice Gardnerová. „Mulberry nám sdělil, že když pouštěl videokazety s Royem před osobami, které ameslan dobře znaly, byly ty osoby přesvědčeny, že Roy opravdu ameslanem mluví, i když dětinsky a primitivně. Mulberry pokračoval ve své analýze a napadlo ho pustit tytéž videokazety zpomaleně. Zjistil při tom, že čím více zpomalí, tím méně se Royovy znaky podobají lidské řeči. Ale také lidská slova, když zpomalíme přístroj, který je reprodukuje, jsou čím dál méně srozumitelná a čím dál méně lidská…“

Beatrice Gardnerová sklidila velký potlesk a po ní jsem požádal o slovo já.

„Je možno se ptát,“ řekl jsem, „proč chci odpovědět profesoru Mulberrymu, když nezpochybnil výsledky mého pokusu s šimpanzicí Chloé. Protože však profesor Mulberry, po tom co se kriticky vyjádřil k vlastnímu projektu, podrobil pádné kritice projekt Washoe, projekt Koko, projekt Sarah a projekt Lana, bylo by ode mne domýšlivé domnívat se, že se jedině projekt Chloé vyhne jeho útokům.“ (Smích.)

„Doktore Dále,“ ozvala se ihned paní de Furstemberg, „domníváte se, že Mulberry zobecnil svůj neúspěch s projektem Roy a přenesl jej na všechny ostatní projekty?“

„Ne, Madame,“ řekl jsem pevně, „to se nedomnívám. Myslím, že Mr. Mulberry dospěl k svému negativnímu postoji v důsledku své koncepce jazyka.

Z obou prvků, které vytvářejí řeč – slova a věty –, mu připadá specificky lidská pouze věta, protože v sobě nese mluvnici. To je u něho zřejmé apriorní přesvědčení. Někteří jazykovědci jdou ještě dál. Noam Chomsky neváhá tvrdit, že člověk je geneticky vybaven syntaktickou strukturou, která v něm existuje nezávisle na intelektuálních schopnostech. Je možno se ptát, na jakých, ne-li metafyzických základech může taková absolutistická myšlenka spočívat! Jazykovědec Brown zase prohlašuje – další zjevená pravda! –, že lidské dítě má ‚vrozený smysl pro pořádek slov‘. Nevím, zachází-li Mr. Mulberry až tak daleko, avšak prvořadost skladby, jakožto vpravdě lidského prvku řeči, má v mysli pevně zakotvenou. Pro něho primáti, které jsme učni, doopravdy nemluví. Znají slova, ale neznají větnou skladbu. Uspokojuje vás má odpověď, Madame?“

„Plně mě uspokojuje,“ řekla paní de Furstemberg svým hlasem jako polnice. „Pokračujte ve svém výkladu, mladý muži, (smích) bez obav, že vás znovu přeruším.“

„Děkuji. Já jsem toho názoru, že primáti, které jsme vychovávali, mají elementární znalosti větné skladby. V jednom článku, redigovaném Beatricí Gardnerovou, jsem viděl sled čtyř fotografií Washoe ve společnosti instruktorky, která držela v náručí kočičku: Washoe jí říkala: ‚Me hug cat‘ (Já pomazlit kočku). Všechno v tom je – podmět, sloveso, předmět. Není také možno říci, že instruktorka tuto větu šimpanzovi napověděla, protože nic neříkala: pouze držela v náručí kočku.

Stejně důležitá mi připadá nepochybná, ale Mr. Mulberrym zpochybněná skutečnost, že primáti dovedou použít řeč tvůrčím způsobem. Mr. Mulberry napadl známou historku o šimpanzici Washoe a labuti. Washoein instruktor Roger Fouts se s ní jednou procházel u jezera a ukázal jí labuť; zároveň se jí zeptal co to je. Washoe odpověděla dvěma znaky, které provedla postupně: waterbird. Pro Gardnerovy to byl pěkný příklad vytvoření složeného slova.

Mr. Mulberry popírá, že tu něco bylo vytvořeno. Washoe, praví, byla už dávno zvyklá, že jí něco ukázali a zeptali se: ‚What’s that?‘ Viděla vodu, řekla tedy water, viděla labuť, řekla bird. Z toho se nedá usuzovat, říká Mulberry, že vytvořila spojení mezi slovem water a slovem bird.

Aby však byl takový výklad platný, byl by musel Roger Fouts položit otázky dvě. Musel by říci: What’s that? a ukázat na vodu, a potom what’s that? a ukázat na labuť. On však položil jen jedinou otázku: tu druhou.

Všimněme si mimochodem, jak by bylo nesmyslné, aby se Roger Fouts ptal Washoe, co je to voda. Znala to slovo už dávno. A znala taky věc, kterou to slovo označuje, neboť jako všichni šimpanzi hodně pila. Novým předmětem při té procházce u rybníka pochopitelně nebyla voda, ale labuť, a ta také byla předmětem otázky. Zdůrazňuji: jediné dané otázky. A nejjednodušší vysvětlení odpovědi waterbird je to, že Washoe viděla labuť poprvé a překvapil ji pohled na ptáka, který, místo aby létal ve vzduchu, se pohyboval na vodě. To svým způsobem vyjádřila tím, že řekla waterbird.

Mr. Mulberry odmítá odvodit spojení mezi water a bird z toho, čemu říká Jediná historka‘. Ale právě že ta historka jediná není. Existují jiné příklady originálních výrazů, které šimpanzi vytvořili v ameslanu nebo v umělé řeči, kterou je naučili. Shrnul je do seznamu Duane M. Rumbaugh v roce 1977 na symposiu pořádaném na počest stého výročí narození doktora Yerkese.

Washoe, která už vytvořila výraz waterbird, vymyslela výraz kámenbobule (rockberry) pro brazilský ořech.

Šimpanzice Lana nevěděla, jak pojmenovat oranžádu Fanta, a tak ji nazvala ‚cocaoranž‘ rozumějte, oranžové barvy – znala totiž jen barvu, neznala jméno ovoce. Z toho důvodu označila pomeranč za ‚jablko, které je oranžové‘. Později si vymyslela jméno pro přezrálý banán: nazvala ho, ‚banán, který je černý‘.

Šimpanzice Lucy nazývá citrony a pomeranče ‚vůně ovoce‘. Ředkvičky, které nemá ráda, jsou pro ni ‚plakat bolet jídlo‘ (cry hurt food). Vodní meloun, na který se jen třese, je ‚nápoj ovoce‘. Jinými slovy, označuje ovoce jeho nejnápadnější stránkou.

Jinak – ale tento bod nebudu rozvíjet, neboť příkladů je až příliš mnoho – projevují primáti jazykovou tvořivost vlastní člověku: lžou a nadávají. (Smích.)

V závěru svého příspěvku řekl Mr. Mulberry (jeho větu jsem si poznamenal), že ‚primáti jasně nedokázali, že jsou schopni zvládnout konverzační, sémantické a syntaktické stránky řeči‘. Nicméně, poznamenal předtím, jsou schopni naučit se velkému počtu jednotlivých slov, stejně jako psi, koně a jiné druhy.

To srovnání se psy a koni je tak bagatelizující, že je nesnadné brát je vážně. Jazyková schopnost primátů se nedá srovnávat s toutéž schopností psů a koní. Ti vskutku mohou pochopit smysl nějakých padesáti slov, ale – to přece psychologovi nemusím připomínat – je velký rozdíl mezi slovní zásobou pasivní a aktivní, mezi pochopením toho, co se vám říká, a slovním vyjádřením toho, co chcete dát na srozuměnou.

Řeknu-li před svým psem Roderickem slovo ‚procházka‘, jde si pro vodítko. Nikdy mě však ameslanem nepožádal, abych se s ním šel projít. Má kobyla Vanesa zase dokonale rozumí, když jí řeknu: ‚A teď pojedeme domů.‘ Ihned zrychlí krok. Nikdy mě však nepožádala, abych jí dal napít, tak, že by si sedla na zadní část a dělala příslušné znaky kopyty předních nohou. (Smích.)

Závěrem svého příspěvku chci následujícím způsobem shrnout to, co vyplývá z prací mých dvou předchůdců i mých vlastních:

Primáti, které jsme studovali, šimpanzi a gorily, si osvojili aktivní slovní zásobu 180 až 400 slov. Prokázali, že dovedou používat tázací a záporné tvary a že jsou schopni rozlišovat mezi podmětem slovesa a jeho předmětem; že ze známých slov tvoří nové výrazy, že užívají slov i tak, že je odkloní od původního smyslu a učiní z nich urážky nebo dětinské lži, jimiž kryjí své malé přestupky; že se spontánně uchylují k ameslanu, když chtějí mluvit sami k sobě či obracet se na cizí osoby nebo na jiné šimpanze. Jinými slovy, primáti, které jsme učili, získali elementární, avšak nepochybnou znalost lidské řeči.

Tento přínos, i když pouze tak skromně shrnutý, je značný. Řekl bych, aniž bych se chtěl pouštět do dlouhých úvah, že jazyková komunikace člověka s jiným živočišným druhem vrhá zcela nové světlo na vztahy člověka k přírodě a k jeho vlastní minulosti.“

Sklidil jsem vydatný potlesk, aniž jsem však věděl, jestli shromáždění souhlasí s mým příspěvkem anebo se mu jen líbila živá forma podání. Profesor Salomon, který s po mně znovu ujal slova, mi vřele poděkoval. Vzhledem k pozdní hodině, řekl závěrem, považuje za vhodné odročit zasedání symposia na devátou hodinu ranní příštího dne, neboť Mr. Mulberry i další účastníci budou jistě chtít přednést svá stanoviska k této debatě „právě tak vášnivé jako vzrušující“.

Jakmile jsme ze značně dusného sálu vyšli ven, začal jsem silně vnímat pařížský vzduch, vzduch tak čerstvý a podnětný, že se vždycky zastydíte za to, že jste o myšlenku pozadu za svými sousedy.

„Suzy, kde bys dnes chtěla večeřet?“

„Doma,“ odpověděla, spíš však tázavě než jako návrh.

„Nemáš někde v koutku mysli nějaký nápad, který bys ráda dostala do popředí?“

„Rozumné je večeřet doma,“ řekla. „ Thrift, thrift, Horatio!9“

„Dej pokoj! V Paříži? Kde mají tak dobré restaurace!“

„Tak tedy kam?“ zeptala se, už bez předstíraného nesouhlasu.

„Do Closerie des Lilas?“

Zbavena starostí s vařením našla Suzy opět svůj obvyklý ostrovtip.

„Do Closerie? Kvůli vzpomínce na Hemingway? To není žádné doporučení. Měl jazyk citlivější na tekutiny než na jídlo.“

„V Closerii se jí dobře.“

„Ale je to tam trochu moc namačkané. Za takových podmínek se těžko mluví.“

„A ty chceš mluvit?“

„Strašně moc. Překypuju nevyjádřenými slovy.“

„Tak tedy řekněme Bon Aventure. Dobré je to tam taky a mají rozkošnou zahrádku.“

Jakmile jsme byli v taxíku, přitiskla se ke mně.

„Byl jsi skvělý a měl jsi velký potlesk.“

„Ano, ale komu tleskali? Hře nebo herci?“

„Oběma.“

„Nevím. Je mi trošku smutno.“

„A momentálně nemáš chuť mluvit?“

„To taky.“

„To proto že máš hlad. Zvláštní věc: jakmile máš hlad, začne v tobě hlodat úzkost. Jako by ses bál, že už nenajdeš potravu.“

Ve skutečnosti jsem byl především trochu v rozpacích, protože řidič taxíku na nás ve zpětném zrcátku nepřestával vrhat pohledy. Když náš viděl tak blízko sebe, očekával, že se věci budou vyvíjet dál. Proto se také nepouštěl do rozhovoru. Potěšení ze šmírování u něho převažovalo nad potěšením z povídání.

Nakonec neměl ani jedno, ani druhé. Utěšil jsem ho spropitným.

„Polovina by byla stačila,“ poznamenala Suzy rozumně, když jsme vcházeli do Bon Aventure.

„Mně se tenhle druh Francouzů moc líbí. Je to Francouz starší generace, malý, podsaditý, s velkou hlavou a hodně širokými zády. Francouzi mladší generace se víc podobají mladým Američanům a taky se jako oni oblékají.“

„A ty toho lituješ?“

„Lituji, že je svět tak uniformní. Nakonec budou i Japonci vysocí.“

Přívětivý vrchní nám našel stůl na zahradě. Všechno bylo malé: stůl i zahrádka. Ta vypadala jako příjemná houšť netýkavek, begónií a břečťanu.

Jakmile nám číšník, ještě než jsme si objednali, donesl na stůl chleba, máslo a tapenade10, namazal jsem si krajíček a s chutí se do něj zakousl.

„Už se cítíš lip?“ zeptala se Suzy.

„Mnohem lip.“

„Smím se tě tedy zeptat, proč ti bylo trošku smutno?“

„Jsem zklamaný. Nemá skoro smysl chodit na zítřejší zasedání. Všechno podstatné už bylo řečeno. Zítra se bude jen opakovat to, co se řeklo dnes. A všechno to bude k ničemu…“

„Jak to k ničemu? Vyvrácení Mulberryových tezí mi připadalo přesvědčivé.“

„Škoda už je způsobena. Mulberry vyhrál.“

„Že vyhrál? Takový dojem jsem na symposiu neměla.“

„Prohrál v Paříži před hrstkou vědců. Vyhrál ve Spojených státech.“

„Proč?“

„Protože jeho závěry se opírají o předsudek pevně zakořeněný ve staré tradici: člověk je něco jako malý bůh. Mezi ním a zvířetem neexistuje žádná kontinuita. Člověk je odlišné povahy. Vidělas, jak v závěru svého projevu Mulberry proti všem faktům honem spěchal zařadit šimpanze mezi ostatní zvířata. Ano, rozumí slovům, ale o nic více než pes, kůň atd.“

Přerušil nás číšník, který nám na velké míse přinesl dva staniolové balóny. Vlastně spíš vypadaly jako vzducholodě, neboť nebyly kulaté, ale oválné. Položil mísu na stoleček vedle nás a vidličkou propíchl vršek jednoho balónu. Začal se z něj linout voňavý kouř. Dokonal své dílo zkázy odkrytím talíře, na němž se objevila filé z různých ryb, pokrytá aromatickou omáčkou a obložená drobnou dušenou zeleninu.

Druhý balón čekal stejný osud. Suzy i já jsme se pustili do díla a pro zbytek večeře byla všechna užitečná konverzace ztracena.

Zpátky do Dupetit Thouars jsem vzal taxík. Tu trasu jsem dobře znal a nebyl bych ji pozoroval s takovou radostí, kdybych neměl po boku Suzy, opírající se ramenem o mé rameno. Když jsme projížděli náměstím Svornosti, poznamenal jsem, že je to podivný název pro náměstí, kde byl guilotinován Ludvík XIV. a které bylo skoro symbolem občanských válek, na něž si Francouzi tak potrpí. Ta poznámka Suzy popíchla, a aniž změnila svou nedbalou polohu, podotkla:

„Pokud jde o občanskou válku, kdo se v ní vyzná lépe než Spojené státy?“

„Vy jste Američan, pane?“ řekl řidič a podíval se do zpětného zrcátka.

„Ano.“

„Já teda mám Američany rád!“ řekl téměř agresivně.

„Vždyť já taky!“ zasmála se Suzy.

Přicházeli jsme domů v té nejlepší náladě. Když jsem však zastrkoval klíč do zámku, poněkud udýchán výstupem do čtvrtého patra, náš soused na poschodí, železničář v penzi, pootevřel dveře, jeho hlava s rozcuchanými bílými vlasy vykoukla škvírou ven a on řekl ztěžka a hlasitě dýchaje:

„Odpoledne vám přišel telegram. Myslel jsem, že bych ho za vás měl převzít, abych vám ušetřil cestu na poštu.“

„To jste udělal dobře! Moc vám děkuju!“

„Myslel jsem, že je to dost naléhavé,“ řekl penzista.

Nabral dech.

„Když jako je to telegram, že jo.“

„Ano, ovšem,“ řekla Suzy. „Je to od vás velice laskavé.“

„Počkejte, já pro něj dojdu.“

Vrátil se dovnitř a zamkl za sebou, jako by se bál, že za ním někdo vběhne do bytu. Otevřel jsem dveře našeho bytu a stiskl vypínač u vchodu. Žárovka na chodbě byla velice slabá.

Penzista se po delší době vrátil, vstoupil k nám do předsíně a podal telegram Suzy. Zůstal tam stát jako sloup a čekal, až ho před ním otevřeme. Asi si myslel, že když nám ušetřil cestu na poštu pro telegram, má nárok na to, aby se dozvěděl jeho obsah. Suzy se trochu třásly prsty, když ho otvírala. Vrhla rychlý pohled na text a potom ho bezbarvým hlasem přečetla:

„Chloé vážně nemocná. Radím okamžitý návrat. Donald.“

„Kdo je Chloé?“ zeptal se penzista.

„Jedna příbuzná,“ řekl jsem.

Jemně jsem ho dlaní strkal do zad a s mnoha díky jsem ho vyvedl na chodbu. Natáhl jsem tu větu do velké délky, aby nemohl začít mluvit a nezůstal u nás trčet.

Zavřel jsem za ním dveře a vešel jsem do obývacího pokoje. Suzy seděla na pohovce s hlavou v dlaních a plakala.

Kapitola VIII

Jakmile jsem po příletu na letišti uviděl Pabla, dychtivě jsem zkoumal jeho výraz, ten však nenaznačoval žádnou katastrofu, což mě kupodivu znepokojilo. Když jsem se ho zeptal: „Jak se vede Chloé?“, odpověděl nepřístupně: „To nevím, senore, neviděl jsem ji. Nikdo k ní nechodí, jen Emma a Mr. Hunt.“

Pak se podíval na napjatou a úzkostnou Suzyinu tvář, zlomek vteřiny zaváhal, a dodal neochotně:

„Mr. Hunt říká, že je to něco s hlavou, ale myslí si, že to není úplně nejhorší.“

Víc toho neřekl, a protože jsme byli přesvědčeni, že toho víc neví, nekladli jsme mu další otázky. Celou tu dlouhou cestu jsme projeli, aniž jsme vyměnili slovo. Nicméně Pablo nám sám od sebe řekl, že „mladým se vede dobře“ a že „Maria de los Ángeles je moc smutná, že je Chloé nemocná“.

Když jsme přijížděli k Yaraville, požádal jsem Pabla, aby se nejdřív zastavil u Huntů. Jakmile Mary poznala náš chevrolet, vyšla ven, naklonila se do auta na Suzyině straně, vřele Suzy políbila a řekla jí, že najde Donalda v Yaraville u lůžka Chloé. Řekla „Chloé“ a ne „vaší opičky“, jak říkala jindy.

„Jak je jí?“ řekla Suzy.

„O něco lépe než když vám Donald telegrafoval.“

V Yaraville, kam přijíždíme úderem poledne, nás vítá Juana s tváří naladěnou přiměřeně okolnostem. Naladěnou má pouze tvář. Srdce nikoli. „Děti“ jsou ve městě ve škole, uvidíme je až o víkendu.

„Mr. Hunt,“ sděluje nám Juana, „vás prosí, abyste hned nechodili nahoru do dětského pokoje, chce s vámi předtím mluvit.“

„Nevidím tu Marii de los Ángeles.“

„Poslala jsem ji k jedné přítelkyni. Mr. Hunt říká, že nebezpečí nákazy nehrozí, když spolu nejsou ve styku, ale jeden nikdy neví.“

Usedám v obývacím pokoji, Suzy sedí proti mně, a já se najednou cítím strašně unavený. Nic neříkáme. Čekáme. Donald jistě slyšel auto. Tak co tedy dělá, že nejde dolů?

Tady je. ‚Vypadá taky značně unaveně. Později se od Emmy dozvím, že ať měl se svou rozsáhlou klientelou sebevíc práce, chodil k Chloé dvakrát denně.

„Suzy,“ řekl, „mohla byste Juanu požádat o skleničku skotské pro mě? Nezačnu bez vás.“

Usedá do křesla a cpe si dýmku. Obyčejně nepije dřív než v osm večer, a to ještě dost málo. Jakmile mu Suzy podá sklenici, sevře ji v prstech s patrným potěšením a pořádně si lokne.

„Je to encefalitida. Encefalitid je tolik jako chřipek. A v rozporu s tím, co se tvrdilo, mají šimpanzi tytéž jako my. Jenomže u nich to neprobíhá tak dobře. Výsledek bývá skoro vždycky fatální.“

„Proč?“ ptá se Suzy drsně.

„Protože se na to nepřijde včas. Mluvím o šimpanzovi v kleci. Sedí ve svém koutě, hlavu má v dlaních, málo jí – v posledním stadiu vstane, zamotá se kolem své osy, upadne, vstane, znovu upadne. V tom okamžiku se ví, co mu je, ale to už je pozdě.“

„A Chloé?“ ptá se Suzy přiškrceným hlasem.

„Chloé umí mluvit. Dovedla včas říct, kde ji bolí. Jestli to přežije, bude to zásluhou ameslanu. A taky zásluhou Emmy, té pozorné, svědomité Emmy. Okamžitě mi dala vědět. Příznaky byly jasné: bolesti hlavy, strnulá Šíje, mírné šilhání a ztráta rovnováhy, jakmile jsem ji postavil na dvě nohy.“

„A teď?“ říkám.

„Ted ji léčím, a naštěstí je to zlatá pacientka. Všemu se podrobí, všechno spolkne. Háček je v jejím duševním rozpoložení; ona se nemoci dost nebrání.“

„Defétistka?“

„Ani defétiska, ani optimistka: pasivní, zahleděná do sebe. Hodně spoléhám na vaši přítomnost, že jí dodá elán.“

„Můžeme k ní jít?“ ptá se Suzy trochu netrpělivě.

„Okamžik, Suzy,“ říká Donald, „musíte vědět, že je v tom určité riziko. Opičí nemoce jsou přenosné na lidi. To bohužel víme až příliš dobře. Budete muset udělat některá bezpečností opatření; a taky vás varuji, že ji shledáte změněnou. Nastala u ní regrese do infantilního stádia. Neřekne si o nočník. Museli jsme jí zase začít dávat pleny. Emma musela vzhledem k její velikosti improvizovat. Chloé dělá málo znaků a dělá je špatně. A v některých okamžicích nerozumí znakům, které jsou jí určeny. Emma je skutečná milosrdná sestra, ona se prakticky od pacientky ani nehnula, a nikdo jí nepomohl.“

„Juana?“

Donald pokrčil rameny.

„Nemůžeme Juane vytýkat, že se nechtěla vystavovat nákaze.“

„A přitom právě to udělala několikrát pro Elsii a Jonathana, když byli malí. U Chloé si asi myslí, že to riziko nestojí za to: koneckonců opice je jen opice.“

„Bylo by dobře,“ řekl Donald, „kdyby mladí nejezdili o víkendu do Yaraville. Radil bych vám, abyste najali ošetřovatelku a ulehčili tak Emmě – jestli se ovšem najde některá, která bude chtít ošetřovat šimpanze.“

„To je zbytečné, když jsem tady teď já,“ říká Suzy. „Done, miliónkrát vám děkuju za to, co jste udělal.“

„Udělal jsem to kvůli Chloé stejně jako kvůli vám,“ říká Donald rozpačitě. „Mám Chloé moc rád, je to hodná holka.“

Suzy vstává a rezolutně prohlašuje:

„Pojďme teď k ní.“

„Já tady na vás počkám,“ říká Donald, „při shledání se obejdete beze mne.“

Chloé se opravdu hodně změnila. A mříže u okna jsou teď věru zbytečné: nemá ani pomyšlení na útěk, ba ani na to, aby vstala z postele.

Když nás vidí, nastává u ní chvilka radosti, je to však radost bez síly. Dělá znaky v ameslanu, ale jsou tak zmatené a špatně provedené, že spíš hádám než rozumím, že si přeje, abych ji vzal do náruče. Dlouhé paže, dříve tak silné, se téměř nemohou ani sevřít kolem mého krku. Nad jejich slabostí se mi svírá srdce. A taky nad výrazem jejích očí, trpitelským a těkavým.

Teď ji zase objímá Suzy. A teprve v tom okamžiku vidím vzadu v místnosti Emmu. Zhubla, je bledá, ale ve velkých černých očích má pořád ten zvláštní soucitný, poklidný výraz, který je pro ni typický. Jak to dělá, že je tak hodná a ani si toho zřejmě není vědomá?

Obracím se k ní v ameslanu. Její ruce se dávají do pohybu. Připomíná mi, že je němá, ale nikoli hluchá. Na tomto rozlišení jí velice záleží. Naslouchá angličtině tím raději, že tímto jazykem nemůže mluvit. Cítí se tak méně vyloučena ze světa normálních lidí.

Uchyluji se tedy se svými otázkami k artikulované řeči a ona mi odpovídá znaky. Buďme však tak šokuje stav, v němž Chloé nalézám, nebo jsem si za ten týden trochu odvykl luštit ameslan, její prsty se pohybují tak rychle, že se mi nedaří je sledovat. Prosím ji, aby zpomalila tempo – ale její vyprávění nám moc nového neřekne. Chloé si nejdřív stěžovala na bolesti hlavy, Emma jí dala aspirin, a když viděla, že bolest nepolevuje, čím dál víc zkracovala dobu mezi jednotlivými dávkami. V té době byla už Chloé úplně zemdlená, jedla jako vrabec a neustále naříkala. Tehdy dala Emma zavolat Donalda.

Chloé trochu pofňukává, když ji Suzy ukládá zpátky do postele, ale je nebetyčný rozdíl mezi tím slabým pobrekáváním a někdejším kvílením, které vydávala, když byla zdravá: to bývalo vždycky doprovázeno hlučnými výkřiky protestu. Teď se zdá, že i pláč ji stojí příliš mnoho námahy.

Dívá se však na nás a nastiňuje znaky, jako by nám chtěla něco říci.

„Emmo, prosím vás,“ žádá Suzy naléhavě, „snažte se porozumět tomu, co se nám pokouší sdělit.“

Emma se sklání nad lůžkem a dělá znaky. Chloé odpovídá nepořádně a pro nás málo srozumitelně.

„Emmo?“ ptá se Suzy.

Emma nám tlumočí, ale my jsme tak napjati, že nerozumíme ani jejím znakům. Na naši prosbu je opakuje. Říká:

„Chloé hlava bolet. Velký zahnat bolest.“

Zřejmě mě považuje za všemocného.

„Řekněte jí, že Don a já zaženeme bolest.“

Proč musím užívat Emmina zprostředkování, nevím sám, leda že se mi to v hlavě všechno zamotává: mám dojem, že už ameslan vůbec neumím. Po chvíli vypadá Chloé trochu víc uvolněně. Člověk by řekl, že podřimuje.

„Zdá se, že už ji to tolik nebolí,“ říká Suzy a dívá se na Emmu.

„Pan Hunt jí před chvilkou dal uklidňující prášek. Začíná účinkovat.“

„Emmo,“ pokračuje Suzy, „musíme si rozdělit směny. Nemůžete se o ni starat sama. Nevydržela byste to.“

„S tím není naspěch,“ odpovídá Emma.

Ale ve skutečnosti vypadá značně vyčerpaně.

Odcházíme dolů, kde na nás v obýváku čeká Donald. Kouří. Po našem příchodu provinile vstává.

„Promiňte mi tu dýmku, Suzy.“

„Posaďte se, Done, prosím vás,“ vyzývá ho Suzy nervózně. „Na vaší dýmce opravdu vůbec nezáleží. Jak se díváte na další vývoj?“

„S rezervou.“

„Co to znamená ‚s rezervou‘?“ vybuchne Suzy téměř útočně.

„Suzy,“ říkám polohlasně.

„Nechtě ji, Ede. ‚S rezervou‘ znamená, že za daného stavu věcí se Chloé může uzdravit, ale že se nedá ani vyloučit fatální rozuzlení.“

„Takže vlastně o tom sám nic nevíte.“

„Udeřila jste hřebík na hlavičku, Suzy,“ opáčí Donald klidně. „V podstatě o tom nic nevím. A nikdo nic neví. Je to nevypočitatelná choroba, která zasahuje do řídícího centra všech životních funkcí. Nadto je tato choroba lokalizována a uzavřena v lebeční dutině. A to neusnadňuje ani vyšetření, ani léčbu.“

„Dejme tomu, že se uzdraví,“říká Suzy. „Může to zanechat následky?“

„Možné to je,“ odpovídá Donald, „ale není to nevyhnutelné.“

„Jaké následky?“

„Jestli se dostaví, poznáte je brzy sama,“ odpovídá Donald pevně. „Máte teď už tak dost starostí, Suzy. Nemá smysl přidělávat si další.“

„Máte pravdu, Done,“ připouští Suzy po chvilce mlčení. „A odpusťte, že jsem na vás byla tak protivná. A díky, že jste si to tak nebral. Jste opravdu trpělivý jako anděl.“

„Mám trénink,“ odpovídá Don.

Je to zvláštní, ale tenhle starý vtip nám přes všechno napětí vykouzlí na rtech úsměv. V určitém smyslu nás dokonce uklidňuje.

Po dva dny se stav Chloé nezměnil a Suzy, Emma i já jsme se střídali v dětském pokoji; ten byl teď velmi odlišný od toho, jaký býval, když v něm za svítání Chloé vesele povykovala, houkala své hu! hu!, vylézala z postele a vracela se do ní s hračkami, klepala nám na dveře, jakmile slyšela, že jsme vzhůru, a sama si vytahovala roletu, aby k sobě vpustila denní světlo.

Teď světlo nesnášela. Roleta zůstávala stále zatažená a místnost byla ponořena v polotmě. K šeru přistupovalo i ticho. Chloé sebou trhala při každém kroku, při zaskřípání dveří, při hlasitějším slovu. Zůstávala nehybně ležet v posteli, nenaříkala a s nečinnýma rukama za celý den nastínila jen málo znaků a ty byly ještě dost zmatené.

Vzduch v pokoji se denně dezinfikoval a pacientka se chovala vzorně. Jak říkal Don, dávala si líbit všechny procedury, i kapání do nosu, které měla velice nerada. Nemusela se ovšem moc přemáhat, aby polykala vitamíny ve formě ovocných šťáv nebo zeleninu ve formě vývaru, i když je měla radši syrové. Bylo však od ní záslužné, že pila mléko, které ráda neměla, pokud jsme do něho přidali trošku rumu, aby mělo jinou chuť.

Dvakrát každý den prosila Velkého, aby ji uzdravil. A nejméně jednou denně se obracela se stejnou prosbou na Hezkou, někdy způsobem, který připomínal Mariinu přímluvu u Ježíše v katolickém náboženství.

„Hezká požádat Velkého.“

„Požádat o co?“

„Velký uzdravit Chloé.“

Byl to důkaz, že její inteligence nepřestává fungovat. Avšak znaky prováděla špatně a rozuměli jsme jim jen díky tomu, že je dělala tak pomalu. Ta pomalost nás rmoutila, když jsme si vzpomněli, jaké měla před svou nemocí hbité a upovídané ruce.

Na sklonku třetího dne požádala o svého plyšového psa, což mi připadalo jako dobré znamení. Nehrála si s ním však, jenom ho k sobě tiskla. Její oči nám připadaly živější, ale zakázali jsme si oddávat se příliš velké naději, neboť Don byl nadále „rezervovaný“ – Suzy se toto slovo zprotivilo a i později k němu pociťovala prudkou nechuť.

Ale druhý den zlepšování pokračovalo. Chloé se víc pohybovala a jedla s větší chutí. Teploměr zlepšení potvrdil. Zavolali jsme Dona a ten, když ji prohlédl, se omezil na konstatování, že to s ní vypadá lépe, i když zůstal rezervovaný pokud jde o další průběh nemoci.

„Done,“ řekla Suzy zuřivým hlasem, „vy jste ohavný pesimista!“

To odpoledne nás Chloé překvapila nečekanou iniciativou. Byli jsme v jídelně u oběda, když nám Emma schválně přišla dolů říci, že Chloé dvakrát za sebou žádala, aby přišel Roderick. K Juanině velkému rozhořčení jsme nechali stát kuře s rýží po mexicku, které nám právě přinesla, a běželi jsme do dětského pokoje. Chloé seděla v posteli, oči měla živější; opakovala svou žádost znaky mnohem přesnějšími, než jaké dělala v předchozích dnech.

„Chloé políbit psa.“

Bylo nutno argumentovat.

„Chloé,“ řekl jsem, „nepolíbit psa.“

„Proč?“

„Chloé nemocná, pes nemocný.“

Nezačala se vztekat, jak by to byla udělala před svým onemocněním, ale zatvářila se tak zklamaně a žalostivě, že jsem honem dodal:

„Chloé nepolíbit psa, Chloé vidět psa.“

Dvakrát jsem opakoval to „vidět“ a ona to zřejmě pochopila, protože opakovala: „Chloé vidět psa“, i když trochu zmateně.

Sešel jsem dolů do jídelny, kde kuře s rýží nedůstojně stydlo, a aniž bych si všímal Juaniných vyčítavých pohledů, připevnil jsem Roderickovi na obojek vodítko.

Udiveně na mě pohlédl. Byl tak udivený, že dokonce zapomněl zavrtět ohonem. Teď přece nebyla doba procházky, když kuře na stole vydávalo tak lahodnou vůni, která v něm vzbuzovala naději, že by se kousek mohl octnout v jeho misce na terase. V podstatě stačilo jen lehnout si a čekat a nechat si sbíhat sliny.

Roderick byl ještě užaslejší, když jsem ho táhl po schodech nahoru do patra. Nikdy tam ani tlapkou nevkročil, celé první poschodí měl totiž výslovně zakázané. A když jsem se zastavil před dveřmi dětského pokoje, tázavě se na mě podíval. Silný prostředek, který jsme užívali k dezinfekci pokoje, mu mátl čich. Necítil Chloé.

Jakmile jsme však vešli dovnitř, vztyčil uši, zdvihl ocas rovně vzhůru a začal jím mohutně vrtět. Krátce vyštěkl radostí a táhl za vodítko s takovou silou, že jsem se zaklonil dozadu a celou vahou ho zadržoval, aby se nepřiblížil k Chloé.

Chloé seděla na lůžku, dívala se na nás a strašně si přála jít k němu – když nemohl on k ní –, ovinout tu jeho velkou hlavu svým dlouhými pažemi a dávat mu hubičky na čumák. A vlastně i naznačila pohyb, jímž chtěla vstát z postele, ale neměla k tomu sílu a klesla zpět na polštář. Kupodivu ji však ten nezdar neroztesknil. I když nemohla Rodericka políbit, mohla ho alespoň vidět.

Po chvíli učinila ještě víc: zdvihla ruce a řekla:

„Hodný pes.“

Načež odkryla dolní zuby a usmála se. Dojalo nás to. Byl to první úsměv, který jsme u ní viděli od té doby, co jsme se vrátili.

Když ji večer Don vyšetřil, připustil, že je na dobré cestě k uzdravení, pokud ovšem nenastane recidiva.

„Nechtě recidivu recidivou, Done, buďte tak dobrý,“ řekla Suzy. „A odpusťte mi, že jsem se vás tolik natrápila. A neopakujte, prosím, že v tom máte trénink. Věru nevím, kdo z vás dvou, Mary či vy, má větší zásluhu, že toho druhého snáší!“

Když vyslala tento šíp, přistoupila k němu, vytáhla se na špičky a políbila ho na obě tváře. Don se začervenal.

„Nutno uznat, Ede,“ řekl, „že jste zatraceně vykutálený chlap, když jste ulovil tuhle prohnanou malou Francouzku.“

„Já ji neulovil, Done, ona si mě vybrala. Unesla mě rovnou ze symposia ve svém malém astmatickém autíčku. Mou jedinou zásluhou je, že jsem měl dost filipa, abych se tomu podvolil.“

„Přece jen se mi nechce věřit, že jste byl tak pasivní.“

„Však on nebyl pasivní až do konce,“ zasmála se Suzy.

„Když už je řeč o symposiu,“ řekl Don, „budete mi muset povídat, jaké to bylo na tom v Paříži, když je teď Chloé na dobré cestě k uzdravení – pokud ovšem nenastane recidiva…“

„Dnes večer?“

„Ne, musím ještě za jedním pacientem, ale příští sobotu, až k nám přijdete s dětmi na večeři.“

Když se Don rozloučil, znovu si se Suzy povídáme o Chloé a o Roderickovi. Připadá nám poněkud překvapující, že první tvor z celé rodiny, kterého chtěla vidět, jakmile se cítila lépe, je hodný pes a ne Miminko Láska, kterou přitom má tak ráda. Suzy se domnívá, že nemoc u ní třeba přivodila regresi, a že v ní láska ke zvířatům převážila nad láskou k lidem. Je to docela možné. A opravdu, Chloé bude chtít vidět Miminko Lásku, Copy a oba Čerty, teprve až jí bude úplně dobře a bude zase na nohou.

Její rekonvalescence trvá dobrý týden a během těch osmi dní Roderick přichází sám od sebe úderem poledne a nese mi vodítko, abychom mohli navštívit Chloé. Slibuje si od toho dvojí potěšení: jednak může nečistými packami šlapat po zakázaném ráji prvního poschodí a odhalovat cestou různé neznámé pachy, jednak a to hlavně – ovšem potěšení z toho, že vidí Chloé.

Rychle zvládl lekci. Už netahá za vodítko a rozumně usedá u nohou postele s otevřenou tlamou, vztyčenýma ušima, a ocasem bije do taktu, jako by doprovázel svůj neartikulovaný zpěv vřelé oddanosti. Přál bych si být psem, abych cítil v tom okamžiku to, co cítí on: to ticho a tu horoucnost! To čisté a úplné odevzdání sebe sama!

Chloé, ta už je na poloviční cestě k lidské bytosti, je upovídaná, mluví, i když pouze prsty. Prohlašuje, že je hodný pes, opakuje hodný pes, hodný pes, má ho ráda: Chloé milovat hodného psa. Líbá ho, alespoň na dálku: Chloé líbat hodného psa. Asi se diví, že Roderick neodpovídá. Ale jeho odpověď je v pohledu.

Jakmile se Chloé uzdravila, Donald, který kvůli ní odložil odjezd na dovolenou (aniž Mary, která byla svědkem naší úzkosti, proti tomu něco namítala), odletěl se ženou, dcerou a dýmkou do jiných končin. Zanechal za sebou slovní i písemné příkazy, týkající se naší svěřenky, svému zástupci Mikeovi Müllerovi, neotesanému mladému veterináři, nadšenci, ekologovi a milovníku zvířat, kterého Chloé, jakmile ho spatřila, pojmenovala Oko (oči měl velikánské) a k němuž zanedlouho vzplála stejně vášnivým citem jako k instalatérovi Billovi.

Než Donald odjel, vyzval mě, abych sepsal pojednání, které – či spíše která – jsem přednesl na pařížském symposiu a jejichž obsah jsem mu v hrubých rysech shrnul. Až do té doby jsem neměl chuť se do toho pouštět, ale jak Chloé nabývala každým dnem zdraví a radost ze života, zamkl jsem se ve své pracovně (konflikt se Suzy), usedl ke stolu a zapřáhl se do práce na svém úkolu, nejprve nepříliš nadšeně, ale jakmile byly učiněny první kroky, dokonce s určitým potěšením.

Dvakrát nebo třikrát jsem se dovolával Suzyiny paměti. Dopřála si malinké zadostiučinění: „Vidíš, že ty dveře musí zůstat otevřené!“ A když se dotyčné dveře konečně otevřely, velice účinně mi pomáhala, prováděla kritiku, na kterou jsem bral zřetel, a přepsala můj text na stroji vzhledem k tomu, že v mém prvním strojopise bylo škrtáno.

Encefalitida, kterou Chloé prodělala, na ní nezanechala žádné následky, a když se zase mohla vrátit k učení, podrobili jsme ji systematickému opakování, což jí rychle vrátilo do paměti všechny znaky, které se předtím naučila. Jediná potíž byla v tom, jak opravit mnohé z nich, protože je tak zjednodušila, hlavně během své nemoci, že byly srozumitelné jenom nám. Nakonec už nemluvila ameslanem, nýbrž chloéslanem – a této řeči by sotva porozuměla vědecká obec, které měl být určen film, jejž jsem o ní hodlal natočit a jenž by ji předvedl v rozhovoru s jejími instruktory. Protože Chloé nebyla perfekcionistkou, pokud šlo o správné provádění znaku, museli jsme jimi my být dvojnásobně a projevovat velkou trpělivost.

„My vlastně,“ řekla mi Suzy po jedné z takových vyčerpávajících lekcí, „to s ní děláme jako otec, který napravuje žvatlavou řeč svého dítěte. Řeknu ti, co mě udivuje: Chloé je tak inteligentní, tak dobře se učí, když si s tím dá trochu práci, že se člověk ptá, proč šimpanz není schopen mluvit nějakou artikulovanou řečí. Je to věc hrtanu?“

„Tvrdilo se to, ale není to moc přesvědčivé. Papoušek velice dobře napodobí lidskou řeč a jeho hrtan je pouhá trubice. Mně připadá nejpravděpodobnější hypotéza, že levá mozková hemisféra není u primátů vybavena tak, aby umožňovala artikulovanou řeč.“

„Chceš tím říct, že v jejich levé hemisféře není Broccova ani Wernickova area11?“

„Přesně to.“

„Ale jak se tedy v tom případě mohou přesto naučit řeč znakovou nebo řeč umělou?“

„Patrně díky pravé hemisféře.“

„Odkud se ví, že tuto úlohu může sehrát pravá hemisféra?“

„Z patologie: muži s vážně poškozenou levou hemisférou (po automobilové nehodě nebo válečném zranění), kteří z tohoto důvodu částečně nebo úplně ztratili řeč, byli schopni naučit se umělý jazyk, podobný tomu, který Premackovi učili svou šimpanzici Lanu. Čemu jinému je možno tuto schopnost připsat, když ne pravé hemisféře; vždyť ta u těchto případů zůstala z obou polovin jediná nepoškozená.“

„Jak vzrušující by bylo vědět něco o tom člověku – nebo skoro člověku –, který inovoval tím, že začal vydávat artikulované zvuky, jako ta samice makaka Imo vnesla něco nového tím, že začala mýt brambory!“

„Nemohl inovovat na základě anatomického vybavení, které ještě neexistovalo. Nejdřív se musela změnit levá hemisféra a pak teprve mohly z jeho úst vycházet artikulované zvuky.“

„A jak se to mohlo stát?“

„Mutací. Víš tak dobře jako já, že u nějakého jedince se může najednou změnit některý gen a má to za následek variací ve vzhledu nebo v anatomii; a ta variace je naráz dědičná, protože pochází z genu.“

„Ano, já vím: albíni, psi bez srsti, bezocasé myši, buldoci. Tak tedy podle tvého názoru se u jednoho z našich chlupatých předků najednou pozměnila levá polovina mozku. A místo aby vyrážel skřeky, začal zvuky artikulovat a napadlo ho modulovat je, aby pojmenoval věci.“

„Ano, jen s tím rozdílem, že ten předek nebyl tak chlupatý, jak si ho představuješ. Byla to žena.“

„Žena?“

„Nepochybně.“

„Proč?“

„Protože u primátů se samci vůbec nepodílejí na výchově mláďat. A protože řeč je zpola vrozená a zpola získaná, musela prvním mutantem být žena, aby mohla své děti učit prvnímu žvatlání artikulované řeči…“

„Ach, Ede!“ zvolala Suzy zaníceně, „to je pro ženu báječná rehabilitace!“

Tento rozhovor jsme vedli v době, kdy se v Yaraville dělala sena na loukách v údolí (louky na kopích sloužily jako pastviny). Tráva v údolí byla lepší a také se dala lépe kosit vzhledem k rovnosti terénu. Avšak po senoseči, když v srpnu dostatečně pršelo, aby vyrostla Otava, ponechávala se koncem léta ovcím, než je špatné počasí donutilo – dřív než by si byly přály – uchýlit se na zimní pobyt do ovčína.

Každý rok si v době senoseče najímám sezónního dělníka na výpomoc Pablovi. A nemusím ho jít shánět daleko: kandidáti přicházejí sami a bývá jích víc, než bychom chtěli. A my s Pablem pak už jen provádíme výběr. Nemáme stejná kritéria. Já bych měl spíš sklon přihlížet k mládí, dobrému vzhledu, koeficientu sympatie. Pablo dává přednost zkušenosti a fyzické síle.

Vzpomínám si však, že toho roku, vzhledem k odjezdu na pařížské symposium, jsem přenechal výběr Pablovi. Po mém návratu mi představil muže, kterého vybral, a později se mi svěřil, že je s ním velice spokojený. Vložil do té chvály jistou naléhavost, jako by mi chtěl dát na srozuměnou, že bych udělal dobře, kdybych napříště ponechal zodpovědnost za výběr jemu.

Pokud jde o toho nového pomocníka, veškeré zdání zřejmě dávalo Pablovi za pravdu. Hany Denecke se svými širokými rameny, plochým břichem a opálenou tváří skýtal obraz takové síly a dobré fyzické kondice, že se člověk mohl ptát, proč si ho nějaká velká firma na cigarety nevybrala k propagaci svých zhoubných výrobků. Když na něj člověk pohlédl, měl pocit, že ani nikotin, ani dehet, byť ve vysokých dávkách, nikdy nic nezmohou proti jeho oslňujícímu zdraví. Ostatně on nekouřil, nepil, pilně pracoval, málo mluvil a měl rád zvířata: ovce, kozy, koně, psy a ovšem i Chloé, jakmile ji uviděl.

Přesto se mi zamlouval jen napůl. Nelíbily se mi jeho oči, i když jsem nedovedl říct, co mi na nich vadí. On se na vás nedíval zespoda nebo ze strany, ale pěkně zpříma do tváře, upřeným pohledem. Dalo by se dokonce říci, že ty oči jsou krásné, měly totiž jasně modrou barvu, která se dobře odrážela od velice opálené tváře. Přidejte k tomu hustý knír, víc pepř než sůl, který dodával jeho obličeji mužný a laskavý výraz. Yaravilleské ženy, včetně Emmy, se netajily tím, že je na něj velice příjemný pohled, a Pablo, jak už jsem řekl, na něj pěl chválu.

Až nakonec člověk začal uvažovat, proč při všech těchto přednostech a při tak okouzlujícím vzhledu dosáhl Hany dvaačtyřiceti let, aniž měl ženu a stálé zaměstnání.

To byla otázka, kterou jsem si v souvislosti s jeho osobou kladl. A navíc, jak už jsem řekl, se mi nelíbily jeho oči, přes všechnu svou modř a krásu. Nicméně musím uznat, že nám v Yaraville prokázal znamenité služby, zejména po tom, co Pablo spadl ze střechy stodoly, kterou opravoval, a zlomil si na třech místech nohu. Naštěstí se mi čtyři roky předtím podařilo ho přemluvit, aby se dal pojistit, přičemž jsem mu nabídl, že zaplatím dvě třetiny pojistného, abych ho přiměl k rozhodnutí. Konečně tedy na to přistoupil; v mém úsilí mě však nepodporovala Juana, která se každý večer modlila k Panně Marii, aby ochránila jejího manžela před úrazem, a soudila, že tato ochrana stačí.

Myslel jsem, že Juanu v jejím zármutku potěší, že lidská pojišťovna bude do posledního centu a déle než měsíc platit všechny výdaje 23 lékařské ošetření a hospitalizaci jejího muže. Ale kdepak, vůbec ne Majíc plnou důvěru v Pannu Marii a v moc její přímluvy, usoudila, že když Panna Maria v tomto případě „su marido“ neochránila, musel pro to být nějaký důvod; a ten důvod si hbitě vymyslela: Pablo jí byl nevěrný.

To také v kuchyni svěřila Suzy a prolévala při tom potoky slz.

Suzy ji vzala za ramena a přitiskla ji k sobě.

„Ale, Juanito, prosím tě, vždyť o jeho nevěře nemáš ani ten nejmenší důkaz!“

„Důkaz, senoro!“ řekla Juana. „A co je podle vás ten pád ze střechy, ne-li trest boží? Stokrát na tu střechu vylezl a stokrát slezl dolů po žebříku jako křesťan!“

„Tentokrát mu asi uklouzla noha.“

„Ne, senoro, noha mu neuklouzla. Jeho noha je jistá. Mi marido je muž z ocele. Skutečná příčina je to, co jsem vám řekla,“ prohlásila Juana a vzlyky propukly s dvojnásobnou silou.

„Ale, Juanito,“ řekla Suzy, „Pablo přece vůbec není takový. Přece neběhá za ženskými.“

„Ale ženské běhají za ním! A hlavně pekařka, když nám přiváží chleba. Nevšimla jste si těch žhavých pohledů, co po něm vrhá ta ‚puta de mierda‘?“

Ať říkala Suzy co chtěla, Juana názor nezměnila. Její přesvědčení se nedalo zviklat. Nicméně jako žena dbalá povinnosti chodila navštěvovat „su marido“ do nemocnice dvakrát týdně, ale přitom mu projevovala chlad, který ho udivoval. „Víte, senore,“ svěřil se mi, když se vrátil, „ženy jsou dost divné. Hlavně ta moje. Já si rozbiju hubu a ona se proto na mě zlobí.“

Juana dělala něco horšího. Po celou dobu Pablova pobytu v nemocnici prováděla odvetu – byla to však jenom odveta? – a „vrhala žhavé pohledy“ na Harryho, takže jsem se začínal obávat, aby po návratu hrdiny nezkrvavila Yaraville nějaká tragédie po mexikánsku. Ukázalo se však, že mé obavy byly zbytečné. Harry zůstal pod útočnou palbou nepřístupný. Byl jsem tedy nucen z toho vyvodit, že ke všem jeho ostatním přednostem přistupuje i opatrnost. I když se mi velice ulevilo, neměl jsem ho kupodivu pro to o nic raději. Zdálo se to všechno až příliš krásné.

Řekl jsem to Suzy.

„Nevím,“ řekla, „proč mu tak nedůvěřuješ. V každém případě od nás má odejít, hned jak se vrátí Pablo.“

Dodala s jistou zlomyslností:

„Víš jistě, že na něj trošinku nežárlíš? Je to takový pěkný mužský!“

„Mrs. Daleová, jestli to řeknete ještě jednou, tak vám natluču.“

„Nechala bych si popřípadě i natlouct,“ zasmála se. „Záleží na tom, na kterou část těla.“

Nepočítáme-li Juanu, která zůstala proti své vůli respektována, nahradil Harry Pabla ve všech jeho funkcích. Byl postupně ovčákem, truhlářem, zámečníkem, instalatérem a pokrývačem. A co víc: protože jsme Suzy i já byli v té době plně zaměstnáni zpracováváním mých dvou příspěvků na pařížském symposiu, staral se Harry o Chloé při jejích činnostech venku, při nichž si s ní Emma nevěděla rady. Pokud jde o Chloé, nikterak neskrývala, že je Harry její třetí velká láska –po instalatéru Billovi a Mikeovi Müllerovi, mladém veterináři, který zastupoval Donalda během jeho dovolené.

Jejich vztahy velice usnadnila Harryho znalost ameslanu. Několika málo slovy mi vysvětlil, že jeho matka byla hluchoněmá a že se proto musel ameslan naučit, aby se s ní mohl dorozumívat. Anglicky s ním mluvil jenom otec. „A mluvil hodně?“ zeptal jsem se. „O nic víc než já,“ odpověděl Harry. To podle mého názoru všechno vysvětlovalo.

Rekonvalescence u Chloé byla jako by se podruhé narodila. Velice rychle si zase navykla zachovávat čistotu, vrátila se jí síla do svalů, jedla jako vlk a pila jako písek pouště.

A bohužel opět začala podléhat pozoruhodným záchvatům vzteku a jednou Emmu kousla. Plakala, když jsem ji huboval, a projevovala upřímnou kajícnost, políbila ruku, kterou zranila, a slíbila, že už to nikdy neudělá. Slovo dodržela a dokonce vynalezla důmyslnou techniku, aby odvrátila možnost, že by ji zlost dohnala k násilí: mluvila.

Dělala to vlastně jako ti staří diplomati, kteří nikdy neukončí dohadování, ale vedou téměř beznadějný dialog s možným nepřítelem, aby zabránili válce. Emma se ovšem této hře okamžitě přizpůsobila.

„Chloé zlost!“ říkala Chloé a vypadala, jako by měla každou chvíli zaútočit: byla vztyčena na zadních, dupala na místě a cenila horní zuby.

„Proč Chloé zlost?“ říkala Emma.

„Uzel špinavá zlá shnilá záchod.“

„Uzel ne zlá,“ odpovídala Emma, „Uzel mít ráda Chloé.“

„Uzel ne mít ráda Chloé, Uzel nedat jablko.“

„Velký říci Uzel nedat Chloé jablko.“

„Velký záchod.“

„Chloé říci Velkému záchod?“

Jako vždy, když byla v rozpacích, Chloé přemýšlela v typickém postoji, který jsem už popsal: s prstem na nose. Po chvíli jí myšlenka, že půjde za Velkým, aby mu řekla, že je záchod, musela připadat komická, neboť se dala do smíchu.

Když se šimpanz směje, otevře ústa dokořán a čím dál hlasitěji supí. Důvody k smíchu jsou u něho četné a různé: je hravý a škádlivý, V zoologické zahradě v Arnhemu tráví mladí šimpanzi čas tím, že po sobě házejí pískem nebo si provádějí různé kousky; a protože si netroufají zaútočit na velké samce, dovolují si na matky, kterým déle trvá než se rozhoupají. Jejich smysl pro humor je nepochybný, i když někdy poněkud hrubšího zrna. Když jednou Roger Fouts nesl šimpanzici Lanu na ramenou, vyčurala se mu za krk, naklonila se a rukou udělala znak: „Legrační!“

Jakmile Emma mohla, přiběhla mi povědět, jak díky dialogu bylo jen taktak zabráněno válce. Brzy jsem se přesvědčil, že si Chloé plně uvědomuje způsob, který používá, aby krotila svůj vlastní sklon k násilí. Opakovala to. Já jsem zase dal všem členům rodiny příkaz: při prvních náznacích zuřivého vzteku: Mluvte! mluvte! mluvte!

Když se do Yaraville vrátila Maria de los Ángeles, Chloé projevovala srdečnou radost a dlouze ji objímala. Někdejší důvěrnost a společné hraní se už však neobnovily. V té době cítila velkou potřebu pohybu na čerstvém vzduchu a Miminko Láska nebyla schopna ji následovat v žádné z jejích činností: vyřítit se z domu, seběhnout plnou rychlostí po schodech k bazénu, oběhnout ho, sestoupit údolím k rybníku, vyšplhat se v okamžiku na vrchol oblíbené břízy a nekonečně se houpat na její nejvyšší větvi; či ještě nebezpečnější varianta: vylézt po přístavku na střechu Yaraville, procházet se po ní, a posadit se na jeden z komínů a odtamtud, zeshora se nám vysmívat.

Emma byla jediným člověkem v Yaraville, k němuž Hany zřejmě pociťoval něco jako náklonnost. Snad proto, že byla němá a tím mu připomínala matku. A právě od Emmy jsme se dozvěděli, jak probíhaly Harryho vyjížďky na koni s Chloé.

Nutno říci, že když se sena sklidila pod střechu ovčína a ovce se popásaly za ostnatým drátem, měl teď Harry málo práce. Avšak na rozdíl od Pabla, který si to vždycky zařídil tak, aby vypadal strašné zaměstnaný, neboť žil ve strachu, že bych mu nečekaně mohl přidělit nějakou nepříjemnou práci (a téměř všechny práce, které jsem po něm žádal, spadaly do této kategorie), Harry přede mnou neskrýval, když neměl co dělat. Naopak, oznamoval mi to. „Pane Dále,“ říkal, „nemáte-li pro mne nějakou práci, mohl bych si vyjet s Chloé?“

Sám jezdil na koni pozoruhodně dobře a z toho důvodu jsem mu ochotně půjčoval svou kobylu Vanessu; nemusel jsem se bát, že mi ji zkazí.

Harry osedlal Tigera a pro sebe Vanessu a oba jezdci vyjeli jeden za druhým, Vanessa před Tigerem, který v závěsu za ní vypadal směšně maličký. Jakmile však Harry začal stoupat do kopců, Tiger se svýma krátkýma nohama zůstával při výstupu pozadu a Chloé začínala naříkat a poplakávat ve strachu, že zůstane sama opuštěná v těchto osamělých končinách. Tehdy Harry zastavil Vanessu, slezl a šel pro Chloé, odnesl ji v náručí a usadil dopředu na vlastni sedlo. Potom zkrátil Tigerovy otěže, aby si do nich pony nezachytil nohu, vysedl na Vanessu a nabídl Chloé opěradlo své široké hrudi. Tiger je následoval docela povolně, ledaže ho zlákala nějaká pochoutka po cestě, ale ty zastávky nebyly časté, neboť ve srovnání se senem mu tráva na kopcích připadala trpká a chudá.

Vsadil bych se, že to pro Chloé, pohodlně usazenou v náručí muže, kterého měla ráda, byl vrcholný okamžik vyjížďky. Ale zrovna tak oceňovala, když ji vzal s sebou do dragstoru na kraji vesnice ve zbrusu novém kombíku, který jsem nedávno koupil.

Ten kombík měl otevírací střechu. První, co se Chloé naučila, bylo stisknout tlačítko, kterým se střecha otvírala. V autě a ve vesnici pro ni platil striktní příkaz: musela mít obojek a vodítko. Ve vesnici proto, aby neznepokojovala obyvatele, a v autě, aby nemohla vylézat na střechu a provádět tam obvyklou akrobacii. Nicméně při mírné teplotě a při krátkých vyjížďkách si směla sednout na opěradlo sedadla a vystrčit hlavu otvírací střechou.

Jakmile Harry vstoupil do obchodu s vodítkem, velice zkráceným a zastrčeným za páskem, aby nemohla jít plenit oddělení ovoce a zeleniny, začala Chloé hned dělat znaky.

„Kníry (tak Harryho pojmenovala) dát peníze.“

„Potom.“

„Kníry dát peníze…“

Tato litanie (dá-li se mluvit o litanii, když jde o nekonečné opakování tichých posunků) trvala po celou dobu, kdy byl Harry zaneprázdněn, a jak čas míjel, byly znaky čím dál frenetičtější.

Když byl konečně hotov s nákupy, dal jí pár drobných, a Chloé divoce táhla za vodítko směrem k zmrzlinovému automatu. Nikdy se nezmýlila ve výběru své oblíbené zmrzliny ani v počtu mincí, které bylo třeba vsunout do automatu, aby poslušně zafungoval: konečně držela v ruce kýženou pochoutku.

Pokud jde o druhy zmrzliny, netvrdím, že uměla číst. Patrně postupovala empiricky: vyzkoušela postupně všechna tlačítka a zapamatovala si, kolikáté je to, které jí dává oblíbenou zmrzlinu. S mincemi to bylo ještě jednodušší: naučila se chvilku počkat po každém vhození mince, a pokud se zmrzlina neobjevila, vsunula do otvoru další.

Avšak toho léta právě při této nevinné činnosti obklopila Chloé skupina čtyř kluků, kterým se zdálo, že u automatu postupuje příliš pomalu, a začali ji zezadu okřikovat.

„Okřikovat, Harry?“ řekl jsem Deneckovi, když mi tu událost vyprávěl, „co tím míníte?“

„Na příklad: ‚Ty makaku, koukej mazat, teď jsme na řadě my‘!“

„A co udělala Chloé?“

„Otočila se se zmrzlinou v ruce a ohromeně na ně koukala. Zřejmě uvažovala, jestli se chovají nepřátelsky nebo jestli se chtějí bavit. Víte, pane Dále, z těch čtyř se tři smáli a nevypadali nijak zle. Všechno zkazil ten čtvrtý. Výhružně vykročil k Chloé a řekl jí: ‚Slyšelas, ty špinavá opice! Táhni!‘ V tom okamžiku Chloé popadl vztek a ona se na něj vrhla.“

„Kousla ho?“

„Ne, právě včas jsem ji strhl nazpět. A víte, pane Dále, mě překvapilo to, že ‚makak‘ na ni neměl žádný účinek. Rozběsnilo ji až slovo ‚opice‘.“

„Protože slovo makak nikdy předtím neslyšela. Naproti tomu moc dobře zná slovo ‚opice‘. Několikrát jsem je před ní vyslovil, když jsem jí ukazoval obrázek šimpanzice. A co ti kluci?“

„Dostali strach a rozlétli se jako vrabci. Ale neutekli moc daleko, protože když jsem si sedl za volant, jeden z nich hodil na kombík kamenem.“

„Víte, který to byl?“

„Ano, Nick Harrisson. Mr. Smith ho viděl, vyšel z krámu a domlouval mu.“

„Mířil Nick na Chloé?“

„Ne, Chloé už byla vzadu a ležela na sedadle. Odnesla to kapota. Ale nic vážného. Jen trochu odřený lak.“

„Nick byl ten, co jí řekl ‚špinavá opice‘?“

„Ano, ten to byl. Klukovi není ještě ani dvanáct a už dělá haura.“

Opakoval jsem tu historku Suzy, jakmile byla hotova se zaléváním zahrádek na terase. Popíjeli jsme čaj beze slova: oba jsme byli zamyšleni, ale každý z jiného důvodu. Suzy se obávala, že „špinavá opice“ připomene Chloé, jak se shledala „ošklivou“, se všemi implikacemi, které to slovo pro ni mělo. A na mě to celé zapůsobilo nepříjemně. Bylo to poprvé, co Chloé narazila ve vesnici na projev nepřátelství. Je pravda, že šlo pouze o děti, ale vyprovokoval vůdce těch dětí Chloé spontánně anebo příliš naslouchal řečem někoho dospělého? Vzápětí jsem měl v tomto bodě jasno.

Zazvonil telefon. Vrátil jsem se do obývacího pokoje, posadil se a zdvihl sluchátko. Byl to Harrisson. Zapnul jsem reproduktor, aby Suzy mohla slyšet.

„Pane Dále,“ řekl skřípavý hlas, „je vám známo, co se právě stalo v dragstoru?“

„Ano.“

„A připadá vám normální, že si děti v Beaulieu nemohou jít do dragstoru pro zmrzlinu, aniž by je napadla opice?“

„Nikdo je nenapadl. Žádné z nich nebylo ani škrábnuto, ani pokousáno.“

„A to je štěstí. Mějte na paměti, Mr. Dále, že kdyby byl můj syn pokousán, odpráskl bych vaši opici jako vzteklého psa.“

„Mr. Harrissone, takový předpoklad není na místě, protože neodpovídá skutečnosti. Nick pokousán nebyl.“

„Ale mnoho k tomu nechybělo.“

„Nick a jeho kamarádi se dopustili té chyby, že na Chloé nepřátelsky pokřikovali a uráželi ji.“

„Mr. Dále, nebudete mi přece namlouvat, že vaše opice těm urážkám rozuměla?“

„Chloé rozumí asi třem stům anglických slov, a špinavá opice‘ mezi ně patří.“

„Nevidím, co je na tom urážlivého, když je opice nazvána opicí.“

„Nick nenazval Chloé opicí, ale ‚špinavou opicí‘.“

„To neodpovídá tomu, co mi pověděl Nick.“

„Mám dva svědky, Mr. Harrissone.“

„Chcete říci, Mr. Dále, že máte v úmyslu podat žalobu?“

„Vůbec ne. Na druhé straně se mi však nezamlouvá, mluvíte-li o odprásknutí zvířete, které mi patří, ani když to berete jako hypotézu.“

„Dělám si takové hypotézy, jaké se mi líbí.“

„A tahle se vám líbí obzvlášť?“

„To jsem neřekl. Říkám, Mr. Dále, že je nepřípustné, aby vaše opice zastrašovala mého syna tím, že se na něj vrhá s vyceněnými tesáky.“

„Pochybuji, že byl Nick zastrašen. Dvě minuty potom mi hodil kámen na auto.“

„Tomu nevěřím.“

„I v tomto případě mám dva svědky.“

„Mr. Dále,“ řekl Harrisson vztekle, „máte nebo nemáte v úmyslu na mě podat žalobu?“

„Nemám.“

„Tak proč mluvíte o svědcích?“

„Protože se zdá, že zpochybňujete moje slovo.“

„Já vím, co si mám myslet, Mr. Dále, a vám to říkat nemusím.“

„A o co vám tedy jde?“

„Chcete, abych vyklopil, co mám na srdci? No prosím! Považuji za praštěný nápad učit opici mluvit a vychovávat ji jako dítě. A nejsem sám, kdo si to v Beaulieu myslí.“

„Máte právo na své názory, Mr. Harrissone, a já zase na svoje.“

„A dám vám radu.“

„Proč ne, bude-li rozumná?“

„Chovejte si doma divoké zvíře, to je vaše věc, ale v tom případě ho nevoďte na procházku do Beaulieu! Rušíte veřejný pořádek!“

„Rušitelé veřejného pořádku jsou ti, co dráždí mírumilovné zvíře a házejí kamení na cizí vozy.“

„Řekl jsem vám, co jsem vám chtěl říct. Nemám k tomu co dodat. Sbohem.“

Jakmile jsem zavěsil, Suzy se ke mně zděšeně obrátila:

„Prosím tě, co je to za pošuka?“

„Ten? Toho neznáš. Bydlí na odlehlém statku. Pozemků nemá málo, ale nic se mu nedaří. Hádá se sousedy, hynou mu ovce, opustila ho žena…“

„A je to pravda, že někteří lidé v Beaulieu smýšlejí jako on?“

„Možná dva nebo tři.“

„Ty je znáš?“

„Znám jednu takovou osobu: starou Mrs. Pickleovou. Jednou mě v Beaulieu na ulici oslovila a sdělila mi, že konám bezbožné dílo, když se pokouším naučit opici mluvit.“

„Bezbožné dílo? Zeptal ses jí proč?“

„Ovšem. Snažím se prý ve své bláznivé pýše opravovat dílo Stvořitelovo. Proto také mohu očekávat, že mě jednoho dne srazí blesk. Jako Onana, dodala.“

„To spolu nijak nesouvisí,“ zasmála se Suzy. „Onana, neklame-li mě paměť, srazil blesk Hospodinův proto, že své sémě rozlil na zem.“

„Ano, ona to má chudák všechno popletené…“

Osmadvacátého srpna jsem jel pro Pabla na kliniku. Když usedl do vozu, hned mi sdělil, že mu doktor doporučil, aby se v práci „šetřil“. Protože nedělal nikdy nic jiného, neodpověděl jsem na to. Během jízdy opakoval stížnosti na Juanu. Ano, chodila ho na kliniku navštěvovat, ale pokaždé se na něj mračila.

„Senore, to už něco znamená! Já si zlomím tři kosti a ona se mnou tři neděle nemluví. Co v tom vězí?“

„Zeptal jste se jí, proč?“

„Ovšem.“

„A co na to řekla?“

„Nada y nada y nada12. Já vám něco povím, senore: ženy nejsou moc sympatické pohlaví. A víte proč? U žen poroučí břicho. U muže poroučí hlava.“

„A snad také cojones, nemyslíte, Pablo?“

„To bych neřekl, senore,“ odpověděl, udiven, že slyší z mých úst to slovo, které tak často mívá na jazyku sám. „Ne, ne, to nemyslím. U muže poroučí hlava…“

Harry mi sdělil svůj úmysl odejít druhý den po Pablově návratu a vyslovil také přání, abych mu zaplatil v hotovosti a ne šekem. Ta žádost pro mě byla nepříjemná. Znamenalo to, že nebudu moci jeho mzdu zúčtovat ve svých režijních nákladech. Protože však nám Harry prokázal velké služby, přistoupil jsem na to, a než jsem jel pro Pabla na kliniku, vyzdvihl jsem si v bance dva tisíce dolarů a po svačině jsem je Harrymu předal zároveň s velice pochvalným pracovním vysvědčením.

Po večeři se Harry s námi přišel rozloučit. Udělal to málo slovy, jak měl ve zvyku, a s nehybnou tváří. Potom vešel do kuchyně, přičemž dbal na to, aby dveře za ním zůstaly otevřené. Rozloučení s Juanou bylo značně chladné. Žena Putifarova sice nepůjde tak daleko, aby Josefa pomluvila u svého muže, ale také na něj nehledí příznivým okem, když pohrdl jejími vnadami.

Harry se vrátil do jídelny a požádal nás, aby se směl jít rozloučit nahoru s Chloé.

Půl hodiny nato, když jdeme sami nahoru dát Chloé pusu na dobrou noc, říká nám Emma: „Políbil Chloé, ale neřekl jí, že odchází.“ Pokračuje: „Mě taky políbil.“ Dodává: „Na obě tváře“ a dotyčné tváře má červené. O pár minut později nám zaklepe na dveře. Suzy jí otevírá. Při zavírání dveří u dětského pokoje, co vedou na chodbu, Emma zjistila, že chybí klíč. „To asi Chloé provedla zase nějakou skopičinu,“ řekla Suzy, „ale nebuďte ji. Zeptáme sejí zítra.“

Druhý den je 29. srpna, den mých narozenin. Zmiňuji se zde o této skutečnosti, ale jinak si nepřeji, aby mi někdo blahopřál, protože nevidím nic radostného na tom, že je mi zase o rok víc. Suzy je poslušná tohoto příkazu a její ranní políbení je jen o trošinku důraznější než jindy. Alespoň mám takový pocit. Nemám však čas zatěžovat se svými pocity. Někdo opakovaně klepe na dveře, které nás dělí od dětského pokoje. Je to ťukání, ne bubnování. Chloé to tedy není. Navlékám si župan a jdu otevřít. Objeví se bledá, vyděšená Emma. Třesoucíma se rukama dělá jeden znak za druhým.

„Ne tak rychle, Emmo!“

Opakuje znaky.

„Co chce?“ ptá se Suzy z postele.

„Říká, že Chloé zmizela.“

„Zmizela? Ta jistě nebude daleko. Asi využila toho, že dveře na chodbu nebyly zamčené, a vyběhla někam na toulky.“

„Řekni jí, ať ji jde hledat,“ dodává Suzy, zapomínajíc, že Emma není hluchá.

Emma odchází a já se rozhněvaně oblékám. Všechno je mi jasné. Včera večer Chloé využila nějaké krátké Emminy nepřítomnosti, sebrala klíč a schovala ho. Předem se na ten útěk připravila.

„Je nepolepšitelná!“ říká Suzy otráveně a obléká si tepláky. „Aby ji člověk hlídal čtyřiadvacet hodin denně! Chvilička nepozornosti, a už to je! Uteče! A člověk ji najde na střeše nebo na vrcholu břízy! Ještě štěstí, že tě napadlo dát na loďku zámek. Ona by byla schopna pustit se v ní na rybník, i když neumí vůbec zacházet s vesly.“

U dveří se znovu objevuje Emma. Obracíme se k ní. Ruce se jí míhají: nikde nemůže Chloé najít.

„Hledala jste ji v pokojích dětí?“

Naznačuje, že ne.

„Tam bude nejpravděpodobněji,“ říká Suzy. „Nejspíš u Elsie, aby si vyzkoušela její šaty.“

„Jdu tam,“ říkám.

A před Suzy vyjdu na chodbu, otvírám dětské pokoje jeden za druhým a nenalézám v nich ani stopy po Chloé nebo po nepopsatelném nepořádku, který vytvoří všude, kde pobývá.

Jdu dolů do přízemí a u vchodu zjišťuji dvě věci: nenalézám Rodericka a dveře na terasu jsou dokořán. Vyvozuji z toho, že Chloé otevřela vnitřní závoru a že pes pochopitelně šel za ní.

Suzy se ke mně připojuje.

„Vždycky jsem říkala, že závora nestačí. Dveře se měly zamykat na klíč.“

„No tak, Suzy,“ namítám poněkud úsečně, „jaký to má smysl mít pravdu, když už je příliš pozdě?“

„Ach, Ede, promiň, nehádejme se!“ Suzy vkládá svou ruku do mé. „Najdeme ji. Kde by mohla být jinde než ve stáji u Tigera?“

Než se dojde ke stájím, prochází se kolem garáží yaravilleských aut – bývá jich tu víc než půl tuctu, v řadě vedle sebe, když jsou děti doma. Přesně vzato to nejsou garáže, ale prosté přístřešky, které chrání vozy před sluncem a deštěm.

Ve stáji všichni koně klidně stojí, každý ve svém boxu, včetně Tigera, který je také jediný – se psem Dickem, který spí v boxu, aby mu dělal společnost –, kdo se při našem příchodu zavrtí. Zafrká nozdrami, aby si vyžebral cukr.

Byl jsem tak přesvědčen, že Chloé nemůže být jinde než u Tigera, že se začínám divit a znepokojovat.

„Obejděme budovu,“ šeptá Suzy dutým hlasem. „Třeba se schovala, když nás slyšela přicházet.“

Suzy jde po jedné straně, já po druhé. U druhého průčelí, kde se setkáváme, nevidíme nic, jen Harryho starou fordku u žebříkových schodů, které vedou do jeho malého příbytku.

„Vida,“ řekl jsem, „Harry ještě neodjel. Myslel jsem, že měl odjet za svítání.“

„Asi si to rozmyslel,“ řekla Suzy.

Mlčky se vracíme k domu, a když jdeme opět kolem garáží, utrousím nahlas poznámku, že třebaže jich je tolik, nepředstavují ty vozy nijak velký kapitál, protože jsou všechny hodně opotřebované.

„Kromě kombíka,“ říká Suzy, když se blížíme k vstupním dveřím.

Najednou se zaraženě zastaví.

„Ale já jsem ho cestou kolem garáží neviděla!“

„Víš to jistě?“

Když vyslovuji tuto pochybnost, cítím zároveň takovou důvěru v přesnost jejího vizuálního vnímání, že jsem otřesen.

Zrychlujeme krok a vracíme se ke garážím. Kombík tam není. Zakoušíme v tu chvíli stejný pocit zděšené nevíry jako řidič, který nenajde svůj vůz tam, kde ho zaparkoval.

„Pablo?“ zeptá se Suzy přidušeně.

„Pablo,“ odpovídám, „nezačíná pracovat před půl devátou a nedovedu si představit, že by najednou začal být tak horlivý. A Pablo by si nikdy nepůjčil kombík, aniž by mi o něj řekl. Pro statek může používat dodávku.“

„Proboha!“ zvolá Suzy. „Harry!“

Tentokrát k boxům koní utíkáme. Na zadní straně šplháme po žebříkových schodech, které vedou k Harryho příbytku. Nevěřícím pohledem obhlížím celou místnost. Je prázdná a nádherně uklizená. Kdybych nebyl tak rozhořčen prohnaností jejího uživatele, obdivoval bych pečlivost, s jakou složil naše lůžkoviny a pokrývky pěkně do čtverce a jak úhledně je narovnal u hlavy postele. Všechno je zameteno, oprášeno, vyleštěno a okenní skla jsou umyta.

Na stole na dobře viditelném místě leží vzkaz napsaný na stroji.

„Mr. Dale, omlouvám se za kombík a za Chloé, ale velice potřebuji peníze, abych začal nový život.

Denecke.“

Kapitola IX

Jakmile je Suzy zase schopna řeči, vyhrkne:

„Klíč od dětského pokoje neschovala Chloé, ale ten chlap! Vytáhl ho ze zámku, když se s ní šel včera večer rozloučit.“

Obrací se ke mně a oči jí planou.

„A když odcházel, sebral klíč od vstupních dveří. To nebylo nic těžkého, visel na klíčové desce a každý to viděl a věděl! Kdokoli ho mohl vzít! A večer přece zavíráš ty, jak je možné, že sis nevšiml, že chybí?“

„Ale vždyť sama dobře víš, že zevnitř se venkovní dveře nemusí zamykat na klíč. Uvnitř je západka.“

„A co ten druhý zámek? Ten u západky? Proč se ten nikdy nezamyká na klíč?“

„Nikdy se to nedělalo. Vždycky jsme mysleli, že stačí západka a také Roderickova přítomnost u vchodu. Pes je přece odstrašující.“

„Odstrašující pro koho? Pro toho darebáka ne! Ne pro někoho, koho Roderick tak dobře znal!“

„Jak jsme mohli předvídat, že nás okrade někdo domácí?“

„A co kombík? Kde se nechával klíček od zapalování a papíry? V přihrádce na palubní desce! A přitom nemá statek ani plot, ani bránu. Dá se říci, že je otevřen komukoli, kdo přijde!“

„Suzy,“ řekl jsem suše, „až do dneška jsi proti tomu nic nenamítala. Jestli jsem byl nedbalý, sdílíš tu odpovědnost se mnou.“

Obracím se k ní zády, slézám po žebříkových schodech a rychlým krokem, zanechávaje ji za sebou, se vracím do domu. Suzy mě následuje.

V Yaraville v obývacím pokoji zdvihám sluchátko a volám šerifa Davidsona. Jakmile jsem zavěsil, vrhá se mi Suzy do náručí a rozpláče se. Usedám do křesla, beru ji za předloktí a přitahuji si ji na klín.

„Nehádejme se,“ říká mezi dvojím vzlyknutím.

Nereaguji. Mlčím. Tisknu ji k sobě. Má ruka hladí dovádivé pramínky na její šíji.

„Myslíš, zeji najdeme?“ zeptá se po chvíli docela slabounkým hlasem.

„Jsou značné šance, že ano,“ odpovídám optimističtěji, než se opravdu cítím.

„Proč?“

„Protože ji co nejrychleji prodá, aby ji u něho nikdo neviděl. Kombi prodá taky.“

„A co Roderick? Proč odvezl Rodericka?“

„Patrně proto, že když vycházel ven s polospící Chloé v náruči, Roderick šel za ním. A Denecka napadlo, že bude jednodušší vzít ho s sebou, třeba jen proto, aby měla Chloé pocit bezpečí a aby se měla čím zabývat.“

Někdo klepe na sklo balkónových dveří. Otvírám mu. Je to Davidson. Vstávám, abych ho přivítal, a vidím nad jeho ramenem Emm; a Juanu na prahu kuchyně.

„Pojďte dál, Emmo. Juano, udělala byste nám, prosím, všem kávu?“

Davidson je muž v Beaulieu velice vážený, jednak pro svou obratnost, jednak pro své nadání usmiřovatele. V této úloze mu pomáhá vzhled v jeho profesi atypický. Má vysoké čelo, modré úsměvné oč milý úsměv. Hovoří srdečným hlasem, v němž není vůbec žádná agresivita; v Beaulieu neměl nikdy příležitost zatknout nějakého vraha, ale domnívám se, že kdyby to musel udělat, udělal by to co nejzdvořilejšími slovy.

Sděluji mu stručně všechny skutečnosti, a když mu podávám vzkaz, který Harry zanechal, povytáhne obočí.

„To je neobvyklý zloděj. Písemně se omlouvá za krádež a riskuje, že to může být použito jako doznání.“

„Tak úplně ne,“ říkám. „Den předtím si ode mne vypůjčil můj psací stroj a tři listy papíru.“

„Tři! No ovšemže tři! Použil ten uprostřed, ten, kterého se nedotkl. A vzkaz je naťukán na stroji, patrně s použitím rukavic. A podpis: „Denecke“ je taky naklepán na stroji. Čili ten dopis není přiznáním. Mohl ho napsat kdokoli. Můžete si být jist, že se na něm nenajdou otisky, leda vaše. Sám jste ho najal?“

„Pablo, na základě velice lichotivých doporučení.“

„Mohl bych je vidět, a taky fotografii Chloé? A rovněž Deneckovu?“

„Snímek Chloé ano, ale Deneckův ne.“

„Ale ano,“ říká Suzy, „Emma ho vyfotografovala.“

Dívám se na Emmu. Začervená se a já ji žádám, aby došla do pokoje pro snímek svých tajných snů. Já sám jdu pro fotografie Chloé a pro Deneckova doporučení.

K jeho fotografii se Davidson vyjadřuje kriticky.

„Pro pátrání za moc nestojí. Stetson mu zakrývá čelo. Brýle proti slunci zase oči a knír ústa. Odstraní-li klobouk, brýle a kníry, je z něho jiný člověk. Zejména když zároveň vymění bundu za sako a džínsy za klasičtější kalhoty.“

Davidson čte pracovní vysvědčení jedno po druhém.

„To je chvály! Ale má to háček. Jsou staršího data. Nic z posledních čtyř let. Zeptal se ho Pablo proč?“

„Prý pracoval u svého bratra na statku někde v Ohiu.“

„Udal jeho adresu?“

„Pablo ji po něm nechtěl.“

„Chyba! Musíte to Pablovi říct. Je docela dobře možné, že ty čtyři roky strávil Denecke ve vězení.“

„Šerife,“ ptá se Suzy, „proč zanechal ten vzkaz? Znamená to, že bude za Chloé chtít výkupné?“

„Ne, to nemyslím. Podle toho, co jste mi pověděli, je to člověk opatrný a pedantský, perfekcionista. Takoví lidé neriskují. Byl bych rád, kdybyste mi ještě doplnili jeho popis po fyzické stránce. Jak je vysoký?“

„Asi jako vy,“ odpovídám, „přibližně.“

„Metr osmdesát?“

„Ano.“

„Velmi běžná výška. Stavba těla?“

„Atletický, svalnatý. Nepije, nekouří, málo mluví. Modré oči, opálený obličej. Pěkný mužský.“

„Má rád zvířata?“

„Ano, velice.“

„Celkem vzato, je ten váš zloděj dokonalost sama!“

Davidson se pozorněji zadívá na fotografii Chloé.

„Má lidské oči, jsou plné půvabu a šibalství.“

„Ano!“ přisvědčuje Suzy vděčně, „to je přesně ono.“

„Mr. Dále,“ pokračuje Davidson, „v kolik hodin jste včera usnul?“

„Kolem jedenácté.“

„Denecke jistě z parkoviště sledoval světlo ve vašem okně. Když zhaslo, vyčkal nejspíš ještě nějakou dobu – nejméně do půlnoci a nejdéle do jedné hodiny ráno. Pak bylo hračkou otevřít vstupní dveře klíčem, který sebral, a pohladit Rodericka. Šel do prvního patra, odnesl Chloé, i s nějakým jejím oblečením, a potom naložil Chloé a Rodericka do kombíka.“

„Neslyšeli jsme však motor.“

„Asi vůz tlačil po cestě; využil svahu a zapnul motor, až když byl dost daleko od domu.“

„Ano,“ říkám, „tak to děláme i my, když máme vybitou baterii.“

„Od toho okamžiku je nejpravděpodobnější scénář takový: ví, že druhý den bude rozeslán jeho popis. Nejdřív se zbaví psa, vysadí ho někde na silnici. Potom ujíždí celou noc, přejede do jiného státu, prodá kombi a koupí si kempingový vůz.“

„Proč?“ ptám se.

„Když má člověk s sebou šimpanze, je diskrétnější přespávat v kempingu než v hotelu. A konečně, jakmile to bude možné, prodá Chloé nějakému cirkusu.“

„Proč ne zoologické zahradě?“ ptá se Suzy.

„V zoo by chtěli vědět něco o původu zvířete. V cirkuse to nebudou tak pečlivě zkoumat. Noa cirkusů v téhle zemí není zas tak mnoho. A v každém se nepředvádí číslo se šimpanzem. Jestli se Roderick vrátí, dejte mi ihned vědět. Prozkoumáme-li jeho tlapky, můžeme získat užitečný údaj o silnici, kterou se Denecke dal.“

„Copak asfalt zanechá stopy?“ ptá se Suzy.

„Ne, ale jestli bude mít Roderick ten dobrý nápad, že se vrátí domů, poběží také po cestičce podél silnice.“

„Jestli Denecke přejel do jiného státu,“ říká Suzy, „stane se to věcí FBI, protože jde o únos osoby.“

„Mrs. Daleová,“ odpovídá Davidson trpělivě, „já velice dobře chápu, co k Chloé cítíte. Pro vás je to osoba. Ale z hlediska FBI je Chloé zvíře. FBI nevyhlásí pohotovost kvůli krádeži zvířete.“

„A co vy?“ ptá se Suzy útočně. „Co uděláte vy?“

„Já dám vyhlásit pátrání v tomhle státě i v státech sousedních. Dr. Dále, byl byste ochoten vyplatit odměnu tomu, kdo by vám pomohl Chloé najít?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Pět tisíc dolarů.“

Davidson povytáhne obočí, velké čelo se mu zkrabatí všemi směry a jeho pohled na mě zasněně utkví.

„To už je pěkná částka.“

„Chloé není jen oblíbené zvíře. Je i člen rodiny. A pro mě předmět vědeckého výzkumu. Počítám, že o ní napíšu knihu.“

„Má Chloé nějakou tržní hodnotu?“

„Samozřejmě. V současné době má hodnotu několika tisíc dolarů.“

„Slyšel jsem, že prý umí mluvit.“

„Vyjadřuje se v ameslanu.“

„Řekl byste, doktore Dále, že je to zvíře, které by se mohlo stát číslem cirkusového programu?“

„Určitě. Chloé jezdí na koni, dokonce na svém poníku dělá krasojízdu. Rozumí pěti stům anglických slov a mluví ameslanem. Má také akrobatické nadání. Myslíte si tedy, že ji Denecke prodá do cirkusu?“

„To je nejpravděpodobnější domněnka. Už jsem vám to říkal.“

Hned po Davidsonově odchodu telefonuji Donaldovi. Mám na drátě Mary. Říkám jí, co se stalo, a prosím jí, aby k nám s Donaldem večer přišli na večeři, abychom si mohli o věci promluvit. Rychle přeruším záplavu slov, která následuje.

Den nám připadá strašlivě dlouhý. Nemáme do ničeho chuť, ani do práce. Suzy je neobvykle mlčenlivá. Sotva se zotavila z únavy a starostí způsobených Chloéinou nemocí, je tu nová rána a ta ji zřejmě úplně ničí. Je postižena jakousi otupělostí, a já sám nejsem ve stavu o nic lepším.

Nicméně navečer, když je nucena se vzchopit a připravit s Emmou stůl k večeři, Suzy opět nalézá trochu své živosti a říká mi:

„Nepřipadá ti ten Deneckův nápad nechat nám vzkaz o tom, co udělal, neuvěřitelný? Co to vlastně je? Cynismus? Humor?“

„To ne! Denecke je člověk naprosto bez humoru. Podle mého názoru cítil potřebu udělat tečku nad i. Třeba se bál, že nepochopíme souvislost mezi zmizením Chloé a zmizením kombíka.“

„Opravdu si to myslíš?“ říká Suzy. „Fakta mluví sama za sebe. Jsou přece tak zřejmá. Museli bychom být tupí, kdybychom usoudili, že Chloé utekla.“

Když Huntovi přicházejí k večeři, Mary objímá Suzy; neohrabaně a rozpačitě ji k sobě tiskne. Zapůsobí to na mě, protože Mary je obvykle tak zdrženlivá. A zároveň si bezděčně uvědomuji rozdíl mezi těmi dvěma postavami – Mary je směšně vyšší a tak hranatá.

Pak zase Phyllis objímá Suzy a jak už je rozjetá, i mne a znovu Suzy, kterou zahrnuje upovídanou sympatií.

„Můj Bože, drahoušku Suzy! Jak je mi tě líto! To je rána, to je hrozná rána! Já sama jsem byla v takovém politováníhodném stavu, když jsem ztratila mého ubohého Leopolda. Já jsem prostě nejedla, nespala, nic mě nezajímalo, byla jsem zalezlá doma! Chudinko Suzy! Jak dobře se dovedu vmyslet do tvé situace!“

„Ale přestaň, Phyllis,“ říká Don, „mluvíš hlouposti. Není tu nic k srovnání. Chloé není mrtvá. Jen byla unesena. A je tu velká naděje, že se zase najde.“

„Done, doopravdy si to myslíš?“ ptá se Suzy s nadějí v hlase.

„No samozřejmě. Šimpanz, který mluví ameslanem – něco takového se přece nemůže přehlédnout. Ale nejdřív bys mi, Ede, snad dopodrobna pověděl, jak se to stalo.“

Začínám vyprávět, co jsme prožili, a po několika slovech přeruším řeč a prosím Suzy, aby pokračovala. Znepokojuje mě její zamlklá skleslost a doufám, že mluvení ji z ní vytrhne. A opravdu, po chvíli se projevuje živěji.

„Takový pracovitý člověk!“ říká nakonec Mary. „Tak pečlivý, dobře vychovaný a tak pohledný! Kdo by si byl pomyslel, že udělá něco takového?“

„No právě, když je někdo tak dokonalý,“ poznamenává Donald, „tak si na něj člověk má začít dávat pozor.“

„Nejhorší je,“ říká Suzy zvýšeným hlasem, „že by člověk strašně chtěl něco dělat a že se nic dělat nedá! Naprosto nic! Právě tohle čekání je tak těžko snesitelné. Šerif vyhlásí pátrání a to je všechno. A čeká se…“

„Nevím, co by Davidson mohl dělat jiného,“ namítám. „Přece nemohl začít Denecka pronásledovat. Denecke před nim měl náskok osmi nebo devíti hodin. A neví se ani, kterým se dal směrem!“

Večer je jasný a my jsme nechali otevřené dveře na terasu. Sedíme u kávy, kterou tentokrát nepopíjíme v obývacím pokoji: Juana nám ji přinesla do jídelny, snad proto, že spěchá domů, aby si mohla lehnout. Podle těch pár slov, která jí vyklouzla, jsem usoudil, že se dodatečně cítí sklíčená, že projevila tolik zájmu o muže, který si to tak málo zasloužil.

Rozhovor vázne. Je pozdě. Vidím však, že Huntovi nemají srdce odejít, neboť dobře cítí, že jejich přítomnost potřebujeme.

„Jednu věc můžeme udělat,“ říká Don, „totiž já ji mohu udělat; uveřejnit ve zvěrolékařském časopise oznámení, že se Chloé hledá, a zároveň i její fotografii, číslo tetování a váš telefon.“

„A ten časopis se hodně čte?“ ptá se Suzy.

„V každém případě si ho prolistují lidé z naší profese. Proto je zapotřebí fotografie, To je přiměje, aby si přečetli text.“

Obracím se k Donaldovi.

„To je moc dobrý nápad, Done, hned zítra to uděláme.“

Odmlčíme se. Ticho nás neuvádí do rozpaků. Známe Huntovy už tak dlouho, že v jejich společnosti můžeme i mlčet. Občas se Phyllis pokusí o nějakou větu, která opravdu nezapadá do nálady toho večera, a nikdo nemá chuť na ni odpovídat. I když předtím ujišťovala Suzy, že se dovede vžít do její situace, toho právě vůbec není schopna – teď ani jindy. Jako obvykle má na sobě příliš lehké a příliš vystřižené šaty. Ted“, koncem srpna, jsou noci chladné; Suzy, která poznala, že jí je zima, jí půjčila přehoz a Phyllis se do něj okamžitě celá zabalila. Málo chybí k tomu, aby začala příst. Určitě už zapomněla, že unesli Chloé. Ale nikdo jiný nezapomněl.

Vyšel měsíc a zdvihl se západní vítr. Proto také, abychom se nevystavovali jeho závanům, zůstáváme v jídelně, ale necháváme dveře na terasu dokořán otevřené. Zatím je velice jasno. Jak plynou kolem měsíce drobné roztřepené mráčky, z jedné strany bílé, z druhé šedivé, vypadá měsíc, jako by běžel k východu. Je fascinující hledět na ten zdánlivý běh, zatímco my, my jsme doopravdy unášeni opačným směrem, i s našimi malými domky, malými radostmi a strašnými úzkostmi, na té tenké skořápce bláta, které se říká Země.

Velký shluk mraků, už ne šedých, ale úplně černých, mohutných a hrozivých postupuje k měsíci, který už jako předvoj začaly zakrývat drobné šedavé obláčky. Kromě Phyllis, choulící se pod svým přehozem a myslící jen na něj a na tělo, které hřejivě halí, hledíme všichni na postup velkých černých pluků a s obavou očekáváme ten neodvratný okamžik, kdy pohltí náš měsíc.

Už je to tady! Terasa před námi tmavne. Nedá se rozeznat ani první kvetoucí zahrádka. Noc padá jako naráz a zároveň s ní – ale to je jistě jen iluze – se vzduch ještě víc ochlazuje.

Je teď taková tma, že nebýt malého povzdechu, který vydal, nebyli bychom ho ani uviděli… A když ho spatříme, nevěříme svým očím. Je však zde, leží před námi na terase, vyčerpaný, ale ukázněný, obě přední tlapky jen nepatrně přečnívají přes práh balkónových dveří.

„Rodericku!“ volá Suzy a vrhá se k němu.

Pes okamžitě vstává a poněkud přitom vrávorá. Suzy si k němu kleká na dlaždice a objímá ho kolem krku.

„Ach, Rodericku! Rodericku!“ Zahrnuje ho polibky. „Kde je Chloé?“

Často jsem si myslel, jak rád by byl Roderick odpověděl, jen kdyby měl ruce. A přece nám svým způsobem něco řekl, i když byl vyčerpaný po svém dlouhém a nepřetržitém běhu. Davidson, kterého jsem bez ohledu na pozdní hodinu telefonicky uvědomil, okamžitě přišel a odebral do malých obálek částečky hlíny, které Roderickovi zůstaly mezi prsty na tlapkách. Podle provedených rozborů vyslovil domněnku, že Denecke jel silnicí na sever, alespoň dokud si psa ponechal u sebe – bylo totiž docela dobře možné, že potom zamířil na západ nebo na východ. Davidson nicméně zintenzívnil pátrání severním směrem: tato iniciativa se ukázala neúčinnou, ale dočasně uklidnila Suzy, které to čekání připadalo nesnesitelné.

Oznámení a fotografie ve zvěrolékařském časopise také nevyvolaly žádnou odezvu, což aspoň snad naznačovalo, že je Chloé zdravá.

Davidson nám svým příjemným hlasem a vlídným způsobem denně telefonoval, ale kromě několika fantazírujících telefonátů (v jednom se dokonce mluvilo o naší „gorile“) jsme se nic užitečného nedozvěděli a on také ne. Osobně nám na Yaraville přinesl výsledky otisků ze staré fordky a z bytečku nad koňskými boxy. Vlastně nám ty výsledky mohl zatelefonovat, protože byly negativní. Obtěžoval se osobně jen ze zdvořilosti. Suzy využila jeho přítomnosti a přednesla mu návrh, který v ní asi zrál za bezesných nocí.

„Šerife,“ řekla mu, „ještě pořád si myslíte, že Denecke prodal Chloé někam do cirkusu?“

Davidson na ni upřel oči, ne doslova zasněné, ale obrácené spíš do nitra, jako by neustále zvažoval všechny pro a proti.

„Kdyby byl Denecke neukradl váš vůz,“ řekl, „mohli bychom se domnívat, že Chloé unesl proto, že si ji oblíbil. V tom případě by byl odjel svým starým fordem. Ale protože se zmocnil také vašeho zbrusu nového a drahého kombi, je zřejmé, že byl motivován lákadlem zisku. Říká to ostatně sám ve svém vzkazu. Prodá tedy Chloé, jakmile to bude možné, jestli už to neudělal; tím spíš, že ho k tomu pobádá i opatrnost, protože přítomnost Chloé ho činí snadno zjistitelným.“

„V tom případě si udělejme seznam hlavních cirkusů, které v současné době kočují po Spojených státech, a napišme každému dopis ohledně Chloé.“

Davidson zdvihl obě ruce a řekl s veškerým důrazem, který mu jeho zdvořilé chování dovolovalo:

„To ne, Mrs. Daleová! To bych vám neradil!“

„A proč ne?“

„Byl by to nejlepší způsob, jak se s Chloé nikdy neshledat.“

„Ale proč?“

„Protože cirkus, který snad Chloé od Denecka odkoupil, to neudělal podle pravidel. Mrs. Daleová, všechny doklady týkající se Chloé máte v ruce vy: prodejní smlouvu se zoologickou zahradou, očkovací vysvědčení, účet za tetování. Denecke nemá nic.“

„A přesto ředitel cirkusu…“

Davidson se usmál poněkud znaveným úsměvem.

„S řediteli cirkusu je to jako s ostatními občany Spojených států. Někteří ctí zákon a někteří ho ctí méně.“

„A jak by se to v našem případě dalo udělat?“

„Cirkus by mohl s Deneckem podepsat smlouvu o opatrování zvířete po dobu jednoho roku a v ní by byla klauzule, zaručující cirkusu, že zvíře přejde do jeho vlastnictví, kdyby Denecke přestal platit měsíční splátky.“

„Ale tomu nerozumím. Jakou výhodu by z toho měl Denecke?“

„Jasnou. Dostane značnou částku ‚pod stolem‘, jak říkáte ve franštině. Načež zmizí a nikdy pochopitelně žádnou splátku nezaplatí.“

„Ale v tom případě,“ namítl jsem, „je cirkus přece čistý jako lilie!“

„Ne tak docela. Kdyby se zašlo do podrobností, dalo by se mu vytknout, že se nepřesvědčil, je-li Denecke skutečně zákonitým majitelem, než s ním podepsal smlouvu o opatrování. A teď si představte, Mrs. Daleová, že takový ředitel od vás dostane dopis, z něhož se dozví, že Chloé je kradené zvíře. Za prvé: ani ho nenapadne, aby vám odpověděl. Za druhé je pravděpodobné, že ve snaze ušetřit si drobné nepříjemnosti okamžitě udělá všechno, co je v jeho silách, aby se Chloé zbavil, třeba tak, že ji prodá do ciziny, kde vaše vyhlídky na to, že ji naleznete, budou mizivé.“

Bylo tak jasné, že Davidson má pravdu, že se Suzy, ať chtěla či ne, musela smířit se zoufalým čekáním, které jsme prožívali.

Té noci jsem cítil, jak se vedle mne dlouze převaluje. Krátce nato jsem v polospánku uslyšel přidušené vzlykání. Probudil jsem se úplně a vzal jsem ji do náruče. Nejdřív jsme mlčeli, tak už jsme byli oba unaveni těmi nekonečnými rozhovory, kde jsme se pořád točili dokola a přemílali totéž.

„Ede,“ řekla po chvíli, „kolik je ve Spojených státech cirkusů?“

„Nemám ponětí.“

„Soudím-li podle Francie, nebude jich zase tak moc. Ve Francii jsou jenom tři. Nemohli bychom o tom získat informace?“

Cítím v jejím hlase nervózní tón, a proto odpovídám, abych ji uklidnil:

„Hned zítra se zeptám, chceš-li. Existují zřejmě dva druhy cirkusů: stálé a kočovné, které konají představení pod stanem. U těch druhých bude asi těžší udělat seznam.“

Dodávám:

„Proč to chceš vědět?“

„Jestli byla Chloé prodána do cirkusu, jak se domníváme, jediný způsob, jak to můžeme zjistit, je ten, že objedeme všechny cirkusy, které v současné době působí na půdě Spojených Států.“

„To by byl obrovský úkol.“

„Ale mohli bychom vynechat všechny ty, které nepředvádějí číslo se šimpanzi.“

„Nevím, jestli by to bylo moudré. Mohli bychom tak třeba vynechat nějaký cirkus, který zrovna připravuje vystoupení s Chloé, ale nehodlá je předvést veřejnosti, dokud nebude perfektně nacvičené.“

„Máš pravdu.“

A vzápětí dodává:

„Tvoje příspěvky na pařížském symposiu jsou zredigované a odeslané. Máš svůj volný vědecký rok, v dohledné době se nehodláš zabývat žádnými vykopávkami, jsi tedy pánem svého času…“

„To je pravda, ale o takovém plánu nemůže člověk rozhodnout tak narychlo. Teprve až budeme znát počet cirkusů, které jsou teď ve Spojených státech v provozu, si můžeme udělat představu o tom, jak dlouhou dobu by takové putování vyžadovalo a kolik by stálo.“

„Bojíš se, že to bude nákladné?“

„Levné to nebude. A přišli jsme o jediné nové auto.“

„Pojišťovna nám škodu nahradí.“

„Ano, ale až za měsíc.“

Po krátké odmlce Suzy pokračuje:

„Dejme tomu, že nám pátrám zabere několik týdnů, bylo by ti proti mysli opustit na tak dlouho Yaraville?“

„To ne, Yaraville může fungovat i bez nás. A ‚děti‘ taky. Jsou velké. A s Emmou jako dozorčí autoritou o víkendech to přežijí docela dobře.“

I když jí nedávám žádný slib, můj tón jí vrací naději. A v této naději usíná. Po chvíli je její hlava na mém rameni příliš těžká a já ji co nejopatrněji odsunuji. Suzy se obrací na bok zády ke mně. Podle pravidelného oddechování poznávám, že hluboce spí. Zato já jsem teď dokonale probuzený… Nejdřív se pokouším spočítat, jaké by asi byly náklady na takovou cestu po Spojených státech, při čemž beru za základ průměrnou cenu za pokoj v průměrném hotelu. Rychle si však uvědomuji, že k tomu nesmyslnému počítání mě inspirovaly jen únava a úzkost. Chybějí k němu totiž dva základní prvky: počet cirkusů a jejich rozmístění na území Spojených států.

Hned potom si začínám představovat, jak asi vypadá život mé ubohé Chloé, když je teď v ponižujícím postavení zvířete, které předvádí kousky pod rozsvícenými reflektory a před smějícím se a tleskajícím obecenstvem. A to ještě asi není okamžik dne, kdy je nejvíc nešťastná. Ráda se předvádí a ráda se dává obdivovat. Ale za lesklou fasádou cirkusu, za jeho světly, hudbou, barvami a cetkami existuje jedna odporná skutečnost: klece.

Už v zoologické zahradě bývá údiv nad tím, že vidíme tolik zvířat pohromadě, často pokažen výčitkou svědomí. Říkám si, že za potěšení a poučení lidí platí zvířata celým životem prožitým za mřížemi. Ale v zoologických zahradách, alespoň v těch nejlépe zařízených, jako je třeba ta v Arnhemu, dávají vězněným zvířatům dostatečný prostor. Avšak v kočovném cirkusu jsou klece co nejmenší, prostor je omezen nutností dopravy.

Až do této chvíle jsem si to neuvědomil, ale je-li Davidsonova domněnka správná, žije teď Chloé jako cirkusové zvíře: tráví větší část života v kleci. Ta představa na mě dopadá jako rána pěstí. Hrdlo se mi bolestivě stahuje a pot mi zalévá celé tělo. Potichu, abych neprobudil Suzy, vstávám a jdu do koupelny. Piju velkou sklenici vody a otírám se ručníkem. Potom se rukou opřu o kraj umyvadla a zhluboka dýchám, abych zpomalil rychlé bušení srdce.

Nestydím se to přiznat. Když zvíře vychováváte jako své dítě, vaším dítětem se stane. Jak by tomu mohlo být jinak? Představuje pro vás tolik trápení, tolik péče, tolik her, tolik radosti.

I tygr v zajetí vzbuzuje lítost. Poslední cirkusové představení jsem viděl před nějakými deseti lety, když Elsie a Jonathan byli natolik malí, že se jim tenhle druh podívané líbil. K jejich velké radosti jsem zakoupil lístky do „lóže“ hned u manéže. Slibovalo nám to krásné mrazení, protože zlatým hřebem představení byl příchod dvanácti tygrů do arény, od níž nás dělila jen ocelová síť s pražnými oky, upevněná na vrcholu stanu a zakotvená v zemi okolo manéže ocelovými kolíky. Ti tygři byli velice krásní. Moc toho nedělali, jen přeskakovali z jedné stoličky na druhou, a to ještě velmi neochotně. Ten, co od nás seděl nejblíž, necelý metr, vypadal velice nervózně.

„Koukej, tati,“ řekl Jonathan, „on pod sebe čurá!“

„To proto, že má strach. Všichni mají strach! Všech dvanáct!“

„A z koho? Z krotitele?“

„To ne. Ten je naopak spíš uklidňuje. Vídají ho každý den.“

„Tak z koho?“ zeptala se Elsie.

„No přece z nás! Ze všeho toho davu kolem! Z rámusu, který děláme! Z našeho pachu!“

„Proč by z nás měli mít strach?“

„Kdo je chytil, odvezl, uvrhl do otroctví?“

Po chvíli řekl Jonathan:

„Proč se všichni najednou nevrhnou na krotitele a nesežerou ho?“

„Předně jsou nasyceni. Za druhé ho asi považují za dominantní zvíře.“

„Proč?“

„Dobře je zná, umí je zmanipulovat.“

„Celou dobu je tluče tou hůlkou,“ řekla Elsie.

„Ale ne, nijak jim neubližuje. Sotva se dotýká jejich vousů. Tím škádlením je provokuje k řvaní a obecenstvo je spokojeno.“

„On toho od nich vlastně moc nechce,“ podotkl Jonathan.

„Ví, jak daleko je možné s nimi jít. Kočkovité šelmy jsou hrozně líné. Podívej, už to končí.“

„No tohle!“ řekla Elsie, „ti mají ale naspěch, aby už byli pryč! Nedají se prosit. Dokonce do sebe vrážejí, aby už byli zpátky tam, odkud přišli. Myslíš, že mají rádi svou klec, tati?“

„Určitě. Za mřížemi se alespoň cítí chráněni před lidmi.“

Opravdu se nedá pochybovat, že zvíře dospěje až k tomu, že má nakonec rádo místo svého uvěznění, jako má trýzněné dítě rádo tmavý přístěnek, kam je nehodní rodiče zavřeli. Když se nejkrutější podmínky stanou útočištěm, k němuž se tvor připoutá, pak je opravdu až na dně. Jsem však přesvědčen, že u Chloé tomu tak není. Naše úsilí naučit ji ameslan rozvinulo její inteligenci a z ní jistě čerpá větší sílu k odporu než její němí bratři. Po tom, co byla v Yaraville obklopena takovou láskou a těšila se tam takové svobodě, je nyní docela jistě velice nešťastná ve své kleci, ale přísahal bych, že vůbec nerezignovala. Ta jistě svým věznitelům připravuje těžké chvíle! Alespoň doufám.

Druhý den, 12. září jsem skoro celé dopoledne strávil telefonováním na různá místa, abych se dozvěděl, kolik je ve Spojených státech cirkusů a kde jsou teď“ stany těch kočovných. Když jsem konečně získal všechny tyto informace, zaznamenal jsem si je na velké mapě Spojených států a domácím telefonem jsem zavolal Suzy. Přišla okamžitě, posadila se vedle mne, vzala mapu a mlčky se na ni zadívala. I její mlčení bylo výmluvné.

Potom nás Juana vnitřní linkou zavolala k obědu, a když jsme se chystali sejít dolů, zazvonil telefon. Zdvihl jsem sluchátko.

„Doktor Dále?“ řekl nějaký ženský hlas.

„U telefonu.“

„Mr. Dále, myslím, že jsem našla vaši šimpanzici Chloé.“

„Okamžik, prosím.“

Nebylo to poprvé, co mi došlo takovéto sdělení, a podle Davidsonova přání jsem okamžitě zapojil telefon na magnetofon. Toto je obsah sdělení – nic není vynecháno ani přidáno:

„Doktor Dále?“

„Ano, to jsem já. Mohu vás požádat, abyste mi sdělila své jméno a adresu?“

„Barbara Schultzová. Jsem pokojská v Home Ranch blízko Clarke, Colorado. Je to hotel.“

„Prosím pokračujte, Miss Schultzová.“

„Mrs. Schultzová, jsem rozvedená. Mám devítiletého syna Davida. Právě díky Davidovi jsem našla vaši šimpanzici Chloé.“

„Vysvětlete mi to, Mrs. Schultzová.“

„Předminulou neděli jsem vzala Davida do cirkusu. Bylo tam číslo se šimpanzem.“

„Byl to velký šimpanz?“

„Ne, spíše malý.“

„Co dělal?“

„Akrobacii, jízdu na koni a taky ekvilibristiku. O přestávce se s ním cvičitelka vrátila do sálu. Postupně ho dávala do náruče malým divákům a fotografovala ho s nimi Polaroidem. Fotka stála čtyři dolary. Bylo to sice dost drahé, ale Davidovi to udělalo takovou radost.“

„Pokračujte, Mrs. Schulzová.“

„V úterý na to onemocněl Kim.“

„Kdo je Kim?“

„Davidův kocourek. Je to perský kocour. Ve středu jsem měla volné odpoledne a rozhodla jsem se, že ho donesu k zvěrolékaři; a tam, v čekárně jsem uviděla časopis s fotografií Chloé. Byla mi nápadná podoba s šimpanzem, kterého jsem viděla v cirkuse.“

„Co jste udělala?“

„Poznamenala jsem si číslo tetování, příští neděli jsem znovu šla do cirkusu, znovu jsem zaplatila čtyři dolary za fotku a pod záminkou, že chci pohladit Eriku, kterou David držel v náručí…“

„Eriku?“

„Tak toho malého šimpanze nazývá cvičitelka. Rychle jsem se podívala na tetování. Samozřejmě to byl jen letmý pohled, nechtěla jsem u cvičitelky vzbudit nedůvěru. Ale zdá se mi, že to je opravdu totéž číslo.“

„Jen se vám to zdá?“

„Doktore Dále, nemohu to tvrdit s určitostí, ale v nitru jsem o tom přesvědčena. Jestli si chcete být jist, mohu vám poslat fotku Eriky s Davidem.“

„To by moc dlouho trvalo. Řekněte mi telefonní číslo Home Ranch. zamluvím si tam pokoj a přijedu co možná nejdřív.“

„3038791780. Doktore Dále, vy jistě máte finanční prostředky, když jste přislíbil odměnu pěti tisíc dolarů tomu, kdo vám pomůže najít Chloé. Přesto však vás musím varovat, že Home Ranch je hotel velice luxusní, s jaccuzi v každém pokoji. Ceny tomu pochopitelně odpovídají.“

„Kolik?“

„Tři sta dolarů za osobu a den.“

„Den nebo dva si mohu dovolit.“

„Doktore Dále, poznamenal byste si, prosím, že v hotelu nemám službu v neděli a ve středu odpoledne?“

„Beru to na vědomí, a vy zase, Mrs. Schultzová, vezměte na vědomí, že jde-li opravdu o Chloé, je ta pětitisícová odměna vaše.“

„Děkuji vám, doktore Dále.“

Zavěsila. Dívám se na Suzy. Oči má suché, ale třese se na celém těle. Beru ji za obě ruce a usazuji ji na židli. Po chvíli se zřejmě trochu uklidňuje a vydechne jen:

„Ach, Ede, kdyby to tak byla ona!“

Davidson, kterému jsem zatelefonoval, je u nás během deseti minut a s tím zasněným výrazem, který ho nikdy neopouští, naslouchá záznamu hovoru s paní Schultzovou. Potom ho svým mírným hlasem komentuje.

„Vypadá to ovšem seriózně: šimpanzův věk, ekvilibristické cviky, kůň, a co se týče akrobacie, Chloé, jak jste mi říkal, by si s ní věděla rady. Pokud jde o Barbaru Schultzovou, dělá na mě dobrý dojem. Mluvila o sobě bez zábran, řekla vám, kdo ji zaměstnává, dokonce vám dala telefonní číslo svého zaměstnavatele. Nabídla se, že vám pošle fotografii Eriky. A konečně, ačkoli, jak říká, je v nitru přesvědčena, že tetování má totéž číslo, nechtěla to tvrdit příliš rozhodně. Pokud však chcete, mohu požádat clarkeskou policii, aby se na ni diskrétně přeptali.“

Vyměňujeme si se Suzy pohled.

„Ne, ne, to by zabralo příliš mnoho času.“

„Ale zato,“ říká Suzy, „byste se mohl zeptat zaměstnavatele paní Schultzové, co o ní soudí.“

Davidson protáhne obličej.

„To by nebylo moc regulérní. Nemám nic společného s coloradskou policií. A ani od místní policie by takové dotazy nebyly některým zaměstnavatelům vhod.“

Přesto však, než se s námi rozloučí, požádá nás o telefonní číslo Home Ranch a za půl hodiny nás volá.

„Nakonec jsem do hotelu přece jen zavolal, doktore Dále. Padl jsem na velice milé lidi. Zaměstnávají Barbaru Schultzovou už pět let a neskrblili chválou na její adresu. Samozřejmě jsem jim řekl, že proti ní nic nemáme, ba právě naopak.“

Suzy, která ten rozhovor brala (já mu naslouchám z reproduktoru), Davidsonovi vřele děkuje a on pokračuje:

„Kdy vyrazíte?“

„Zítra ráno co nejdřív.“

„Mohu vám poradit, abyste před návštěvou v cirkusu kontaktovali clarkeskou policii? Ptejte se po Mr. Morleyovi. Právě jsem s ním telefonoval. Řekl jsem mu, kdo jste, a ohlásil mu vaši návštěvu, ale neupřesnil jsem její účel. Podle mého názoru by nebylo marné mít s sebou policistu v civilu, až půjdete do cirkusu pro vaši Chloé, jestli je to opravdu ona.“

Suzy děkuje a zavěšuje.

„Když se to tak vezme,“ říká, „je tenhle Davidson se svým mírným chováním, vysokým čelem a zasněnýma očima velice zdatný.“

Tvář se jí promění, pohlédne na mě a opakuje, snad už po desáté od chvíle, kdy Barbara Schultzová zavolala:

„Ach, Ede! Kdyby to tak byla ona!“

Cesta byla dlouhá, a pokud jde o Suzy i o mne, napjatá a mlčenlivá, se střídáním naděje a skepse, které ani jeden z nás nechtěl vyjádřit, ze strachu, že to nebude v souladu s náladou toho druhého. Dalo by se předpokládat, že při našem duševním rozpoložení nás nádhera Colorada, když jsme se blížili ke Skalistým horám, zanechá lhostejnými. Stal se však pravý opak. Ačkoli byl ten pocit tak málo odůvodněný a dokonce až nesmyslný, měl jsem najednou dojem, že krása té krajiny předpovídá naší výpravě úspěch. A byl jsem si jist, že Suzy ten pocit sdílí, protože když se před námi objevil Home Ranch, probudila se ze své malátnosti a šťastně se usmála.

Hotel ničím nepřipomínal palác. Na první pohled se zdálo, že nemá víc než asi deset pokojů – sestával z řady malých dřevěných bungalowů, seskupených okolo ústřední jednopatrové budovy, kde jediný zděný prvek, který jsem z dálky rozeznal, patrně skrýval kouřovod.

Avšak přírodní rámec byl zcela úchvatný. Domky stály za dřevěnými ohradami na rozlehlé zářivě zelené louce. V pozadí se táhl hustý les vzhůru po svahu nějakého kopce a za ním se tyčila vysoká hora ve tvaru pyramidy, která si plně zasloužila svůj název Skalistá. Jistě díky věčnému sněhu, který ji pokrýval, a díky vlhkosti, kterou lesy udržovaly na jejím úpatí, si kraj v rovině, kudy jsme projížděli, zachovával svou svěží zeleň.

Když jsme vjeli do Home Ranch, povšimli jsme si, že zdánlivá prostota jeho konstrukce skrývá přepych, o němž nás Barbara Schultzová v telefonu ujistila, že mu „odpovídají i ceny“… A co víc, byl to přepych vkusný, který měl všechny detaily promyšlené.

Majitel nás uvítal ne jako náhodné zákazníky, ale jako staré přátele, kteří o sobě delší dobu nedali vědět a k nimž projevuje jistou zdrženlivost, aby měl čas navázat s nimi staré svazky, ale přitom je k nim velice přátelský. Dávkování obojího bylo dokonalé. Pokud jde o jeho osobu, byl od hlavy k patě obrazem svého domu: prostý a rafinovaný.

Nosič zavazadel se chopil našich kufrů a rychlým tempem nás zavedl do jednoho domku, který s k mému překvapení skládal ze salónu, ložnice a koupelny s tím báječným jaccuzi. Zřejmě tu byl jeden pokoj navíc a já jsem hned zatelefonoval do recepce.

„Ano, opravdu, doktore Dále,“ řekl mírný ženský hlas rychle, „chtěl jste jen jeden pokoj, ale vzhledem k opožděnému odjezdu jednoho hosta jsme vám museli dát apartmá. Ta změna ovšem nebyla způsobena vámi, a proto samozřejmě zaplatíte jen cenu pokoje.“

Sotva jsem zavěsil, ozvalo se zaklepání. Šel jsem otevřít a na prahu jsem uviděl pokojskou, jakých už se v této zemi mnoho nevidí. Měla vyšívanou bílou zástěrku, bílé manžety a na hlavě vyšívaný bílý čepeček. Byla dost hezká a měla bezvadné vystupování.

„Doktor Dále?“ zeptala se.

„Ano, to jsem já.“

„Já jsem Barbara Schultzová.“

„Pojďte dál a posaďte se, prosím.“

Zaváhala, a když jsem ji znovu vybídl, posadila se rozpačitě na kraj křesla. Suzy se na ni povzbudivě usmála. Nastala chvíle ticha. Barbara Schultzová se také usmála, čímž její poněkud povadlý obličej hodně omládl. Podle mého názoru jí nebylo víc jak třicet let, ale musela si v životě zažít trpké chvíle, protože měla vrásčitá víčka a v jejích zelených očích setrvával smutek, i když se smála. Její vlasy měly nádhernou mahagonovou barvu, ale bohužel byly hodně stažené a zpola zakryté bílým čepečkem, který měla posazený tak trochu jako ošetřovatelky na přední části hlavy. Hlas byl jemný a hluboký.

„Odpusťte, doktore Dále, že jsem vám zaklepala na dveře, ačkoli jste nezvonil. Z okna jsem vás viděla přijet a domyslela jsem si, že jste to vy. Jste jediní hosté, které dnes čekáme. A dovolila jsem si přijít za vámi z vlastního popudu, protože jsem se bála, abyste nezavolal pokojskou. To bych nepřišla já, ale kolegyně. Tohle apartmá není můj rajón.“

Odmlčela se a pokračovala:

„Bylo velice nutné, abych se s vámi sešla rychle.“

„Proč?“

„Cirkus zítra odjíždí. Dnes večer dávají poslední představení.“

„Je to tedy kočovný cirkus?“

„Ano, malý cirkus, který si vztyčil stan v Clarke u výjezdu z města.“

‚A zítra odjíždí!“ zvolala Suzy. „Budou nějaké potíže se sehnáním míst?“

‚Myslím, že ne. Byla jsem tam dvakrát a pokaždé byly lavičky obsazené jen z poloviny. Ach, pane doktore,“ pokračovala rozechvělým hlasem, „z celého srdce doufám, že je to Chloé. Byla bych nešťastná, že jsem vás sem přivolala z takové dálky a vzbudila ve vás takovou naději, kdybych se zmýlila. Proto jsem vám také chtěla tu fotografii Eriky poslat. Ale na druhé straně, než byste dostal můj dopis, byl by cirkus pryč.“

„Máte tu fotografii u sebe?“

„Ano, přinesla jsem ji.“

Vyndává ji z vyšívané zástěry a podává mi ji. Mám sotva čas se na ni podívat a Suzy už mi ji bere z ruky.

„Je to ona!“ zvolá.

Nakláním se jí přes rameno, zkoumám snímek, ale nechci zatím popustit uzdu své radosti.

„Není to moc dobrá fotografie,“ říkám, „ale opravdu to vypadá, jako by to byla Chloé.“

„Jako by to byla!“ zvolá Suzy rozhořčeně, „ale vždyť to docela jednoduše ona je!“

Načež udělá něco překvapivého: přistoupí k Barbaře Schultzové, obejme ji a políbí na obě tváře. Barbara zčervená a říká:

„Děkuji vám, Mrs. Daleová.“

Po chvilkové úvaze si patrně pomyslí, že její reakce byla poněkud neobratná, neboť pokračuje:

„Byla bych moc ráda, kdybyste svou malou Chloé našli. Kdyby se Davidovi ztratil jeho Kim, byl by k neutěšení.“

Po chvíli se ozvu já:

„Rád bych vám položil ještě několik otázek Jak se ten cirkus jmenuje a co je to za osobu, která předvádí číslo se šimpanzem?“

Už jsem chtěl říci s Chloé, ale z opatrnosti jsem raději použil slovo šimpanz.

„Je to žena asi čtyřicetiletá. Je běloška, ale má načerněnou kůži a je oblečena po africku v pestrobarevném bubu a na hlavě má něco jako turban. Cirkus se jmenuje El Circo Mexicano. Ale všichni artisti nejsou Mexičani.“

„Kdy je na řadě číslo se šimpanzem?“

„Těsně před přestávkou. Když skončí potlesk, žena v bubu se ukloní, odejde za závěsy vzadu a hned se vrátí s Polaroidem, aby mohla vyfotografovat děti s Erikou.“

„S Chloé!“ prohlašuje Suzy důrazně.

„Ano, ano, ovšem, Mrs. Daleová,“ smířlivým hlasem přitakává Barbara. „Říkám ‚Erika‘, protože to je jméno uvedené v programu.“

Navazuji na to:

„A pod jakým jménem jev programu uvedena cvičitelka? Pamatujete se?“

„Pamatuji, protože se jmenuje jako žena Davidova: Bethsabé.“

„To není moc africké jméno.“

„Ale jak už jsem říkala, doktore Dale, ona je nepravá černoška. Má rovný nos, úzké rty a zelené oči.“

„Je vám nesympatická?“

„Připadá mi, že prodávat polaroidovou fotku po čtyřech dolarech je přemrštěné.“

„Jaké číslo telefonu má El Circo Mexicano?“

„Napsala jsem ho na rub fotografie. Máte ho v ruce, doktore Dále.“

„Děkuji vám.“

Chvilka mlčení. Hledím na ni.

„Jakmile budeme mít Chloé zpátky – pokud je to ona –, vystavím na vaše jméno šek na pět tisíc dolarů. V kolik hodin vám zítra ráno začíná služba?“

„V sedm.“

„Přišla byste za námi, hned jak dorazíte do hotelu? Chceme velmi brzy vyjet.“

„Ano, zajisté.“

Na prahu chvíli zaváhá a říká:

‚Pane doktore?“

„Ano?“

„Až se budete po večerním představení vracet a budete-li s sebou mít vaši malou Chloé, smím vám poradit, abyste šli rovnou sem do apartmá a neprocházeli recepcí?“

„Proč?“

„Protože ředitelství nepovoluje pobyt psům, a tím méně ovšem…“

Pohlédne na Suzy, začervená se a nechá větu nedořečenou; potom se velice uhlazeně ukloní, tiše zavírá dveře a odchází.

Zdvihám sluchátko, volám clarkeskou policii a žádám Mr. Morleye.

„Á, doktor Dále!“ ozývá se srdečným hlasem. „Šerif Davidson mi o vás dlouze povídal. Neobtěžujte se. Budu za hodinu u vás v hotelu. Mám tam stejně v okolí co dělat.“

„Ti lidé tady v Coloradu jsou roztomilí,“ soudí Suzy. „Tak si říkám, jestli to dělá ta krásná krajina, že jsou takoví ochotní. lide, prosím tě, napusť vodu do jaccuzi, mám velkou chuť se tam ponořit.“

Než si svléknu šaty, telefonuji do El Circo Mexicano, abych zamluvil dvě vstupenky na večerní představení. Po zralé úvaze usoudím, že by bylo užitečné, aby nás tam Morley doprovodil, a objednávám tedy tři.

Osprchuji se a vlezu k Suzy do jaccuzi. Je to báječné samo o sobě a ještě báječnější je být tam s ní. Sprcha mě umyla, ale bublání pode mnou a kolem mne dělá ještě víc: očišťuje mě od mých starostí. Moje potěšení však není úplně nezkalené. V mysli mi zůstává pochybnost a obávám se strašného zklamání, které by zažila Suzy, kdyby Erika nebyla Chloé.

Suzy vedle mne se baví jako dítě, cáká nohama, stříká na mě a náhle, špatně si vykládajíc moje mlčení, mě uchopí za levou paži a přitiskne se ke mně.

„Ede, ty se na mě zlobíš?“

„Ale vůbec ne! Proč bych měl?“

„Jsem tak nevychovaná! Málem jsem ti tu fotografii Eriky vyrvala z rukou.“

„Nejsi nevychovaná, jsi živá a impulzivní.“

„A ty jsi zase k zulíbání. Ede, proč jsi ke mně vždycky tak shovívavý?“

„You should treat a woman according to her womanishness,“

„To jsi vymyslel ty?“

„Ne, Bernard Shaw. A jak bys to přeložila do francouzštiny?“

„S ženou se má zacházet s přihlédnutím k její ženskosti.“

„Ne, to není docela ono. Ve slově womanishness je určitá zlomyslnost. Shaw si ji vytvořil podle vzoru „foolishness“. Jeho výrok je obdoba známého anglického aforismu: „You should treat afool according to his foolishness.“

„Pane, vaše malá hlupačka vám děkuje.“

„Ne, ne, tady nejde o hloupost, nýbrž o bezprostřednost. Tu naši mužskou, výchova potlačuje, ale u žen se jí nedotýká. Ty mají právo plakat, vytrhnout vám z ruky fotografii, vrhat se lidem okolo krku Dovedeš si mě představit, jak objímám Barbaru Schultzovou a líbám ji na obě tváře, jako jsi to udělala ty?“

„To bych teda chtěla vidět!“

„Ale nevidělas to. A nechápej mě špatně. Já to přirozené chováni u žen obdivuju, i když v praxi může působit některé drobné potíže. Tak třeba ty se podíváš na snímek Eriky a řekneš: „Je to Chloé.“

„Ale vždyť to Chloé je, jsem si tím jista!“

„Ale co znamená ‚jsem si tím jista‘? Znamená to,a že spoléháš na svůj instinkt. Já ne. Mne naučili, abych svému instinktu nedůvěřoval a vyžadoval důkazy.“

Suzy ani nenapadne mi odpovědět. Chce si zachovat svou jistotu.

Podívám se na hodinku.

„Proboha, jak ten čas utíká, když člověk sedí v jaccuzi! Doufejme, že Morley nebude příliš dochvilný.“

On však je. A sotva se oblékneme, oznamují nám z recepce jeho návštěvu.

Morley je vysoký a hubený mladý muž s velkými ústy, dlouhým nosem a malýma očima. Krásný zrovna není, ale je sympatický. Typ muže, na kterého muž nežárlí (možná neprávem). Doufám, že jeho dlouhý nos naznačuje dobrý čich.

Vyložím mu fakta a ukazuji mu papíry, které potvrzují, že nám Chloé patří, jakož i fotografie Eriky a Chloé.

„Víte,“ odpovídá, „podoba moc neznamená! Já,“ pokračuje, s malým zasmáním – ale když má někdo tak velká ústa, zasmání nemůže být opravdu malé,, já jsem nikdy neuměl rozeznat jednoho Číňana od druhého. Tím méně jednu opici od druhé opice.“

Suzy je pohoršena, že mluví o primátovi jako o „monkey“, a ještě víc jeho poznámkou o Číňanech. Nicméně tentokrát potlačí svou bezprostřednost a neřekne ani slovo. Čeká, co bude dál.

„Podle mého názoru,“ pokračuje Morley, „mohou bezvýhradně potvrdit, že Chloé je vaše, dvě skutečnosti: číslo jejího tetování a způsob, jakým vás přivítá, až vás uvidí. Proto také se hodlám účastnit představení, tím spíš, že je, jak jsem slyšel, poslední.“

„Předvídali jsme vaše rozhodnutí,“ usmívá se Suzy, „a zamluvili jsme pro vás místo.“

Děkuji, Mrs. Daleová,“ říká Morley a rdí se jako student. Potom se obrací ke mně: „Víte, kdy přijde na řadu číslo s Erikou?“

„Těsně před přestávkou.“

„Pak tedy,“ praví Morley, nesmírně kompetentním tónem, „budeme muset zasáhnout o přestávce.“

„A projít manéží?“

„Ano, podle mého názoru by mělo k setkání dojít v zákulisí. Kdyby náhodou Erika nebyla Chloé, bude lépe vyhnout se skandálu.“

„A pustí nás cirkusoví zřízenci do zákulisí?“

„S mým policejním průkazem ano. Oni mě vlastně dobře znají. Já mám cirkus a lidi v něm hrozně rád. Když mi bylo dvacet, dělal jsem provazochodce.“

„Provazolezce?“

„Ne, provazochodce. Lano je stejné, ale není ve stejné výšce. Provazochodec pracuje dva metry nad zemí. Ale zato to, co dělá, je mnohem složitější.“

Pokračuje:

„Vy Clarke neznáte, proto bude lépe, když sem pro vás zajedu.“

Vstal, váhá a já cítím, že by chtěl sebevědomě odejít po nějakém procítěném závěrečném slově.

„Samozřejmě,“ praví, „kdyby šlo o psa nebo kočku, clarkeská policie by nepovažovala za nutné zasahovat. Protože však se jedná o cenné zvíře patřící věhlasnému vědci, stojí ta záležitost za to.“

Když takto uplatnil svůj drobný kompliment, odchází dlouhými kroky. Zvláštní věc, je neohrabaný, ale chůzi má lehkou. Když člověk ve dvaceti letech tančil na drátěném laně, něco mu z toho zůstane.

„Zvíře!“ říká Suzy rozhořčeně. „Chloé že je zvíře!“

Její rozhořčení je však jen povrchní. Morleyův odchod ji rozveselil a ona se dává do smíchu. Ale ten dlouho netrvá.

Krouží po místnosti a obchází ji bez jediného slova, ona, která má jindy tolik řečí.

„Chtěla bys něco sníst?“

„Ne, nemám hlad.“

Sedím v křesle a protože jsem si s sebou nevzal nic ke čtení, beru do ruky bibli, kterou vedení hotelu dává k dispozici svým zákazníkům a namátkou ji otvírám. Totéž jsem jako student dělával večer přeď zkouškou. A s bušícím srdcem jsem čítal úryvek, který mi Prozřetelnost umístila pod pravý palec: doufal jsem, že v něm objevím nějakou předpověď pro příští den. A nejzvláštnější na tom, je, že se mi to při trošce důmyslnosti vždycky podařilo. S léty jsem však asi ztratil svou skvělou interpretační schopnost, neboť to odpoledne, ačkoli posvátnou knihu otevírám na třech místech, v ní nenalézám ani poselství, ani předtuchu. Je ovšem pravda, že to není moje studentská bible, tak opotřebovaná a rozbitá, že hřbet vazby odešel ještě dřív, než se kniha sama ztratila při nějakém stěhování. Se ztrátou toho úctyhodného exempláře se vytratilo i kouzlo…

Vidím, jak je Suzy neklidná a jak bezcílně přechází ze salónu, kde se snažím číst, do ložnice; zdvihám tedy hlavu a ptám se:

„Chtěla by ses trochu projít? Tohle pozdní odpoledne je prostě nádherné.“

„Ne,“ odpovídá, „nechce se mi, jsem unavená.“

„Nevypadáš unaveně.“

„Chceš říct, že nevydržím na místě?“

„Tak trochu ano.“

„Mohu se posadit, jestli ti mé přecházení jde na nervy.“

„Ale ne, nevadí mi to.“

„Asi ti to vadí, když mě na to upozorňuješ.“

„Ach, Suzy, prosím tě, nehádejme se!“

„Ale kdo začal?“

A když se na ni beze slova zadívám, dává se do pláče.

„Ach, Ede, kdyby to nakonec Chloé nebyla!“

„Ale ano, je to ona, před chvilkou sis tím byla jista.“

„Ale ty si tím nejsi jistý.“

„Na osmdesát procent ano.“

„A proč ne na sto procent?“

„Protože já mám mánii pro důkazy. Ale pravdu máš určitě ty.“

„Ty to sice říkáš, ale nemyslíš si to.“

„Ale ano, myslím.“

„Říkáš to, abys mě uklidnil, jsi pokrytec!“

„Nejsem pokrytec. Říkám ti, co cítím.“

Z nízkého stolku beru fotografii domnělé Eriky a kladu ji vedle jednoho ze snímků Chloé, které jsme ukazovali Morleyovi.

„Něco ti povím: pro mě jsou obě totožné. Říkat, že podoba nic neznamená, je pitomost. A stejně pitomé je tvrdit, že se jeden Číňan nedá rozeznat od druhého Číňana.“

„Jsou-li obě totožné, proč říkáš, že jsi přesvědčený jen na osmdesát procent?“

„Budu přesvědčený na sto procent, až uvidím číslo tetování.“

„Opakuješ, co říkal Morley.“

„Nepotřebuji Morleye, abych pomyslel na tak evidentní věc.“

„Ach, Ede!“ říká Suzy a z očí jí tryskají slzy, „nehádejme se!“

Sedá si k nohám mého křesla, bere mi obě fotografie z rukou a dlouze si je prohlíží.

„Ráda bych věděla… Člověk by řekl, že Erika má v očích výraz nudy a únavy, jaký Chloé neměla.“

Nakláním se a dívám se jí přes rameno.

„To má svůj důvod. Záběr Polaroidem byl dělaný o přestávce, když Erika skončila své vystoupení. Je normální, že vypadá unaveně. A přecházet od dítěte k dítěti a s každým se dát vyfotografovat, to se jí asi taky moc nelíbí.“

„Ale Chloé má děti ráda.“

„Ano, ale tady o těch ví, že jsou každý večer jiné a že si s nimi nemůže hrát. Je to pro ni jen rutina, nic víc, rutina, která ji nudí.“

Ten rozhovor ve mně zanechává podivný dojem. Podobá se výměně kordů v Hamletovi, kdy se oba bijí zbraní toho druhého.

„Ach, já už opravdu nevím!“ říká Suzy zoufale a odchází do ložnice, vrhne se na postel, kde se k ní po chvíli připojuji, zanechav bibli na křesle. Vsunu paži pod její šíji a hlava jí s vděčným zamumláním sklouzne na rameno. Suzy spí.

Kapitola X

Je to malý cirkus a má skromný stan: není nafukovací, ale udržuje se vztyčený pomocí starobyle vyhlížejících kůlů. Dřevěné selské lavice jsou umístěny stupňovitě a Morley nám radí, abychom se posadili dostatečně daleko od manéže. Chtěl zabránit tomu, aby nás Chloé – pokud šimpanzice Erika je opravdu Chloé – předčasně poznala a vyskočila z manéže, aby se nám vrhla kolem krku, což by narušovalo představení.

Snaha o zachování pořádku mi u policie připadá naprosto oprávněná a jdeme se s ním posadit k horním lavicím. Morley mi radí, abych si okraj klobouku stáhl do čela, a žádá Suzy, aby se posadila za nás, neboť ji její pestrobarevné šaty činí nápadnou. Znepokojuje ho i náš pach.

„Předpokládám, že Chloé má jemný čich. Nepozná vás?“

„Na takovou vzdálenost? Mezi tolika lidmi?“ namítá Suzy.

Sotva Morley dosedl hubeným zadkem na dřevěnou lavici předposledního stupínku, obhlédl manéž, zaposlouchal se nadšeným uchem do ohlušujících fanfár a vtáhl nosem vůni pilin, je z něho naráz jiný člověk. On, jehož slovní projev v Home Ranch byl tak rozpačitý, je najednou velmi sebejistý, a jakmile představení začne, zevrubně – i když tiše – povídá o tom, co koneckonců bývalo jeho prvním řemeslem. Jeho přílišná odbornost nám jde trošku na nervy, ale zároveň nás svírá. Čím víc se blížíme k cíli, tím víc na nás doléhá strach z prohry.

Morley nás nejdříve upozorňuje na to, jak pohyblivé jsou žonglérovy oči a s jakou rychlostí sledují každý míček po jeho dráze.

„V tomhle řemesle,“ říká, „jsou nejvíc unaveny oči.“

„Ale vždyť to číslo trvá jen čtvrt hodiny…“ namítá Suzy za námi.

„Ano, Mrs. Daleová, ale předchází mu každé ráno tříhodinové cvičeni.

U akrobatky na visuté hrazdě, která je mladá a hezká, nás Morley upozorňuje na to, jak jí její umění změnilo tvary těla. Má ramena mnohem širší než pánev a místo ňader, která zmizela, má jen prsní svaly.

„Kromě toho,“ dodává, „ji jistě zlobí kolena. Všechno to natahování šlachy špatně snášejí.“

„Ale zato tvářička zůstala velice ženská,“ říká Suzy.

„Ano, ano,“ připouští Morley neochotně.

A na závěr prohlašuje s chmurným uspokojením:

„Všichni žongléři mají potíže s očima a všichni akrobati na visuté hrazdě zase s koleny.“

„A provazochodci?“

„Ti samozřejmě s chodidly. Ostatně proto jsem toho nechal.“

Morley mluví ještě odborněji, když se ho ptám, k čemu slouží šambriéra, kterou cvičitel drží v ruce, když s ní nedělá nic jiného než že ji tahá po manéži, a vůbec s ní nepráská ani poníka nešvihne. Morley mi odpovídá:

„Na to ji nemá. Je to jen a jen signál. Když se řemínek táhne za poníkem, znamená to, že má postupovat. Když cvičitel položí řemínek šambriéry před poníka, znamená to, že zvíře má couvat. Když cvičitel klade šambriéru střídavě před poníka a za něj, znamená to, že se má otáčet kolem své osy. V tom okamžiku začne orchestr hrát valčík a obecenstvo má dojem, že poník tancuje. On jen poslouchá pokyny. Jen se mu ostatně podívejte na oči: jsou jako nepřítomné. Poslouchá mechanicky.“

Když pony „dotančil valčík“, připojují se k němu další poníci, kteří za ním obíhají manéž v divokém kole. Vidím cirkusového zřízence, jak drží řemínek šambriéry před oponou do zákulisí: asi proto, že by haftlingové mohli být v pokušení z vlastního popudu zkrátit číslo a vrátit se do stáje. Koně jsou jako lidé: nepracují rádi.

Třebaže teď už Suzy za mnou ani nepípne, cítím téměř fyzicky všechnu její netrpělivost a úzkost. Natahuji ruku dozadu přes opěradlo lavice: Suzy se jí ihned chopí.

Poníci odbíhají z manéže a po zabubnování, kterým má být získána pozornost obecenstva, ohlašovatel oznamuje s velkým máchnutím ruky a s jistou okázalostí:

„Madame Bethsabé a její šimpanzice Erika.“

Už podle jediného pohledu, jímž se kolem sebe rozhlíží, když vstupuje do manéže, bychom Chloé poznali. Ty živé oči! Ten šibalský výraz! Cítím, jak se mi Suzyiny nehty zarývají do dlaně. Morley se ke mně tázavě obrací. Nejsem schopen promluvit a tak jen přikyvuji. „Mám radost za vás,“ říká. Rychle pohlédnu přes rameno. Suzy je bledá a také nemůže mluvit. Zdaří se jí však úsměv.

Protože mám dojem, že Chloé, jejíž pohledy těkají na všechny strany, upřeně hledí naším směrem, stahuji si klobouk víc do čela, spodní část obličeje zakrývám rukou a snažím se soustředit pozornost na její výstup.

Madame Bethsabé ji drží na vodítku –je tenké, sotva patrné. Chloé dělá řadu přemetů – zepředu dozadu a zezadu dopředu. K mému velkému překvapení provede i malý nebezpečný skok – to je úplně nová vymoženost. Potom cirkusový zřízenec přinese ocelový žebřík a pevně drží jeho spodek. Chloé vyleze po příčkách; na té poslední je jakási kupole, o kterou si opírá hlavu a udělá „prapor“ ve vodorovné poloze. Stejný cvik v nebezpečnější verzi dělala na yaravilleské střeše. Z vršku šapitó spouštějí hrazdu, na které podle mého názoru nijak nevyniká, rozhodně ne tak jako předtím akrobatka. Vzhledem k utváření rukou nedovede včas přehmátnout. Zlatý hřeb jejího vystoupení je však akrobacie a krasojízda na poníku: na tento cvik jí Bethsabé odepíná vodítko.

Věnuje se všem těmto činnostem s naprosto nepozorným výrazem a oči téměř neustále upírá na diváky, na které dělá dlouhý nos a vyplazuje jazyk, což vzbuzuje smích – a jimž jsou také určeny posunkové nadávky, což smích nevzbuzuje, protože nikdo v hledišti nerozumí ameslanu. Zdá se také, že má velice ráda jednoho mladého zřízence, neboť se často dívá jeho směrem a v určitém okamžiku přeruší přemet, který zrovna provádí, a se zářícíma očima ho běží obejmout. Další veliká láska, jak předpokládám.

Konec. Propuká potlesk. Bethsabé jí zas připíná vodítko, uklání se, Chloé se také komicky uklání, ukazovákem označuje Bethsabé a pak si týmž prstem ťuká do spánku. Smích. Bethsabé s ní mizí vzadu za závěsem.

„Teď je ta pravá chvíle,“ praví Morley.

Překračujeme okraj manéže, procházíme manéží, Morley ukazuje svůj policejní průkaz dvěma zřízencům, kteří se nám staví do cesty, vkročíme za závěs a staneme tváří v tvář Bethsabé, právě když se s Polaroidem vrací do manéže.

„Chloé!“ zvolám.

Chloé sebou prudce trhne, vykulenýma očima se na mě podívá a vrhne se mi do náruče, zahrnuje mě polibky a vyráží pronikavé výkřiky – jednou dlouhou paží objímá můj krk a druhou krk Suzin.

„Okamžik, doktore Dale,“ říká Morley, „dovolte prosím, musím si ověřit číslo tetování.“

„Přítel! Přítel!“ uklidňuji Chloé, která se začíná zmítat, když se k ní přibližuje.

Říkám jí to anglicky a Suzy to opakuje ameslanem. Chloé se uklidní. Když si Morley ověřil tetování, obrací se k Bethsabé, která celému tomu výjevu shledání přihlížela vzpřímená, strnule a bez jediného slova.

„Madame,“ říká, „lituji, že vám musím sdělit, že jde o ukradené zvíře. Mr. Dále má všechny doklady, svědčící o jeho vlastnickém právu na ni.“

„Pak tedy,“ odpovídá Bethsabé, „to půjdu ohlásit řediteli cirkusu. Toho se ta záležitost týká především. Já jsem jenom cvičitelka toho čísla.“

Dívám se na ni. Čerň, která jí pokrývá tvář, ji zbavuje výrazu, ale pokud mohu soudit podle kmitání řas, připadá mi značně zpanikařená.

„No tak mu to jděte oznámit,“ říká Morley, „a my tu počkáme.“

Bethsabé nečeká na další vybídnutí, bez jediného pohledu na Chloé se otočí na podpatku a rychlými kroky odchází, přičemž za ní vlaje její široké bubu. V duchu si myslím, že se možná Morley dopouští chyby, když ji nechává odejít.

Mine deset minut. Přistupuje k nám ohlašovatel. Je vysoký a štíhlý, chůzi má maličko unylou a hovoří dobrou angličtinou, pronikavým a strojeným hlasem. Vzhledem k tomu, že má nehybné rysy a velice světlou pleť, vypadá, jako by mu tvář pokrývala maska.

„Dámy a pánové, promiňte mi, ale představení zase začíná. Nemůžete zůstat tam, kde jste. Tudy totiž chodí artisté, když vstupují do manéže.“

„Čekáme na ředitele,“ říká Morley a teatrálním gestem ukazuje policejní průkazku.

„V tomto případě,“ říká ohlašovatel stále tím ceremoniálním tónem, „vám sem pošlu asistenta, aby vás k němu zavedl. Anebo ne,“ pokračuje důležitě, „půjdu sám.“

Není na něm nic mexického. Spíš připomíná anglického butlera. Zatímco před námi kolébavě kráčí, snažím se Chloé přesvědčit, aby slezla na zem a šla po svých. O tom nechce ani slyšet a také nepustí Suzyiny prsty. S jednou rukou v Suzyině ruce, druhou přitisknutou k mému krku – tak hodlá zůstat až do konce svých dnů.

Zato ředitel El Circo Mexicano je nepochybně Mexičan. Nacházíme ho za stolkem v docela komfortním kempingovém voze.

„Senore Abelardo Garda Pérezi,“ praví ohlašovatel, přičemž okázale rozezvučí na jazyku všechny slabiky šéfova jména, „tyto osoby si přejí s vámi mluvit.“

„Á, Mr. Morley!“ zvolá Pérez a vstává, „pojďte dál, pojďte prosím dál, dobře se na vás pamatuji. Před týdnem jste tady byl kontrolovat bezpečnostní opatření cirkusu.“

„Senore Abelardo Garda Pérezi,“ říká ohlašovatel a neušetří ho ani jediného jména,, jestli mě už nepotřebujete, půjdu a ohlásím začátek druhé části představení.“

„Jděte! Jen jděte!“ odpovídá Pérez a hledí s jistým překvapením na Chloé hovící si v mém náručí.

Ohlašovatel v rozporu s tím, co řekl, neodchází, jen o pár kroku popojde, s obličejem uctivým, ale s uchem nastraženým. Podle mého názoru za něj většinu práce musí dělat „asistent“.

Morley představuje Suzy a mne a dodává:

„Bethsabé vám patrně řekla, že si přejeme s vámi mluvit.“

„Nic takového mi neřekla!“ odpoví Pérez a povytáhne obočí, které je černé a velice husté. Černé jsou i oči, snědá je pleť a nos mnohem větší a hlavně mnohem povislejší než Morleyův. Dolní zuby jsou svítivě bílé, ale vyčnívající a velice špatně uspořádané. Až by člověk řekl že oběma jeho rtům dá velkou práci se nad nimi spojit.

„Nic takového vám neřekla?“ opakuje Morley.

„Ne,“ zní odpověď, „neviděl jsem ji od rána.“

„Vy jste s ní nemluvil?“ zvolá Morley.

Změní výraz a pokračuje:

„Senore Pérezi, dal byste ji laskavě zavolat?“

„Jistěže. Johnny,“ obrací se na ohlašovatele, „když jste ještě tady, šel byste říct Bethsabé, aby sem přišla? Třeba se zrovna ve svém kempingovém voze odličuje. A mezitím byste mi snad, pane Morleyi, mohl vysvětlit…“

Morley „vysvětluje“ poněkud úsečným hlasem. Má pocit, že Bethsabé trochu moc důvěřoval, a lituje toho. Při řeči tiskne obě ruce k sobě a tiskne je tak silně, že vidím, jak mu červenají prsty.

„Senore Pérezi, snad byste mi mohl říct, jak se toto ukradené zvíře dostalo do vašeho vlastnictví?“

Pérez sebou trhne.

„Ale vždyť není moje!“ zvolá. „Patří Mrs. Wolfové!“

„Mrs. Wolfové?“

„Bethsabé. Před čtrnácti dny jsem ji na sezónu najal. Neměla ostatně své číslo úplně nacvičené, ale odešel mi můj drezér psů a měl jsem mezeru v programu. A Erika mi připadala legrační a mimořádně nadaná. Dokonce až moc: její vadou, to vám povím, je improvizování. Před třemi dny mi nahnala pořádný strach. Napadlo ji najednou, že skočí poníkovi na hřbet zezadu. On zpanikařil a kopl ji, přímo do hlavy Zůstala dobrých pět minut bez sebe. Naštěstí se zotavila a hned další den už zase účinkovala ve svém výstupu.“

Dveřmi kempingového vozu vidíme, jak se blíží Johnny. Neřekl bych. že běží, ale v rozporu se svou důstojností neobyčejně přidává do kroku.

Senore Pérezi,“ praví udýchaně. Ve svém spěchu ho zapomíná pojmenovat všemi jmény.

„Bethsabé,“ pokračuje a nabývá zase dechu, „není k nalezení! Její kempingový vůz je pryč!“ Morley vstává a tvář má cihlově rudé.

‚Znáte poznávací značku toho kempingového vozu?“

„Ne,“ odpovídá Pérez.

„A jaký je to vůz?“

„Skoro nový,“ odpovídá Johnny.

Vyměňujeme si pohled se Suzy. Že by takhle skončil náš krásný kombík?“

Morley dává najevo netrpělivost.

„Myslím jaká je to značka?“

„Americká, myslím,“ říká Pérez.

„Spíš japonská,“ mini Johnny.

Morley rozpřáhne ruce a pak je sklesle svěsí k hubeným bokům.

„A jak máme teď najít kempingový vůz na coloradských silnicích ještě k tomu v létě! –, když neznáme ani výrobní, ani poznávací značku?“

„Mr. Morley,“ povídám, „nemožné nelze po lidech žádat. Pro nás je důležité, že jsme zase našli Chloé.“

„A mně zas je moc líto, že ji ztrácím,“ říká Pérez a vstává. „Byla jedním z mých nejlepších čísel. Před přestávkou dělala velký efekt. A teď, když si to uvědomuju, vlastně mě nic nestála. Mrs. Wolfová se vytratila tak rychle, že jsem jí nemohl vyplatit mzdu. Těch pár babek, ke kterým tu přišla, si vydělala Polaroidem. Co naplat, to má za svou nepoctivost. Já osobně jsem jakživ nekoupil zvíře, aniž bych přezkoumal jeho provenienci.“

„Provenienci Eriky jste však nepřezkoumal,“ říká Morley; když si nemohl zchladit žáhu na Bethsabé, docela rád by se zaměřil na Péréze.

„To jsem dělat nemusel, vždyť přece patřila paní Wolfové,“ opáčí Pérez uraženě.

„Mr. Morley,“ říká Suzy, „promiňte, ale měli jsme velice vyčerpávající den a teď toužíme jen po jedné věci: vrátit se do Home Ranch a spát.“

„Vy jste se ubytovali v Home Ranch,“ kvituje Pérez s uznáním. „To Je dosti drahý hotel. Můžete si být jisti, že majitel si nadělá mnohem VJC prachů pronajímáním pokojů než já se svým cirkusem. Víte, na cirkusu nikdy nikdo nezbohatne. I když svým artistům velice špatně platí, což je bohužel můj případ… Mrs. Daleová,“ pokračuje a znovu přitom odkrývá zuby tak špatně srovnané, že z nich máte dojem, že když rostly, žádný nechtěl ponechat dost místa sousedovi, „pro můj cirkus je odchod Eriky jistě velká ztráta, ale přesto jsem opravdu moc rád, že jste našli, co vám patří!“

Po těchto slovech opět přehrne rty přes zuby, což probíhá dosti obtížně a ve dvou etapách, jako když se zip uprostřed zadrhne.

V autě, které nás veze zpátky do Home Ranch, není Morley k utěšení.

„Nechal jsem si proklouznout prsty krásné zatčení,“ brnčí.

„Myslíte?“ říkám. „Bethsabé nutně nemusí být Deneckeova spoluvinice. Třeba je jeho oběť. Je velmi dobře možné, že jí Denecke kempingový vůz a Chloé prodal.“

„Proč tedy utekla?“

„Když pochopila, že Chloé je kradené zvíře, uvažovala, jestli není kradený i vůz. Bála se, že přijde i o něj a že bude navíc ještě obviněná ze spoluviny.“

Dodávám:

„Ať tak či tak, soudím, Mr. Morley, že jste měl v této akci dokonalý úspěch, a jakmile se vrátím domů, napíšu o tom vašemu nadřízenému.“

Suzy, kolem níž se Chloé doslova omotala, je ještě srdečnější. V Home Ranch před naším malým bungalowem se s námi uklidněný Morley loučí a trvá na tom, že stiskne ruku také Chloé, na což ona po úvaze přistoupí. Potom se k němu obrací zády, aby ji podrbal. Využívám toho, že je Morley zaměstnán tímto úkonem, a vstrčím mu, skoro aniž o tom ví, několik bankovek do kapsy saka. Odchází docela spokojený a předem si zálibně chystá pro své kolegy vylíčení této příhody.

Rozhoduji se, že Chloé zbavím prachu z pilin, a po osprchování jí poskytuji krásnou koupel v jaccuzi. Bublání ji baví. Snad až moc, protože nám dá velkou práci tlumit její nadšené výkřiky. Konečně se uklidní, vklouzne pod vodu a nechává vyčnívat jen nos a ústa. Delší dobu tak setrvává a upírá na nás oči s výrazem zbožňování, který mě dojímá.

Mezitím jí Suzy s pomocí jednoho polštáře, deky a starého svetru připravuje hnízdo na pohovce v salónu. Jsme dohodnuti, že budeme střídavě spát vedle ní, aby ráno, až se před rozbřeskem probudí a zjistí, že je sama v neznámém prostředí, nezačala všechno rozbíjet. To by bylo pěkné, aby zpustošila takový hezký salónek v Home Ranch!

„Hotovo!“ volá Suzy, „můžeš ji vzít ven z vody, osušit a přivést.“ To se snáze řekne, než provede. Podaří se mi to však, a teď se zase projevuje atavismus Chloé. Soudí, že lůžko není připraveno podle jejího vkusu, a dvakrát nebo třikrát je přestele. Suzy mě u ní střídá, zatímco se svlékám a čistím si zuby. Potom přebírám první hlídku u Chloé, první a také poslední, protože Suzy je vyčerpaná a spí v ložnici tak tvrdě, že nemám to srdce ji vzbudit.

V salóně jsem zhasl všechna světla kromě jednoho – vzpomněl jsem si, že Chloé potřebuje mít rozsvícenou noční lampičku – a snažím se natáhnout nohy co nejpohodlněji, aniž bych jí překážel. Spíš podřimuji, než spím, hlavu mám zamlženou sny, které jsou chvílemi jako noční můra. Pokaždé, když se probudím, vidím v pološera, jak na mě Chloé upírá bdělé oči, a když se pohnu, uvědomuji si, že mě rukou pevně drží za levou nohu. Asi se bojí, aby mě neztratila podruhé.

Druhý den v sedm hodin ráno nám přináší snídani Barbara Schultzová. Předpokládám, že si to zařídila s kolegyní.

Otevírám jí s Chloé v náručí. Projevuje značné vzrušení, když ji vidí, a jakmile třesoucíma se rukama odloží podnos na nízký stolek v salónu, podávám jí nesložený šek na částku 5004, dolarů. Bere si ho a drží ho před sebou oběma rukama, jako by se domnívala, že pro jednu ruku je příliš těžký. Ačkoliv by po spatření Chloé neměla být překvapena, hledí na mě očima široce rozevřenýma, s pootevřenými rty a její mléčná pleť rusovlásky se barví do červena. Potom jí barva z obličeje zmizí stejně rychle, jako ho předtím zalila, a hlasem, kterému se ztěžka daří prodrat se hrdlem, se táže:

„Pět tisíc čtyři, doktore Dále? Proč ty čtyři dolary?“

„Za tu druhou fotografii Eriky. Tu, co jste mi dala.“ Na tak dobře vychovanou osobu reaguje neočekávaně: dává se do smíchu. To má za následek uvolnění napětí; jejího, ale i mého; když jsem ji totiž uviděl zblednout, měl jsem strach, že omdlí.

Chloé, která upírá obě oči na dvě sklenice pomerančové šťávy na podnosu se snídaní, otočí hlavu, když slyší Barbařin smích, napřáhne k ní prst a načrtne jím do vzduchu otazník. Suzy, která si přehodila přes sebe župan a přišla za námi, zahákne ukazovák pravé ruky do skrčeného malíčku levičky. Chloé se tak dovídá, že Barbara je „přítelkyně“, a pozorně si ji prohlíží; zejména se zajímá o čepeček, který zpola zakrývá její mahagonové vlasy. Pablo by o tom mohl povídat: klobouky ji vždycky fascinovaly.

„Pět tisíc čtyři dolarů,“ říká Barbara s šibalským úsměvem, kterým, její povadlý obličej zkrásní, „věřte mi, doktore Dále, za těch pět let jsem nikdy takové spropitné za snídani nedostala.“

Všichni se smějem a Chloé se k nám připojuje. Jsem blažený v zase slyším ten její udýchaný smích.

„Ale copak ona tomu rozumí?“ otvírá Barbara své zelené oči doširoka.

„Ne, nezná slovo ‚spropitné‘ ostatně ani slovo ‚snídaně‘. U nás kvůli naší španělské kuchařce, říkáme ‚desayuno‘. V tom okamžiku Chloé prudce otočí hlavu k podnosu a ke sklenicím s pomerančovou šťávou

„Ale ona tomu porozuměla!“ říká Barbara.

„Ano, ovšem, zná slušné množství slov. Řekněte jí, aby vás políbila‘ udělá to.“

„Chloé, polib mě.“

„Ne,“ říká Suzy, „takhle ne. Musí se říct: ‚Chloé políbit přítelkyni‘.“

„Chloé políbit přítelkyni.“

Chloé na ni pohlédne, překvapená takovou žádostí od člověka, kterého sotva zná. Ale je to hodná holka: levou paží se mi zavěsí na krk, a nakloní se, aby splnila, co se od ní požaduje, a co nejvíc vyšpulí ústa k tváři, kterou jí Barbara nastavuje. Proč se muselo stát, že při tomto vstřícném pohybu se zároveň přiblížil také čepeček na hlavě nové přítelkyně a stal se tak velmi lákavý? Chloé ho volnou rukou uchopí, energicky táhne k sobě a nechápe, že to není skutečná pokrývka hlavy, ale ozdoba, a že zároveň s ní drží v prstech i pořádnou hrst vlasů. Barbara křičí. A taky Suzy! A já!

„Pusť ten čepec, Chloé!“

Je vším tím křikem vyplašená a tahá tím víc, až nakonec situaci zachrání Suzy, když vezme z podnosu sklenici s pomerančovou šťávou. Podává ji Chloé. Chloé pouští čepec, volnou rukou uchopí tuto novou kořist a pije dychtivě, přičemž na nás přes okraj sklenice s údivem pohlíží kulatýma světle kaštanovýma očima. Ty velké bílé opice jsou věru nepochopitelné! Co špatného udělala, když se zmocnila toho malého klobouku? Totéž učinila nesčetněkrát s Pablem a vždycky to vyvolalo smích dotyčného i Velkého a Hezké. A tentokrát se křičí, hubuje, ukazují se zuby! A když čeká, zeji potrestají, odměňují ji lahodným ovocem nápojem.

Barbara, jejíž kůže na hlavě byla vystavena těžké zkoušce, má slzy v očích. Zatímco jí Suzy pomáhá znovu učesat nádherné mahagonové vlasy (na které se úkradkem několikrát podívám), Chloé vyplázne dlouhý jazyk a vyřizuje dno i stěny sklenice, kterou vyprázdnila. Konečně mi nádobu podá a já ji vracím na podnos. To jsem ovšem neměl dělat, protože při tom padne její pohled na druhou sklenici se šťávou. Uvolní si obě ruce, aby na mě promluvila ameslanem. Kdepak, nehrozí nebezpečí‘ že by spadla; oběma nohama mi pevně obepíná pas „ já mám jednu paži položenou za jejím ramenem.

„Velký,“ říká, „políbit Chloé.“

Což činím. Skláním se před zákonem jejího národa. Neboť, jak víme není podrobení bez odpuštění a není odpuštění bez lásky. A co lidská společnost, po tolika miliónech let, projevuje ta tolik lidskosti?

Líbám ji a její živé, vřelé kaštanové oči zkoumají moje, aby poznala, jestli jsem jí opravdu odpustil. Ale ano, vždyť se na ni usmívám. Pokrývá mi obličej lepkavými hubičkami s chutí pomerančové šťávy.. Nutno trpět, aby byl člověk bohem. A co na mě, jako na bohu, žádá, ne-li téměř všechno?

Dlaně obrátí k hrudi a přibližuje čtyři spojené prsty levé ruky k čtyřem spojeným prstům pravé ruky. Tento expresívní znak znamená: „Víc.“

„Víc čeho?“ ptám se anglicky.

„Víc ovoce nápoj.“

No vida! Jako Oliver Twist v sirotčinci vyžaduje Chloé víc. Ale má větší štěstí než on: dostane to. Podávám jí druhou sklenici se šťávou a s tou se zakrátko děje totéž co s první.

Mezitím se jakožto horoucí přívrženec drdolů a dlouhých vlasů, zejména když jsou rudohnědé, dívám, jak se Barbara za pomoci Suzy češe: ta je mým pokryteckým alibi, abych mohl pozorovat ten půvabný obrázek. „Nezatoužíš po manželce bližního svého,“ praví Desatero. „A pomysli též na svou nejbližší bližní, nešťastníce!“ To jsem si také říkal v okamžiku, kdy jsem stejně neomluvitelně jako Chloé i Oliver Twist žádal víc.

„Ale vždyť vás zdržujeme od vašich povinností,“ říká Suzy, snad proto, že má pochopení, a možná i proto, že si všimla mých pohledů.

„Ale ne,“ odpovídá Barbara vesele, „příští snídani mám donést v půl deváté. V Home Ranch se nevstává časně. I když je hotel plný, není tu dohromady mnoho lidí.“

Suzy ji vyprovází ke dveřím a loučí se s ní, tentokrát bez líbání. Potom jí i já stisknu ruku, která tiskne moji o něco silněji, než by bylo nutné. V Barbařině věku je obdivný pohled vždy vítaný, i když není možné žádné pokračování. Přesto však pochybuji, že ji hřeje u srdce tak teple jako můj šek v kapsičce vyšívané zástěrky.

První tvor, kterého Chloé spatřila, když se náš chevrolet zastavil před terasou v Yaraville, byl Roderick, který se ihned stal předmětem a téměř i obětí její bláznivé radosti. Chloé ve své nedočkavosti vyrážela pronikavé výkřiky a bušila oběma rukama do okenního skla. A jakmile jsme jí otevřeli, vrhla se na Rodericka s takovou prudkostí, že ztratil rovnováhu a upadl na bok, přičemž několikrát slabě zavyl, když ho z přemíry lásky kousla. Kousnutí jí oplatil a kutáleli se jeden přes druhého. Přitom oba tak zuřivě štěkali, že se Juana, která nás vyšla z kuchyně přivítat, zarazila v chůzi, a ještě dřív než nás pozdravila, zvolala nesouhlasně:

„Tak vida, oni se teď perou!“

Kdyby byla pozornější nebo dobromyslnější vůči Chloé, všimla by si, že se koušou jen z legrace a že se ten zmatený chumel podobá spíš milostným hrátkám než bitvě. Ty výlevy se ostatně brzy vyčerpaly právě díky své prudkosti a oba přátelé ulehli vedle sebe, rychle oddechujíce: Chloé ovinula paži Roderickovi kolem krku a Roderick držel v tlamě její levé předloktí, což byl jeho způsob, jak ji držet za ruku.

Kousání teď vystřídaly hubičky, lízání, drbání a probírka kožichu, to vše provázeno vzdechy a něžnými pohledy.

Protože se Chloé od něho nechtěla odloučit, bylo nutno novelizovat zákon, který Roderickovi zakazoval vstrčit do jídelny víc než jednu packu. K vysoké židli Chloé jsme položili kus starého koberce a pes dostal svolení na něm zaujmout místo, alespoň během jídel. Avšak zakázali jsme mu žebrat o potravu a Chloé mu ji nesměla házet. Tento zákaz byl k našemu velkému překvapení respektován: předně proto, že Chloé nebyla nikterak štědrá, když šlo o její příděly, a za druhé proto, že nejedli stejné věci – Chloé měla k zbláznění ráda zeleninu (pokud možno syrovou) a Roderick stál jenom o maso.

Chloé nás několikrát snažně prosila, abychom jejího přítele umístili k ní do pokoje. Tyto prosby byly zamítnuty a tabu na první poschodí zůstalo pro Rodericka zachováno. Dovolili jsme však Chloé, aby Roderickovi chodila dávat dobrou noc, než si šla lehnout. Mělo to tu výhodu, že nás to cvičilo v trpělivosti, protože „dobrou noc“ mohlo trvat i deset minut.

Ještě ve svém pokoji, když byla Chloé od Rodericka odloučená, povídala o něm v ameslanu. Nejdřív jsme tomu nevěnovali pozornost, protože opakovala: hodný pes, hezký pes, pes láska, jako to dělávala před únosem. Brzy nám však Emma oznámila, že ve známé litanii došlo k drobné změně.

Emma byla stejně jako my na vrcholu blaha, když se Chloé vrátila mezi nás, tím spíš, že se obávala o své místo, kdybychom o Chloé přišli nadobro. Ve skutečnosti nám prokazovala tak velké služby, aniž by nám (na rozdíl od Juany) její přítomnost sebe méně vadila a byla do té míry členem rodiny, že by nás něco takového ani nenapadlo. Podivné děvče, když se to tak vezme! Nebyla ani zbožná, ani prakticky věřící a nikdy jsem od ní neslyšel žádnou narážku na nějaké její náboženské krédo. A přitom byla svým způsobem, hravě a radostně, jakousi asketickou světicí. Netoužila po lásce, ani po manželství, ani po společenském úspěchu, ani po penězích. Nevěděla, co je ješitnost nebo pýcha. A zejména v ní člověk nenalezl ani tu nejnepatrnější stopu sobectví. Až by si kladl otázku, zda má vůbec nějaké ego! A proč žije, ne-li proto, aby milovala druhé a aby jim sloužila?

Abych se vrátil k noční litanii Chloé: Emma nám jednoho rána přišla povědět, že večer, poté co v posteli opakovala „hodný pes, hezký pes, pes láska“, dodala Chloé ještě: „Chudák pes“.

Znak, který v ameslanu vyjadřuje myšlenku chudoby, patří k nejvýmluvnějším. Levou paži ohneme před sebou ve výši tváře. Tento vyčnívající loket zakryjeme pravou rukou a tu pak prudce stáhneme dolů se sevřenými prsty a palcem jako by se nedalo z té prázdné kosti nic vytáhnout. Znak má ovšem význam mravní právě tak jako hmotný.

Tak tedy Roderick nebyl pouze hodný pes, hezký pes, pes láska, byl také chudák. Rozumějte: k politování. A já jsem chtěl vědět proč. Jednou jsem se večer zdržel v dětském pokoji zatímco se Emma v místnosti činila, aby tam zlikvidovala nenapravitelný nepořádek. Předstíral jsem, a že skládám hračky Chloé do truhly, až do chvíle, kdy začne se svou litanii. A to učinila, jakmile si zvykla na mou přítomnost v tuto neobvyklou hodinu. Seděla na posteli a já jsem seděl na zemi na gumové předložce; zdánlivě jsem věnoval pozornost tomu, co jsem dělal, ale přitom jsem ji pokradmu pozoroval.

Začala nekonečnou sérií „hodných psů, hezkých psů, psů lásky“, jíž ostatně tím, že znaky ameslanu po svém způsobu zjednodušovala, dávala jakýsi synkopovaný rytmus. Potom, snad že byla unavena, přestala a spokojila se tím, že tentýž rytmus skandovala plácáním dlaně na dřevěnou pelest postele. Potom ztichlo i bubnování a Chloé zůstala nehybně sedět s koleny až u brady, dlouhýma pažema si objímala kolena a oči upírala před sebe, jako ztracená v myšlenkách. Po chvíli si zase začala sama pro sebe mluvit a řekla: „Chudák, chudák pes“; znaky doprovázela zarmouceným výrazem tváře.

„Chloé,“ řekl jsem, „proč ‚chudák‘?“

Pohlédla na mě a neodpověděla, jako bych ji vytrhl z nějakého snu, a já jsem opakoval ameslanem:

„Proč chudák?“

„Chudák pes.“

Patrně jsem ji otázkou rozrušil, protože si spletla „kdo“ s „proč“, což se jí nikdy nestávalo, a odpověděla na mou otázku, jako bych se ptal „kdo chudák“. Rozhodl jsem se jít na to jinak.

„Chloé smutná proč?“

„Chudák pes.“

Tentokrát dobře pochopila vazbu mezi příčinou a účinkem. Pokračoval jsem:

„Proč ‚chudák pes‘?“

„Silnice.“

Cítil jsem zmatek. Jaká spojitost je mezi „silnicí“ a „chudákem psem“? Přesněji řečeno, proč spojovala silnici a soucit, který pociťovala k Roderickovi?

Pokračoval jsem:

„Proč chudák pes silnice?“

Odpověď přišla bez sebemenšího zaváhání:

„Sám.“

Povytáhl jsem obočí a pohlédl na Emmu, jako bych ji volal na pomoc. Měl jsem k tomu důvod. Emma ovládala ameslan tak dokonale, že jí to umožňovalo porozumět lépe než my tomu, co chtěla Chloé říci: instinktivně totiž doplňovala mezi znaky mluvnické vazby, které naší žákyni chyběly.

Emma okamžitě vyhověla mé výzvě, přičemž neopomněla zpomalit rychlost svého manuálního projevu, abych jí mohl porozumět.

„Chloé smutná, protože chudák pes na silnici sám.“

Bylo to jako paprsek světla. Emma přidala k tomu, co řekla Chloé, pouze dva znaky: protože a na, a všechno se vyjasnilo. Chloé se zmiňovala o té chvíli únosu, kdy Denecke nechal Rodericka na silnici, a o pocitech, které tehdy prožívala.

Chtěl jsem vědět, na čem jsem, a tak jsem se zeptal:

„Kníry laskavý Chloé?“

„Kníry laskavý Chloé,“ odpověděla, ale nevložila do znaků mnoho srdečnosti.

Pokračoval jsem:

„Kníry laskavý hodný pes?“

Zavrtěla hlavou a oči jí zasvítily hněvem:

„Kníry zlý hodný pes.“

„Proč Kníry zlý?“

„Chudák pes silnice sám.“

A dodala rozhořčeně:

„Kníry špinavý páchnoucí záchod.“

Domníval jsem se tehdy – ale později jsem byl vyveden z omylu –, že ze všech epizod únosu na ni nejvíc zapůsobilo to, jak byl Roderick ponechán na silnici. Nespokojil jsem se však s tímto dojmem. Vyptával jsem se Chloé dál a zkoumal její paměť.

Ten pokus mě fascinoval. Bylo to patrně poprvé v dějinách světa, co savec, „vynořivší se z němých temnot zvířecího světa“13, ovládá natolik lidskou řeč, aby mohl evokovat svou minulost.

Zejména jsem se chtěl dozvědět, jakou vzpomínku si zachovala na Bethsabé, se kterou po tři neděle žila. Napadlo mě tu dámu nazvat: černá tvář turban.

A protože jsem nevěděl, jak se v ameslanu řekne „turban“, improvizoval jsem: udělal jsem pohyb jako kdybych si kolem hlavy ovinoval kus látky. Chloé dokonale porozuměla, ale její odpovědi mi zprvu připadaly nesrozumitelné.

Poznamenávám, že tyto dialogy se odehrávaly večer v dětském pokoji, když se ukládala ke spánku. Tedy v okamžiku, kdy její strašný fyzický dynamismus ustupoval jakémusi uvolnění, ne-li zmalátnění, které ji vede k snění a, jak jsem snad pochopil, ke vzpomínkám na minulost.

Tentokrát byla přítomna i Suzy a otázky jí dávala ona.

„Černá tvář turban laskavá?“

„Ne.“

„Černá tvář turban zlá?“

„Ne.“

Ani laskavá, ani zlá: ten dvojí zápor nám příliš nepomohl, abychom si dovedli představit vztahy Bethsabé a Chloé.

„Jaká černá tvář turban?“ zeptala se Suzy.

Chloé se rozzářil obličej úsměvem a bez váhání se podrbala na nose ukazováčkem a prostředním prstem pravé ruky. Vyjeveně jsme na sebe pohlédli.

„Legrační?“ řekla Suzy, váhajíc pochopit znak, který přitom dobře znala

„Ano.“

Naléhal jsem dál.

„Černá tvář turban legrační?“

„Legrační,“ potvrdila Chloé a oči jí jiskřily.

Nová výměna pohledů. Ani Suzy ani já jsme nemohli přijít na cokoli zábavného nebo komického u té vysoké ženské, jejíž zelené oči se zdály studené jako led a ústa skoupá na sebemenší úsměv.

„Ona si z nás utahuje,“ řekl jsem polohlasně Suzy a lehce jsem ji šťouchl loktem. „Asi jí připadá nemístné, že na ní chceme práci, když se chystá ke spánku, a mstí se nám tím, že říká, co ji zrovna napadne.“

„Ba ne, to si nemyslím,“ odpověděla Suzy. „Pokud mohu vidět, netváří se tak, jako když má své špatné dny. Zkusme to ještě.“

Zeptala se Chloé:

„Jak černá tvář turban legrační?“

„Práce.“

Tím jsme se nedostali o nic dál. Znovu jsem zavolal na pomoc Emmu a ona zase našla rozluštění.,

Jako u všech, kteří se učili ameslan odmalička a pro něž znaková řeč – nutně zkratková – je jediným dorozumívacím prostředkem, vyvinul se u Emmy pozoruhodný talent luštit vynechané partie. Tam,kde jsme my viděli pouhé jedno slovo, rekonstruovala celou větu.

Tentokrát se obrátila přímo na Chloé.

„Práce s černou tváří turbanem legrační?“

Chloé se radostně zasmála, šťastná, že jsme ji pochopili.

„Legrační, legrační, legrační.“

Jinak řečeno, přemety, nebezpečné skoky, stojka nahoře na žebříku, hrazda a akrobacie na ponym, zkrátka všechen trénink před představením a představení samotné Chloé velice bavily. A určitě s Bethsabé co nejpilněji spolupracovala.

Za těchto okolností zbývalo zjistit, proč Bethsabé, třebaže nebyla zlá, nebyla ani laskavá.

„Tak se jí na to zeptejme,“ řekla Suzy. „Rozhodně se zdá, že jí dělá velkou radost rozpomínat se na minulost.“

„Chloé,“ řekl jsem, „proč černá tvář turban ne laskavá?“

Její tvář se zasmušila, obrátila se k oknu, ukázala na něj prstem a řekla:

„Mříže.“

Tentokrát bylo všechno jasné. Kromě doby, kterou trávila ráno nácvikem a odpoledne na představení, držela ji Bethsabé zavřenou v kleci ve svém kempingovém voze.

Chloé pokračovala s neuvěřitelným výrazem odporu, vzteku a pokoření:

„Mříže špinavé páchnoucí záchod.“

Líbám ji a stejně tak Suzy i Emma. Výměna polibků trvá tak dlouho, že z toho mám vlhké tváře i krk. Nakonec je Chloé ochotna strčit své krátké křivé nohy pod přikrývku, a protože se zdá, že noc bude chladná, přikrývá ji Emma až ke krku. Zbytečná námaha. Chloé může spát, jen když má ruce venku, ne pod dekou. Emma zhasíná světlo a nechává svítit jen malou noční lampičku. Chloé přivírá oči a její poslední myšlenka patří asi vzpomínce na nenáviděnou klec, neboť oběma rukama dělá znaky. Nakláním se k ní.

„Chloé říkat co?“

Vzdychne si a ruce se jí opět pohybují.

„Chudák Chloé.“

Po únosu Chloé a po jejím návratu domů nechyběla kritika na mou adresu. Vytýkalo se mi, jak málo dbám na ochranu svého majetku, a dostával jsem rady, abych byl napříště opatrnější. Nejvehementnější z těchto rádců byl Donald Hunt a nejlíbeznější Mr. Davidson.

„Ede,“ říká mi Donald, usazený v mém nejlepším křesle na terase s dýmkou v ústech a se sklenicí v ruce (trochu mě hryže svědomí, že ho znovu takhle líčím, zatímco ve skutečnosti kouří tak málo a pije ještě méně), „to je čiré bláznovství! Nechávat auta ve dne v noci na parkovišti, navíc ještě se spínacím klíčkem a s papíry v přihrádce! Přímo si říkáš o to, aby tě okradli! A pověsit klíč od vstupních dveří do haly, aby o tom všichni věděli a aby byl všem na očích, to je pokoušení ďábla!“

„Toho už lidé pokoušejí tak dlouho,“ řekla Suzy, „že by měl umět pokušení odolat.“

„Suzy!“ zvolá Donald.

„Řekla jsem hloupost?“ ptá se Suzy nemastně neslaně.

„Ne, ne, milá Suzy,“ dává se Donald obezřetně na ústup, „ale musíte připustit, že mám pravdu.“

„Ovšem, ovšem,“ říká Suzy, „ale Ed už sebekritiku provedl. Já taky. Tak proč se k tomu vracet?“

Den nato se Mr. Davidson pouští na totéž území, avšak krokem nekonečně lehčím. Předně nám poblahopřeje, že jsme Chloé dostali nazpět, skromně odmítne naše díky za pomoc a požádá, abychom ho naší malé svěřence představili.

„Je u bazénu s Roderickem,“ říká Suzy, „ale jestli se příliš nebojíte slunce, Mr. Davidsone, radila bych vám, abyste si klobouk nechal tady. Chloé má vášeň pro přikrývky hlavy.“

Davidson svěří dotyčný klobouk zahradní židli (typické je, že to není stetson, ale městský klobouk s užším okrajem) a objevuje se jeho čelo, jehož rozměry naopak nejsou vůbec umírněné a přitom nevděčí za svou objemnost ústupu vlasů.

Pomalu sestupujeme po schodech, které vedou k bazénu, a Davidson Suzy chválí houšť květin, která po naší levici zdobí terasovité zahrádky. Na posledním stupni sedí Chloé, obrácená ke mně zády; Roderick stojí před ní se vztyčenýma ušima a s bdělým pohledem; a o kus dále na plážičce za opěrnou zídkou objevujeme Emmu, nataženou na skládacím lehátku. Jakmile nás spatří, zahalí svou nahotu, a to je škoda. Má nádherná ňadra, která by mohla dát štěstí nějakému nápadníkovi – a možná i jí –, kdyby se mezi muži a ní netyčila neviditelná zeď.

Mr. Davidson, který předstíral, že ji nevidí, dokud byla nahá, si jí hned povšimne, jakmile přes sebe něco přehodí, a zdálky ji zdvořile pozdraví. Ona mu sotva odpovídá, červená se rozpaky.

Chloé naproti tomu hledí na Mr. Davidsona bez nejmenších rozpaků, ale s jistotu obezřetností.

„Kdo to?“ ptá se.

„Přítel.“

Podává mu ruku: tímto gestem se podřizuje a usmiřuje ho. Místo aby se však spokojil tím, že se její ruky dotkne, jako by to v přírodě udělal dominantní samec, uchopí ji po lidském způsobu a potřásá jí. Podivný zvyk velkých bílých opic – avšak Chloé je na něj zvyklá a snáší ho. Usměje se na Davidsona a obrací se k němu zády.

„Ale ona se ke mně otáčí zády!“ říká Davidson, napůl pobaveně a napůl pohoršené.

„To abyste jí dokázal své přátelství,“ říká Suzy.

„A jak?“

„Tím, že jí podrbete záda.“

„Ach tak!“ usmívá se Davidson a poslechne.

Mám to na sebe povědět? Posuzuji lidi podle toho, jakým způsobem drbou Chloé záda, a mám-li se přiznat, neslibuji si nic dobrého od jedince, který nedbalým prstem jen pár vteřin zlehka přejede po té nádherné kožešině. To neplatí o Davidsonovi. Ten do toho vkládá obě ruce a všechny prsty. A když skončí, nezůstala jediná čtvereční píď od ramen k bedrům, které by se nebylo dostalo jeho pozorné péče. Tohle je opravdu nesobecký, pečlivý a metodický muž! A nešetří svým časem! Islám ho proto ještě raději, a zatímco se činí, já sním. Jak příjemné potěšení navíc by získala naše družnost, kdybychom přejali zvyky Chloé a byli na večírku požádáni nějakou dámou, abychom jí podrbali holá záda, jakmile by nás po doteku ruky považovala za přítele…

„Tak to bychom měli!“ praví Davidson s uspokojením.

A dodává:

„Chloé, něco pro tebe mám.“

Vytahuje z kapsy igelitový sáček, vyndává z něho banán a podávají ho. Chloé spokojeně zahouká a začne ho loupat.

„Poděkuj, Chloé!“

Chloé si uvolní jednu ruku a rychle, nedbale odbude jedno děkuji prosím. Mnohem větší práci si dává s oloupáním banánu. Když ho konečně beze spěchu zbavila slupky, nespolkne ho hltavě. Vychutnává ho; a když je poslední kousek sněden, pustí se do slupky a plátek za plátkem mizí v jejích širokých ústech, kde je dlouze žvýkán a zřejmě se stejným potěšením spolknut.

„Nenechá nic přijít nazmar,“ podotýká Davidson. „A kdo ví? Třeba je banánová slupka dobrá. Měl bych to zkusit.“

Zdraví Suzy, která zůstává s Emmou u bazénu, a já ho doprovázím na parkoviště.

„Jako všechny domy postavené na svahu,“ říká Davidson, „má i ten váš zepředu první patro, ale zezadu jen přízemí. Do jaké místnosti vedou ta dvě okna na střeše?“

„Do herny.“

„A ta vede na chodbu, odkud je přístup do ložnic?“

„Ano.“

„A vy necháváte v noci sklápěcí okna otevřená?“

„V zásadě ne.“

„Bylo by snad lépe, aby zůstávala zavřená,“ říká Davidson lhostejným hlasem, „vaše přízemí na téhle straně je velice nízko. Bylo by hračkou vylézt na střechu a sklápěcími okny vniknout do domu.“

„Budu na to pamatovat. Díky za radu, šerife.“

Dívám se, jak se jeho velký modrý chevrolet vzdaluje po červené yaravilleské cestě. Od té doby k nám tři roky bude Davidson jednou ročně chodit poblahopřát k vánocům a donese Chloé banán. A jednou ročně po dobu tří let ho my budeme zvát na oběd.

Kapitola XI

Dnešní Chloé se značně Uší od té, kterou Denecke unesl a prodal Bethsabé. Mezi sedmým a osmým rokem pohlavně dospěla. Vyrostla a nabrala kila. Její svalová síla a rychlé reflexy by z ní udělaly nebezpečného protivníka pro každého zápasníka.

Stal jsem se vůči ní velice obezřetný. Čím dál řidčeji teď spolu pořádáme vzájemné lechtací sedánky. Třebaže v těchto potyčkách Chloé laskavě užívá pouze část své síly, i ta malá část je pro mě příliš veliká. Musel jsem jí zakázat, aby na mě znenadání skákala, protože jsem s bál, že pod tou tíhou upadnu na zem a ztratím u ní respekt. Uvažuji, jak dlouho mě ještě bude považovat za dominantní zvíře. Cítím se napjatý a ne docela ve své kůži, když mě Suzy a Emma, které spojenými silami nemohou zvládnout její odpor, volají na pomoc, abych v dětském pokoji udělal pořádek. Když se v plné výšce napřímím a mluvím na Chloé silným autoritativním hlasem, mé výtky na ni ještě dělají dojem. Ale jak dlouho to potrvá?

Když je šimpanzí samice receptivní, silněji zduří perineální krajina a zabarví se do sytě růžové barvy. Tento nápadný signál rozpoutá v šimpanzím společenství u samců velké vzrušení a samice nejenže se podvoluje jejich požadavkům, ale někdy je i sama podněcuje. Vzhledem k tomu, že Chloé chodí oblečená, nikdo kromě Emmy, která u ní je při koupání, na ní její růžové období nepozná. Rychle však vidíme jeho účinky podle toho, jak se jednoznačně nabízí všem mužským v Yaraville. Nemůže se na žádného podívat, aniž by se k němu přitočila a strkala svou zadní část dotyčnému před břicho.

Já ji od sebe mírně odstrkuji, ale nehubuju ji. Jonathan a Ariel to berou jako vtip, ale Pablo, který je ve věci cudnosti velice puntičkářský, se zlobí, až celý zrudne, pronáší krvavé španělské nadávky a hlásí urbi et orbi, že uráží jeho čest, když je opicí považován za opičáka.

V té scéně však je přece jen určitý prvek komedie. Pablo má Chloé rád, a když byla mladší, dělával jí ze tří čtyř kousků dřeva drobné hračky.

Dva dny na to však to Chloé opakuje v přítomnosti Juany a ta vzplane mnohem prudčeji. Ve svém vzteku, v němž její černé oči metají blesky a ústa spouštějí hromy, uráží z plných plic tu „desvergonzada“, tu „puta de mierda“, tu „bestia puante“ a námětem její invektivy je, že Chloé není hodná – ona, Juana to přece říkala od začátku – žít s křesťany v křesťanském domě. Tak to je! Chloé je jen zvíře a chová se jako zvíře, i když se naučila dělat rukama nějaké pitominky…

Z obývacího pokoje, kde se pokouším číst, to poslouchám a divím se. Zdá se mi, neklame-li mě paměť, že když byl Pablo v nemocnici, v Juanině chování k Deneckovi bylo více zvířecího než andělského.

Chloé snáší ten plamenný projev s naprostým ohromením. Nerozumí španělsky ani jediné slovo, ale Juanin zuřivý pohled, její tón, hlas a gesta stačí, aby pochopila její nepřátelství, jehož je předmětem. Třebaže „Kuchyň“, jak Juane říká, k ní nikdy nebyla moc přátelská, Chloé netušila, že k ní chová tak silné opovržení. Odchází z rohu terasy, kde se ta scéna odehrála, a jde si sednout na druhý konec ke zdi, s pažemi ovinutými okolo kolen. Vycházím z obýváku a jdu se posadit vedle ní. Obrací ke mně hlavu, opírá se mi o rameno a pláče.

Večer, když už Chloé leží, mám s Juanou v kuchyni rozhovor mezi čtyřma očima.

„Juano,“ říkám bez obalu, „neměla jste odpoledne zahrnout Chloé všemi těmi nadávkami. Velmi ji to zarmoutilo.“

„Tím lépe!“ odtuší Juana, tvrdá jako kámen. „Bylo už na čase, aby ji někdo setřel. Tady se nechává, aby si dělala co chce, ale co se mě týče, nebudu trpět, aby se to zvíře ráno a večer otíralo o mého muže.“

„Ale, Juano, přece jí nemůžete mít za zlé, že je zvíře, a přitom jí zároveň vytýkat, že se nechová jako dobře vychovaná dívka!“

Pro Juanu tato logika nic neznamená. Má filtrující, vybíravé ucho a slyší jenom poslední slova.

„Dobře vychovaná! Kéž by Pánbůh dal a ona taková byla! Já vám to povím na rovinu: je strašně špatně vychovaná! Panenko Maria, k čemu je dobré učit ji mluvit, když se chová jako zvíře? A proč myslíte, doktore Dále, že jsem poslala Marii de los Ángeles na byt a stravu k švagrovi (i když mě to stojí majlant, protože švagr je větší vydřiduch než žid)? No přece proto, že jsem nechtěla, aby se má malá neteř naučila od vaší opice špatnému chování. Stejně je těžké holku udržet, jakmile vidí svou krev! To by bylo! S takovým špatným příkladem na očích.“

Odcházím bez jediného dalšího slova. Juana se cítí na tak pevné půdě, opřená o tu skálu, o těch dvacet století židovsko-křesťanských tabu, kterážto tabu by ostatně byla ochotna porušit sama, ovšem potají a s patřičnou formou.

Pokud jde o Chloé, ta Juane nikdy neodpustí. Od toho dne k ní bude chovat ostražitou nenávist stejně jako k Randomovi. Jakmile Juana vejde, v době kdy s námi sedí u stolu (časy vysoké židličky jsou tytam), do jídelny s nějakým jídlem, Chloé se nakloní k Roderickovi, který jí leží u nohou, a svěřuje mu v ameslanu:

„Kuchyň špinavá záchod páchnoucí.“

Roderick pro všechny případy malinko zavrčí a já polohlasně říkám anglicky:

„Tak dost, Chloé.“

Přestane, ale až se Juana objeví příště, bude se to opakovat, nicméně bude znaky jen letmo naznačovat a za důvěrníka si bude brát pouze Rodericka.

Chloé, odmítána yaravilleskými muži a tupena Juanou, prožívá těžké zmatky. Když hubujeme Rodericka, ať už právem nebo ne, na tom nezáleží, pes sklopí uši, svěsí ohon a cítí se vinen. Chloé se naproti tomu táže, proč.

A jak jí máme vysvětlit cit tak složitý, jako je stud, a jeho nahodilá pravidla, lišící se od jedné země k druhé, měnící s podle měnících se obyčejů a vždy nejednoznačná? Jak jí povědět, že u velkých lidských opic se věci neodehrávají tak jednoduše jako v tropickém pralese a že vyžadují úvahu, obřady, ceremonie a často taky vypočítavost?

Ale snad by se jí mělo nejdřív vysvětlit, že nepatří k stejnému druhu jako my – teď, kdy se jí podařilo přesvědčit samu sebe, že Suzy je její matka. Jak ji vyvést z omylu a přitom nezničit obraz, který si o sobě udělala?

Jak Suzy, tak i já se obáváme účinků takového zničení, a proto mlčíme. Ale to taky nic neřeší. Chloé, která se po svém návratu z Colorada tak dobře začlenila do rodinné buňky, se teď cítí odmrštěná. Večer v posteli před usnutím se znovu objevuje myšlenka, která ji napadla před několika lety, když se před naším velkým zrcadlem srovnávala s Miminkem Láskou.

„Chloé ošklivá.“

Okamžitě jí odporujeme.

„Chloé ne ošklivá,“ říká Suzy. „Chloé jiná.“

Avšak to, co se před čtyřmi lety podařilo, vyznívá teď naprázdno.

„Ne,“ říká a smutně vrtí hlavou, „Chloé ošklivá.“

Suzy se dovolává svědectví Emmy, a protože ani to není přijato, mé autority. Také já energicky tvrdím, anglicky i ameslanem, že Chloé není ošklivá: je jiná.

Dívá se na mě. Sedí na posteli, dlouhými pažemi si objímá kolena a dlouze na mě pohlíží smutnýma, inteligentníma očima. Neodpovídá mi.

Opakuji, co jsem právě řekl. Ona zavrtí hlavou, rozpojí paže a pohybuje rukama: to, co říká, je tak překvapivé, že nevěřím svým očím.

„Emmo,“ ptám se anglicky, „rozuměl jsem dobře?“

„Ano,“ říká Emma sklánějíc hlavu a do očí se jí derou slzy.

Neopakuje znaky, které Chloé udělala. Nechtěla by, aby si Chloé myslela, že ta slova opakuje z vlastního přesvědčení.

„Ne! Ne!“ zvolá Suzy rozčileně. „To přece nemohla říct! Vždyť se to stalo před třemi roky. To jí bylo pět let. Od té doby o tom nikdy nemluvila. Jistě na tu pitomou příhodu zapomněla!“

Jako by jí chtěla podat dementi, odlepí Chloé opět ruce od kolen a s očima upřenýma na Suzy „říká“ pomalu a zřetelně:

„Chloé ošklivá Chloé špinavá opice.“

Zděšeně na sebe hledíme. A chvíli, která nám připadá velice dlouhá, nejsme schopni promluvit. Suzy zareaguje první vášnivými slovy.

„Ne,“ říká anglicky a zároveň ameslanem (ale protože spěchá, jsou znaky špatně provedeny). „Chloé ne špinavá opice. Zlý čert říct Chloé špinavá opice. Zlý čert špinavý záchod shnilý. Zlý čert lhát.“

„Emmo, já ani nevím, jestli mi rozuměla, prosím tě, opakuj mé znaky.“

Emma je opakuje pomalu a dokonale, a když skončí, připojuji anglicky a ameslanem:

„Zlý čert moc zlý zlý čert hodit kámen na auto zlý čert lhát.“

Z lidského hlediska je to lichý argument, ale přece jen dost přesvědčivý. Hodil-li Nick Harrisson na auto kámen, je zlý, a je-li zlý, neříkal pravdu, když Chloé nazval „špinavou opicí“. Nevím však, zda tento druh logiky na Chloé zapůsobí.

Neodpovídá. Zkoumá jeden po druhém naše úzkostné, přátelské a lživé obličeje. Kdo by byl řekl, že urážce Nicka Harrissona potrvá takovou dobu, než do ní prosákne? A že po třech letech bude ještě tou urážkou poznamenaná? Proč by si neměla vzpomenout také na snímek své matky šimpanzice, kterou dvakrát zapřela, než ho roztrhala? A co v této chvíli děláme my, než že se za každou cenu snažíme připoutat ji k našemu druhu a vrátit jí falešnou představu o sobě samé, které dala před třemi lety přednost před tou pravdivou, neboť jsme přesvědčeni, že ta pravá by ji mohla v tomto stádiu – způsobit jedině bolest.

„Chloé unavená,“ říká konečně. „Chloé spát.“ A sama od sebe uléhá a zavírá oči. Vlastně tím ukončuje rozhovor. Neopakuje slova, která nás tak rozrušila, ale také neopakuje ta, kterými jsme jí je vyvraceli.

Druhý den večer po obřadu ukládání k spánku, jakmile jsme odešli z jejího pokoje, učiní něco naprosto překvapivého. Když vidí Emmu, zamykat dveře dětského pokoje, vstane, vytrhne klíč Emmě z ruky otevře dveře, sebere své pokrývky, sejde do přízemí, vyhledá v předsíni u vchodu Rodericka a udělá si lůžko po boku svého přítele.

Emma, která ji sledovala a pozorovala ze schodiště, jde oklikou přes kuchyňské schody do obývacího pokoje a sděluje nám, co se stalo přičemž si tře pohmožděnou ruku. Ohromeně na sebe zíráme: Bude Chloé napříště dávat přednost Roderickově blízkosti před naší?

Dlouze o tom diskutujeme tlumeným hlasem, jako by nás Chloé, od níž nás dělí jen jedny dveře, mohla slyšet. Kdybychom ji teď chtěli přimět, aby se vrátila do svého pokoje do postele, mohlo by dojít ke kontroverzi a my si nejsme jisti, zda bychom z ní vyšli jako vítězové. Nakonec se rozhodujeme, že si toho nebudeme všímat a vyčkáme, co bude dál.

Uplynul týden. Chloé už nemá své růžové období, ale na frustraci, kterou při té příležitosti zažila, nezapomněla. Neříká už „Chloé špinavá opice“, ale méně s námi komunikuje, mění se jí nálada, záchvaty vzteku jsou u ní častější a vzhledem k tělesné síle, kterou získala dospělostí, i nebezpečnější.

Každým týdnem, ba dokonce každým dnem nad ní ztrácíme kousíček vlády. Nevzdala se obřadu ukládání ke spánku. Oddává se mu stále s tou překypující láskyplností – ale jakmile odejdeme, sebere pokrývky, opustí svou lidskou rodinu a jde strávit noc se svou zvířecí rodinou, Suzy je z toho hluboce zarmoucená: zdržujeme se hovorů o tom, protože si nejsme jisti, zda máme v této věci shodný názor.

Opět nastává podzim a s ním se na kopce i do údolí zase hrnou lovci, aby začali konat své udatné činy. Je to obzvláště nepříjemné období pro nervy Chloé. Předně proto, že prší, a pak také proto, že nenávidí pušky, kterým říká „hůl zabít“. Já sám nelovím, ani moji synové, ale jak mohu bránit lidem z vesnice, aby pronásledovali králíka nebo sluku v mých lesích a na mých loukách, když jim to nikdy nezakazoval ani můj děd, ani otec? Mají pouze zakázáno vstupovat do okruhu jednoho hektaru okolo domu; tento zákaz ostatně překračují, kdykoli se tam uchýlí nějaká zvěř.

Jedním z těch válečníků je i Pablo, který večer, utrmácený a zablácený, s „holí zabít“ přes rameno, plný mužné pýchy, předvádí své mrtvé oběti Juaniným oslněným očím. Odmyslíme-li si tu pušku, je to scéna velice primitivní, a jakožto obdivující manželka jeskynního muže tu Juana velice dobře hraje svou úlohu. Dokonce jsem viděl, jak na chvilku zapomíná na svůj stud a celá se jako kočka tiskne ke svému mužskému a líbá ho na ústa. Neřekl by člověk, že ve své jeskyni – yaravilleské kuchyni – umírala hlady a že je mu vděčná za to, že se konečně může najíst dosyta?

Toho dne Roderick zradil přátelství k Chloé. On, který je obvykle tak málo hlučný, štěká jako pominutý při každém zarachocení pušky. Chodí v dešti sem a tam. Jakmile se lov přiblíží, musíme ho uvázat, aby se tam nerozběhl. Pak se neustále vzpíná na řetězu a střídá vytí se štěkotem.

Za skleněnými dveřmi obývacího pokoje ho Chloé ohromeně pozoruje, jak se zmítá na terase. Sama nevystrčí ven ani nohu, dokonce ani když na chvíli přestane pršet. Random také neopouští svůj oblíbený radiátor: má své osobní důvody, proč si dává na lovce pozor. Ale Chloé nikdy broky do zadku nedostala. Na tom všem nejvíc nenávidí ten hluk a zabíjení. Trhne sebou při každém výstřelu, choulí se do klubíčka, vším je znechucena, jídla jen tak uždibuje, nenalézá potěšení v obvyklých hrách.

Večer k nám přicházejí na večeři Huntovi s dcerou. Z Evelyniny příchodu má radost nejen Elsie, ale i chlapci. To je opravdu něco nového, neboť byly časy, kdy se o ni nezajímali o nic víc než o její matku, které se ostatně podobala, jak říkali. Ještě před několika měsíci to byla pravda. Tatáž koňská tvář, totéž hranaté tělo.

Změna se udala ze dne na den. Po pravdě řečeno, tvář je stále trochu dlouhá, ale mahagonově hnědé vlasy se zásahem kadeřnického umění začaly na uších vzdouvat, čímž ji rozšířily a vytvořily určitou rovnováhu. Zelené oči jsou teď zvýrazněny líčidlem a rtěnka rýsuje okraje velmi krásných rtů, které až dosud zůstávaly nepovšimnuty. Pokud jde o postavu, obohatily ji ženské křivky, které uspokojují oko a zanechávají daleko za sebou mateřskou hubenost

Následky na sebe nedají čekat: Elsie si dnes už nemůže Evelyn přivlastnit a zavřít se s ní ve svém pokoji na dívčí popovídání. Družnost obou pohlaví se stala pravidlem a koedukace probíhá v herně, ve které je kromě hladkého lana a kulečníku také televizor a stereofonní hi-fi souprava. Je dohodnuto, že Evelyn přespí v Yaraville v Elsiině pokoji.

Po odjezdu Huntových odcházíme do naší ložnice a za chvíli nám Připadá hudba, kterou si pouštějí mladí v herně, trochu moc hlasitá.

Oblékám si župan, abych je šel požádat o ztlumení, a objevuji Chloé dřepící na chodbě u zdi.

„Co tu děláš, Chloé? Ty nejsi u Rodericka?“

Pohrdavě zavrtí hlavou. Pro jeden večer nemluví s nevěrným přítelem a je značně nešťastná, že s ním nemluví. Beru ji za ruku a vedu ji zpět do jejího pokoje. Připadá mi tak nervózní a rozrušená, že mi projede hlavou myšlenka dát jí prášek na spaní a hodně vody na zapití.

Neřídím se však tím prvním popudem, a to je chyba.

Když Chloé leží, zaklepu na dveře herny a vcházím dovnitř. Hledí na mě čtyři páry mladých a udivených očí. Elsie a Evelyn sedí na pohovce a před nimi stojí oba chlapci.

Místo každého jednotlivce na šachovnici není náhodné: Jonathan je u Evelyn a Elsie v blízkosti Ariela, který je jejím oblíbeným bratrem, ačkoli její bratr není. Měla ho ráda od prvního setkání: tehdy mu bylo devět let. Ani roky, ani po sobě následující boyfriends tuto lásku nepotlačili.

„Promiňte,“ říkám, „ale nemohli byste ten hluk trochu zmírnit?“

„Jaký hluk, tati?“ ptá se Elsie.

Ukazuji na stereofonní soupravu. Vyměňují si úsměvy. Dívají se na mě. Jsem zřejmě už moc starý, abych dovedl ocenit magické rozpoutání decibelů.

„A co takhle dát tam něco, při čem se dá tančit?“ navrhuje Jonathan, snad ze smířlivosti, snad taky proto, že má chuť zatančit si s Evelyn.

„‚Výborně,“ říkám. „A nezapomeňte zavřít střešní okna, než odsud půjdete pryč.“

„Snad by bylo lépe nechat je otevřená,“ odpovídá Elsie, „už jen proto, aby se tady vyvětralo. Krb a k tomu ještě cigarety…“

To je seknutí na Jonathanovu adresu: z nich čtyř kouří jenom on.

„Ne, ne,“ říkám, „jen je z bezpečnostních důvodů zavřete: Davidson dbát.“

Co se v herně přihodilo potom, to jsem se dozvěděl pouze z vyprávění dětí. Po mém odchodu ztlumili světla a tančili slow-fox; po chvíli zpozorovali, že se do místnosti vloudila Chloé. Ten vpád je nejdřív pobavil, ale protože se věšela na tanečníky a omezovala jejich pohyby, Ariel jí v ameslanu vyhuboval a řekl jí, aby se vrátila do svého pokoje. To neučinila a šla si sednout na pohovku.

Na tomto místě vyprávění jsem přerušil Jonathana a zeptal se ho:

„Jak vypadala v té chvíli? Vzdorovitě?“

„Ne, zdála se rozrušená.“

„Rozzlobená?“

„Ne, rozrušená. Nevydržela na místě, poskakovala na pohovce a vyrážela krátké výkřiky.“

„Nikdo z vás se ji nepokusil uklidnit?“

„Ano, Ariel. Sedl si k ní a pokoušel se ji pohladit. Ale ona jeho nabídku smíru odmítla.“

„Prudce?“

„Dost prudce,“ řekl Ariel. „Dokonce ani nepřipustila, abych ji podrbal na zádech.“

„Měli jste mě zavolat.“

„Spal jsi,“ řekla Elsie.

„Pokračuj.“

„Tančili jsme dál,“ řekl Ariel, „ale po pravdě řečeno jsem se necítil moc příjemně. Ona tam byla za našimi zády, skákala na pohovce a koukala na nás…“

„Jak na vás koukala?“

„Jinýma očima než obyčejně.“

„To jest?“

„Těžko to upřesnit. Světla byla ztlumená. Ale v každém případě jsem měl divný pocit.“

„Proč?“

„Chvilku předtím, když jsem ji chtěl pohladit, tak mi odstrčila ruku tak prudce, že jsem měl pocit, jako by mi vymkla rameno. Poděsilo mě to tím víc, že se nezdálo, že by do toho vložila sílu. Po ni to bylo jen gesto mrzuté nálady.“

„V tom případě jste na ni měli mluvit. A přimět ji, aby mluvila i ona. Dokud se na ni mluví a dokud sama mluví, nemůže popustit uzdu svým agresivním pudům.“

„Já vím, já vím,“ řekla Elsie, „mockrát jsi nám to říkal, ale chápej, tati, tancovali jsme.“

„A potom?“

„Potom,“ řekl Jonathan, „mi vytrhla Evelyn z náruče a praštila s ní na pohovku.“

„Bylo to neskutečné!“ řekl Ariel. ,“Nevěřil jsem svým očím! Viděl jsem sice, jak Chloé vstává s pohovky a míří k Jonathanovi, ale myslel jsem, že se na něj zase pověsí, jako to udělala předtím. Ale najednou vidím Evelyn letět místností. Nebýt té pohovky, byla by skončila na zdi.“

„A to vás stále nenapadlo mě zavolat?“

„Ani jsme na to nepomysleli,“ řekla Elsie. „Byli jsme z toho úplně vedle! Všichni tři jsme tam stáli a dívali se, jak Evelyn na pohovce sténá a drží si pravou rukou levou paži. A Chloé seděla schoulená vedle pohovky, s hlavou v dlaních, zdála se poděšená tím, co udělala, a kvílela – jako její oběť.“

Elsie se odmlčela a já jsem netrpělivě řekl:

„Dál!“

„Dál,“ řekla rozpačitě, „by ti to měl povědět Jonathan.“

Tázavě na něj pohlížím.

„Byl jsem rozzuřený,“ řekla Jonathan přiškrceně. „A namířil jsem si to k ní. Ona okamžitě zaujala podřízený postoj a podávala mi ruku.“

„Vzal jsi ji za ni?“

„Ne.“

„Ty blázne! Tys ji nevzal!“

„Ne, měl jsem strašný vztek. Praštil jsem ji.“

„Silně?“

„Ano, dost silně, do hlavy.“

„Několikrát?“

„Ano, asi půltuctukrát. Najednou se na mě vrhla a kousla mě do ramene. Naštěstí jsem měl na sobě bundu. Oblékl jsem si ji předtím kvůli tomu, že Elsie otevřela okno. Ostatní začali křičet a Chloé zase vypadala vystrašeně. Vrhla se k lanu a vyšplhala po něm až k trámu a zůstala tam nahoře zavěšená jednou rukou na železném háku, na kterém je lano připevněno.“

A tam ji vskutku nalézám, když mě probudí ty výkřiky a já se vrhám do herny se Suzy v patách. Mou první starostí je vyklidit místnost. Suzy se ujímá raněných a odvádí je do koupelny.

A já, když zůstávám s Chloé sám, zavírám za sebou dveře, beru obě dlouhé kovové tyče, které slouží k zavírání stropních střešních oken: bojím se, aby se Chloé tudy nepodařilo utéct, protože jedno z nich je natolik blízko ní, že by k němu při rozhoupání mohla dosáhnout. Když mě Chloé vidí s tyčí v ruce, nesprávně si vykládá mé úmysly a začíná křičet. Jakmile jsou okna zavřena, odkládám tyč do rohu, Chloé přestává křičet a já na ni mluvím anglicky i ameslanem.

Stojím na podlaze a ona visí na laně sedm metrů nade mnou; říkám jí, že byla velice ošklivá, když kousla Žlutého čerta a ublížila Evelyn, ale že má slézt dolů, zejí odpouštím.

Neodpovídá. Oči sejí kroutí v důlcích, vypadá velmi vyděšeně z toho, co udělala, i z toho, co bych jí mohl za trest udělat já.

V té chvíli mám jediné přání: nechat Chloé být a jít se do koupelny podívat, jak na tom je Evelyn a Jonathan. Vím však, že nejdůležitější teď je, abych za každou cenu dosáhl usmíření mezi Chloé a námi, nechci-li, aby se věci ještě víc zhoršily.

Jakkoli jsem otřesen, donutím se zůstat mírný a trpělivý. Uvědomuji si, že pro šimpanze má v sobě vztyčený postoj něco útočného, proto si jdu sednout na pohovku, opírám si hlavu o opěradlo a s tělem zdánlivě uvolněným k ní klidným hlasem promlouvám. Opět se na ni obracím zároveň anglicky a ameslanem, z toho důvodu, že artikulovaná řeč jí imponuje. Snad proto, že není schopna ji zvládnout.

Neodpovídá mi. Kam se poděl její veselý a šibalský pohled? Teď jsou ty oči stejně vystrašené jako oči divokého zvířete, které se bojí o život. Nemá nejmenší chuť slézt dolů; kdyby to šlo, chtěla by spíš vylézt ještě výš a prchnout z Yaraville a od své lidské rodiny. Třese se, trochu naříká a zároveň se rukama pevně drží háku a chápavýma nohama lana. Nevyzraju na ni tím, že se ji pokusím unavit. Při své síle a odolnosti může v této poloze vydržet celé hodiny.

Mluvím na ni dál. I na tu vzdálenost mohu podle zápachu postřehnout, že na ni strach měl obvyklé účinky. Jistě tím trpí: má jemný čich a ráda je ve svých šatech čistá. Napadá mě, že u ní rozezním tuto strunu. Říkám ameslanem:

„Velký odpustit Chloé Velký vykoupat Chloé.“

Úspěch je jen poloviční. Chloé neodpovídá, ale mění výraz očí, koupel ji láká a je pro ni těžké pojmout do mozku zároveň strach a představu koupele.

Promlouvám k ní dál, neúnavně slibuji zas a znovu odpuštění a koupel. Potom mě napadá, že z těch emocí, které s ní cloumají, jí muselo vyschnout v krku, a dodávám:

„Velký dát ovoce nápoj.“

Byla to dobrá inspirace. Chloé odpovídá. Uchopí lano mezi zuby, aby si uvolnila ruce, a říká:

„Velký odpustit Chloé?“

„Ano.“

„Velký mít rád Chloé?“

„Ano.“

„Velký vykoupat?“

„Ano.“

„Velký dát ovoce nápoj?“

„Ano.“

Ještě chvíli se rozmýšlí a pak leze dolů. Nejdřív pomalu, potom stále rychleji. Jakmile je na zemi, přihrbí se, částečně se ke mně obrátí zády, natáhne ke mně dlouhou paži i ruku, vyráží dětinské kvíkání a opatrnými krůčky se blíží mým směrem, přičemž postupuje šikmo jako krab. Nikdy nebyl její podřízený postoj pokornější, ani v sobě neměl víc pokání.

Dotknu se její ruky, ale to jí nestačí.

„Velký políbit Chloé.“

Líbám ji, na její vkus asi poněkud chladně, neboť mě prosí, abych to opakoval. Vyhovuji. Je teď mírná jako beránek. Beru ji za ruku a vedu ji do koupelny, která je proti dětskému pokoji. Na chodbě potkávám Emmu a ta ji také líbá. Když je Chloé čistá a má v sobě dobrého půl litru pomerančové šťávy (do které jsem rozpustil prášek na spaní), prosím Emmu, aby jí připravila koupel, a jdu se podívat, co je s Evelyn a s Jonathanem.

Na chodbě se ocitám tváří v tvář Huntovi, kterému Suzy zřejmě okamžitě zatelefonovala. Bere mě pod paží.

„Evelyn z toho vyvázla jen s pohmožděnými svaly. Víc strachu než škody. Pokud jde o Jonathana, zuby prokously bundu a zasáhly ho dole u krku a ne moc daleko od krční žíly. Ty drobné rány (jsou čtyři) nejsou nijak hluboké. Udělal jsem, co bylo třeba. A teď jdu, musím Evelyn uložit do postele: byl to pro ni velký otřes.“

Suzy rozsvěcuje světla na parkovišti a vyprovázíme Donalda k jeho toyotě. Drží Evelyn kolem pasu a podpírá ji. Je bledá, nemluví a on jí musí pomáhat při nastupování dozadu do vozu. Donald se s námi loučí zcela normálně, otvírá dvířka u řidičského místa, ale když už se má posadit za volant, rozmyslí si to, obrátí se k nám a změněným hlasem říká:

„Mám Chloé stejně rád jako vy. Ale bude třeba, abyste rozhodli o jejím dalším osudu. To, co se dnes večer stalo, je varování. Mohlo to být vážnější. Rozhodněte se, než se stane něco nenapravitelného.“

Suzy se tiskne ramenem k mému rameni a v pološeru cítím, jak mě bere za ruku.

„O čem máme rozhodnout?“

Hunt pokrčí rameny.

„Vždyť to víte. Podařilo se vám vytvořit si s Chloé láskyplný vztah, dokonce se vám podařilo se s ní dorozumět, ale nemohli jste změnit její atavismus. Ať chcete nebo ne, je to divoké zvíře.“

„Člověk taky,“ odpovídá Suzy.

Vzhledem k tomu, že bungalow, kde žili Pablo a jeho ženy, je od Yaraville vzdálený tři sta metrů, bylo vyloučeno, aby mohli z událostí té noci cokoli slyšet. A nazítří jsem mladým uložil, aby se jim o tom ani slovem nezmínili, neboť jsem se bál, že Juaniným přičiněním oběhne zpráva o incidentu celé městečko a vyvolá patřičné komentáře. Zapomněl jsem však o totéž požádat Huntovy a to byla velká chyba, protože Donald o tom dopoledne mluvil s listonošem, kterého právě pokousal pes. Proč psi nejraději útočí na listonoše a elektrikáře a skoro nikdy na jiné zaměstnance a řemeslníky? To se mi nikdy nepodařilo objasnit.

Donald neviděl nic špatného na tom, že řekl mladému listonošovi, když mu ošetřoval lýtko: „Chlapče, nic si z toho nedělej, nejsi jediný. Jonathana Dalea včera kousla šimpanzice jeho otce.“ A listonoš, jemuž se zdálo trochu směšné, že se nechal pokousat, byl docela rád, že může při roznášce opakovat, že „není jediný v kraji“. Bohužel tato zpráva byla v Beaulieu vodou na mlýn těch, kterým Ariel říkal „antichloéovci.“

Po pravdě řečeno tento názor zdaleka nesdílela většina a ti, co jej podporovali, jako Harrisson, stará Mrs. Pickleová, její starší bratr a Jim Ballou, o kterém budu mluvit později, jej propagovali s úporností, která nevzbuzovala velké sympatie; nenašel se však nikdo, kdo by se proti němu postavil, protože se nikdo nechtěl rozkmotřit s lidmi, kteří tak vášnivě trvali na svém.

Juana byla na vrcholu spokojenosti. V Beaulieu neporušovala náš příkaz naprosté diskrétnosti v této palčivé otázce. Ale od Mary jsme se dozvěděli, že v drugstoru ochotně naslouchá zlomyslným řečem o Chloé, že přitom zdvihá zraky k nebi, vzdychá nebo smutně potřásá hlavou, takže i její mlčení je výmluvné.

Harrisson, který Chloé neodpustil, že „málem“ pokousala jeho syna, tvrdil, že doktor Dále je podivín jako jeho otec. Vlastně horší než jeho otec: nespokojil se tím, že se oženil s Francouzkou – vychovává doma divoké zvíře jako vlastní dceru. Však to všechno špatně dopadne: on to vždycky říkal!

Jim Ballou, nejbohatší farmář v okolí (a největší držgrešle), se zase rozhořčoval nad všemi těmi penězi, které utrácím kvůli zvířeti. Vlastní pokoj! Koupelna! Ošetřovatelka! Veterinář, který ji denně chodí prohlížet! A to zvíře jí u stolu spolu s pány domu!

Stará Mrs. Pickleová by tohle Chloé vytýkat nemohla, neboť její vlastní pes Shaggy obědval z talíře u stolu proti ní a ona na něj od rána do večera mluvila. Naproti tomu by považovala za naprosto nevhodné učit psa lidské řeči, jak to udělal dr. Dále s tou opicí! Opakovala to mnohokrát a bude to opakovat znova: jestliže Pán neuznal za dobré dát zvířatům dar řeči, je zjevnou bezbožností, snaží-li se někdo opravovat jeho dílo. Trest, jak se dalo čekat, je již na cestě. Dnes mladý Dále! Zítra otec! Potom ta Francouzka! Všichni to odnesou! I v Beaulieu!

Kupodivu nenacházeli nepřátelé Chloé v celé věci žádnou podobnost se psem, který před několika hodinami zahryzl tesáky do listonošova lýtka. Snad proto, že v jejich představě byl ten pes zvíře, které zůstává na svém zvířecím místě. Spal na pytli, jedl z plechové misky a nebyl tak domýšlivý, aby se učil mluvit.

Starší bratr Mrs. Pickleové, snad aby se sestře zalíbil nebo aby posloužil věci, kterou považoval za správnou, šel dokonce tak daleko, že tvrdil, že se Chloé pokusila Evelyn znásilnit. Se špatnou se potázal! Hunt zuřil, že takhle jeho dceru dostává do lidských řečí: veřejně mu vynadal a řekl mu, mezi jinými nepříjemnými věcmi, že je „tak hloupý, že nedovede rozeznat samici od samce.“ Tento výpad vzbudil smích a trochu uškodil – ale jen krátkodobě – věci „antichloéovců“.

Hunt se ve svém postavení mohl s těmito žvásty seznámit lépe než kdo jiný a dopodrobna nám o nich referoval, snad s postranní myšlenkou, že tak ovlivní naše rozhodnutí o Chloé.

Po tom výstupu na parkovišti už se nesnažil znovu o tom hovořit, protože Suzy mu bez okolků řekla, že Chloé je ‚její miminko“ a že ji nikdy nevrátí do zoologické zahrady, protože nemůže snést představu, že by Chloé žila až do konce života za mřížemi klece. Protože však Hunt nepřímo celou věc připomínal tím, že nám stále opakoval výroky antichloéovců, řekl jsem mu nakonec, možná příliš úsečně, aby už přestal omílat ty klepy z vesnice, že už jich máme dost.

V důsledku toho naše vztahy s Huntovými ochladly. Hunt se ptal telefonicky, jak se Chloé vede, místo aby se u nás zastavil. Zval nás k sobě méně často, a když byl o víkendech pozván k nám, přicházel s Mary, ale bez Evelyn, což rmoutilo děti.

Nebylo třeba tohoto dalšího příkoří, abychom se oba, Suzy i já, cítili značně nešťastni. Pociťovali jsme to společně, ale také každý zvlášť: i když jsem totiž její stanovisko chápal, tak docela jsem je s ní nesdílel. A co horšího, nemohl jsem jí to říci, aniž bych se s ní dostal do prudkého konfliktu.

Byl jsem teď plně přesvědčen, že Chloé představuje veliké nebezpečí, nejen pro nás, ale pro všechny kolem nás. Měla takovou sílu, že nám nechtěně a nedopatřením dělala bolest. Zapůsobilo na mě, co o ní řekl Ariel. Když odstrčila jeho ruku, „jen tak z mrzuté nálady“, málem mu vykloubila rameno. Ve vztazích k nám musela neustále svou sílu ovládat, ale aby se jí to plně zdařilo, byla by musela ovládat i své emoce.

Ty nejčastější a nejprudší byly strach a vztek – a ty byly zároveň nejméně ovladatelné, protože kromě vlastní prudkosti byly navíc spolu spjaty vztahem příčiny a následku: strach vzbuzoval vztek, a vztek, jakmile mu Chloé podlehla, měl za následek strach, že ztratí naši lásku. Proto také, když něco provedla, vypadala tak vyděšeně a zmateně. A proto také, ať se dopustila čehokoli, bylo nutno jí pokaždé odpustit, třeba jen proto, aby se přerušil ten ďábelský bludný kruh, který ji zaváděl od strachu k vzteku a od vzteku k strachu a od něho zas k novému vzteku.

V týdnech, které následovaly po incidentu v herně, jsem nikdy neodjížděl z Yaraville bez obav z toho, co by se za mé nepřítomnosti mohlo přihodit. Když jsem musel ve městě strávit celý den, vždycky jsem odbočoval na hřměnou cestu k Yaraville se srdcem naplněným obavami. A má první slova k Suzy, ještě dřív, než jsem ji políbil, byla: „A jak to probíhalo s Chloé?“

Neprobíhalo to tak špatně, ale zase ne natolik dobře, aby se mohlo úplně zapomenout na incident v herně. Jonathan, kterého jsem patřičně vyplísnil, jí odpustil hned druhý den po kousnutí a přijal polibky její překypující lásky. Takže ho teď litovala, že ho pokousala, a měla ho tím raději. Chudák chudák žlutý čert, říkala večer při ukládaní. Ukládání k spánku v dětském pokoji totiž stále ještě existovalo, patrně proto, že se jí líbily uklidňující obřady, které je provázely. To jí nijak nebránilo, aby potom, co se zhaslo, nesebrala pokrývky a neodešla za Roderickem do haly.

Vlastně nebyla o nic neposlušnější než před událostí v herně, ale její neposlušnost nám působila větší problémy. Měli jsme totiž dojem, že si o něco víc uvědomila svou fyzickou převahu i to, že proti ní nemůžeme použít žádné násilné donucování. V tom se nemýlila. Já osobně jsem byl přesvědčen, že my čtyři muži v domě – Pablo, Jonathan, Ariel a já – bychom ji nikdy nepřemohu‘, ani kdybychom spojili své síly. Jediné, co jsme mohli dělat, bylo nedávat před ní najevo strach, který v nás probouzí, chodit co nejvzpřímeněji, vraštit obočí a mluvit silným hlasem. Naše autorita byla pouhé blufování.

Tento recept se jakž takž osvědčoval. Když se však neosvědčil, nezbylo nám než předstírat, že nepozorujeme, že ve své neposlušnosti pokračuje. Ostatně právě tuto taktiku uplatňuje v tropickém pralese dominantní samec, který už nemůže zkrotit některého mladého, příliš silného samce. Starý neabdikuje otevřeně. Jenom předstírá, že je roztržitý.

Nejvíc mě znepokojovalo nepřátelství, které Chloé projevovala čím dál častěji vůči Juane a Randomovi.

Juana k tomu přispívala tím, že na Chloé hleděla nevraživě a mumlala nelaskavé věci na její adresu. Považoval jsem za nutné jí to znovu vytknout.

„Ale ona tomu přece nerozumí!“ řekla. „Je to španělsky!“

„Ona dobře rozumí tónu a úmyslu. Juano, poslouchejte mě. Přestaňte s tím, prosím. Jinak se jednoho krásného dne stane, že po vás skočí.“

„Pak ji mi marido zabije,“ pravila Juana dramaticky.

„Ale co vám bude platné, že ji zabije, když vám ona předtím urve zuby půlku vašeho hezkého obličeje.“

Ten „hezký obličej“ na ni zapůsobil alespoň tak silně jako vyhlídka na škody, které by na něm mohly být způsobeny. Nadávky přestaly. Avšak škoda už byla natropena: Chloé neměla Juanu o nic raději.

Random naproti tomu neprovokoval. A co si myslel o křiku a rozruchu, které porušily klid v Yaraville, to nikdo nemohl z jeho nevyzpytatelných modrých očí vyčíst. Od té bleskové války, který ho postavila proti ní a kterou vyhrál, zachovával vůči Chloé naprosto neutrální postoj. Ale ať spal jakkoli hluboce, jakmile Chloé vešla do místnosti, kde pobýval, jakýsi šestý smysl ho varoval a on se probudil. Na tom probuzení nebylo nic dramatického. Sotva znatelným pohybem se více schoulil a víčka se mu jen nepatrně pootevřela. Tou úzkou štěrbinou, tak podobnou štěrbině střílny, vytrvale pozoroval ostražitým pohledem možného útočníka, zatímco jeho mozek rychle probíral únikové cesty, které měl už dávno zaregistrované.

Co v jeho očích dělalo Chloé mnohem nebezpečnější než nejdivočejšího psa, byla kromě síly a rychlého běhu i skutečnost, že šplhala na stromy. Jediné útočiště za těchto podmínek byly houštiny neproniknutelného (ale ne pro něj) křoví, které se táhly za Yaraville. Ale k tomu musel mít dost času, aby tam doběhl. Když jsem se ptal Chloé, proč se od té příhody v herně zlobí na Randoma, který s tím neměl vůbec nic společného, mohl jsem se přímo prstem dotknout mezí komunikace, kterou jsme si s ní vytvořili, neboť odpověděla pouze: „Špinavý zlý páchnoucí záchod.“ Nic jiného než tyto nadávky jsem z ní nedostal.

„Tati,“ řekl Jonathan, „ty to moc komplikuješ. Chloé prostě žárlí.“

A vzhledem ke scéně, která se 6. listopadu dopoledne odehrála v mé pracovně, se přikláním k názoru, že měl pravdu. Toho dne bylo chladno, ale slunečno, takže jsem zároveň zapnul elektrické topení a otevřel to z oken, které vede na východ. Byl jsem plně zaujat sepisováním Chloéina příběhu na základě poznámek, které jsem si o ní dělal od té doby, co přišla do Yaraville, a zase jednou jsem měřil závratnou propast, která dělí dokumentaci od napsání – propast, v níž nejeden badatel uvízl až po krk

Elektrické topení člověka dusí svou suchostí a listopadový vzduch byl ostřejší než jindy (k ránu mrzlo). Takže když jsem nemohl zavřít radiátor a nechtěl zavřít okno, cítil jsem asi za hodinu, jak mi začíná být chladno. To mi objektivně potvrdil teploměr, který ukazoval sedmnáct stupňů. Vstal jsem a šel jsem si do ložnice pro svou „jitrnici“.

Říkám tak silné pružině s pevným a těsným vinutím, dlouhé asi půl metru a zakončené na obou koncích gumovou rukojetí, což umožňuje uchopit ji oběma rukama. Cvičení (které se dost liší podle toho, chopíte-li se pružiny dlaněmi nahoru nebo dlaněmi dolů) spočívá v tom, že ji ohýbáte, až se vám podaří oba konce přiblížit tak, aby se dotkly. Tato ‚jitrnice“ váží tři kila a její odpor proti ohýbání vyžaduje úsilí dost mírné. Když však vynaložíte to úsilí dvacetkrát s dlaněmi vzhůru a dvacetkrát s dlaněmi dolů a tak dále, až to uděláte stokrát, a přitom dýcháte do rytmu, určitě si posílíte prsní svaly (malý i velký) i další svaly, jejichž jméno jsem zapomněl: což je koneckonců zamýšlený účinek. Ale vedlejší nezanedbatelný účinek je ten, že se vám podaří se zahřát. „Jitrnice“ často putuje z ložnice do mé pracovny a nazpět. Říkám tomu „jitrnice“, ale Suzy ji ironicky nazývá mým „kyjem“.

Zahřátý a s vědomím, že jsem udělal i něco proti ochablosti prsních svalů (která tolik rmoutila Hemingwaye), jsem opět usedl ke stolu a dal se zase do práce. Ne na dlouho, neboť na parapetu okna se objevil Random, pohlédl na mě a zamňoukal. Pokývl jsem hlavou, ale nepromluvil na něj, což znamenalo, že mu poskytuji pohostinství, ale neslibuji mu žádné hlazení. Krátce zamňoukal svůj dík a zlehka seskočil do místnosti, kterou opět celou obešel a očichal v ní všechny kouty. Jeho obezřetnost člověka až dráždila. Než totiž vyskočil na pohovku (na které už spal víc jak tisíckrát), obešel ji s opatrným a váhavým výrazem, přičemž krčil nos a ježil vousy, jako by uvažoval, zda od té doby, kdy tu naposled trávil siestu, neproměnil někdo ten nevinný kus nábytku v nějaké divoké zvíře. Když se pozvolna ujistil, že je všechno v pořádku, vyskočil, pečlivě vyhledal na celé matraci nejlepší místo na spaní (podle kritérií, která mi nebyla jasná), uvelebil se v poloze sfingy a zívl. Cítil se dvojnásobně šťastný. Předně proto, že je sám, a za druhé proto, že je sám v něčí společnosti.

Mám na něm rád to, co on má rád na mně: přítomnost a mlčení. Navíc ani nerozptyluje můj pohled, protože pohovku, kde leží, mám za zády. Sedám si tedy zas ke stolu a pracuji asi hodinu, až mezi slunce a mne dopadne stín. Zdvihám hlavu a vidím Chloé, jak sedí na okraji okna a usmívá se na mě všemi zuby.

„Ale, Chloé, co tady děláš?“ ptám se přísně.

Má výslovně zakázaný přístup nejen do mé pracovny, ale i do jejího okolí.

Místo odpovědi vyskočí oběma nohama na parapet okna (malý skok, mám totiž pracovnu v přízemí) a z parapetu do místnosti.

Nevěřím svým očím. Děsí mne její opovážlivost. Daleko, daleko jsou ty časy, kdy právě tady si jako malé děcko dávala na hlavu krabice, v nichž byly předtím moje knihy, a s touto pokrývkou hlavy se procházela sem a tam a smála se přitom jako pominutá! Už před více než pěti lety jsem v důsledku škod, které napáchala, musel na pracovnu uvalit tabu.

„Chloé“, pravím silným hlasem, ‚jdi pryč! Sem nesmíš!“

Je zaražená, ne-li zkroušená. Váhá mezi kajícností a zatvrzelou neposlušností. Kroutí se, klopí oči, zase je zdvihá, hledí na mě drze a prosebně zároveň, pofňukává. Je vidět, že se jí nechce odejít, ale že se přece jen nemůže odhodlat ke konfrontaci se mnou.

Abych překonal její váhání a dodal svému příkazu větší váhu, vstávám – což je dobrý nápad, protože stání na nohou ukazuje mé dominantní postavení – a zamířím k ní, což je chyba, protože jí tím přesunutím otvírám pohled na Randoma, který spí na pohovce za mnou. Byla připravena poslechnout, ale pohled na Randoma, který s mým svolením okupuje tato místa, všechno mění. Z mukání okamžitě přechází do zuření, dupe nohama, cení zuby, srst se jí ježí a oči blýskají vražedným vztekem. A protože jí stojím v cestě, odstrčí mě nešetrně paži (nebýt stolu, upadl bych), zařve a vyskočí na pohovku.

Random už tam není. Pozoruhodným skokem se vymrštil na vršek mé knihovny a odtud, shora, s nahrbeným hřbetem a vyceněnými zuby, prská na svého nepřítele. Je statečný, o tom není pochyb, ale jeho situace není nikterak záviděníhodná. Není mimo dosah a Chloé mu odřízla všechny únikové cesty. Křičím:

„Chloé, nech toho kocoura na pokoji!“

Tento rozkaz jsem jí dal snad víc než dvacetkrát a až doposud ji vždycky v jejích útocích zarazil. Ale tentokrát mě neposlouchá. Pochybuji dokonce, že mě vůbec slyší. Oběma rukama drží postranní sloupky knihovny a trhavými pohyby je k sobě přitahuje. Její cíl je jasný: zvrátí knihovnu na podlahu (bez ohledu na mé knihy), zmocní se kocoura a zabije ho.

Nevím, co dělat Snažit se zakročit by bylo šílenství. Odstrčila by mě paží, jako to už udělala, třeba ještě prudčeji. A co by se stalo, kdyby mě viděla ležet na zemi, napadnout ji se židlí v ruce by nebylo o nic účinnější.

Bez námahy by mi ji vytrhla z ruky. Můj pohled padá na „jitrnici“, kterou jsem podle svého zvyku položil na kraj psacího stolu. Beru ji do ruky. Je to vskutku hrozivý „kyj“. Ale nehledě k tomu, že by byl hrozivý i pro mě, kdyby mi ho Chloé vytrhla z rukou, příčí se mi ji s ním uhodit. Představuji si dvě věci, obě stejně strašné: její rozpolcenou lebku a svůj vlastní mozek vyhřezlý na podlaze.

Vtom si jako bleskem vzpomenu na šimpanze Mikea a na obě plechovky, kterými třískal, aby poděsil svého soupeře. Jdu na druhý konec pracovny, a zatímco Chloé dál nebezpečně cloumá knihovnou (ani zapuštění do zdi, ani váha knih jí nezabrání, o tom jsem přesvědčen, aby provedla svůj úmysl), začínám najednou řvát, poskakuji na místě a vší silou tluču „kyjem“ do podlahy. Vyskakuji jak nejvýš umím, vyrážím nelidské skřeky, a jakmile dopadnu na nohy, parkety zvučí pod mými zesílenými ranami. Kopu také do masivních dubových výplní na dveřích mého šatníku.

Je to spíše nevalná imitace šimpanzího útoku, ale i tak na Chloé zapůsobí: otočí hlavu a vyděšeně mě pozoruje, pouští sloupky knihovny a fascinována podívanou, kterou jí poskytuji, obrací se zády ke svému nepříteli. Ten okamžitě využívá této nečekané příležitosti, seskočí na psací stůl, odkud se vymrští na okenní parapet a je pryč.

Chloé ho nepronásleduje. Má oči jen pro mne. Jaké nejasné, ale neodolatelné poselství jí z hloubi vlastního nitra sděluje atavismus jejího druhu, že ve mně vidí dominantního samce, který se chystá zaútočit a kterého je třeba co nejrychleji usmířit? Zatímco celý zpocený pokračuji ve svých skocích, vřískání a rámusu, vidím koutkem oka, jak slézá z pohovky, pokorně se choulí, zaujímá podřízený postoj a blíží se ke mně krabím krokem, s nataženou rukou.

Samozřejmě se ruky dotýkám, zatímco ona funí, aby si vyprosila mou shovívavost. Objímám ji, drbu ji: přijímá mé hlazení a celá se přitom třese. Má strach. A což teprve před chvílí já! Budu u ní muset ještě strávit delší dobu, abych ji uklidnil. A až bude ležet Roderickovi u boku a až se na dobu, kdy bude spát, vrátí do Yaraville pokoj, kdo bude uklidňovat mne?

Suzy rozhodně ne. To dopoledne byla s Juanou nakupovat ve vesnici, a když jí po návratu vyprávím, co se stalo, hned mě obviňuje, že dramatizuji.

„To je tedy vrchol!“ říkám vyveden z míry. „Chloé mě neposlechla, vrazila do mě, napůl mi vyvrátila knihovnu a málem zabila Randoma – a já dramatizuji!“

„Není řečeno, že by Randoma zabila, kdyby sejí dostal do rukou.“

„Ne, určitě ne! Byla by ho pohladila!“

„Nechceš přece říct, že je zlá!“

„Ne, ale pod vlivem vzteku a žárlivosti je schopna všeho. Jen si prosím tě, vzpomeň, jak ošklivě kousla Jonathana – zahryzla se mu těsně vedle krční žíly!“

„Ale tentokrát nikoho nekousla. Pravda je, že jsi měl prostě strach!“

Tahle zákeřná rána mě hluboce pobuřuje a já křičím: „Ovšemže jsem měl strach! A jaký strach! A kdybys ji byla viděla, jak cloumá knihovnou, byla by ses taky bála o svůj život, nejen o kocourův!“

„Ach, Ede, prosím tě, nekřič! Já to nesnáším!“

„Ty mě nazýváš zbabělcem a já nesmím ani křičet?“

Najednou se mi vrhá do náruče a začíná vzlykat. Jsou to opravdové vzlyky a otřásají jí od hlavy až k patě. Líbám ji. To je v tomhle domě moje úloha: útočí se na mě, pak se projeví lítost a já utěšuji.

Když konečně Suzy zase může promluvit, šeptá mi do uchy přiškrceným hlasem:

„Ach, Ede, přece se taky ty nepostavíš proti Chloé!“

Co na to odpovědět jiného, než že chápu její pocity? A že ovšem také dobře vidím to, co ona odmítá vidět: že zlá víla, jak to dobře řekl Ariel, zašila naše děťátko do opičí kůže a že se ta opice časem stala tak silná, že nás terorizuje, i když nás má ráda.

V noci po téhle debatě se Suzy se mi opakovaně zdá stejně zlý sen. Vidím Chloé v kleci zoologické zahrady. Visí oběma rukama na mřížích, a když jdu kolem ní, vrhá na mě vyčítavý pohled. Zastavuji se, mluvím na ni ameslanem, a když mi neodpovídá a já nad tím projevuji údiv, říká mi dobrou angličtinou: „Ameslan jsem zapomněla.“ A najednou tu za těmi mřížemi v kleci není Chloé, ale Suzy. Pohlíží na mě smutnýma, vyčítavýma očima. Jsem naplněn studem a jdu k ní blíž, abych ji políbil, ale vstupuje mezi nás hlídač a drsně mě vyzývá, abych nedráždil zvířata. Rozhořčeně křičím: „Ale vždyť to není zvíře!“ Hlídač pokývá hlavou a soucitně se na mě zadívá: „Kdyby to nebylo zvíře, copak by bylo tady v kleci?“

Probouzím se zalitý potem. Dojem skutečnosti, který ve mně ten rozhovor s hlídačem zanechal, je tak silný, že hmatám rukou vedle sebe, abych se ujistil, že tu Suzy opravdu je.

Po tom pohnutém dni uplynulo několik týdnů bez incidentů a my jsme začali věřit, že můj předstíraný útok s „jitrnicí“ v pracovně zázračně zapůsobil a že mě Chloé zase uznává jako dominantního samce. Došlo sice ještě k několika projevům neposlušnosti, ale žádný nevyústil do neovládaného výbuchu vzteku. Po útoku, který ho málem stál život, Random na dva dny zmizel, potom se vrátil, obezřelý, jednu packu nataženou dopředu, ale druhou už připravenou couvnout. Rozhodně však nemínil Chloé postoupit ani píď svého území. Vrátil se ke svým místečkům, zvykům, trasám, jako by se nic nestalo. Chloé si počínala stejně: jeden pro druhého byli vzduch a vyhýbali se sobě navzájem

Ani Suzy ani já jsme nepronesli slova „zoologická zahrada“, takovou nám naháněla hrůzu. Strašná skutečnost, která se pod nimi skrývala, se od nás s každým uplynulým týdnem vzdalovala. Když propukla ta událost v mé pracovně, byla Juana pryč. Nic jsme jí o tom neřekli, protože jsme se obávali jejích řečí ve vesnici. Nebylo myslitelné, že by se nějaké indiskrece v této věci dopustila Emma, ne proto, že byla němá, ale protože měla Chloé tak ráda. Emma, která přece ošetřila a obvázala Jonathanovy rány tehdy večer, kdy byl pokousán, odmítala vůbec připustit, že by Chloé mohla komukoli ublížit. A konečně, jako by se v nás měla posílit myšlenka, že život v Yaraville se vrací do normálních kolejí, i naše vztahy s Huntovými zase získaly na srdečnosti.

Místo aby se jen z jakési abstraktní povinnosti telefonicky ptal na Chloéino zdraví, začal Donald za ní zase docházet k nám, zdržel se často se sklenkou v ruce, povídavý a přátelský. O prázdninách spolu měly naše děti a Evelyn podniknout velký výlet na Východ a my s Huntovými jsme zase plánovali společnou cestu do Colorada, jejímž konečným cílem by byly Clarke a Home Ranch. Do vánoc zbývaly už jenom tři týdny.

V té době za mnou s důležitou tváří přišel Pablo a sdělil mi, že místní lovci mě žádají, abych jim dovolil uspořádat hon na divočáka na zalesněném svahu kopce proti Yaraville. Před sedmi či osmi lety jsem tam dal vymýtit podrost, abych zbavil úkrytu starého kance, jehož blízkost nám nepřipadala žádoucí. A vskutku uprchl hned, jakmile rotavátor začal pracovat. Když byla Chloé malá, bývala ta zalesněná stráň častým cílem procházek a her na schovávanou. Ty hry však přestaly, když do jejího života vstoupil Tiger, a podrost s udivující rychlostí zase narostl. Starý samotář se vrátil a minulé léto napáchal velké škody na ječném poli, které leží na druhém svahu kopce.

Za těchto okolností jsem nemohl udělat nic jiného než požadované svolení dát a předem se smířit s tím, že budu mít jedno dopoledne práci přerušovanou výstřely a štěkotem psů. Abych k tomuto svolení připojil trochu zdvořilé ochoty, zatelefonoval jsem Jimu Ballouovi, majiteli toho ječného pole, a nabídl jsem mu, aby u nás zaparkovali auta. Při té příležitosti jsem lovce také pozval, aby si před honem a po něm přišli se mnou vypít sklenici piva.

Přijelo jich osm, ve čtyřech autech a s tuctem psů (což mě ihned přimělo uvázat Rodericka k řetězu na terase), a ke svému velkému údivu jsem mezi těmi osmi uviděl Jimova bratra Torna Balloua. Říkalo se mu „mladý Tom“, třebaže mu už bylo čtyřicet, protože tím, že byl trochu zaostalý a nikdy se ničím nevyučil, ani mu to moc nemyslelo, si zachoval mladistvou tvář, která nešla příliš dohromady s jeho vysokou postavou a širokými rameny. Když jsme si vyměnili pozdravy a každý měl svou sklenici piva, vzal jsem Jima Balloua stranou a řekl jsem mu:

„Vidím, že jste s sebou vzal Toma.“

Jim Ballou, vysoký a silný rudolící chlap s velkým sebevědomím, se dal do smíchu.

„Víte, pane Dále, je mi pořád milejší, když je se mnou, než aby zůstal doma a za mé nepřítomnosti zapálil statek. U něho člověk musí být na všechno přichystaný.“

„Ale dal jste mu pušku. On umí střílet?“

„Střílí moc dobře, je to dokonce jedna z mála věcí, které umí.“

Mrkl na mě.

„Ale buďte klidný, nikdy nestřílel na nic jiného než na terč, a když ho s sebou beru na lov, nedávám mu patrony.“

„A on se tak cítí šťastný?“

„Je rád, že je s ostatními a že má pušku.“

Ale já rád vůbec nejsem. Měl bych pro Toma Balloua porozumění a soucit, kdyby byl jenom zaostalý. Podle mého mínění je však zlý. Nemám rád jeho malé a tvrdé černé oči zapadlé hluboko v důlcích, nad nimiž se klene husté černé obočí, které se nad dlouhým nosem spojuje v jednu souvislou čáru. Právě tak málo se.mi líbí způsob, jakým se dívá na Suzy, jak vysunuje těžkou dravci čelist a cení zuby, jako by se na ni chtěl vrhnout a sežrat ji. Zaostalý, to jistě je, ale taky natolik vychytralý, aby žil na bratrovy útraty a přitom pro něj nehnul ani prstem, i když je samý sval, pružný a silný jako leopard. To ho člověk musí vidět, jak se činí na místní pouti a shrabuje všechny ceny. „Jediná práce, kterou za rok udělá,“ říká Juana.

Právě teď Juana roznáší sklenice piva lovcům na terase (nechtějí jít dovnitř, ačkoli je zima; bojí se, aby nenanesli) a využívá toho, aby kolem dokola vrhala žhavé pohledy, které tu a tam vyvolávají slabé pousmání. Suzy se vyptává na zdraví manželek a dětí. K mé velké hanbě přesně ví, jak se jmenují, jak jsou staré a jaké prodělaly nemoce. Přichází i Emma, ale jen proto, aby mi pomocí znaků sdělila, že Chloé chce zůstat ve svém pokoji, protože nemá ráda „hůl zabít“. Mezi lovci vidím i dva svobodné, kteří zůstali starými mládenci nechtěně (děvčata se totiž už odmítala vdávat na vesnici jak si Emmu dychtivě prohlížejí. Myslím, že by považovali za výhodné oženit se i s němou, pokud by byla taková jako Emma: krásná, zdatná a ctnostná. Takový sen je však potlačen už v zárodku: Emma je vůči mužům na pohledy stejně skoupá, jako je Juana marnotratná.

Když lovci dopili, chystají se k odchodu. Navrhují, že na kopec půjdou po cestě, kterou přijeli autem: což je obrovská obchůzka a návrh je diktovaný zdvořilostí. Proti tomu podle jejich očekávání protestuji. Kdepak, jen ať se dají nahoru příkrou stezkou vedoucí na kopec. Loučíme se spokojeni, oni proto, že byli tak zdvořilí, a já, že jsem byl tak ochotný.

Ale u mne to bylo jen poslední vzepětí společenského chování, protože nemám rád ani pivo, ani lov, ani štěkot. A vzhledem k tomu, že Jima Balloua patrně jeho pojišťovna za ztrátu ječmene odškodnila, nevidím žádnou nutnost zabíjet chudáka starého kňoura v jeho lese na kopci: je to samotář, takže nás nebude obtěžovat jeho potomstvo, a má ostatně stejné právo tam být jako my. Nehledě na to, že Roderick se jako blázen vzpíná na řetěze a i on štěká tak, že člověku málem praskne ušní bubínek. Kontroluji, zda je řetěz dobře upevněný ve zdi u kuchyně, a na druhém konci prohlížím pevnou karabinku, kterou je připevněn k obojku. Juana, která vidí, co dělám, vychází na terasu a poznamenává s jistou trpkostí:

„Vím, o někom jiném, kdo by se měl taky uvázat!“

„O někom jiném?“ říkám dosti chladně, domnívaje se, že tím míní Chloé.

„Toma Balloua.“

„Toma? Jeho bratr říká, že je neškodný.“

„Právě tomu já nevěřím. Uvidíte, Mr. Dale, že jednoho krásného dne ten člověk při své síle znásilní a zabije nějaké děvče.“

„Doufejme, že ne.“

„Znásilnit, to ještě není to nejhorší,“ připouští Juana, „ale zabít! Ten člověk, Mr. Dále, říkám vám, co si myslím je…“

Hledá adekvátní slovo v angličtině, ale protože žádné nenalézá, dokončuje španělsky:

„Un barbaro.“

Podle jejího tónu si člověk není úplně jist, je-li to míněno jako odsudek. Ale pokud jde o podstatu věci, Juana patrně jen po svém opakuje to, co se říká v městečku, kde podle Suzy mnoho lidí Tomovi Ballouovi silně nedůvěřuje.

Odcházím do pracovny a hodinku tam pracuji, vyrušován a potom podrážděn štěkáním psů i Rodericka, který jim neúnavně odpovídá. Zavírám okna, ale není to nic platné. Vítr to dopoledne vane od jihovýchodu a přináší mi kromě ňafání smečky i volání lovců, zvuk havraního vzlétnutí a dokonce i praskot zlomené větve.

Okolo desáté hodiny mě Suzy volá domácím telefonem. „Ede, rychle, pospěš si! Chloé odvazuje Rodericka!“

Zdvihám se ze židle a volím nejkratší cestu: otvírám okno, překračuji parapet, obíhám dům a vybíhám na terasu. Přicházím pozdě. Roderick už je volný. Utíká přes schody vedoucí k bazénu, přeskakuje zídku, která ho ohrazuje, a peláší přímo na kopec. Volám ho jménem, ale jsem předem přesvědčen, že se nevrátí.

Chloé vyjeveně kouká, jak maže pryč. Snad si představovala, že jen přestane štěkat. Křičím na ni:

„Chloé, ty blázne jeden, proč jsi to udělala?“

„Hodný pes nešťastný uaf uaf,“ odpovídá Chloé.

Suzy zdvihá konec řetězu.

„Jen se na to podívej! Neuměla tu karabinku otevřít, tak ji přelomila! Holýma rukama!“

Suzy pokračuje:

„Co to má znamenat: hodný pes nešťastný uaf uaf? Že už měla dost jeho štěkání anebo ho odvázala, protože jí ho bylo líto?“

„Co na tom záleží!“ říkám naštvaně. „Právě jim pokazila hon.“

„Snad ne.“

„Ale ano! Všichni ti lovečtí psi se navzájem znají a Rodericka neznají. Budou se k němu chovat jako k vetřelci, poženou ho pryč, pokoušou ho. Bude z toho pěkná mela! A chlapi mají po lovu!“

Chloé si podle mého tónu a výrazu uvědomuje, že jsem rozzlobený, a přichází mě odprosit. Samozřejmě jí odpouštím, ale co nejvíc zkracuji líbání a drbání. Není pokažen jen jejich lov. Moje pracovní dopoledne taky.

„Mr. Dále,“ říká Juana, „udělala jsem si kávu. Měl byste chuť?“

Jako správná Mexičanka si dělá cafecitos v každou možnou hodinu. Mám ještě štěstí, že mi taky nabídne. Každý si tu dělá co chce, jen ne já, který bych měl být v pracovně a psát, a místo toho sedím v obývacím pokoji na pohovce, dívám se do ohně a mám, jak říká Suzy, „pocuchané nervy“.

„Jestli tam zbyla nějaká i pro mě,“ ozývá se Suzy s nenápadnou ironií, „také bych si ráda vzala.“

„Samozřejmě, senoro,“ odpovídá Juana.

V tom okamžiku k nám přichází Emma a na mou prosbu jí Juana také přináší šálek kávy, ale značně neochotně, protože Emma je pouze zaměstnankyně.

Juana má hlavu i tělo obrácené ke kuchyni, jako by se tam chystala vrátit, ale ve skutečnosti zůstává v pokoji a poslouchá, co Emmě vyprávím o Roderickově útěku. Což dokazuje, že má v úmyslu v případě potřeby poskytnout nám dobrodiní své moudrosti.

Také Chloé se posadila. Její poloha je kompromis mezi lidským a opičím sezení. Nedřepí na zemi. Sedí v křesle. Zato však nesedí na zadku, ale na chodidlech. Díky tomu, co zná z angličtiny, a také pozorováním mé gestikulace pochopí, jak velice lituji její iniciativy. Znovu se jí zmocňují výčitky svědomí, vyráží několik plačtivých „nu! hu!“, seskočí z křesla a znovu mi podává ruku. Nové odpuštění, nový polibek na usmířenou. To jí však nestačí. Obejde všechny přítomné a musí jí odpustit také Suzy a Emma. Když však dojde k Juané, rychle se otočí a jde si sednout, zase na chodidla.

Moje napětí se uvolňuje. Je ten zázrak způsoben cafecitem, tím improvizovaným shromážděním, Suzyiným ramenem u mého nebo ohněm, praskajícím v krbu? I moje nečinnost mě přestává mrzet. A ve vzpomínce mi ta krátká chvíle připadá šťastná, hlavně asi proto, že je v tak ostrém kontrastu s tím, co po ní následuje.

Všechno začíná dvěma výstřely, které velmi jasně slyšíme, ačkoli jsou okna zavřená.

„No vidíš,“ říká Suzy, „mýlil ses! Dostali kance! Roderick hon nepokazil!“

Přestože je zima, jde otevřít dveře na terasu. Rozeznávám neurčité tvary pohybující se v podrostu a slyším výkřiky, o nichž nedovedu říci, jestli vyjadřují jásot nebo zlost. Nechce se mi však věřit, že kance netrefili, protože v tom případě by nebyli vystřelili jenom dvakrát. To bychom si byli vyslechli celou salvu: stříleli by muži stojící uprchlíkovi v cestě, aby se pokusili překazit mu ustup.

Přichází ke mně zachumlaná Suzy. Nese mi dalekohled a vlněný kabát, který přes sebe přehazuji. Dalekohled příliš nezvětšuje, ale po chvíli, která mi připadá dost dlouhá, rozeznávám na stezce vedoucí dolů k mému rybníku skupinu lovců. Dva z nich, jak se mi zdá, nesou na nosítkách z větví nějaké tělo. Tak toho samotáře přece dostali? Kdo by byl řekl, že ten starý chudák tak rychle podlehne jejich nástrahám! Tohle totiž zdaleka není první hon na něj. Patrně má s přibývajícím věkem stále méně bystrou hlavu a krátké nohy méně rychlé.

Lovci k nám přicházejí, aby se pochlubili úlovkem a vypili si s námi poslední sklenici piva. Jakmile přešli přes můstek v místě, kde se rybník sužuje, ztrácím je z dohledu, protože mi je zakrývá zídka bazénu. Udivuje mě, že neslyším jejich hlasy. Na úspěšné lovce jsou tuze mlčenliví!

Vracím se do domu, abych řekl Juane, že má připravit pivo, ale protože Chloé, když mě vidí vycházet, chce jít na terasu se mnou, nutím ji, aby si oblékla bundu: tak snadno se nachladí. To chvíli trvá a potřebuji, aby mi J3mma pomohla, protože Chloé při tom neprojevuje dostatek dobré vůle. Nevidí souvislost mezi chladem a bundou, a proto také nechápe nutnost chránit se proti tomu prvnímu tím druhým. A pokud ji obvykle déšť zahání domů do úkrytu, neutíká před ním proto, že by se bála prochladnutí, ale protože není ráda mokrá.

Když vycházíme ven, lovci stoupají po schodech, které vedou od bazénu k terase. A když dojdou na terasu, pokládají tělo na zem. Konečně chápu jejich mlčení. Nezabili starého kňoura: zabili Rodericka.

Kapitola XII

„Mr. Dale,“ říká Jim Ballou chraplavě, „je nám to strašně líto, byla to nehoda.“

Mně selhal hlas. Místo mne zvolá rozhořčeně Suzy:

„Zabili jste nám psa!“

V slzách kleká k tělu a k ní se po chvilce připojují Emma a Juana. Jen Chloé se ani nehne. Drží mě za ruku, dívá se na Rodericka, nechápe, proč k ní nepřibíhá, nevrtí vztyčeným ohonem a nehledí na ni bystrým pohledem.

„Nehoda?“ Najednou zase nalézám hlas. „Mr. Ballou, to je těžké pochopit! Jak je možno splést si německého ovčáka s kancem? Barvou ani velikostí se nepodobají.“

„To vystřelil Tom,“ odpovídá v hrozných rozpacích Jim Ballou.

„Myslel jsem, že nemá patrony.“

„Neměl je. Musel si dvě vzít z mé brašny, aniž jsem o tom věděl.“

Neodpovídám hned, protože Chloé se mi vytrhává z rukou a jde si také kleknout k Roderickovi, přitom nešetrně odstrčí Juanu. Roderick má dvě rány: jednu na šíji, druhou nahoře na krku. Dvojitá rána: kdo ji vystřelil, uměl střílet. Chloé vkládá prst do obou ran a vytáhne ho zakrvácený. Otře si prst o srst na paži, pohybuje rukama a říká, aniž se však na něho dívá: hůl zabít.

Obracím se na Toma.

„Opravdu jsi vzal bratrovi patrony.“

„Ano.“

Na rozdíl od ostatních lovců, kteří jsou zřejmě ve smrtelných rozpacích, přešlapují a přáli by si být tisíc mil odtud, Tom vypadá spokojeně. Opírá pažbu ručnice o dlaždice terasy, oběma rukama se opírá o její hlaveň, kolébá se v bocích a s vysoko zdviženou hlavou se vítězoslavně usmívá. Dívám se na něj.

„Proč jsi to udělal, Tome?“

„Abych zabil kance.“

Nevím, jestli zná mnoho slov, ale nevyjadřuje se nijak zmateně a mluví sebejistě. Dodává:

„Střílím dobře.“

„A proč jsi zabil psa?“

„Přece omylem,“ říká Jim. „Tom není zlý. Neublížil by ani mouše!“

„Nechtě toho, ať odpoví sám, Mr. Ballou,“ říkám, „Tome, proč jsi zabil toho psa?“

Tom se usměje od ucha k uchu.

„Pes přiběhl. Jim říká: ‚Ten špinavý pes nám zkazí hon‘, a já špinavého psa zabil.“

Příliš pozdě si uvědomuji, že jsem tyhle otázky neměl v žádném případě klást před Chloé. „Zabít, špinavý a pes“: rozumí všem slovům kterých Tom právě použil.

Vrhne se na Torna, vytrhne mu pušku z rukou a pokouší se přelomit ji o koleno. Zprvu se jí podaří jen ji otevřít a Tom jí chce pušku zase vzít. Sotva se však dotkne pažby, Chloé ho hřbetem mohutné paže odhodí, raději bych měl říci vymrští na dva metry daleko. Tom se svalí obličejem k zemi. Ihned vstává, pění vzteky a řve: „Pušku! Já tu špinavou opici zabiju!“ A vrhá se k Jimovi, aby mu sebral zbraň. Lovci se však nahrnou kolem něho a po divokém zápase ho přemohou a odtáhnou k parkovišti. Chloé za nimi hodí oba kusy pušky, kterou se jí podařilo rozbít. Naštěstí je nezasáhne. Později se dozvím, že lovci museli Tomovi svázat ruce i nohy, aby ho mohli naložit do Jimova auta.

Je jedenáct hodin dopoledne: Chloé zůstane celý den u Rodericka a odmítne jakýkoli kontakt s námi i veškerou potravu. Je zima, a protože se bojím o její choulostivé průdušky, podaří se mi ji přesvědčit, aby šla dovnitř do obývacího pokoje. Naloží si Rodericka na záda, jemně ho položí v pokoji na podlahu a natáhne ho před oheň, v poloze, v jaké ho v zimě vídala tak často uléhat: přední packy natažené před sebou a s čenichem na nich. Usedá k němu a prohrabuje se mu v srsti. Odmítla sundat si bundu a musí jí být velice horko, přesto stoicky zůstává před rezavými poleny. Snad doufá, že oheň přivede zas jejího přítele k životu.

Dvakrát oběma rukama zvedá Roderickovi hlavu a zdá se vyvedená z míry, když vidí, jak hlava, sotva ji pustí, nehybně zase dopadá na tlapky.

Opět k němu usedá, vypadá, jako když čeká. Nevzdala se naděje, že pes najednou ožije. Jeden po druhém na ni mluvíme. Jakmile na ni začínáme mluvit pomocí znaků, obrací se k nám zády. Za celou dobu nezapláče a nevydá žádný zvuk.

Okolo čtvrté hodiny odpoledne požádá o pití. Jdu jí připravit přes půldruhého litru pomerančové šťávy a nalévám jí ho do půl tuctu sklenic. A v každé z nich rozpouštím dávku uspávacího prášku, natolik slabou, aby v nápoji nerozpoznala jeho chuť, jinak by vše vyplivla.

Vypije obsah jedné sklenice po druhé a chce ještě. Emma jde do kuchyně připravit další šťávu a mezitím jí my se Suzy svlékáme bundu. Trpně si to dává líbit. Ani na okamžik se na nás nepodívá. Mluvíme na ni ameslanem, ale je to zbytečná námahy, protože nás nevidí. Když se Emma vrátí se šťávou, Chloé opět dychtivě pije.

Vrací sklenici Emmě a zdvíhá k ní oči. Domníváme se, že jí chce poděkovat, protože pohybuje rukama. Přistupujeme blíž.

„Emmo, co říkala?“

„Člověk špatný.“

Jak poznat, zda se člověk špatný vztahuje na Torna nebo na lidský rod?

Po půl hodině tvrdě usíná.

S Emminou pomocí ji odnáším do dětského pokoje, ne bez obtíží. Je těžká, samý sval. Ani oběma rukama jí neobejmu předloktí. Ukládáme ji na postel; ponechávám Emmě a Suzy na starosti, aby ji svlékly, a sám se vracím dolů, odkud linkou, která mě spojuje s ovčínem, volám Pabla. Mluvím naléhavě. Přichází za necelých pět minut, a přece mi čekání připadá velice dlouhé. Usedám v obývacím pokoji a upírám oči na nehybné Roderickovo tělo před krbem. Jídlo se mi svírá. Kromě toho prvního okamžiku jsem doposud měl oči a soucit jen pro Chloé. Zpětně pociťuji výčitky, že jsem ztrátu Rodericka dostatečně neprožíval. Za pár minut ho Pablo odnese a zakope někde na mém pozemku. Podivné je – a přispívá to k mému zahanbení –, že na Pablův příchod netrpělivě čekám. Ta věc u ohně už není Roderick, ten Roderick, který byl dvanáct let spjatý s každým okamžikem našeho života.

Když Pablo Rodericka na zádech odnesl, jdu do kuchyně a žádám Juanu o cafecito. Zrovna si ho vaří, „aby se vzpamatovala“, jak říká.

Piju svou kávu vestoje a vidím že Juane při pití té její kanou po tvářích slzy.

„Juano,“ říkám, „to jste měla Rodericka tak ráda?“

„Si, senor, mám ráda všechna zvířata. I Gringa jsem oplakala, když umřel. A přitom nebylo protivnějšího psa než on…“

„Jak to,“ ptám se, „že tedy nemáte ráda Chloé?“

Hledí na mě. Takovou přímou otázku nečekala. A pod vlivem překvapení přestává prolévat ty snadno plynoucí slzy.

„Já nevím,“ odpovídá. „Snad proto, že Chloé není tak úplně zvířecí. Snad i proto, že od té doby, co tu Chloé je, tak nás všechny svým sekýrováním zpitoměla.“

Černé oči jí náhle zajiskří a ona prohodí kysele:

„No, podívejte, senore, tady máme hned příklad: Roderick by teď byl naživu, kdyby ho Chloé neodvázala od řetězu.“

Odkládám šálek na stůl, obracím se k Juane zády a dlouhými kroky odcházím z kuchyně. Po chvilce přemýšlení se tam vracím a říkám:

„Je to pravda, ovšem, Juano. Je pravda, co jste řekla, ale neopakujte to, ani tady, ani jinde. A hlavně ne tehdy, bude-li přítomna Chloé.“

Druhý den píšu dopis Jimu Ballouovi a nabízím mu, že zaplatím pušku, která byla zničena „v důsledku neblahé události, která stála mého psa život“. Je to spravedlivý návrh a vzhledem k tomu, co se skutečně stalo, víc než přívětivý způsob vyjádření. Kopii dopisu posílám Davidsonovi, Pablo doručuje dopis adresátovi a čekám. Mine týden a nedostávám odpověď. Zato si dojedná schůzku Mr. Davidson a přichází za mnou do Yaraville.

Právě se Suzy pijeme čaj v obývacím pokoji. Nabízím mu šálek a on k mému velkému překvapení přijímá. Vlastně nevím, proč mě to udivuje. K mírnému Mr. Davidsonovi se šálek čaje hodí rozhodně lépe než sklenice whisky a doutník žmoulaný v koutku úst.

„Ale nevidím Chloé,“ říká.

„Je v herně s Emmou. Šplhá na lano a hraje kulečník.“

„Hraje dobře?“

„Švindluje.“

„Přesněji řečeno,“ vysvětluje Suzy, „má svoje vlastní pravidla. Když koule nespadne do důlku, umístí ji tam sama rukou.“

Davidson se směje a obrací se ke mně.

„Už se vzpamatovala z Roderickovy smrti?“

„Těžko říct. Když se probudila a neviděla jeho tělo, hledala ho po celém domě. To hledání trvalo celý den a druhý den byl konec.“

Nastává chvíle ticha. Davidson odkládá šálek na nízký stolek před sebou, odkašle si, přejede si rukou přes vysoké čelo a zasněně pohlíží do ohně.

„Když mluvíme o Chloé,“ říká, „dostal jsem petici, kterou podepsalo několik osob. Žádá se v ní, abyste byl vyzván k vrácení Chloé do zoologické zahrady, vzhledem k tomu, že představuje nebezpečí pro okolí.“

Pohlédne na mě.

„Nepřikládám samozřejmě této petici žádný význam.“

„Kdo ji podepsal?“

„Právě. Kromě podpisu Jima Balloua, jeho bratra Torna, Mrs. Pickleové, jejího bratra a Harrissona jsou ostatní podpisy z opatrnosti nečitelné. Druhým důvodem je verze událostí, uváděná v petici: smrt psa byla nehoda a Chloé se bez jakéhokoli důvodu vrhla na Toma, rozbila mu pušku a hrubě s ním nakládala.“

„Tato verze je nepravdivá.“

„To opravdu je. Vyptával jsem se lovců, kteří se honu zúčastnili, a písemně jsem si zaznamenal jejich výpovědi. Tom Ballou zabil Rodericka úmyslně, vychloubal se tím před vámi a vyhrožoval Chloé, že ji zabije..“

„Udělal víc, než jen vyhrožoval.“

„Já vím. Už to skoro začínal provádět.“

„Mr. Davidsone, směl bych se na tu petici podívat?“

„Tady máte fotokopii.“

Dívám se na Davidsona a říkám:

„Tohle paličské provolání proti mně zřejmě vymyslel Jim Ballou. Proč to, podle vašeho názoru, udělal?“

„Aby zakryl své pokoření. Vychloubal se, že bude mít úspěch tam, kde tolik jiných pohořelo. Výsledek: místo aby zastřelil toho starého samotáře, zabil vašeho psa. A jeho bratra, toho vesnického chvastouna, zesměšnila Chloé. Tom všude prohlašuje, že Chloé zabije, než skončí rok.“

„Zavřít by měli spíš jeho.“

„To si taky myslím. To si myslí i dobrá polovina městečka, jenomže si netroufá to říct. Ale menší část by se spíš postavila s bratry Ballouovými proti Chloé.“

„To je hanebné,“ rozohňuje se Suzy.

Davidson krčí rameny. „Už od začátku tu byli lidé, kteří se z předpojatosti stavěli k projektu Chloé nepřátelsky. Kdybyste místo Chloé měli třeba slona, který neumí mluvit, tihle lidé by proti tomu nic nenamítali. Ale ve vašem případě není podezření z čarodějnictví jejich mysli příliš vzdáleno, i když si nikdo z nich netroufá to vyslovit.“

Nastává chvíle ticha a já se ptám:

„Mr. Davidsone, co budete dělat?“

„Provedl jsem šetření, shromáždil dokumentaci a podal zprávu. Rozhodovací pravomoc nemám žádnou.“

„A kdo ji má?“

„Soudce, kdyby vás Jim Ballou žaloval. Ale ten, nehledě nato, že by si dal pro šesták vrtat koleno, nemá k žalobě žádný podklad. A taky ji nepodá.“

„A proto tedy takhle proti mně štve lidi? Není to nebezpečné, když má někdo bratra jako on?“

„To jsem mu řekl, ale on umíněně trvá na tom, že jeho bratr je neškodný.“

„Úmyslně zabít sousedova psa – to není neškodné počínání.“

„Opravdu ne.“

Suzy se podívá na mě potom na Davidsona:

„A co my, šerife, co můžeme dělat my?“

„Bránit se.“

Po chvíli se zeptám:

„Myslíte, že bych mohl podat žalobu na bratry Ballouovy, protože mi zabili psa?“

„Po tom dopisu, co jste napsal Jimovi, už ne. Byl jste příliš velkomyslný, doktore Dále. Píšete tam o neblahé ‚události‘, která stála vašeho psa život; takový způsob vyjadřování předem vylučuje, že byste někoho mohl obvinit z úmyslného násilnictví.“

„Napsal jsem ten dopis v duchu smířlivosti a dobrých sousedských vztahů.“

„Ale Jim v něm viděl známku slabosti. Proto se okamžitě rozhodl na vás zaútočit. Celá ta věc ho nepříjemně pokořila.“

„Nemyslím, že je mi ten pán moc sympatický,“ říká Suzy.

Davidson se usměje a přejede si rukou přes vysoké čelo. Všímám si, že má elegantní bílou ruku se štíhlými prsty.

„No dobrá,“ říká „varoval jsem vás. Nepředpokládám, že byste v důsledku té petice chtěli vrátit Chloé do zoologické zahrady.“

„Méně než kdy jindy.“

Řekl jsem to s velkým důrazem a za Suzy mluvily její oči. Davidson se zdvíhá.

„Smím Chloé pozdravit?“

Vedeme ho do herny, kde nalézáme Chloé, jak se houpá na laně. Ihned seskočí a utíká k nám. Je to reflex jako u Pavlovova psa. Jakmile vidí Davidsona, napadne ji „banán“. Na ústech se jí objevuje slina, natahuje k němu žebrající ruku. Jen taktak, že mu nejde prohrabat kapsu. My však trváme na dobrých způsobech.

„Pozdrav, Chloé.“

„Nechtě ji, jen ji nechtě,“ říká Davidson. „Přece znám děti.“

„Ale ona už není dítě,“ říká Suzy, „je to dívka.“

Od Roderickovy smrti nepřenáší už Chloé své věci do předsíně, noci zase tráví v dětském pokoji, s Emmiiným pokojem po levici a s naší ložnicí po pravici. Ted, když její velký přítel odešel, jsme jí zase bližší a obřad ukládání k spánku co nejvíc protahuje. Když na sklonku dne který by každá jiná považovala za tělesně vyčerpávající, Chloé konečně znehybní, třeba jen proto, aby se mohla uvolnit, upadá těsně před usnutím do melancholické a přemýšlivé nálady, kterou můžeme vyčíst z jejích světle kaštanových očí. Mysl jí malátní pomaleji než tělo, a proto je to chvíle, kdy její neobyčejná pohyblivost ustává a kdy konečně může myslet, vzpomínat na svou minulost a mluvit.

Jakmile vidím, že pohybuje rukama, přistupuji k její posteli a usedám vedle ní.

„Velký?“

„Ano?“

„Kde hodný pes?“

Její otázka mě nezaskočila. Vlastně jsem ji čekal už dřív. A se Suzy jsme se dohodli, že Chloé povím pravdu.

„Hodný pes v díře. Navrch hlína.“

„Proč?“

„Hodný pes umřít?“

Znak umřít Chloé nezná a jako vždycky v podobném případě se ptá s určitým podrážděním, protože nijak nemiluje učení, zejména ne v tuto nevhodnou dobu.

„Co to?“

A stejně jako jindy, dříve než jí vysvětlím, co znak znamená, učím ji, jak se dělá. Dá mi to práci, protože to není znak jednoduchý. Jedna ruka se obrátí dlaní vzhůru a spustí se tak, aby byla dlaní vespod. Druhá ruka dělá tentýž pohyb, ale výchozí poloha je opačná. Dlaň je vespod a ruka se spustí tak, že se dlaň obrátí nahoru. Oba pohyby se provádějí současně. Kladu Chloé obě ruce do předepsaných poloh a vedu je v pohybu odshora dolů. Po pěti či šesti pokusech sejí znak jakž takž podaří.

Potom se zeptá:

„Co to?“

„Umřít.“

„Co umřít?“

A už jsme u toho! Nepřipadá mi snadné definovat pro ni smrt těmi nečetnými slovy, které ovládá. Kromě toho mě překvapuje, že si dosud sama nevytvořila logickou vazbu mezi slovem „zabít“, které zná – třeba jen ve výrazu „hůl zabít“ – a smrtí, jež je jeho důsledkem. Přitom přece viděla Pabla přinášet z honu zakrvácené králíky. Když však o tom přemýšlím, připadá mi její nedůslednost, byť dětinská, jako něco přirozeného. Důvod, proč na ni smrt těch králíků nezapůsobila, je ten, že je neviděla živé.

Říkám anglicky i ameslanem:

„Umřít?“

„Ano. Co to?“

„Konec vidět. Konec slyšet. Konec mluvit. Konec běhat.“

Chloé nevěří svým očím. Opakuje mé znaky; já je opakuji po ní. Ten pochmurný seznam ji děsí. Ptá se:

„Konec jíst?“

„Ano.“

„Konec pít?“

„Ano.“

Reaguje rozhněvaně:

„Umřít zlý, špinavý, páchnoucí.“

Po této vzpouře přemýšlí, zavírá oči a já se domnívám, že už usíná, když náhle zase promluví:

„Proč umřít?“

Povytáhnu obočí a zdvíhám ruce na znamení nevědomosti a bezmoci. Já, který všechno vím – udivuje ji to. Přemýšlí s bradou na kolenou.

Pak zvedne hlavu:

„Hezká umřít?“

„Všichni, všichni.“

Hledí na mě.

„Chloé taky?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Zítra dlouho.“

Tento výraz užíváme v yaravilleském ameslanu pro označení vzdálené a neurčité budoucnosti. Pro budoucnost bližší máme výraz „zítra potom“, protože slova jako „týden“ nebo „čtrnáct dní“ pro Chloé nic neznamenají.

Po chvíli se na mě zahledí s výrazem tázavě úzkostným a váhavě říká rukama trochu roztřesenýma, když črtají do vzduchu bezbožnou otázku:

„Velký umřít?“

„Ano.“

Rozhovor ji unavil. Natahuje se na postel v celé své délce, a když ji Emma v chvályhodné vytrvalosti zastrčí paže pod pokrývku, hned je zase vytáhne a položí je nahoru. Jedná tak ze zvyku starého osm let, a Emma zas z nějaké zásady, kterou jistě má od své matky a kterou nikdy nedovedla vštípit své svěřence.

Chloé se na mě dívá, jako by mě nikdy předtím neviděla, a nevěřícně opakuje otázku:

„Velký umřít?“

„Ano.“

Hledí na mě, hlavu na polštáři. Oči se jí zavírají, otevřou se a zase se zavřou.

„Já smutná,“ říká, „já plakat.“

Nepláče však. Ruce klesají zpátky na přikrývku, Chloé spí.

Ta rozmluva nás rozesmutnila a zároveň jsme z ní pochopili, že Chloé právě dovršila významnou etapu v polidšťování, k němuž ji dovedla naše snaha dorozumět se s ní.

Při té příležitosti mi Suzy připomněla, co jednou pozorovala Jane Goodallová v tropickém pralese. Když jedno malé šimpanzátko přestalo žít, jeho matka ho po dva dny nosila a kolíbala dál. Odhodila ho v džungli, teprve až když začalo být cítit. Nedá se pak z tohoto a z jiných podobných pozorování soudit, že šimpanz, i když je nám genetickým dědictvím tak blízký, nedovede jasně pochopit, co smrt znamená?

„Vlastně,“ řekla Suzy, „neodlišuje člověka od primáta ani řeč, dokonce ani rozum. Ale vědomí, které člověk celý život má, že jeho vlastní smrt je jedinou skutečností, kterou může s naprostou jistotou předvídat.“

„Pak se tedy dá říci, jak to tvrdí Vercors, že výlučným znakem člověka je náboženství.“

„Proč?“

„Protože právě vědomí vlastní neodvratné smrti a přání ji přežít zřejmě vede člověka k tomu, aby si vytvořil náboženství.“

Suzy povytáhla obočí.

„Věřící člověk by řekl: ‚Činí ho hodná, aby náboženství přijal‘!“

„I tak se to dá říct. Ale proč vždycky dbáš na to, aby ses nedotkla víry, kterou sama nemáš?“

„Protože ji měla moje matka,“ řekla Suzy s lehkými rozpaky. „Snažím se neříkat věci, které by se jí byly za jejího života dotkly.“

Podíval jsem se na ni a usmál jsem se. Její skrupule mi připadaly absurdní a přitom dojemné.

Avšak hospodyně, za nimiž Tom chodil v obchodě, když nakupovaly (aniž na ně však promluvil nebo sáhl nebo se k nim přiblížil blíž než na metr), tento názor nesdílely. A bylo jim velice nepříjemné, když se otočily, že za sebou vidí toho čahouna s klátivýma rukama, z kterého jde strach, toho chlapa s vystouplou bradou, karmínovými a stále vlhkými ústy; jeho malé a lesklé černé oči se na ně upíraly zpod uhlově černého, nad nosem srostlého obočí. A když se neotočily, bylo ještě nesnesitelnější cítit ho za zády.

Levesky, který nakonec před Tomem zavřel dveře ranče a posílal Ruth nakupovat jen v doprovodu jednoho z obou synů, se pokusil zorganizovat petici, ve které by lidé požadovali, aby Jim Ballou poslal bratra jinam. Ale i když mnozí s peticí souhlasili, nikdo ji nepodepsal.

Protože v Tomových nejútočnějších řečech se opakovalo jméno Chloé a „ty lidi z Yaraville“, doporučil nám nakonec Davidson, abychom si dali oplotit ne-li celý yaravilleský pozemek, tedy alespoň určitý prostor kolem domu. Takový ohrazený prostor nutně musel zahrnovat i bazén před terasou, okrasnou zahradu a parkoviště za domem, takže bych musel oplotit alespoň půl hektaru. Dal jsem si u jednoho podnikatele udělat rozpočet, a přestože požadovaný obnos byl dost vysoký, pod nátlakem Suzy a Davidsona jsem na to přistoupil. Byl jsem však zarmoucený nad tím, že se uzavírám za drátěným pletivem, což nikdy neudělali ani můj dědeček, ani otec. Podnikatel slíbil, že s pracemi začne hned po vánocích.

Dvacátého prvního prosince – jak bych na to datum mohl zapomenout? – napadl Chloé večer před usnutím velký vrtoch. Ležela v posteli a zdálo se, že už je připravena propadnout onomu metodickému zmalátnění, které u ní předcházelo spánku, ale v tom se vymrštila, veškerá energie se jí vrátila a ona se rozhodla, že si zahraje partii kulečníku (v její posunkové řeči: hrát koule koule) v herně. Já jsem v pracovně po sobě četl, co jsem během dne napsal, a Suzy mi tam přišla povědět, že Chloé neposlechla Emmin zákaz, odstrčila ji z cesty a šla do herny, kde se zavřela a odkud se ozývá hlučný třeskot koulí.

Ozbrojil jsem se tím, čemu Suzy říká „kyj“, a šel bubnovat na dveře herny, které Chloé zevnitř zamkla na klíč; pevným a silným hlasem jsem jí nařídil, aby odemkla a vrátila se do dětského pokoje. Tento rozkaz neměl žádný účinek, neboť Chloé usoudila, že za dveřmi je mimo dosah útoku dominantního samce, ať už má v ruce „ kyj“ nebo ne. A já už jsem začal uvažovat, jak dlouho budu muset na té chodbě čekat, než se jí uráčí otevřít, když v tom mě napadl možný uskok.

Tiše jsem poprosil Suzy, aby mi přinesla baterku a aby šla vypnout elektriku. Potom jsem řekl Chloé skrz dveře (musel jsem křičet, abych přehlušit třeskot o sebe narážejících koulí), že pokud neotevře, Velký zavře světlo. Přestože měla ze tmy hluboký děs – vždyť nemohla usnout bez noční lampičky –, Chloé má výhrůžka nijak nevzrušila, protože už dávno uměla zapínat a vypínat vypínače ve všech místnostech. Ani ji neznepokojilo, že se v herně udělala tma. Zamířila k vypínači, stiskla ho a zaštěkala překvapením i zlostí, když se nic nestalo. Znovu a bezúspěšně mačkala tlačítko nahoru i dolů, až nakonec podlehla a začala plakat, křičet a bouchat oběma rukama do dveří. Doposud jsem mlčel, když jsem však viděl, a že rány jsou čím dál prudší a hrozí vylomit dubové výplně dveří, rozsvítil jsem baterku, přisunul ji k zámku a zavolal na Chloé, aby otočila klíčem. Okamžitě poslechla.

Jakmile byla na chodbě, skrčila se, vyrážela krátké kvílivé zvuky a podávala mi ruku. Nejenže jsem se jí dotkl: uchopil jsem ji, zavedl Chloé do dětského pokoje a požádal Emmu, aby šla Suzy říct, že má rozsvítit. Když se vrátila, podíval jsem se na hodinky. Celý incident trval pětatřicet minut; byl jsem zpocený jako myš a vyvedený z míry.

Poznamenal jsem si v duchu, že musíme napříště zamykat hernu zvenčí, než budeme Chloé ukládat do postele.

Měl jsem velkou chuť být k ní chladný a dát jí co nejskoupější políbení. Avšak v oblasti citů Chloé neobyčejným instinktem rozpoznala nejjemnější odstíny, a kdyby si mého chladu povšimla, nespala by klidně a my tudíž taky ne.

Líbal jsem ji tedy srdečněji, než se mi chtělo, protože jsem v duchu proklínal všechny její vrtochy, projevy zlosti, neposlušnost, hrozbu, kterou pro nás znamená její tělesná síla, a nekonečné starosti, které nám působí. Nehledě na to, že kvůli ní už ani nemůžeme jet na dovolenou a že zůstáváme v Yaraville jako vězni za zdmi, dokud nebudeme uzavřeni za drátěným plotem. Jak to výstižně (a velice málo taktně) řekl Donald, „protože jste odmítli dát Chloé za mříže, octnete se sami za drátěným pletivem“.

Zatímco Suzy zabrala koupelnu, svlékl jsem se a hledal „kyj“, který jsem odložil, když jsem šel ukládat Chloé. Zeptal jsem se Suzy skrz dveře, kde je. „Na svém místě!“ zavolala. Na takovou odpověď jsem po dvanáctiletém manželství už mohl být zvyklý, přesto jsem na ni reagoval slabým zabručením. To se pak opakovalo, když jsem zjistil, že Suzy měla pravdu. „Kyj“ stál mezi mým nočním stolkem a čelem postele a určitě jsem ho tam před chvílí postavil sám.

Prováděl jsem své cviky o to svědomitěji, že jsem byl nervózní, a zbývalo mi ještě desetkrát ohnout „kyj“, abych spojil oba konce, když Suzy vyšla z koupelny. Padla na postel a objala mě něžně ironickým pohledem.

„Australopitheku,“ řekla, „pusť ten kyj! Koupelna je volná. A pospěš si, prosím, chce se mi spát.“

Přikývl jsem, dokončil svých deset cviků, postavil nářadí na místo a šel se osprchovat. Když jsem byl hotov, pečlivě jsem se učesal, jak to mám ve zvyku před ulehnutím: tento můj nesmyslný zvyk opět jednou pobavil Suzy, která mě opřená o loket vleže pozorovala, neboť dveře do koupelny zůstaly otevřené. Nic však nepoznamenala. Lehl jsem si k ní; položila mi hlavu na rameno a mlčela dál. Snad byla jenom ospalá. Ale spíš bych myslel, že věděla, že – jak pěkně píše Oscar Wilde – nastal ten „přesný psychologický okamžik, kdy se nesmí nic říci“. Její mlčení mě v každém případě brzy uvedlo do mírnější nálady a já se začal stydět, že jsem si před chvílí myslel tolik špatného o naší chudince Chloé.

Koneckonců mohla snad za to ona, že její matku vytrhli z přirozeného prostředí a že ji samotnou jsme odloučili od jejího vlastního druhu a vychovávali podle zvyků a pravidel cizích jejímu atavismu? Že jsme ji navíc donutili s námi, pro nás a naším přičiněním ujít kousek cesty k lidskému údělu, aniž by měla skutečnou možnost k němu někdy dospět? A když už člověk o tom uvažuje, může za to Tom Ballou, že malá porucha mozku postavila také jeho někam mezi člověka a primáta, a on vlastně neví, proč nemá stejnou cenu jako ti druzí? Jak neskonale šťastnější by ten chudák Tom byl, kdyby se narodil v tropickém pralese, žil tam v atletickém nicnedělání, skákal z větve na větev, od jednoho plodu k druhému, a stal se díky své síle dominantním samcem, vždy dobře přijímaným samičkami tlupy v jejich růžovém období!

Jako by uhodla mé myšlenky, přerušila Suzy mlčení:

„Už je to lepší?“

„Nikdy to nebylo moc zlé.“

„Už se na Chloé nezlobíš?“

„Ne.“

„Ani na mě, protože ji tady chci nechat?“

„Na tebe ještě míň.“

„Mrzí tě ta věc s plotem?“

„Je bohužel nutný.“

„Bude však drahý.“

„Finanční rány nejsou smrtelné. Nic ostatně není smrtelné, jen smrt sama.“

„Takže duševní stav je dobrý?“

„Tak dobrý, jak jen může za daného stavu věcí být.“

„Čemu říkáš daný stav věcí? Petici, hrozbám, pronásledování ze strany Ballouových?“

„Nejenom tomu. Pro mě je nejvíc skličující, že Chloé už nechce nic dělat. Zachovali jsme každodenní vyučování. Ale víš stejně dobře jako já, že je to pouhá fikce. Ona už doopravdy nepracuje ani minutu. Nechce nebo nemůže už soustředit pozornost. Poslední znak, který se naučila, tehdy při ukládání, byl znak, jehož význam je umřít. Od té doby nic. Mám nepříjemný dojem, že projekt Chloé umřel taky.“

„Ale ne, Ede! Ta její lenost nebo neochota je patrně jen určitým vývojovým obdobím. Obdobím, které odpovídá přechodu od puberty k dospělosti.“

Ten argument mě nepřesvědčil: už je to hezky dlouho, co Chloé dosáhla dospělosti. Ale Suzy byla tak zřejmě ospalá, že jsem o tom nechtěl diskutovat a tak jsem jen řekl:

„Máš možná pravdu.“

Ona také neměla chuť se o tom přít. Zhluboka si vzdechla úlevou a řekla:

„Tak teda pusinku a já budu spát.“

„Tady máš dvě, nejsem lakomý.“

Ona také nebyla, ale zarazila se dřív, než se pustila dál; obrátila se ke mně zády a já jsem je na znamení míru a dobré vůle podrbal po celé délce a šíři. Také jsem jí promasíroval šíji a nakonec pohladil paži a bok, ale zlehka a bez toho určitého napětí, které prozrazuje účel. Oddechovala teď pravidelně a já jsem pochopil, že se uchyluje do svého nitra a usíná.

Mně se mnohem hůř dařilo udělat totéž. A sotva jsem ztratil vědomí, zmocnil se mě sen, který už se mi zdál dřív, ale tentokrát jsem ho prožíval v dosti odlišné podobě, a co horšího, neustále se opakoval. To opakování na mě působilo strašně únavným dojmem, že se točím pořád dokola, jako otrok připoutaný k mlýnskému kamenu, který roztáčí tím, že neustále jde, ale vůbec nepostupuje.

Suzy a já vezeme Chloé do města, abychom ji vrátili zpátky do klece, kde se před jedenácti lety narodila. Když jsme přijeli k vratům zoologické zahrady a zaparkovali vůz u nějakého mohutného dubu, Suzy mě s pláčem vyzývá: „Jdi tam sám, já počkám v autě.“ Odcházím a táhnu za sebou Chloé, která tentokrát jde poslušně (je jasné, že je to sen!), ale také pláče a kvílí. V zoo ji dávají do klece uvnitř budovy a dva hlídači ji okamžitě začnou svlékat. Ptám se jich pohoršené: „Ale proč to děláte?“ A jeden z nich si mě změří a říká: „Tady se topí. A myslíte si, že zvíře potřebuje šaty?“ Chloé na mě hledí smutnýma očima a ptá se ameslanem: „Proč Velký zavřít Chloé?“ Neodpovídám a odcházím se sklopenýma očima, trápený hanbou i výčitkami.

U vrat zoologické zahrady pořád stojí ten velký dub, ale můj vůz je pryč. Ukradli ho? Odjela Suzy beze mne? Nebo ji někdo v mém autě unesl jako Denecke unesl Chloé? Zakouším strašný pocit ztráty a opuštěnosti, který se mi jeví jako trest. Nevím, co mám dělat. Oznámit to policii? Ale co když se Suzy mezitím s autem vrátí?

Jsem bezradný. Opírám se o ten velký dub. A na kůře jeho kmene vidím skoro ve výšce své hlavy lístek připevněný jehlicí do vlasů. „Sbohem. Vracím se k Chloé. Suzy.“

Co to znamená „vracím se“? Že bude s Chloé žít za mřížemi?

Kupodivu na mě nepůsobí nesmyslnost takového nápadu, ale skutečnost, že mě Suzy navždy opouští. Běžím zpátky ke kleci, kde jsem nechal Chloé. Ta v ní už není. Ani Suzy tam není. Ptám se nějakého hlídače: „Ale kde je ten šimpanz, kterého jsem vám teď přivedl?“ Hlídač říká: „Jaký šimpanz? My tady máme jenom gorilu.“ Zvíře, na které ukázal a jemuž vidím jenom záda, se ke mně pomalu otáčí. Je to Tom Ballou. „Ale Tome,“ povídám, „co tady děláte?“

„To byste přece měl vědět,“ odpovídá, „vy jste mě sem dal zavřít.“

„Ale vůbec ne,“ říkám rozhořčeně, ale přitom velmi dobře vím, že lžu.

A on ostatně taky lže. Dívá se na mě malýma vychytralýma očima, jako by na mě něco chystal. Mluví dál: „Ale já se na vás nezlobím. Mně tu je úplně dobře. A řekli mi, že mi sem dají kamarádku.“ Chlípně se zasměje, vystrčí svou vystouplou bradu a z koutků karmínových rtů mu stékají sliny. „Usmiřme se,“ pokračuje,, já vám povím, kde je Suzy. Ale nejdřív si stiskněme ruku.“ A skrz mříže mi podává chlupaté prsty. Cítím, že je to past, a přece proti své vůli, neodolatelně, do ní padám. Vkládám svou ruku do jeho. V mžiku ji popadne, sevře jako svěrákem a s neslýchanou silou ji k sobě táhne. Zoufale se mu bráním, ale cítím, že pozvolna ztrácím půdu. Nakonec narazím ramenem o mříže. Řvu bolestí. Jsem přesvědčen, že se Tomovi podaří urvat mi paži. Už cítím, jak mi v rameni praskají kosti a jak se mi trhají svaly.

Ten sen se mi nezdá jednou, ale několikrát, jak už jsem říkal. A pokaždé se zastaví v tom nejhrůznějším okamžiku: vykloubí se mi rameno a moje pravá paže zůstane nepříteli v ruce.

Konečně se probouzím, zalitý potem, s bušícím srdcem a vyschlým hrdlem, v uších mi hučí a potřebuji hezkou chvíli, abych pochopil, že mé končetiny zůstaly kompletní. Rozsvěcuji lampičku na nočním stolku. Má neprůhledné stínítko, abych nebudil Suzy, když si dopřávám trochu světla, chci-li uchopit sklenici s vodou vedle telefonu.

I v tom slabém svitu trvá jistou dobu, než si oči zvyknou. Jsem vztyčený na pravém lokti – na tom lokti, který bych už neměl, kdyby můj sen byl pravdivý –, držím sklenici v levé ruce a piju: a zatímco piju, spatřím v pološeru ložnice na tři kroky od sebe nohy v džínsech, obuté v botaskách.

Nevěřím svým očím. Kdybych necítil v ruce sklenici a v hrdle protékající studenou vodu, myslel bych, že jsem v moci nějakého dalšího snu. Odkládám sklenici, natahuji ruku k stínidlu lampičky, sklápím je dozadu a jsem si skoro jist, že se mé vidění rozplyne, tak je absurdní. Vidění se nerozplývá, Upřesňuje se. Nohy patří Tomovi Ballouovi. Je ozbrojen puškou. Hlaveň je namířena na nás.

Ani teď nemohu uvěřit, že vidina je skutečností. Tím spíš, že zůstává nehybná a mlčenlivá. Rozsvěcuji stropní lustr a ptám se hlasitě:

„Tome, co chceš?“

Suzy se probudí, vykřikne, hned se však vzpamatuje a obrací se ke mně, spíš ohromená než vystrašená:

„Ale co tady dělá? Jak se sem dostal?“

„Střechou, Mrs. Daleová,“ říká Tom zdvořile.

„To není možné,“ namítám, „sám jsem uzavíral sklápěcí okna.“

A zároveň mě napadá: ale to udělala Chloé, když bláznila s tím kulečníkem! Musela je otevřít ona!

Tom mlčí. Nevypadá nijak zvlášť hrozivě, ani si zřejmě neuvědomuje, proč tady je. Nemohu se odhodlat opakovat svou první otázku. Bojím se, aby si najednou nevzpomněl, co ke mně přišel dělat. Pokouším s odvést jeho pozornost jinam.

„Jak jsi sem přijel?“

„Na kole.“

„To musíš mít žízeň. Chceš se napít?“

„Ne.“

„Proč ta puška?“ říká Suzy.

Tom neodpovídá. Já pod pokrývkou trochu strčím do Suzy kolenem, abych jí dal na srozuměnou, jak je taková otázka nebezpečná. Ale ona buď ten náznak nechápe nebo o tom soudí jinak: otázku opakuje.

„Proč ta puška?“

„To je Jimova puška,“ odpovídá Tom.

„Je nabitá?“ ptá se Suzy.

„Ne,“ odpovídá Tom.

Má pravá ruka sklouzne mezi postel a noční stolek a hmatám po „kyji“. Připravuji se skočit na Torna a udeřit. Je to však zoufalé řešení. Nepřeceňuji své šance. Je silný a hbitý, a pustí-li se do mne pažbou pušky, neudeří mě jen jednou.

Tom se dívá na Suzy. Vypadal podrážděně, když se ho zeptala, je-li zbraň nabitá. A z dosavadní plachosti se najednou dostává do vychloubačné a agresivní nálady.

„Mám dvě patrony,“ odpovídá arogantně. Vytahuje je z kapsy obnošené bundy a ukazuje nám je. Potom otevírá pušku a rozvážně je jednu po druhé vkládá do dvojité hlavně. Prudkým pohybem zbraň zaklapne a vítězoslavně si opře pažbu o bok, s hlavní obrácenou ke stropu a s prstem na spoušti. Je připraven vystřelit a vsadil bych se, že ta připravenost v něm vzbuzuje chuť opravdu to udělat.

Nepouštím ,,kyj“, ale aspoň prozatím se moje šance rovnají nule. Tom stojí tři metry ode mne: neuběhl bych ani metr a on by mi prostřelil lebku.

„Tome,“ říkám mu, „mám zavolat Johna, aby si pro tebe přišel?“

„Ne.“

Řekl to navztekaně a ani se na mě při tom nepodíval. Má oči jen pro Suzy a způsob, jakým si ji prohlíží, se mi nijak nezamlouvá.

„Tome,“ ptám se zvýšeným hlasem, „co chceš?“

„Zabít Chloé.“

„Cože, Tome!“ zvolám energicky. „To ti nestačí, že jsi mi zastřelil psa? Chceš zabít taky Chloé?“

Zřejmě na něj moje prudkost zapůsobila: říká spíš zaraženě a omluvně, jako malý kluk, když ho otec hubuje:

„Přece musím. Řekl jsem, že to udělám.“

Ani v té chvíli nespouští ze Suzy oči.

„Ale, Tome,“ namítám, „člověk přece nemusí udělat všechno, co řekne.“

Pokrčí rameny, potřese hlavou a pootevře ústa, aniž promluví. Těžká čelist mu visí jako vykloubená. Je vidět, že už neví, na čem je. Od chvíle, kdy uviděl Suzy svlečenou, je k ní přikován pohledem.

Uplyne delší chvíle a pak říká zdvořilým tónem:

„Prosím, Mrs. Daleová, svlékněte si košili.“

Ta žádost je v takovém kontrastu s tónem, kterým je pronesena, že by byla komická, kdyby Tom neměl v rukou nabitou ručnici. Ale Suzy nebere věci na lehkou váhu. Rozzlobí se.

„Tome,“ oboří se na něj, „měl by ses stydět, že po mně chceš něco takového! Co by si pomyslela tvoje matka, kdyby tě tak viděla?“

Tato otázka, která mi připadá čistě rétorická, má na Toma nečekaný účinek: rozpoutá v něm nepříčetný vztek.

„Má matka je mrtvá!“ vykřikne. Ve své zuřivosti se zakoktává.

„A nik… nik… nik… nikdo o ní nesmí mluvit!“

A najednou zalící a vystřelí. Lustr z benátského skla nad mou hlavou se rozletí na kusy. Chvíli jsem se domníval, že se mi rozskočí hlava. A vyděšeně uvažuji: ten výstřel probudí Chloé. Přiběhne sem a vrhne se tak rovnou vlkovi do chřtánu.

„To byla výstraha!“ zaskřípe tom zuby. „A teď tu košili, Mrs. Daleová!“

Tentokrát Suzy mlčí. Pochopila, že její prudkost měla na Toma katastrofální účinek. Mlčí, ale pochopitelně mu nevyhoví.

„Tome,“ zkouším zoufale vnést do toho šílenství trochu rozumu, „jestli mě zabiješ, nebudeš už mít patrony a Chloé tě zabije.“

„Já mám ještě tohle,“ říká Tom a poklepe si na levý bok.

„Tohle“ je velký lovecký nůž v pochvě zavěšené na opasku. Ten se musí bát její síly, když se jí vydává hledat ozbrojený až po zuby! Tohle tedy vězí v tom velikém těle: malý bojácný kluk, který se vytahuje. A právě ten jeho strach mi připadá tak nebezpečný.

Nemám čas mu odpovědět. Místo Chloé, kterou jsem očekával, vbíhá najednou do pokoje jako vítr Emma. Vidí Toma stát před námi s puškou v ruce a s šílenou odvahou se na něj vrhá a snaží se mu vyrvat mu zbraň. Rána vyjde, nikdo není zasažen, jen velké zrcadlo se rozprskne na kousky. Vidím, jak Emma padá na zem a jak Tom zdvihá pažbu pušky, aby ji udeřil. Jsem pevně přesvědčen, že ji chce zabít.

„Tome!“

Zarazí se v pohybu. Dívá se na mě. Vstal jsem. Stojím u postele s „kyjem“ v ruce. Jeho malá očka začínají zářit. Velice pomalu ke mne postupuje a zbraň přitom drží za hlaveň. Krůček za krůčkem ustupuji. V té chvíli bych za svou kůži moc nedal.

To další se sběhlo tak rychle, že vidím až výsledek, nikoli příčinu. A výsledek je puška, která letí místností, a Chloé a Tom na zemi v zmateném chumlu. Uši mi provrtávají drsné a nelidské skřeky, které se mísí s ostrými výkřiky Suzy a Emmy. Dávám si ruku před ústa a uvědomuji si, že sám taky křičím. Obcházím kolem bojujících s „kyjem“ v ruce, ale bylo by šílenství do boje zasahovat. Je to vířivá změť rukou a nohou.

Ostatně zápas trvá jen několik vteřin. Uvědomuji si to, jakmile skončil. Propletenec se uvolňuje a oba zápasníci se od sebe odpoutávají, vypadá to dokonce, jakoby z vlastní vůle. Ale tak tomu není. Tom leží na zádech. Chloé mu prokousla hrdlo. A Chloé leží na břiše – lovecký nůž, který Tom stačil vytáhnout z pochvy, má až po rukojeť zabodnutý pod levou lopatkou. Zpitomněle na ně hledím. V tom okamžiku ve mně nepřevládá ani tak bolest nad ztrátou Chloé jako pocit nesmyslnosti tohoto rozuzlení. Lituji Chloé a teď, když je Tom mrtev, mohu litovat i jeho.

Jsem naplněn takovou hrůzou, že nemám sílu k nim přistoupit. A Suzy, jak vidím, také ne. Pomáhá Emmě vstát a vede ji k posteli, kam uléhám i já, neboť se mi z té řezničiny zamotala hlava. Jsme tu teď všichni tři na posteli, jako by to byl nějaký neposkvrněný ostrov v moři krve.

Po chvíli vstávám, z karafy na nočním stolku nalévám do sklenice vodu, podávám ji Suzy, která se napije a dává pít Emmě. Ta se na mě nad skleněným okrajem dívá jediným okem, druhé zůstává zavřené, víčko je poraněné a oteklé, tvář odřená do krve. Ruce se jí pohybují, říká „děkuji“.

Ona děkuje mně! Ona, která s holýma rukama skočila po Tomovi, aby ho odzbrojila! Jak typické! Vidí to, co jsem já udělal pro ni. Zapomíná, co sama udělala pro nás. V jakési mlze pozoruji jak Suzy vstává a kleká si k Chloé.

„Suzy?“

Neodpovídá. V rozporu se zdravým rozumem se do mě vkrádá jakási naděje.

„Suzy, je…?“

Nepoznávám svůj hlas, tak je slabý a bezbarvý.

„Ano,“ vydechne Suzy.

Podaří se mi také vstát. Jdu do koupelny, znova piju a opláchnu si vodou obličej. Když se vracím do ložnice, leží Suzy i Emma na posteli. Suzy vzlyká s hlavou v dlaních a Emma se pokouší utěšit ji posunky, které Suzy nemůže vidět. Usedám vlevo od Suzy a beru do ruky telefon.

Překvapuje mě pomalost mých pohybů. Jako bych hrál scénu ve zpomaleném filmu. Volám Davidsona, Hunta a doktora Lewise. Uvažuji, nemám-li zavolat také Jimu Ballouovi, ale po úvaze si říkám, že to raději nechám na Davidsonovi.

Navrhuji Suzy, aby se oblékla a šla uvařit kávu nám i těm, které čekáme. Doufám, že až se oblékne a bude mít něco na práci, vzpamatuje se a ovládne se. Sám se také oblékám. Jdu dolů do přízemí a otevírám závoru u vstupních dveří. Vycházím na terasu a zhluboka dýchám. Vzduch není příliš studený a krásně svítí měsíc. Procházím se sem a tam, pociťuju záludnou chuť plakat, ale přestože mi v hrdle uvíznou dva tři vzlyky, nesvedu víc.

Kuchyňská roleta se skřípavě zdvíhá. Balkónovými dveřmi svítí světlo a já vidím Suzy a Emmu připravovat kávu a šálky. Rád bych se k nim přiblížil, ale zároveň nechci mluvit a nechci ani, aby mluvily ony na mě. Otočím se, kroužím jim za zády, ale po chvíli zase převládne touha po samotě. Vracím se na terasu a dál přecházím sem a tam.

Bez přestání si opakuji „projekt Chloé skončil“ a nedaří se mi tomu uvěřit. Osm let práce a lásky po boku Suzy. Lásky k ní, k té úmorné práci a k Chloé.

Vím, že někteří lidé řeknou: „Daleovi do své šimpanzice po citové stránce příliš mnoho investovali.“ Nenávidím tohle finančnické sloveso, když se ho používá pro emoce. Že člověk vloží peníze a že o ně přijde, budiž! Může však někdo ztratit lásku, dávanou a přijímanou, i když předmět této výměny zmizel ze světa?

Suzy vychází ven na terasu a vsunuje paži pod mou. A jako bych už neuměl chodit a ona mě musela vodit, táhne mě do jídelny. Emma zapálila v krbu mohutný oheň. A z šálků, které plní kávou, k nám stoupá vůně právě tak teplá, známá a povzbudivá jako kouř, jenž odtud uniká. Vděčně popíjíme, hledíme na sebe beze slova a divíme se, že jsme uprostřed noci tady, u hořícího ohně a otevřeného okna. Nemůžeme uvěřit v to, co se stalo v ložnici nad naší hlavou: v ty dva výstřely, v ty dvě mrtvoly ležící vedle sebe, v tu dvojí krev, která se mísí. Jak by se člověk chtěl vrátit zpět a zastavit ten krutý sled skutečností v okamžiku, než odbočil k fatálnímu rozuzlení: třeba v té chvíli, kdy Chloé v den honu odvázala Rodericka z řetězu.

Jim Ballou jistě nese velkou vinu za to, že podcenil Tomovu duševní poruchu, že ho naučil střílet, že pušky a patrony nedal pod zámek, jak to po něm žádal šerif. Ale jen o málo menší mi připadá zodpovědnost obyvatel městečka, kteří z hloupého předsudku proti opicím vedli proti Chloé kampaň a požadovali její odstranění: dělali z ní škodlivé zvíře, čímž vytvořili nebezpečí, že se mezi nimi objeví postava tak typická pro náš folklór: vykonavatel spravedlnosti.

Po chvíli odkládá Suzy šálek na stůl, přistupuje k Emmě, líbá ji na neporaněnou tvář a tiše říká:

„Děkuji ti, zachránila jsi nás.“

Emminy ruce se rychle a pro mé chápání zmateně pohybují: spíše hádám, než rozumím tomu, co říká: nebýt Mr. Dalea, Tom by mě byl utloukl pažbou.

To je pravda. Ale nebýt jí, nebýt toho krátkého zápasu, který způsobil, že druhá kulka trefila zrcadlo, byl bych ji dostal do hlavy já. A nebýt Chloé, která převzala štafetu, byli bychom to odnesli všichni. Totální masakr! Nikoho z Yaraville nešanovat! Vyčistit to tam! Beze zbytku! Rambo provádí svou práci důkladně!

Čekáme na Hunta, Lewise, Davidsona. Lewis bude konstatovat smrt Toma Balloua a ošetří Emminu oteklou tvář. Hunt mi pošeptá, aby to Suzy neslyšela: „Vidíš, měl jsem pravdu; po té rvačce v herně jste měli Chloé poslat zpátky do zoologické zahrady.“ A po prvních zjištěních mi Davidson dá dobrou radu: „Tentokrát, Mr. Dále musíte na Jima Balloua tu žalobu podat. Jinak ji on podá na vás. A při daném stavu naší justice si ani nemůžete být jist, že byste ten proces vyhrál.“

Zítra dopoledne, až se uvidím s Mary, vezme si mě stranou a řekne mi: „Ede, měl byste Suzy odvézt – na nějakou dlouhou cestu, to jí udělá dobře. Byl to pro ni velký otřes.“

Ano, mají pravdu. Pustím se do toho zatraceného procesu, když to tedy je nutné. Vezmu Suzy někam na dlouhou cestu. Náš návrat naplánuji tak, aby spadal do doby, kdy mají „děti“ prázdniny, a odvezu je všechny do Skalistých hor, ano říkám „všechny“, i s Emmou a Evelyn. Až se vrátím do Yaraville, „moudřejší a smutnější“, dokončím svou knihu o Chloé. Ale nejdřív musím nabrat druhý dech a musím se pokusit znovu nalézt trochu své lásky k člověku, tomu primátovi, který byl úspěšný.

Robert

Merle

Výlučná vlastnost člověka

Z francouzského originálu Le propre de l’homme vydaného nakladatelstvím Éditions de Fallois, Paříž 1989, přeložila Eva Musilová Vazbu a přebal s použitím ilustrace Františka Zálabského navrhl Karel Aubrecht.

Vydání první. Praha 1993.

Vydalo Nakladatelství Svoboda – Libertas jako svou 6316.

(7429.) publikaci.

Odpovědná redaktorka Miluše Krejčová.

Výtvarné redaktorky Marta Brabencová a Jana Mikulecká.

Technická redaktorka Bohumila Neubertová.

Vytiskla Severografie, Most.

AA 18,07, VA 18,78. Tematická skupina 13/34.

25-062-93

Robert Merle

VÝLUČNÁ

VLASTNOST

ČLOVĚKA

„Co je výlučnou vlastností člověka?,“ ptá se autor známého románu Až delfín promluví. Klade si tak otázku, která nevzrušuje pouze vědce, ale i mnohé z nás. „Je to smích? Avšak i šimpanzi se smějí. Je snad rozum výlučně lidský? Jak je však možné upírat rozum delfínům a lidoopům, když je vidíme dělat tolik podivuhodných věcí, které nejsou výsledkem pouhé drezúry? Je tedy výlučně lidskou vlastností řeč? Lze to však ještě tvrdit, vidíme-li, jak se šimpanz dorozumívá rukama jako hluchoněmý?“

Svým novým románem Výlučná vlastnost člověka se známý francouzský autor Robert Merle vrací k tématu, které už jednou úspěšně zpracoval v knize Až delfín promluví – k problematice dorozumění člověka a zvířete. Americký vědec Edmund Dale a jeho manželka se rozhodnou adoptovat právě narozenou šimpanzici, které dají jméno Chloé. Vychovávají ji na farmě jako vlastní dítě a naučí ji ameslanu – posunkové řeči, kterou v USA používají neslyšící. „Projekt Chloé“ je úspěšný – šimpanzice je schopna tímto způsobem nejen komunikovat, ale dokáže jazyk i tvůrčím způsobem rozvíjet a vytváří si velmi diferencované vztahy ke všem členům domácnosti Daleových. Rodina ji miluje, méně už obyvatelé blízkého městečka. Jak Chloé dospívá, stále více se v ní sváří její zvířecí atavismus s „lidskou“ výchovou. Její fyzická síla, nekontrolované výbuchy vzteku a snadná vzrušivost se stávají vážným nebezpečím i pro členy rodiny Daleových, kteří se však přesto nemohou odhodlat k tomu, aby vrátili Chloé do zoologické zahrady. Dochází stále častěji ke konfliktům, které vyvrcholí poté, co jeden z obyvatel městečka zastřelí Chloéina přítele – psa Rodericka. A autor si nakonec klade otázku, kde je hranice mezi člověkem a zvířetem a kdo z obou protagonistů závěrečného dramatu jednal více „lidsky“.

Robert Merle se narodil v roce 1908 v Tebesse v Alžírsku. Vystudoval anglistiku a poté působil jako učitel na středních i vysokých školách. Zúčastnil se bitvy u Dunkerque, v níž byl zajat a strávil tři roky v německých táborech. Po válce přednášel znovu na univerzitách (Rennes, Toulouse, Alžír, Nanterre) a zároveň vstoupil do literatury. Jeho první román Víkend na Zuydcoote, čerpající ze vzpomínek na Dunkerque, získal prestižní Goncourtovu cenu a je považován za jednu z nejlepších knih o druhé světové válce. V následujících letech se Merle projevil jako výborný vypravěč a stylista, který kromě románů napsal i řadu dramat, historických reportáží a esejů. Jeho romány získaly světový ohlas a téměř všechny byly přeloženy do češtiny: Víkend na Zuydcoote, 1949, česky 1972

Smrt je mým řemeslem, 1953, česky 1955

Ostrov, 1962, česky 1964

Až delfín promluví, 1967, česky 1972

Za sklem, 1970, česky 1981

Malevil, 1972, česky 1974, 1992

Muži pod ochranou, 1974, česky 1985, 1991

Dědictví otců, 1977, česky 1983

V rozpuku mládí, 1979, česky 1984

Mé dobré město Paříž, 1980, česky 1985

Vladař na scéně, 1982, česky 1986

Horoucí láska, 1983, česky 1987

1 maličká

2 Pozn: Nepřesné. Podle lingvistky Ursuly Bellugiové se v ameslanu dá žertovat a dokonce i dělat slovní hříčky

3 rozčílí

4 chudinka

5 nezdvořilost

6 Je pravda, že

7 archaicky

8 Projekt Washoe trval osm let. Projekt Chloé vstupuje do osmého roku a projekt Koko trvá už šestnáct let.

9 Šetrnost, šetrnost Horatio!

10 Provensálská pomazánka z ančoviček, černých oliv a kaparů (pozn. překl.)

11 Zóny v levé hemisféře, které ovládají artikulovanou řeč.

12 Nic a nic a nic.

13 Linden