George Mikes

Jak být cizincem

Přeložila Zora Wolfová

IVO ŽELEZNÝ PRAHA

PŘEDMLUVA

Domnívám se, a snad i bez zbytečné skromnosti, že mám určitou kvalifikaci k tomu, abych psal ,jak být cizincem‘.Vždyť sám cizincem jsem. A co víc, byl jsem cizincem po celý život. Jenomže prvních šestadvacet let jsem si té evidentní samozřejmosti vůbec nebyl vědom. Žil jsem si ve vlastní zemi, mezi samými cizinci, a nic zvláštního ani nenormálního jsem na sobě nepozoroval. Pak jsem přijel jednoho dne do Anglie - a dovedete si snad představit, jaké mě čekalo bolestné překvapení.

Jako všechny velké a významné objevy seběhlo se to během několika málo vteřin. Jistě si ještě ze školy vzpomínáte, jak Isaac Newton objevil zákon zemské přitažlivosti. Jednou mu spadlo na hlavu jablko. Po tomto maléru se na chvilku zamyslel a náhle radostně zvolal: „Ale ovšem - dvě tělesa se přitahují silou, která je přímo úměrná součinu jejich hmotnosti a nepřímo úměrná čtverci jejich vzdálenosti! “ Určitě jste se také učili, jak James Watt vstoupil jednou do kuchyně, kde se vařila kapusta, a povšiml si, jak se poklička od hrnce nadzvedá a zase klesá. „Čím to asi je?“ zamumlal. „Čímpak to asi je?“ Potom se ťukl do čela a objevil princip parního stroje. Se mnou to bylo taky tak, i když za okolností trochu rozdílných.

Došlo k tomu takto. Před lety jsem se často vídal s jednou mladou dámou, která byla Angličanka a nesmírně si na tom zakládala. Jednou se mě k mému nemalému překvapení zeptala, jestli se s ní chci oženit. „Kdepak,” odpověděl jsem. „To nejde. Maminka by mi nikdy nedovolila, abych si vzal cizinku. “ Pohlédla

7$

na mne poněkud překvapeně a podrážděně a odpověděla: „Já jsem přece Angličanka. Ty jsi cizinec.

A tvoje maminka zrovna tak. “ Pořád ještě jsem se nevzdával. „I v Budapešti?” zeptal jsem se. „Všude, “ odpověděla rozhodně. „ Copak se pravda šíří podle zeměpisné polohy? Co je pravda v Anglii, je zrovna tak pravda v Maďarsku, na severním Borneu, ve Venezuele a všude jinde. “

Nahlédl jsem, ze tato teorie je stejně neotřesitelná jako prostá. A byl jsem z toho celý zaražený a posmutnělý. Hlavně kvůli mamince, vždyť jsem si jí vždycky vážil a měl ji tak rád. A teď se najednou dovídám, co je zač.

Být cizincem je vlastně hanba a nevkus a nemá smysl si to zastírat. Člověk se z toho nikdy nedostane. Zločinec se může polepšit a stát se slušným členem společnosti. Cizinec se polepšit nemůže. Jak je jednou cizincem, cizincem zůstane. Není pro něho úniku. Může se stát nanejvýš Britem, ale Angličanem se nestane nikdy.

A tak je lepší se s tou smutnou skutečností smířit. Někteří ušlechtilí Angličané vám možná prominou.

Jsou i velkorysé duše, které pochopí, že to vlastně není vaše vina, ale neštěstí. Budou se k vám chovat blahosklonně, chápavě a soucitně. Snad vás i pozvou do svého domu. Vždyť už si chovají psíky a jiné zvířecí chráněnce, tak co by si nepřibrali ještě pár cizinců.

Název této knihy - Jak být cizincem - říká vlastně víc, než by měl. Jak být cizincem? Člověk by vůbec neměl být cizincem. Ale i tak existuje pár pravidel, jimiž se musíte řídit, chcete-li působit aspoň trochu přijatelně a civilizovaně.

Prostudujte si tato pravidla a napodobujte Angličany. Dosáhnete tak jediného výsledku - buď se vám to nepovede a budete směšní, anebo se vám to povede a budete ještě směšnější.

8$

JAK BÝT CIZINCEM DOCELA OBYČEJNÝM

I

Varovné slovo začátečníkům

V Anglii je snad všechno naruby.

Na kontinentu se v neděli i největší chudák oblékne do svátečního, hledí vypadat co nejhonosněji a celá zem si začne vesele žít. V Anglii se i ten nejbohatší lord nebo majitel továrny na automobily navlékne do roztodivných hadrů, neoholí se a vše kolem posmutní a ze-šedne. Na kontinentu se lidé v rozhovoru zásadně vyhýbají jednomu tématu - a to je počasí, v Anglii vás naopak pokládají za poněkud nudného, když aspoň dvěstěkrát za den neopakujete: „To je dneska ale krásně, co?“ Na kontinentě nakládají lidé s vidličkou, jako by to byla lopata, ale v Anglii ji drží obráceně a všechno, i hrášek, si nabírají vrchem.

Přijíždí-li kontinentální autobus k zastávce, která je jenom na znamení, zazvoní průvodčí, když chce, aby autobus nezastavoval, v Anglii se zvoní, aby zastavil. Na kontinentu se toulavé kočky posuzují čistě individuálně, podle zásluhy - některé dojdou obliby, jiné jen vážnosti, v Anglii jsou však všechny kočky přímo zbožňovány jako ve starém Egyptě. Na kontinentu si u stolu potrpí lidé na dobré jídlo - v Anglii na dobré způsoby.

Na kontinentě se snaží řečníci mluvit plynně a hladce, v Anglii navštěvují zvláštní kurzy, aby se naučili, efektně koktat. Na kontinentu citují vzdělaní lidé rádi Aristotela, Horácia či Montaignea a co nejvíc zdůrazňují své vzdělání, v Anglii se svým vzděláním chvástá -

9$

jí jenom nevzdělanci a nikdo v rozhovorech latinské a řecké autory zásadně necituje, ledaže by je jakživ nečetl.

Na kontinentu o sobě už každý národ, ať malý či velký, někdy prohlásil, že je dokonalejší než všechny národy ostatní, naproti tomu Angličané hrdinně bojují ve válkách, aby potřeli tak nebezpečné myšlenky, a nikdy se ani slovem nezmíní, který národ opravdu je nejdokonalejší. Na kontinentu jsou lidé hákliví a lehko se urazí - Angličané berou vše s neochvějným smyslem pro humor a urazí se, jen když jim vytknete, že smysl pro humor nemají. Na kontinentu se obyvatelstvo skládá z nepatrného procenta zločinců a z nepatrného procenta poctivců a ostatní jsou něco mezi nimi; v Anglii najdete jen nepatrné procento zločinců a všichni ostatní vynikají poctivostí. Zato vám na kontinentu řeknou buď pravdu, nebo zalžou, zatímco v Anglii se skoro vůbec nelže, ale taky by nikoho ve snu nenapadlo, aby vám řekl pravdu.

Mnozí kontinentálci se domnívají, že život je hra, Angličané se zase domnívají, že kriket je hra.

O představování

V této kapitole se poučíme, jak se představovat ve společnosti.

Cílem představování je vlastně zatajit totožnost druhé osoby. Je proto nanejvýš důležité nevyslovit jediné jméno tak, aby mu někdo rozuměl. K tomu je samozřejmě již dostatečnou zárukou vaše výslovnost. Když někdo naopak představuje vás, musíte se řídit dvěma důležitými pravidly.

1. Když člověk, jemuž jste představován, natáhne ruku, aby vám stiskl pravici, ne abyste tu ruku přijal. Neurčitě se pousmějte, a teprve ve chvíli, kdy se už vzdává naděje, že se mu podaří uchopit vaši pravici, natáhněte ruku vy a mamě se pokoušejte chytit za ruku je-10$

ho. Tahle hra se dá opakovat až při ní uplyne skoro celé odpoledne či večer. A je víc než pravděpodobné, že bude z celého odpoledne nebo večera nejzábavnější.

2. Jakmile jste představeni, musíte se nového známého přeptat na zdraví.

Zkuste to třeba ve vlastním jazyce. Představte své známé, řekněme francouzský, a nesrozumitelně zamumlejte jejich jména. Jestli si stisknou ruce a zeptají se:

„Comment allez-vous?“ - bude to rozhodně oceněno jako ten nejpovedenější šprým, na jaký se celý život nezapomíná.

Mějte však na paměti, že vašemu novému známému, který se tak dojemně vyptává na vaše zdraví, je úplně fuk, jestli jste čilý jako rybička, nebo hynete na delirium tremens. Takovýto rozhovor:

On: „Jak se vám vede?”

Vy: „Pokud jde o zdraví, celkem slušně. Až na nepatrnou nespavost a otlačené kuří oko na levé noze. Krevní tlak nízký, zažívání pomalé, avšak normální.”

Tedy, takový rozhovor by byl naprosto neodpustitelný.

V další větě rozhodně nesmíte říct: „Těší mě, že vás poznávám.” To je jedna z velmi mála lží, které jaktěživ nesmíte vyslovit, protože se z jakéhosi záhadného důvodu pokládá za vulgární. „Těší mě, že vás poznávám,” nesmíte říct ani tehdy, když vám dotyčná osoba jde na nervy.

A ještě několik obecných poznámek:

1. nesrážejte podpatky, neuklánějte se a aspoň na chvilku zanechte všech tělocvičných či choreografických úkonů

2. mluvíte-li s cizinci, kteří jsou advokáti, učitelé, zubaři, obchodní cestující či zástupci realitních kanceláří, nikdy jim neříkejte ,pane doktore‘. Každý přece ví, že ta dvě slovíčka - pane doktore - především prozrazují, že páni jsou ze střední Evropy. A to už je samo o sobě dost bolestné, než abyste jim to musel ještě připomínat.

13$

O počasí

Počasí je v Anglii nejdůležitější téma rozhovoru. Nedejte se mýlit vzpomínkami z mládí, kdy stačilo o někom poznamenat: „Ten se dovede bavit jen o počasí“ a hned bylo jasné, co je to za nudného patrona. V Anglii je počasí téma nekonečně zajímavé, ba vzrušující, a rozhodně se musíte naučit inteligentně o něm rozprávět.

Příklady takových rozhovorů:

O pěkném počasí:

„To je dneska krásně, co?“

„Není přímo nádherně?”

„To slunce…“

„Není báječné?”

„Úžasné, že?“

„Je tak pěkně a horko…”

„Podle mě je teplo nejpříjemnější, nemyslíte?”

„Já teplo přímo zbožňuji - vy ne?”

O špatném počasí:

„To je dnes odporně, že?”

„Není přímo příšerně?”j

„A ten déšť… Já nemůžu déšť vystát…”

„Jen si považte, v červenci a takové počasí! Ráno prší, pak na chvilku vysvitne sluníčko a pak zase prší a prší, od rána do večera!”

„Vzpomínám si, že přesně takový červenec byl v roce 1936.”

„Máte pravdu, také si vzpomínám.”

„Nebo to bylo v roce 1928?”

„Samozřejmě, v osmadvacátém.”

„Anebo snad 1939?”

„A vidíte, jistěže v devětatřicátém.”

Povšimněte si posledních několika vět tohoto rozhovoru. Vyplývá z nich nesmírně důležité pravidlo. Bavíte-li se s někým o počasí, nikdy mu nesmíte odporovat.

14$

I kdyby kolem kvílela meluzína a hustě chumelilo, i kdyby uragán rval z kořenů stromy u silnice a někdo se vás optal: „To máme dneska počasíčko, co?“, musíte mu bez váhání odpovědět: „Nádherné, že?“

Naučte se tyto rozhovory nazpaměť. A jestli jste snad maličko těžkopádnější, nacvičte si aspoň jeden, výborně s ním vystačíte pro každou příležitost.

I kdybyste už celý život o ničem jiném nepromluvil a jenom opakoval tenhle rozhovor, máte pořád ještě na-ději, že si získáte pověst výborného a vtipného společníka, člověka pronikavé inteligence, bystré všímavosti a velice příjemného chování.

Anglická společnost je společnost třídní, stroze rozdělená i podle povolání. Jestli mi nevěříte, poslechněte si předpověď počasí. Ta předpověď je kupodivu vždycky úplně jiná pro zemědělce. Nezřídka slyšíte v rozhlase podobné zprávy:

„Zítra bude chladno, zataženo a mlhavo. Ustavičné deště jen tu a tam vystřídá krátké mrholení.”

A vzápětí:

„Předpověď počasí pro zemědělce. Očekáváme pěkné teplé počasí, po většinu dne slunečno.”

Nesmíte ovšem zapomínat, že práce zemědělců je důležitá a má přímo celonárodní význam, takže si jistě zaslouží lepší počasí.

Nesčetněkrát se stalo, že předpověď slibovala krásné teplé počasí, ale celý den lilo a padal mokrý sníh, anebo zase obráceně. Někteří ukvapenci z toho usuzovali, že s naší předpovědí to nějak neklape. Ovšemže se mýlili a příště by měli své závěry lépe uvážit.

Prostudoval jsem o tom článek v jedněch nedělních novinách a teď už vím, jak se věci mají. Všechny ty zmatky působí anticyklony. (Sice dost přesně nevím, co to ty anticyklony jsou, ale na tom už tolik nesejde, teď je nenávidím a. sám jsem tak trochu anticyklon.) Dvě

17$

nejzlobivější anticyklony se k nám prý prodírají od Azor a od polárního kruhu.

Britští meteorologové předpovídají tedy počasí naprosto správně, tak jak by mělo vypadat, ale pak se jim do toho připletou ty malé drzé anticyklonky a obrátí všechno vzhůru nohama.

Z toho je vidět, že kdyby se Britové drželi pěkně mezi sebou a nepouštěli si k tělu cizácké vetřelce, jako jsou třeba anticyklony od polárního kruhu anebo od Azor, rozhodně by jim to jenom prospělo.

O duši

Cizinci mají duši, Angličané ne.

Na kontinentu se setkáte se spoustou lidí, kteří bez jakéhokoli zjevného důvodu hluboce vzdychají, roztouženě a trpitelsky se tváří a zírají před sebe v neutěšitelném bolu. To proto, že mají duši.

Nejhorší duše je široká duše slovanská. Nešťastníci jí postižení jsou navíc často i hlubokými mysliteli. Klidně vám třeba řeknou: „Je mi někdy tak veselo a jindy zas smutno. Můžete mi vysvětlit proč?“ (Nemůžete a radši se o to ani nepokoušejte.) Anebo si povzdychnou: „Jak já jsem záhadný… Někdy bych nejradši byl docela jinde.” (Ne abyste mu řekl: „To bych taky uvítal.”) Anebo se vám svěří: „Když se tak za nocí toulám sám a sám lesem a bujaře přeskakuji od stromu ke stromu, zdá se mi častokrát, jak je svět divný.”

To všechno dělá ta duše, jenom ta duše, nic jiného.

Angličané duši nemají, ale mají zase sklon podceňovat a zlehčovat všechno, co udělají.

Když chce mládenec na kontinentu vyznat své dívce lásku, padne na kolena a horoucně ji zapřísahá, že je nejsladší, nejkouzelnější a nejžádoucnější žena na světě a že má v sobě cosi zvláštního, mimořádného a osobitého, čím oplývá snad už jen několik set tisíc jiných žen. Tvrdí, že bez ní nemůže už ani minutu žít, a aby

dodal svým slovům důrazu, často se na místě zastřelí. Tak se denně a docela běžně vyznává láska v temperamentnějších kontinentálních zemích. Anglický mládenec poplácá svou zbožňovanou po zádech a něžně řekne: „Víš, že proti tobě ani nic nemám?” Když už je vášní docela bez sebe, možná i dodá: „Vlastně se mi úplně zamlouváš.”

Chce-li si dívku vzít, nadhodí:

„Ty poslyš, chtěla bys…?”

A když ji chce rafinovaně svádět, optá se:

„Jářku, a co takhle…”

Avšak i přeceňování a přehánění hraje svou roli v anglickém životě. Většinou se projevuje tím, že někdo poznamená: ,Jářku…”, a pak se na tři dny zarytě odmlčí.

Čaj

Nejsmutnější na čaji je, že to byl původně docela dobrý nápoj.

A tak dalo několik významných britských kapacit hlavy dohromady a podniklo řadu složitých biologických pokusů, jak ho dočista zkazit.

K věčné slávě britských vědátorů přineslo jejich dílo ovoce. Prohlásili, že kýženého výsledku dosáhneme jen tehdy, když nebudeme pít čaj čistý nebo s citronem, rumem či cukrem, ale nalijeme do něj trochu studeného mléka a vůbec ho neosladíme. Jakmile byl osvěžující, aromatický, orientální nápoj přeměněn v bezbarvé kloktadlo bez chuti a bez zápachu, stal se z něj rázem národní nápoj Velké Británie a Irska, ale se značnou dávkou drzosti si pořád ponechal zvučné jméno čaj.

Při některých příležitostech nesmíte čaj za nic na světě odmítnout, jinak vás budou mít za exotického barbarského tvora, který nemá nejmenší naději začlenit se do civilizované společnosti.

Jste-li hostem v anglické domácnosti, dostanete už v pět ráno šálek čaje. Buď vám ho přinese s rozzáře—

19$

ným úsměvem hostitelka, anebo s téměř zlověstným mlčením služebná. Když vás tak vyburcují z nejsladšího ranního spánku, rozhodně nesmíte říct: „Madam (nebo Mabel), jste bezohledná, protivná a zlomyslná ženská a nejradši bych vás rovnou zastřelil.“ Naopak, musíte prohlásit s nejlíbeznějším úsměvem, na jaký se v pět ráno zmůžete: „Srdečně děkuju. Nic tolik nezbožňuju jako šálek čaje po ránu, zejména v pět hodin.” Jestli vás nechají s tou tekutinou o samotě, klidně ji můžete vylít do umyvadla.

Pak dostanete čaj k snídani, v jedenáct dopoledne, nato po obědě, pije se k svačině, pak po večeři a nakonec v jedenáct v noci.

Nabídne-li vám hostitelka další šálek čaje, nesmíte jej odmítnout ani za těchto okolností: když je čaj horký, nebo naopak vystydlý, jste-li unaven anebo si o vás všichni myslí, že vypadáte nějak přepadle, když jste nervózní nebo je vám veselo, když se zrovna někam chystáte, někde jste anebo jste právě odněkud přišel, když nemáte na čaj nejmenší chuť, když jste už čaj dávno nepil, anebo jste do sebe právě nalil jeden šálek.

Rozhodně se nesmíte řídit mým příkladem. V pět ráno spím jako dřevo, k snídani si dám kávu, přes den vypiju nesčetné šálky moka a kolem čtvrté si dělám pohoršlivě exotické svačiny.

Tuhle jsem například dostal chuť na šálek kávy a kousek sýra uvádím to spíš jako odstrašující příklad, jak hluboko až může člověk klesnout. Bylo zrovna výjimečné horko a moje žena (která bývala docela dobrá Angličanka, ale beznadějně se pod mým cizáckým vlivem zkazila), mi nalila trochu studené kávy a dala ji do ledničky, kde káva rychle zmrzla do pevného kvádru. Sýr naopak zapomněla na stole a ten se docela roztekl. A tak jsem si k svačině dal kus kávy a sklenici sýra.

20$

Sex

Kontinentálci si potrpí na milování, Angličané na ohřívací láhve.

O některých nakladatelích

Slyšel jsem o kterémsi významném a navíc ctnostném anglickém nakladateli, který přepracoval Steinbeckův: román Hrozny hněvu tak důmyslně, že se z něho stalo rozkošné rodinné čtení o hroznech a jiném ovoci, bohatě doprovázené barevnými ilustracemi. Na druhé straně jistý kontinentální nakladatel v Londýně si dal přeložit do angličtiny solidní cestopisné dílo “V exotickém zajetí“ a vyšel mu rozverný bestseller “V erotickém objetí.“

O angličtině

Přijel jsem do Anglie s přesvědčením, že umím anglicky. Hned za hodinu jsem zjistil, že nerozumím ani slovu. Za první týden jsem získal celkem přijatelné znalosti, s kterými jsem se jakžtakž obešel, a dalších sedm let mě postupně, ale důkladně přesvědčilo, že se anglicky nenaučím jakživ slušně, natož dokonale. Je to velmi smutné poznání. Jedině mě utěšuje, že stejně nikdo anglicky dobře nemluví.

Pamatujte, že oněch pět set slov, s kterými vystačí průměrný Angličan, zdaleka netvoří celý anglický slovník. Naučíte se třeba dalších pět set a potom pět tisíc a ještě padesát tisíc, a přitom můžete pořád ještě narazit na dalších padesát tisíc slov, která jste jakživ neslyšel a vůbec je nikdo nezná.

Po delším pobytu v Anglii k svému nesmírnému úžasu zjistíte, že angličtina má i jiná přídavná jména než pěkný, i když jste za první tři roky žádné jiné adjektivum nepotřeboval. Neboť můžete klidně říct, že počasí

23$

je pěkné, restaurace pěkná, pan Tenaten má pěkné místo a paní Taata pěkné šaty a jaký to udělali pěkný večírek, a všechno to vyzní docela pěkně.

Potom se musíte rozhodnout, jaký si zvolit přízvuk. Cizí přízvuk vám zůstane samozřejmě do smrti, ale jsou lidé, kteří ho dokážou něčím i vylepšit. Znal jsem jednoho polského žida, který měl nápadný, irskojidišský přízvuk. Sklízel s ním úžasné úspěchy, ale někdy přece jen působil přehnaně. Chcete-li budit dojem, že mluvíte s výtečným přízvukem, anebo že žádný cizí přízvuk nemáte, je nejlepší držet v ústech nezapálenou dýmku, mumlat si mezi zuby a každou větu zakončit slovy „není-liž pravda?“. Nikdo vám nebude příliš rozumět, ale na to jsou tady lidé už zvyklí a budete působit velkolepě.

Znal jsem nemálo cizinců, kteří se úpěnlivě snažili osvojit si oxfordský přízvuk. Má ovšem svoji výhodu, neboť vám dodává zdání, že se ustavičně pohybujete ve společnosti oxfordských profesorů a lektorů středověké numismatiky, ale na druhé straně to stálé vyzpěvování přece jen namáhá hlasivky a ani otrlý Angličan se nedokáže dlouho dívat, jak se div nestrháte. A co když se vám stane, že najednou vypadnete z role, promluvíte docela přirozeně a bude po efektu?

Nejlepší výsledky v úsilí dodat si zdání nesmírné inteligence však zatím přinesla mnohoslabičná slova. Mnozí cizinci, kteří se kdysi učili ve škole latinu nebo řečtinu, najednou s úžasem a uspokojením zjišťují, že si angličtina přisvojila spoustu latinských a řeckých výrazů, a uvědomí si, že za a) je mnohem snazší naučit se těmto výrazům než mnohem jednodušším anglickým slovům a za b) že jsou to zpravidla výrazy dlouhé jak Lovosice a působí naprosto neodolatelně, vytasíte-li se s nimi na hokynáře, domovníka nebo pojišťovacího agenta.

Představte si třeba, že si na vás domovník ve vašem činžáku najednou ostře vyjede, abyste do půl osmé večer nevynášel odpadky. Kdybyste mu odpověděl: „Heleďte,

24$

nekomandujte mě!“, jen byste na sebe přivolal dlouhou a vyčerpávající hádku, z níž by určitě vítězně vyšel domovník, protože by se ve vaší nájemní smlouvě zaručeně objevila klauzule (tištěná petitem na rubu poslední strany), že domovník má vždycky pravdu a že jste mu povinován naprostou oddaností a bezpodmínečnou po-slušností. Odpovíte-li mu však: „Pane, vyhrazuji si tak inzultativní expostuláty,“ je rázem po sporu, domovník bude hrd, jakého má v domě vzdělaného nájemníka, a od té doby si budete smět vstávat třeba ve čtyři, a když se vám zlíbí, vyvěšovat odpadky i s nádobou z okna.

Ani v Curzon Street však nemůžete dost dobře prohlásit, že jste ostrý chlap, protože byste vypadal vulgárně, nesympaticky a téměř nepřijatelně. Řeknete-li však, že jste až exhibičně rezolutní homo sapiens, nebude mít nikdo tušení, o čem to vlastně mluvíte, ale rozhodně vyvoláte dojem, že musíte být něco úžasného.

Až si osvojíte všechny ty dlouhé výrazy, měl byste se naučit také pár kratších.

I dlouhatánská slova však musíte užívat s krajní opatrností. Jeden můj známý přišel na spásný nápad, a když ho bolelo v zádech, tvrdil, že trpí nostalgií. Jednou se však neopatrně prořekl ve větší společnosti:

„Já mám zas takovou nostalgii!”

„To jste zatoužil po svém domově v Nižním Novgorodu, že?” soucitně se ho zeptala hostitelka.

„Ale kdepak,” odpověděl můj přítel. „Nemůžu se posadit.”

Nakonec vám doporučuju, abyste si vštípil do paměti ještě dvě důležité rady:

1. Nezapomínejte, že je mnohem lehčí anglicky psát než mluvit, protože psát můžete bez cizího přízvuku.

2. V autobuse nebo jinde na veřejnosti působí mnohem přijatelněji, mluvíte-li tiše dobrou němčinou, než když na celé kolo křičíte příšernou angličtinou.

Každopádně však není celý ten jazykový problém nic lehkého.

25$

Žil jsem osm let v Anglii a tu se mě jedna velice laskavá dáma zeptala: „Ale proč si vlastně stěžujete? Vždyť máte výborný přízvuk, bez nejmenší stopy angličtiny!”

Jak nebýt chytrý

„Vy cizinci jste tak úžasně chytří,” řekla mi před lety jedna dáma. Nejprve jsem se rozpomněl na spoustu cizokrajných tupců a poloblbů, s nimiž jsem měl tu čest se setkat, a pokládal jsem její poznámku za přehnaně lichotivou.

Od té doby jsem se však už poučil, že ji ta dáma zdaleka lichotivě nemyslela. Těch několik slov vyjadřovalo spíš pohrdání a lehké znechucení, s nímž zhlížela na cizince.

Vyhledáte-li si v anglickém slovníku slůvko chytrý, zjistíte, že slovníky jsou už dávno překonané a mohou vás uvést jedině v omyl. Tak například podle Kapesního oxfordského slovníku znamená toto slovo bystrý a obratný v pohybech, dovedný, nadaný, vynalézavý. Nuttallův slovník uvádí tyto významy: Zručný, dovedný, vynalézavý, bystrý, důvtipný, inteligentní. Jsou to všechno libě znějící adjektiva, vyjadřující cenné a obecně vážené vlastnosti. Avšak dnešní Angličan užívá slova chytrý v docela jiném smyslu mazaný, lstivý, úskočný, proradný, prohnaný, poťouchlý, zchytralý, neanglický, neskotský, nevelšský.

V Anglii se pokládá za nevychované tvrdit něco s naprostou jistotou. Můžete mít třeba svůj osobní názor, že dvě a dvě jsou čtyři, ale nesmíte to prohlašovat příliš kategoricky, protože jste v demokratické zemi a ostatní mohou být jiného mínění.

Zahledí-li se pán z kontinentu na nádherné panoráma, je nezřídka inspirován k podobnému výroku:

„Tato vyhlídka mi poněkud připomíná Utrecht, kde byla 11. dubna roku 1713 podepsána mírová smlouva, jíž skončila válka o následnictví na španělském trůnu.

26$

Řeka pod námi se však podobá spíše Guadalquiviru, jenž pramení v Sierra de Cazorla a plyne k jihozápadu směrem k Atlantskému oceánu, jsa 550 kilometrů dlouhý. Ach řeky… Co pravil Pascal o řekách? Les riviéres sont les chemins qui marchent…“

Takový pompézní, chvástavý tón řeči je v Anglii naprosto nepřípustný. Angličan je skromný a neokázalý. Pronese jen pár slov, ale co jimi všechno vyjádří - jaké myšlenkové bohatství! Angličan by se na takovou vyhlídku zadíval, na dvě tři hodiny by se odmlčel a zahloubal, jak slovy vyjádřit hluboké myšlenky, které v něm hárají, a pak by poznamenal:

„Pěkné, co?“

Když anglický profesor matematiky přehlíží služebné účet za nákup, klidně podotkne:

„Bohužel nejsem dost zběhlý v aritmetice. Omluvte mě, Jane, jestliže se mýlím, ale mám za to, že odmocnina z 97344 je 312.“

A ještě k těm znalostem. Anglická dívka by se snad lecčemu přiučila, třeba zrovna zeměpisu. Ale vědět, jestli je Budapešť hlavní město Rumunska, Maďarska nebo Bulharska, prostě není chic. A i kdyby slečna náhodou věděla, že Budapešť vskutku je hlavní město Rumunska, uvedlo by ji do trapných rozpaků, kdyby se před ní najednou někdo zmínil o Bukurešti.

Oč půvabnější je mile se optat, mluví-li se zrovna o Barbadosu, Banské Bystrici či Fidži:

„Ach, ty rozkošné ostrůvky! - a patří vlastně Británii?” (Obvykle patří.)

Jak nadávat

Chcete-li na kontinentu někomu vynadat, není opravdu nic snazšího. Prostě se na něj rozeřvete a začnete mu spílat jmény čerpanými ze zoologického názvosloví.

Na úrovni poněkud vyšší si na svého nepřítele prostě vymyslíte pár klípků. Když například vstoupila v Bu—

27$

dapešti jedna krásou nepříliš obdařená herečka do nudistického klubu, rozšířily o ní její mladší a půvabnější kolegyně fámu, že byla přijata pod jedinou podmínkou - že si zakryje obličej fíkovým listem. V tomtéž městě působil malíř poněkud omezeného talentu, ale vynikající v kartách. Jeho kolega o něm jednou poznamenal: „Ten člověk je ale rozmařilec! Co přes noc pilně vydělá karbanem, utratí přes den na to své malování.”

V Anglii má hrubost docela jinou podobu. Když vám na kontinentu začne někdo vykládat na první pohled smyšlenou historku, rovnou ho obviníte: „Vy jste ale lhář, pane, prachsprostý lhář!“ V Anglii pouze pronesete: „Skutečně tomu tak je?“ nebo: „To je ale poněkud neobvyklá příhoda, není-liž pravda?”

Před několika lety jsem se vyzbrojen asi deseti anglickými výrazy, které jsem navíc užíval naprosto nevhodně, hlásil o místo překladatele a tu můj nastávající (či spíše nenastávající) zaměstnavatel jemně poznamenal: „Obávám se, že máte poněkud neortodoxní angličtinu.” Což by přeloženo do kteréhokoli kontinentálního jazyka vyznělo: (Zaměstnavatel sekretářce) „Jean, vykopněte toho pána ze dveří.”

Rozzlobil-li v minulém století hříšný a bídný poddaný tureckého sultána nebo ruského cara, byla mu bez všech cirátů sťata hlava, když se však jednou něco takového stalo v Anglii, prohlásilo Její Veličenstvo: „Nebavíme se,” a celý britský národ se ještě dnes, po více než sto letech, ohromně pyšní, jak drsně se královna vyjádřila.

Ke krajně neomaleným výrazům (vysloví-li se ovšem dostatečně ponuře) patří: „Obávám se… nicméně… jak velmi podivné… a lituji, avšak…”

Občas slýcháte i výroky jako „Koukej vymajznout!”, “Zavřeš tu držku plechovou!” anebo „Ty prase jedno špinavý!” To však jsou poznámky naprosto neanglické a lze je přičítat jen a jen cizímu vlivu (i když pocházejí ještě z dob normanské invaze).

28$

Jak umět ustoupit

Umět moudře ustoupit je jedna ze základních britských zásad a ctností. .

Když chce na kontinentu zelinář (mirv1) za svazek ředkviček 14 šilinků (nebo korun, franků, forintů, dinárů, lei, … či…, nebo prostě nějaké té měny), zákazník mu nabídne dva a nakonec se shodnou na šesti šilincích, francích, rublech atd., je to jen hamižné kontinentální smlouvání, ale když britští dokaři anebo jiní dělníci žádají zvýšení mzdy o 4 šilinky za den, zaměstnavatel pevně prohlásí, že jim nepřidá ani penci, ale po šestitýdenní stávce se shodnou na dvou šilincích denně navíc, je to jen další důkaz geniální britské schopnosti ustoupit. Smlouvání je odporný zlozvyk, ale kompromis patří k největším lidským ctnostem - a rozdíl mezi nimi spočívá především v tom, že první se pěstuje na kontinentu a druhé dokážou jedině ve Velké Británii.

Génius kompromisu má i své další stránky. Dokáže spojit všechno, co už beztak za nic nestojí. Anglické kluby například spojují trapnosti společenského života s nudou samoty. Průměrná anglická domácnost spojuje pohromy civilizace se strázněmi života v divočině. Můžete mít sice okna, ale rozhodně ne dvojitá, protože pak by nemohl foukat vítr rovnou dovnitř, a musíte být přece trochu fair a dát i tomu větru nějakou možnost. Nic proti tomu, abyste měli v anglické domácnosti ústřední topení, ale jenom ne v koupelně, protože jedině tam býváte současně nahý i mokrý a musíte dát přece britským bacilům trochu, příležitosti k uplatnění. Oheň v krbu už patří k zvyklostem zavedeným, ba tradičním. Sedíte před ním, obličej celý rozpálený, a záda vám mrznou. Je to únosný kompromis mezi dvěma krajnostmi a navíc řeší problém, jak se současně spálit a nastydnout. Pravidlo, že si můžete objednat alkohol pět minut po šesté, ale že by byl hotový zločin hodit ho do sebe pět minut před šestou, je nesmírně moudrým kompromisem

29$

mezi dvěma zly (teď už si nevzpomínám, mezi kterými, ale rozhodně ne mezi prohibicí a opilstvím). Dosahuje účinku skutečně velkolepého, protože nikdo se nemůže opít mezi třetí a šestou odpoledne, ledaže by o to zvlášť usiloval a přihýbal si doma.

Anglický pravopis je kompromisem mezi dokumentárním záznamem a složitým šifrovacím systémem, tříhodinové postávání ve frontě před biografem je kompromisem mezi zábavou a sebemrskáním, anglické počasí je věčný kompromis mezi deštěm a mlhou, sehnat si anglickou posluhovačku znamená kompromis mezi špínou v domácnosti a odhodláním uklidit si sami, yorkshirský nákyp je kompromis mezi nákypem a yorkským hrabstvím.

Labour Party je kompromisem mezi socialismem a byrokracií, Beveridgeův plán sociálního zabezpečení je kompromisem v otázce, jak současně být i nebýt socialistou, liberální strana je kompromisem mezi Beveridgeovým plánem a konzervatismem, nezávislá Labour Party je kompromisem mezi nezávislým dělnictvem a nějakou politickou stranou, konzervativní reformátoři jsou kompromisem mezi revolučním konzervatismem a zpátečnictvím a celý britský politický život je jedním velký nekompromisním bojem mezi kompromisními konzervativci a kompromisními socialisty.

Jak se naučit přetvařovat

Chcete-li se stát stoprocentním a opravdovým Britem, musíte se naučit přetvařovat.

Ale jak na to?

Výstižnější než nejlepší poučka je prý malý příklad, a tak mi dovolte tuto ukázku:

Popíjel jsem s jedním svým známým Angličanem v hospodě. Sedíme na vysokých stoličkách ve výčepu a najednou tak na sto yardů od nás vybuchne bomba.

30$

přiznám se, že mě to pořádně vylekalo, a když jsem se za chvilku rozhlédl, můj přítel nikde. Konečně jsem ho uviděl, jak leží na podlaze, rozpláclý jako žába. Když si uvědomil, že se v hospodě celkem nic zvláštního nestalo, trochu rozpačitě vstal, oprášil si oblek a obrátil se ke mně s povzneseným sarkastickým úsměvem.

„To jste měl proboha tak nahnáno, že jste tu zůstal trčet jak solný sloup?“

O prostých radostech

Je moc důležité, abyste se naučil radovat se z prostinkých věcí, protože je to nesmírně anglické. Všichni i sebevážnější Angličané hrají kriket, hází šipky a vymýšlejí si všemožné taškařice. O jednom slavném anglickém státníkovi je známo, že v přestávce mezi jednáním, v němž vydal Němcům dva evropské státy, si šel zachytat motýly, a s Francouzi už došlo málem k roztržce, protože měli dojem, že angličtí vojáci, kteří si halasně vyzpěvují, hrají čutanou, na schovávanou a na slepou bábu, si počínají trochu dětinsky.

Kožení pompézní cizinci prostě nedokážou pochopit, proč se bývalí ministři scházejí a vyzpěvují si sborově Pějme píseň dokola, proč si vážení obchodníci hrají s vláčky a lokomotivami, zatímco vedle v pokoji studují jejich ratolesti trigonometrii, proč přísedící Nejvyššího soudu sbírají vzácné ptactvo, když vzácných ptáků je stejně tak povzácnu, proč se docela dospělí lidé usilovně snaží zahnat maličkou kuličku do maličké dírky a proč se věhlasnému politikovi, který zachránil Anglii a zasloužil se o kus jejích dějin, říká „bezva chlap”.

Jakživo jim určitě nedojde, proč si lidé vyzpěvují, když sedí sami doma, a pak mlčky a strnule trčí každý v opačném koutě svého klubu, nevypraví ze sebe v nejvznešenější společnosti celé měsíce ani slovo a ještě platí za tu výsadu dvacet guineí ročně.

33$

Národní vášeň

Stát ve frontě je národní vášní národa jinak naprosto nevášnivého. Angličané jsou v tomto ohledu poněkud ostýchaví a nechtějí si přiznat, jak fronty zbožňují.

Ceká-li na kontinentu pár lidí na autobusové zastávce, potloukají se spíš opodál, jako by o nic nešlo. Když se konečně autobus dostaví, střemhlav se k němu vrhnou, většina jich odjede a šťastnou menšinu odveze elegantní černá sanitka. Zato Angličan může stát na stanici docela sám a už vytvoří uspořádanou jednoosobní frontičku.

Nejsenzačnější a nejlákavější nápisy před biografy hlásají Fronta na vstup, za 4 šil. 6 pencí, Fronta na 9 šil. 3 pence, Fronta na 16 šil. 8 pencí (včetně daně). Biografy, které takové frontové ukazatele nevyvěsí, jsou odsouzeny k zániku.

V neděli se postaví Angličan do fronty na autobus, vyjede si do Richmondu, počká ve frontě na parník, pak si vystojí šálek čaje, stoupne si do fronty na zmrzlinu, jen tak z legrace se zařadí do několika front, o kterých ani neví, nač čekají, a nakonec si počká ve frontě na autobus a blažen se vrací domů.

Nejedna anglická rodina dokáže strávit doma kouzelný večer tím, že si postojí pár hodin ve frontě, a rodičům je pak moc. smutno, když jim děti dají dobrou noc a jdou čekat do fronty před postele.

Tři nepatrná upozornění

Vyjdete-li si na procházku s přítelem, kráčejte vedle něj celé hodiny mlčky, zato když vyvedete psa, nezapomeňte ho dobře pobavit.

V Anglii existuje tříkomorové zákonodárství. Aby byl návrh zákona přijat, musí nejdřív projít Dolní sněmovnou a potom Horní, ale ze všeho nejdůležitější jsou všechny ty kroužky debatérů.

34$

Zahradník je pán, který nám ničí zahrady, a stejně si počínají i obuvníci a státníci s naší obuví a státy - prostě je všemožně ničí.

35$

JAK BÝT CIZINCEM ZCELA NEOBYČEJNÝM

II

Intelektuál z Bloomsbury

Bloomsburští intelektuálové nesnášejí uniformitu, a tak chodí zásadně ve vlastním stejnokroji - v hnědých manšestrových kalhotách, v kanárkově žlutém svetru a v zeleném saku s blankytnými kostkami.

Oblečení si vybírají s péčí až úzkostlivou - vždyť musí dokázat, že je jim úplně jedno, co mají na sobě, a vůbec, že jim všechny ty pozemské starosti klidně můžou být ukradené.

Tento klan má i pravičácké křídlo, které poněkud podlehlo svodům elegance, a jeho příslušníky poznáte podle hůlčičky v ruce.

Vřele se doporučuje zlatý řetízek kolem kotníku, rudé sametové boty a přes rameno polodivoká angorská kočka, která působivě zvyšuje celkový dojem neodolatelné nonšalantnosti.

Bloomsburský intelektuál by se rozhodně neměl objevit ve společnosti aspoň bez třídenního strniska na tváři, protože holení se pokládá za nesmyslný buržoazní přežitek. (Krajní levice zastává stejný názor, i pokud jde o mytí.) Začátečníkovi přijde možná zatěžko, když si má oholit čtyřdenní vousy tak, aby mu na tvářích zůstalo třídenní strnisko, ale co všechno nelze dokázat cvikem a péčí!

Nepostradatelná je jistá dávka hrubosti, protože musíte na každém kroku dokazovat, že nedáte na slabomyslná společenská pravidla a konvence. Když se však přece jen nedokážete naráz zbavit malicherných před

36$

sudků, jako je třeba zvyk zdravit, představovat se a děkovat, protože vám přísné vychování Auntie Betty nebo Tante Berthy docela vešlo do krve, zkuste vstoupit do bloomsburské školy hrubého chování a za čtrnáct dní vám už ani nepřijde, když v autobuse schválně šlápnete na kuří oko věhlasnému šéfredaktorovi předního literárního časopisu.

Dále si musíte pečlivě zvolit své literární názory. Nesmírně působivé jsou výroky jako: „Anglie měla jen dva opravdové básníky - sira Thomase Wyatta a Johna Forda. Ostatní sepsali jenom póvl.“ Jako třetího skutečně grandiózního a epochálního tvůrce byste měl uvádět svého kamaráda T. B. Williamse, jehož neoexpresionistická poezie je tak hluboká, že jí skoro žádný redaktor nerozumí, a proto nemůže vyjít. Hrdě prohlašujte, že T. B. Williams se jakživ nesnížil k užití čárky či tečky, a co víc, že zdokonalil naivní metodu Apollinaira a Aragona tím, že zásadně končí věty otazníkem. (Bez takového výmluvného a nadšeného vychvalování T. B. Williamse byste nedošel nikam, protože kdo by jinak chválil vás?)

Pokud jde o vaši tvorbu, ať si vaše básně, dramata či nesmrtelné romány leží v rukopisech na dně šuplete, ale rozhodně musíte vydat několik literárních kritik, v nichž z vysoce intelektuálního hlediska nemilosrdně strháte a rozdrtíte kdejakého autora a knihu, přičemž několikrát ocitujete sira Thomase Wyatta a občas zamáváte nějakým tím francouzským slovíčkem, aby čtenáři pochopili, jakou díru do světa byste udělal vy, jen najít nakladatele.

(Několik praktických rad. Uveřejnit pár recenzí není nic těžkého. Leckteré týdeníky otisknou ve svých takzvaných kulturních rubrikách všechno, jen když je to nic nestojí. Nesmíte si ovšem připouštět, že takové jednání není zrovna nejkolegiálnější vůči kvalifikovaným recenzentům, prostě si řekněte, že to děláte pro věc. Vždyť skoro každému plátku jde o nějakou tu věc,

37$

a když tomu vašemu ne, tak ji vymyslete. Na tom, co napíšete vůbec nesejde. Vzpomínám si na jednoho bloomsburského intelektuála, který se široce rozepsalo významném filozofickém díle a hned v první větě při-znal, že mu ani za mák nerozumí, a přece, jak si aspoň pamatuji, mu ta recenze prošla jako svěží a odvážně otevřená studie.)

Politicky musíte patřit ke krajní levici. Ale rozhodně neopomeňte pár maličkostí:

1. Musíte docela kašlat na to, jak žijí lidé v téhle zemi i v cizině, jinak bystě se zapletl do „praktické politiky“ a vám přece jde výhradně o ideologickou stránku věci.

2. Nesmíte patřit k žádné straně, neboť to už by byla „závislost“. Ať už dosáhne ta Či ona strana sebevětšího úspěchu, je přece mnohem zajímavější kritizovat nalevo napravo, než patřit do stáda.

3. Nadávejte bez nejmenších zábran na Sovětský svaz jako na imperialistickou reakční velmoc, na britskou Labour Party jako na konglomerát Vysloužilých odborářských bonzů, na francouzské socialisty jako na zmatkáře, na ostatní západní salony, na americké odborové svazy jako na zaprodance velkého průmyslu a všem republikánům, komunistům, anarchistům a nihilistům prostě říkejte „zaostalí reakční kryptofašisti“.

Měl byste si také vymyslet pár vskutku originálních konstruktivních teorií, jako například:

Svět už dnes může zachránit jenom bráhmanství.

Spiritismus hraje čím dál tím větší roli a lidstvu by prospělo, kdyby se podařilo navázat praktickou spolupráci duchů s trockisty.

Zrušení daní by obohatilo obyvatelstvo tak, že by pak všichni mohli platit mnohem větší daně než dřív.

A nakonec si zapamatujte to hlavní: Buďte vždy originální! Není to tak těžké, jak se na první pohled zdá, stačí jen napodobit chování a výroky několika tisíc jiných bloomsburských intelektuálů.

38$

Elegán z Mayfairu

Začněte si psát před svoje jméno slovíčko de. Působí přitažlivostí až zázračnou. Znával jsem jistého Leo Rosenberga z Grazu, který si začal říkat Lionel de Rosenberg a sklízel v mondénních londýnských salonech bouřlivé úspěchy coby tyrolský šlechtic.

Řekněte si, že smyslem života je příjemně se pobavit, chodit do příjemných podniků a seznámit se s příjemnými lidmi. (Abyste mi dobře rozuměli: příjemně se pobavit znamená hodit do sebe denně o dvě skleničky víc, než snesete, příjemné podniky jsou luxusní hotely a malé intimní kluby, v příjemných soukromých domech mají obrovská rádia, ale žádné knihovny, příjemní lidé pronášejí hlouposti vybranou angličtinou, zatímco protivové se blýskají odporně chytrými poznámkami a rádoby hrubiánskou řečí.)

Za starých časů býval za džentlmena považován pán, který neoplýval penězi. To se však v epoše osvíceného Mayfairu změnilo. Dnes už je úplně jedno, jestli má džentlmen peníze, nebo je ždímá z kamarádů, pozná se podle toho, že ať je sebechudší, zásadně odmítá chopit se užitečné práce.

Rozvíjejte co nejpečlivěji svůj šarm. Nezapomeňte se zasmát, kdykoli udělá někdo vtip - ale pozor, abyste rozeznali žert od vážného postřehu! Chovejte se zdvořile, avšak s jistou příměsí ironie a ležérnosti. Když vám na něco nestačí inteligence, pošklebujte se tomu. Klidně si flirtujte s manželkami všech známých, ale pouta nelegitimní rozhodně respektujte, ledaže byste narazili na příležitost tak senzační, že by byl hřích jí nevyužít. Nezapomínejte, že dobře vyžehlené kalhoty, pečlivě uvázané kravaty a hedvábné košile jsou největšími lidskými hodnotami. A hlavně nebuďte nikdy po půl sedmé večer střízlivý.

39$

Jak se stát filmovým režisérem

Chcete-li se stát filmovým režisérem, pak je nesmírně výhodné, ba téměř nutné mít v žilách aspoň kapku cizí krve.

První ctižádostí britského filmového režiséra by mělo být předvést Hollywoodu, jak se vůbec dělá film. Nesmíte se dát ovšem zmýlit příklady, jako je třeba Jindřich Pátý nebo Pygmalion, které jen vedou k domněnce, že se ze slavných divadelních her dají natočit výborné filmy, aniž by pravý odborník, skutečně znalý věci, trochu poopravil beztak už zastaralý Shakespearův jazyk a naprosto nefilmové Shawovy dialogy.

Těmito příklady se nezatěžujte, protože je jasné, že Shakespeare vůbec nezvládl filmovou techniku, a z nedávných výzkumů dokonce vysvitlo, že neměl chudák ani osmisedadlovou limuzínu a vlastního livrejovaného šoféra.

Vyhněte se také typicky americkým námětům. Například: mladík z Carthaga (v Illinois), který dovede nádherně hvízdat, přijede do města, prožije nesčetná zklamání a pak si založí vlastní jazzový orchestr. Stane se nejslavnějším dirigentem nočního New Yorku, což, můžete-li brát hollywoodské filmy vážně, patří k nejvyšším poctám, jakých se tu dá dosáhnout. Současně se zamiluje do mladičké šatnářky z jednoho drugstoru na rohu, do překrásné platinové blondýny, která zpívá o něco líp než Galii Curci a Deanna Durbinová dohromady a navíc, ač to o ní nikdo netuší, je nejtalentovanější herečkou století. Po strašném skandálu se světoznámou primadonou zachrání tato děva v poslední chvíli svému milenci premiéru a zapěje před šesti miliony diváků nepatrně pozměněnou Gounodovu píseň (Líbej mě, miláčku, líbej). Mladý a vysoce úspěšný dirigent se potom s děvčetem ožení a najme si Toscaniniho, aby mu čistil foukací harmoniku.

Anebo - abych uvedl ještě aspoň jeden z příkladů

40$

vážných a „hlubokých“ amerických filmů - je jednou jeden veselý šťastný mládenec z New Golders (Alabama), který je chudý jak kostelní myš a potom zčistajasna zbohatne, protože přijde na nápad, že by mohl prodávat jiným ubožákům traktory a trysková letadla. Čím však je bohatší, tím je nešťastnější, což jemně naznačuje, že peníze samy o sobě ještě štěstí nepřinášejí a že by měl člověk ve vlastním zájmu zůstat chudým dělníkem, pokud možno bez zaměstnání. Náš mladík si zakoupí sedm ohromných limuzín a je čím dál tím zahořklejší a smutnější, dá si postavit skvostný a nákladný palác a upadá do těžších a těžších chmur, a když se do něho konečně zamiluje žena, o kterou se patnáct let marně ucházel, dorazí ho to už úplně a tři dny a noci běduje. Aby se zdůraznila hloubka filmu, jsou hrdinové zachycováni z nejrůznějších úhlů - kameraman se plazí po zemi, houpá se na lustru a pak se rafinovaně ukryje v talíři polévky. Všichni jsou bez sebe nad novou technikou a režisér sklízí obdiv za nepřeberné nápady.

Angličtí režiséři jdou cestou rozdílnou a vskutku originální. Nějak se domákli, že většinu lidstva přece jen netvoří úplní blbečci a že inteligentní film ještě nemusí znamenat, propadák. Vycházet v nových pokusech z takovéhoto názoru bylo sice nesmírně riskantní, ale osvědčilo se to výborně.

Chcete-li natočit opravdu a skrznaskrz britský film, musíte si zapamatovat několik pravidel:

1. Nezapomeňte, že v Anglii bylo objeveno srdce prostého člověka, ergo fakt, že i ten, kdo nemluví vybranou angličtinou, může mít srdce. Původně učinil tento objev pan Noel Coward, který prý potkal jednoho známého a ten znal zase někoho, kdo zahlédl úplně zblízka prostého člověka. Od té doby se bez prostého člověka žádný britský film neobejde a v každém se musí rozebrat aspoň jedno prosté srdce.

2. Dále bylo objeveno, že prostí lidé užívají ve svých každodenních rozhovorech výrazů i poněkud neparla—

41$

mentních. Stalo se proto pravidlem, že čím častěji se po-sílají lidé ve filmu do určitých partií těla a čím častěji si jeho hrdinové ulevují slovem „Ksakru!“, tím je film přesvědčivější a realističtější, neboř je známo, že i námořníci a letci se dají někdy tak unést vzteky, že jim nějaké to ostřejší slovo uklouzne. Veškeré instituce a spolky, které pečují o čistotu anglické duše, nechť si povšimnou, že se s tímto zlozvykem neztotožňuji, nýbrž jej prostě zaznamenávám. Jelikož se však podobný zvyk už dostatečně vžil, jsem ochoten zaslat na požádání další seznam charakteristických drsných výrazů, které by dodaly každému filmu až překvapivé realističnosti.

I Britský režisér by se rozhodně neměl hned tak s něčím spokojit. Slyšel jsem o jednom umělci (jestli je to pravda, nevím, ale rozhodně je to dost charakteristické), který natáčel film o Egyptě a dal si postavit v ateliéru sochu sfingy. Když odjížděl se svou skupinou udělat pár exteriérů v Egyptě, odvezl si s sebou do pouště i tu sfingu. A dobře udělal, protože egyptské sfingy jsou strašně staré a filmaři přece nebudou pracovat s kdejakou veteší. A potom - ta stará sfinga mohla stačit tak ještě Egypťanům (což byli koneckonců jenom cizinci), ale britské společnosti postačit nemůže.

3. Nejednou jsem viděl politické události úspěšně zfilmované jako detektivky a historické osobnosti vystupující coby vášniví milenci (a nijak jinak), pročež jsem dospěl k závěru, že maličký posun v charakteristice každému filmu jen prospěje, a navrhuji, aby byl Peter Pan natočen jako horor a Stručný oxfordský slovník jako komická opera.

Jak jezdit autem

Není zvlášť velký rozdíl, jste-li automobilistou v Anglii nebo kdekoli jinde. Vyměňovat za vichru a bouře prasklou pneumatiku je přibližně stejné potěšení za Londýnem jako za Rio de Janeirem, startovat klikou studený

42$

motor není o nic víc k uchechtání v Moskvě než v Manchestru a rozdíl mezi vozidlem jedoucím a postrkovaným je zhruba stejný v Sydney jako v Edinburku.

Přesto však odlišuje anglického řidiče od kontinentálního několik charakteristických rysů a pár pravidel musí mít anglický motorista rozhodně na paměti.

1. Anglickými městy se nesmí projíždět větší rychlostí než třicet mil za hodinu a policie bedlivě dohlíží, aby toto pravidlo nikdo neporušil. Boj proti bezohledné jízdě se vede nesmírně rafinovaně a promyšleně, v duchu vynikajících anglických detektivních tradic. Poznat, zda vás sleduje či nesleduje policejní vůz, je naprosto vyloučené. Jedincům zcela nadprůměrné inteligence a mimořádně vyvinutého postřehu však může pomoct pár nenápadných znaků:

a) policie jezdí výhradně v modrých vozech značky Wolseley o 13 koňských silách

b) uvnitř sedí vždy tři policisté

c) na vozech lze spatřit slovo POLICIE, napsané vzadu i vpředu obrovskými písmeny a za tmy pro jistotu osvětlené.

2. Mám dojem, že Anglie je jediná země na světě, kde musíte nechat rozsvícená světla, i když parkujete v jasně ozářené ulici. Má to ovšem svou výhodu - vybije se vám baterie, nemůžete nastartovat a tím se podstatně snižuje počet silničních nehod. Bezpečí především!

3. Jen motoristé znají odpověď na záhadnou otázku: Nač jsou vlastně taxíky? Prostý chodec už dobře ví, že rozhodně ne, aby občas někoho svezly.

Taxíky nás vlastně vedou k zbožnosti. Pomáhají vštěpovat řidičům skromnost a pokoru. Učí nás, abychom si nikdy příliš nedůvěřovali, připomínají nám, že nevíme, co nám přinese nejbližší okamžik, že nikdy nemůžeme tušit, pojedeme-li dál, anebo narazí-li do nás zezadu či ze strany taxík. “I bude život tvůj nejistý před tebou a strašit se budeš v noci i ve dne a nikdež

43$

nebudeš jist svým životem.” (Pátá kniha Mojžíšova, kapitola 28, verš 66.)

4. Za jevištěm motoristického světa ustavičně probíhá urputný ideologický boj.

Ať zastavíte kde chcete, v City či ve West Endu nebo kdekoli jinde, rázem se na vás vyřítí tři policisté a začnou vám tvrdit, že se tu nesmí parkovat. A kde se vlastně smí parkovat? Na to jen pokrčí rameny. Slyšel jsem, že je možno získat dvě místa k parkování na jižním pobřeží a pak ještě v jedné zapadlé vísce jménem Mininhampton. Prý tu smějí parkovat tři vozy, a to po půl hodině každou druhou neděli, mezi sedmou a osmou ranní.

Vlastně má policie pravdu. Auta se konečně vyrábějí proto, aby jezdila a ne aby někde zbytečně, postávala.

Tuto zdravou filozofii britské policie vážně ohrožuje jistá skupina motoristů, kteří jsou naopak názoru, že auta jsou od toho, aby parkovala, a ne se honila z místa na místo. Tito lidé si za krásného slunného dne vyjedou na Hampstead Heath nebo do Richmondu, pečlivě utěsní všechna okna a vyspávají. Nedolehne k nim ani závan vzduchu, jsou celí zkroucení a polámaní a tíží je děsivé sny, nicméně pokládají toto utrpení za „krásné odpoledne na zdravém čerstvém vzduchu”.

Tři kratochvíle pro řidiče autobusu

Stanete-li se řidičem autobusu, mám pro vás tři báječné a ohromně oblíbené hry, které se rozhodně musíte naučit.

1. Na slepou bábu. Když zatáčíte velkým obloukem doprava, vystrčte na znamení prst, ale ne moc, sotva tak na dva milimetry. Uvidíte, co je to za legraci, když si ostatní řidiči vašeho znamení nevšimnou a napálí to svými mrňavými autíčky do vašeho kolosu.

44$

2. Na schovávanou. Když přijíždíte k zastávce, kde se staví jen na zazvonění, schovejte se za velký náklaďák nebo za jiný autobus a ve chvíli, kdy už jste skoro u stanice, vyražte děsivou rychlostí a žeňte si to pryč. Pohled na cestující, kteří za vámi bezmocně hrozí pěstí, je přímo k popukání. A navíc se můžete vsadit, že určitě propásli nějakou důležitou obchodní schůzku.

3. Na nemocnici. Když už z nějakého důvodu musíte zastavit, zásadně nečekejte, až vám dá průvodčí znamení k odjezdu. Jestli prudce a nečekaně vyrazíte a bude vám přát štěstí - k čemuž máte za kluzkého počasí výbornou šanci - sesypou se vám pasažéři pěkně na hromadu. Z řidičského místa to vypadá ohromně směšně. (Ti nešikové, co spadnou do bláta a zlomí si nohu, dělají ještě ke všemu někdy maléry, ale každá společnost má naneštěstí své moresy, co nerozumějí legraci a nedokážou se zasmát sami sobě.)

Jak naplánovat město

Británie zdaleka není „prohnilou demokracií”, naopak je to země přímo spartánská. Vděčí za to především systému zdejšího budování měst, který se zřekl veškerého pohodlí, jak se jím obklopily ostatní slabošské a zhýčkané národy.

Středověcí rytíři byli od hlavy až k patě oplechováni brněním, které je nejen chránilo, ale dodávalo jim i bojového ducha. Kněží ve středověku trýznili svá těla žíněnými košilemi a indičtí jogíni si udržují svěžest, jen když si den co den dají šlofíka na koberečku z ostrých hřebíků. Angličané plánují svá města tak, aby jim vynahradila strázně brnění, žíněných košil i ostnatých koberečků.

Na kontinentu jsou lékaři, advokáti či knihkupci - abych jmenoval aspoň pár profesí - roztroušeni po celém městě, takže si v kterékoli čtvrti můžete zajít k dobrému

47$

a nijak zvlášť drahému doktorovi. Angličané jsou však posedlí myšlenkou, že člověka dělá adresa. A tak se všichni lékaři Londýna mačkají v Harley Street, advokáti v Lincohťs Inn Fields, antikvariáty na Charing Cross Road, novinářské redakce na Fleet Street, krejčí na Savile Row, obchodníci s automobily na Great Portland Street, divadla kolem Piccadilly Circus, biografy na Leicester Square atd. Kdyby měl člověk možnost trošičku Londýn přešupačit, ještě by se tu dalo leccos vylepšit. Všichni zelináři by se třeba mohli nastěhovat do Homsey Lane v se-verním Londýně (SL), všichni řezníci na Mile End (VL) a veškeré pánské útulky na Bloomsbury (WC).

A teď bych vám chtěl dát několik praktických rad, jak postavit anglické město.

Především musíte pochopit, že anglické město je výrazem velkorysého spiknutí, řízeného snahou úplně poplést cizince. Použijte proto úskoků a triků, které se osvědčují už po staletí.

1. Především nesmíte postavit jedinou ulici rovně. Angličané si potrpí na soukromí a jen s nelibostí by nesli, kdyby z jednoho konce ulice viděli na druhý. Vytvářejte zcela nečekané zákruty a stavte ulice do tvaru S: v poslední době přicházejí čím dál tím víc do módy i písmena L, T, V, Y, W a O. Rozhodně byste poctili Řeky, kdybyste dali pár ulicím tvar takového O nebo…, Rusové by zcela jistě ocenili coby milou pozornost ulici ve tvaru… a Číňanům by nepochybně zalichotilo, kdyby se ve vašem městě našla i ulice ve tvaru…

3. Další možnosti kamufláže vám skýtá číslování domů. Prostomyslné kontinentální národy číslují domy po jedné straně sudými a po druhé lichými čísly a kdekdo je informován, že nejnižší čísla začínají od severního či západního konce. V Anglii existuje v podstatě podobný systém, ale můžete začít číslovat domy od jednoho konce ulice, a když dojdete na jedné straně k určitému číslu, přejít na druhou a začít zčistajasna číslovat opačným směrem.

48$

Jste-li pověrčiví, můžete klidně některé číslo vynechat: v číslování lze pokračovat najednou v boční ulici a není ani vyloučené označit stejným číslem dva i tři domy.

Tím to však zdaleka ještě nekončí. Jsou lidé, kteří kategoricky čísla odmítají a označují si domy jménem. Jak je milé, přijdete-li například do ulice, kde stojí tři sta padesát na chlup stejných vilek, a máte-li najít „Vilku”! Anebo když zabloudíte do ulice, kde mají všechny domy nádhernou vyhlídku do údolí, a hledáte vilu „Na vy-hlídce”. Anebo když usilovně pátráte po domku „U sedmi dubů” a najdete dům se třemi jabloněmi.

4. Pojmenujte ulice od každé zatáčky docela jinak, ale kde zahýbá tak prudce, že tvoří opravdu dvě různé ulice, nechte jim radši stejné jméno. Stalo-li se však, že vinou trestuhodné nedbalosti byla některá ulice postavena rovně, je možné dát jí spoustu různých jmen (High Holbom, New Oxford Street, Oxford Street, Bayswater Road, Notting Hill Gate, Holland Park atd.).

5. Protože zvlášť prohnaní cizinci by se mohli časem zorientovat i v takovémhle uspořádání, je třeba podniknout další opatření. Dejte ulicím různá označení: ulice, silnice, valy, třída, vrch, pláň, cesta, háj, park, zahrady, alej, loubí, stezka, lán, brána, terasa, údolí, vyhlídka, pahorek atd.

A teď se vám naskýtají dvě možnosti:

a) Seskupte všechny ulice a náměstí téhož jména do jedné čtvrti: Belsizský park, Belizská ulice, Belsizská třída, Belsizské zahrady, Belsizský háj, Belsizské náměstí, Belsizské nádvoří, Belsizský podjezd, Belsizské loubí, Belsizská pláň, atd.

b) Umístěte několik ulic úplně stejného jména do různých čtvrtí. A až budete mít ve městě dvacet Princových náměstí a Warwickových tříd, pak můžete bez přehánění prohlásit, že zmatek je už naprosto dovršen.

6. Názvy ulic by se měly psát jasně a zřetelně na velké tabule. Tabule potom pečlivě ukryjte. Pověste je hod—

49$

ně vysoko nebo docela k zemi, do stínu a temnoty, vzhůru nohama nebo nápisem ke zdi anebo je nejradši. zamkněte do sejfu ve své bance, aby se ani živá duše zaručeně nedopátrala, jak se ta a ta ulice jmenuje.

7. Chcete-li zlomit poslední zbytky cizincova odporu a úplně rozdrtit jeho morálku, poradím vám ještě jeden úskok: Zaveďte systém náměstí - myslím opravdových náměstí, která by tvořilo několik ulic, asi takhle:

Touto jednoduchou metodou lze vybudovat ulici, která se bude z každé strany jmenovat jinak.

P. S. Bylo mi řečeno, že teorie, s níž jsem vás právě seznámil, je naprosto pochybná a vyplývá čistě z mého středoevropského komplexu - neboť Angličanům je přece naprosto lhostejné, co si nějaký cizinec myslí. Dostalo se mi vysvětlení, že v každé zemi si lidé stavějí ulice a města pouze podle svého praktického úsudku. Jenom v Anglii, jako v jediném státě na světě; existuje Ministerstvo pro plánování měst a venkova. A to je taky hlavní důvod, proč je tu takový chaos.

50$

Státní zaměstnanec

Mezi anglickým a kontinentálním státním zaměstnancem je rozdíl přímo nebetyčný.

Na kontinentu (z čehož dnes vyjímám skandinávské země) se státní zaměstnanci naučili chovat s jistou vojáckou řízností. Připadají si jako malí generálové, užívají taktiky odkladu, a protože nemohou rušit manévry, ruší povolení, hřmí jako děla a jejich řeč připomíná palbu z kulometu, a že nemohou ztratit jediného vojáka, ztrácejí aspoň doklady. Jsou názoru, že lidská společnost je tu jen od toho, aby poskytovala místa státním zaměstnancům. Najde se bohužel pár zavilých jedinců (z opovrženíhodných hrstek, které mezi státní zaměstnance nepatří) a ti proti nim jen kují pikle, obtěžují je nejrůznějšími žádostmi, stížnostmi, problémy atd. s jediným cílem - dokázat, jak umějí otravovat. Však se s nimi také po zásluze jedná. Musí čekat celé hodiny v nevytopených špinavých chodbách (někdy si tyto chodby uklidí, ale v tom případě zasáhne několik pracovních sil, jejichž úkolem je každé ráno chodby zase zaneřádit), musí stát, nezřídka v pozoru, když na ně úředník hovoří, jsou vždycky hrubě seřváni a jejich žádosti se škodolibým nadšením zamítnuty. Někdy jsou - v rámci velice oblíbené hry na kočku a na myš - posláni do jiné místnost v pátém poschodí, odkud se potom musí odebrat do třetí kanceláře v suterénu, kde se jen dovědí, že tu nemají co pohledávat a ať jdou zas honem do té první místnosti. V dotyčné kanceláři dostanou v nejpeprnějším jazyce vynadáno, jsou opět posláni do pátého poschodí a odtud do suterénu a celá ta procedura nebere konce, dokud to ubohého žadatele neomrzí, nehodí všechno v zoufalství za hlavu anebo ho v záchvatu zuřivého šílenství nepovezou do blázince, kde se domáhá přijetí. V takovém případě se doví ve vrátnici, že měl jít vlastně docela jinam, pošlou ho do jiné místnosti v pátém poschodí, odkud pak zase do su-51$

terénu, atakdále atakdále, až si rozmyslí dělat ze sebe cvoka.

(Jestli mě chcete chytit za slovo a zeptat se, kdo tedy sedí ve všech blázincích na kontinentu, milerád vám to vysvětlím: sedí tam sami státní zaměstnanci, kteří se vyznají v tlačenici, a protože vědí, jak na úřady, nějak se do těch ústavů dostali.)

Kdyby se některý bývalý státní zaměstnanec domníval, že by se s takovým válečnickým chováním uplatnil u britské veřejnosti, je na velikém omylu. Anglický státní zaměstnanec v sobě nevidí vojáka, ale úspěšného obchodníka. Chová se uhlazeně a zdvořile, sebejistě se usmívá, je příjemný a ochotný.

Napadne vás snad, jak je tedy možné, že dokázal pravého vrcholu ve svém rozsáhlém a vznešeném oboru a že nemusí vůbec nic dělat, jenom si v klidu a nerušen číst detektivky?

K dosažení tohoto cíle mu pomáhá několik po staletí udržovaných, vpravdě britských tradic.

1. Všechna nařízení a pokyny pro veřejnost jsou psány tak, aby neměly naprosto žádný smysl.

2. Veškeré úřední dopisy jsou stylizovány jazykem, proti němuž zní proroctví delfské Pýthie jako nejjasnější, nejsrozumitelnější a nejpřímější výroky.

3. Státní zaměstnanci jakživi nic nerozhodnou, slíbí jen, že „věc uváží“, že ji „uváží příznivě”, anebo, což je už úplné maximum, že některé otázky „uváží znovu”.

4. V zásadě ovšem slouží britský státní úředník ze všech svých sil veřejnosti. V praxi sedí buď na poradě, nebo odešel na oběd, nebo je v kanceláři, ale svačí, anebo prostě někam šel. Někteří si osvojili obdivuhodnou techniku, jak odejít na svačinu ještě dřív, než se vrátí od oběda.

Na rozdíl od neomaleného řvouna, s jakým se často setkáváme na kontinentu, je britský státní zaměstnanec oddaným sluhou veřejnosti. Stalo se před válkou, že jeden z cizinců dostal nařízeno, aby se neprodleně, vystě-

52$

hoval. Požádal o prodloužení povolení pobytu, ale bylo mu zamítnuto. Rozhodl se však, že přesto zůstane, a po čase dostal takovýto dopis (cituji zpaměti):

Drahý pane,

pan státní podsekretář si dovoluje vyjádřit Vám svou hlubokou úctu, nesmírně lituje, že nemůže znovu uvážit Váš případ, a prosí, abych Vám tlumočil, že neopustíte-li laskavě do 24 hodin tuto zemi, budete vyhoštěn násilně.

Váš oddaný sluha XY

Na kontinentu se může stát, že je-li žadatel bohatý a vlivný nebo má v některé kanceláři kamaráda, bratrance, švagra, podnájemníka či obchodního partnera, může být jeho žádosti i vyhověno. V Anglii taková korupce neexistuje a Váš oddaný sluha pro vás prostě nehne prstem, ať máte strýčka kde chcete. A v tom je to pravě kouzlo demokracie.

Novinařina aneb svoboda tisku

Co se opravdu sběhlo

Na jednom ostrově v Tichomoří zvaném Caramak se vzbouřil kmen Buburuk. Na ostrov vtrhla skupinka deseti anglických a dvou amerických vojáků pod vedením kapitána R. L. A. T. W. Tilburyho, ostrov dobyla, zajala 217 domorodých nespokojenců a vzbouřenců a zničila dvě velká skladiště ropy. Výprava zůstala na břehu půldruhé hodiny a pak se vrátila na svou základnu bez jediné ztráty na životě.

Jak referovat o této události? Záleží na tom, od kterých jste novin.

The Times

Bylo by krajně nebezpečné přeceňovat význam této

53$

šarvátky, nicméně je třeba otevřeně prohlásit, že ještě riskantnější by bylo jej podceňovat. Z úspěchu našeho zásahu lze jasně vyvodit, že obrana domorodců není tak zcela nezranitelná, avšak bylo by osudným omylem a sebeklamem usuzovat, že jest zranitelná. Nelze dnes ještě bezpečně určit počet zajatých vzbouřenců, zdá se však pravděpodobné, že značně přesahuje číslo 216, avšak zdaleka nedosahuje 218.

V parlamentu

Možná že se stanete poslancem (dnes už není nic vyloučeno a mělo by to dokonce svůj precedens). Pak byste o této události mohl vyslechnout takovouto zprávu jednoho z ministrů Jejího Veličenstva:

„Pokud jde o dvě zničená skladiště ropy, mohu podat parlamentu tuto informaci: Množství ropy, které za první pololetí tohoto roku zničila naše armáda, námořnictvo a královské letectvo, z čehož samozřejmě vyjímám flotilu patřící k námořnictvu, je půlkrát větší než trojnásobek množství- zničeného za stejnou dobu v minulém roce, sedm a půlkrát větší než dvě pětiny množství zničeného před dvěma roky a třičtvrtěkrát větší než dvanáctinásobek jedné šestiny množství zničeného před třemi léty.“ (Hlasité provolávání slávy z vládních lavic.) Tehdy energicky vyskočíte a položíte svou otázku: Vy: „Zdalipak si je vážený pan ministr vědom, jak zmaten a znepokojen je lid této země okolností, že naši vojáci vtrhli na Caramak, a ne na Ragamak?”

Vážený pan ministr: „Nemám naprosto co dodat ke svému prohlášení, učiněnému druhého srpna 1892.“

Evening Standard (ze společnosti)

Na našem zásahu na Caramaku je nesporně nejpozoruhodnější, že Reggie Tilbury je pátým synem vévody z Bayswateru. Patřil k oxfordskému reprezentačnímu

54$

mužstvu, hrál prvotřídně kriket a docela dobře pólo. Když jsem dnes mluvil v Claridges s jeho ženou (lady Clarissou, dcerou lorda Elassona), měla na sobě černý kostým a malý černý klobouček se žlutým pírkem. Řekla mi: „Reggie měl vždycky úžasný zájem o válčení.“ Později poznamenala: „Ale povedlo se mu to skvěle, že?“

Mohl byste také napsat dopis vydavateli Timesů: „Vážený pane, v souvislosti s vojenským zásahem na Caramaku bych se chtěl zmínit o velice pozoruhodné po-drobnosti, že právě na tomto malém ostrůvku v Tichomoří napsal významný anglický básník John Flat v roce 1693 svou slavnou báseň Treska. Ve vší úctě Váš atd…“ Hned druhého dne byste si možná přečetl odpověď: „Vážený pane, jsem hluboce vděčen panu…, že upozornil na báseň Johna Flata Treska. Rád bych však využil příležitosti a poopravil značně rozšířený a podle mého názoru krajně nešťastný omyl, do něhož spolu s pisatelem dopisu zřejmě upadly nejširší vrstvy britského lidu. Je pravda, že John Flat začal psát Tresku již v roce 1693, avšak dokončil ji až v prvních lednových dnech roku 1694.

V úctě Váš:…

Kdybyste byl londýnským dopisovatelem amerického listu

The Oklahoma Sun, prostě zatelegrafujete:

„Yankeeové dobyli Tichomoří.“

Dostane-li se vám naturalizace

Již sloveso naturalizovat jasně dokazuje, co si o Vás Britové vlastně myslí. Než dostanete britské občanství, nejste vlastně in natura člověkem. Vyhledal jsem si slovo natural - přirozený (vysl. na’tural) v Kapesním

57$

oxfordském slovníku (str. 251), kde se praví! určité povahy či povahou obdařený, fyzicky existující, vrozený,

instinktivní, normální, opak zázračného, duchovního, umělého, konvenčního… Povšimněte si, že dokud nedostanete britské občanství, nejsou si Angličané jisti, zda jste vůbec obdařen nějakou povahou.

Podle Kapesního oxfordského slovníku má však slovo přirozený ještě další význam: prostomyslný. Z hlediska naší úvahy je to však ovšem význam zcela podružný.

Jestli už nechcete déle snášet, že nemáte žádnou povahu, fyzicky neexistujete a přitom jste zázrační a konvenční, požádejte si o britské občanství. Zhruba řečeno, máte dvě možnosti: buď je dostanete, nebo ne.

Jestliže ano, musíte znovu promyslet a přeorientovat celý svůj vztah k životu. Musíte se tvářit, jako byste byli vším, čím nejste, a dívat se spatra na všechno, co jste. Zkuste napodobit názory mého anglického známého - říkejme mu třeba Gregory Baker: Je to anglický advokát a zvlášť pohrdavě zhlíží na tyto vrstvy : na cizince, Američany, Francouze, Iry, Skoty a Velšany, na židy, dělníky, úředníky a chudáky, na lidi bez kvalifikace a vzdělání, na obchodníky, herce, novináře a spisovatele, na ženy, na právníky, kteří nemají praxi v nejbližším okolí, na advokáty, co mají hluboko do kapsy, i na ty, co si moc nahrabali, na socialisty, liberály a toryovské reformátory (komunisté mu ani za pohrdání nestojí), dívá se svrchu na svou matku, protože má obchodního ducha, na svou ženu, protože pochází z venkovské šlechtické rodiny, která jakživa nemusela ani prstem hnout, na svého bratra, který je sice důstojníkem z povolání, ale neslouží ani u královské gardy, ani u dragounů nebo aspoň u nějakého venkovského pluku. Zato zbožňuje a obdivuje svého sedmiletého syna, protože má skoro stejný nos jako on sám.

Dostane-li se vám naturalizace, pamatujte na tato pravidla:

58$

1. Musíte si začít dávat k snídani ovesnou kaši a ještě tvrdit, jak vám ohromně chutná.

2. Se svými bývalými krajany mluvte výhradně anglicky. Prohlašujte, že neznáte ani jednu cizí řeč (včetně své mateřštiny).- Znát cizí řeči je přece naprosto neanglické. Přípustná je jen troška francouzštiny, ale s příšerným přízvukem.

3. Proberte znovu svou knihovnu. Zbavte se všech cizích autorů, ať už je máte v originále nebo v anglickém překladu. Místo knih Dostojevského si opatřte svazek o anglickém ptactvu, místo sebraného díla Proustova knihu Vnitřní dekorace regentského období a místo Pascalových Pensées Život a myšlenky skotského lososa.

4. O svých nových krajanech mluvte zásadně v první osobě množného čísla.

Zde bych však přece jen radil určitou zdrženlivost. Znám jistého naturalizovaného Brita, který se dal do řeči s jakýmsi mladíkem a neúnavně opakoval „my Angličané”. Mladík se na něj zahleděl, vyndal dýmku z úst a s šetrnou poznámkou „Promiňte, pane, já jsem Velšan“, se k němu otočil zády a odešel.

Tentýž pán naslouchal živému rozhovoru. Kdosi vyprávěl, jak Japonci sestřelili 22 našich letadel.

„Cože - našich?” zeptal se můj přítel rozhořčeně.

Načež mu anglická hostitelka ledově odpověděla: „Ne, našich.”

59$

O tom, jak jsem v Anglii omládl

Je tomu už jednadvacet let, co jsem si právě došlápl na Anglii a ona na mě. Přijel jsem sem na čtrnáct dní a od té doby jsem tu už zůstal. Je mi přes čtyřicet let, ale coby obyvateli Británie teprve jednadvacet. První dítě se mi narodilo, když mi bylo pouhých sedm roků. Omládl jsem, čímž se Anglie chlubit nemůže.

Za těch jednadvacet let získala Anglie mě a ztratila impérium. Když se to porovná, ne že by udělala velkou trefu. Vyslovoval jsem kdysi své jméno Mikeš, dnes mi však říkají lidé většinou Majks, což se příjemně rýmuje s likes. Impérium se teď vyslovuje jako Commonwealth, což se nerýmuje vůbec s ničím.

Hodně se změnilo za ta dvě desetiletí. Británie roku 1960 se nesmírně liší od Británie roku 1938 i od Británie roku 1946, kdy jsem poprvé pod názvem Jak být cizincem uveřejnil své dojmy o této zemi.

Mám pocit, že přišel čas, kdy bych se na Anglii měl podívat znovu.

Když jsem sem před lety přijel, byli Angličané hubení a nemluvní, zatímco dnes jsou nemluvní a hubení. Bývali tehdy zamračení a nevyzpytatelní, zatímco dnes jsou nevyzpytatelní a zamračení. Byli čestní a příjemní, ale hned tak se každému nesvěřovali: dnes jsou čestní a příjemní, ale ne že by se hned tak na potkání kdekomu svěřovali. Poněkud nudně se tehdy bavívali o počasí, dnes se baví o počasí mnohem nudněji. Zajímali se hlavně o kriket, koně a psy, zatímco dnes se zajímají především o psy, koně a kriket. V novinách se psalo především o sexu, zločinu a penězích, zatímco dnes se píše o penězích, penězích a zase penězích a potom

61$

o zločinu, mírně připepřeném sexem. Tehdy se hrnuli do Británie zatrolení cizinci a Angličanům to nešlo pod vousy. Dnes se říká cizincům návštěvníci,, turisté a jinými příjemnými jmény - a v době presantní, kdy už nedostatek deviz doléhá zvlášť těžce - i význační Evropané. Na to je třeba dát si co největší pozor, protože kdo se má vyznat v tom, jaký je rozdíl mezi významným Evropanem a zatraceným cizincem.

Britové tehdy cestovali po kontinentu, popíjeli v Paříži čaj s mlékem, jedli v Monte Carlu rostbíf a yorkshirský nákyp, drželi se všude v houfu a byli hrdí, jak se dovedou izolovat: dneska popíjejí v Paříži čaj s mlékem, jedí v Monte Carlu rostbíf a yorkshirský nákyp, drží se všude v houfu a jsou pyšní, jací se z nich stali kosmopolité.

V těch šťastných dnech, které si nikdo nenechal kalit nějakou tou mnichovskou krizí, nikdo vlastně ani nevěděl, kde je Československo - byl to příliš malý problém. Dnes nad námi visí jak Damoklův meč atomová bomba a nikomu to nevadí - je to problém až příliš veliký. Slova „dosáhnout Měsíce“ patřila tehdy spíš k metaforám, a ne k programu nejbližších dnů. „Záhálčivý boháč“ byl pořád ještě rentiér, a ne stávkující instalatér. Neměli jsme ještě espresa ani rock’n’roll. V módě bylo spíš s obavami hledět vpřed než ohlížet se v hněvu. Po válce se zdálo, že ztěžka překonáme pohromu vítězství, dnes už se máme skoro tak dobře jako Němci. Důvěrně si sdělujeme, že jakživi jsme na tom nebyli tak dobře, ale v podstatě si myslíme, že to není tak zlé, viď, Jacku.

Ano, když chcete být moderním Britem - Britem let šedesátých - musíte se řídit docela novými pravidly. A tady jsou.

62$

NOVÁ ANGLIE

I

Jak být bohatý

Chcete-li se stát moderním Britem, musíte se mít dobře, anebo ještě radši - být bohatý. Bohatství má jedno společné se spravedlností — nestačí je prostě mít, musí se také dávat patřičně najevo. Angličané jsou ovšem v podstatě skromní, takže s vytahováním byste taky ne-uspěli. Spíše se hodí zakrývat bohatství ostentativním rádoby skromným chováním a tvářit se, jako byste byl ve skutečnosti chudák k politování. Má to ovšem ohromnou výhodu, protože přitom můžete být opravdu doslova na mizině.

Ještě nedávno bylo mnohem těžší zbohatnout, ale protože tenkrát bohatství ještě nepřišlo do módy, ba pokládalo se přímo za nevkus, nikomu to nevadilo. Před několika lety byste se nebyl obešel bez rolls-royce nebo bentleye a rozhodně dělalo dobrý dojem mít honosnou rezidenci. Dnes si nového rolls-royce nebo bentleye koupí jen kšeftař a zbohatlík, komerční mocipán a nejpodřadnější televizní komik. Opravdoví patricijové jezdí v malých austinech, v miniminorech, na skútrech či na kole a možná že v hodně starých rolsech anebo si kupují nové jenseny či bristoly, které stojí tak čtyři tisíce liber, ale normální člověk to na nich ani nepozná.

Trvalo by mi dlouho, než by se mi podařilo kodifikovat veškeré umění, jak si dodat zdání zámožnosti a jak se, chovat v této epoše blahobytu, ale stačí znát alespoň základní pravidla:

1. Musíte si pořídit nějaký domek na venkově. Stačí pak jen tak mimochodem poznamenat: „Ale, mám takovou starou skoro rozpadlou stodolu v Suffolku…“ Naučíte-li se takovou větu utrousit docela nonšalantně a ješ-

63$

tě se přitom skromně zardít, budete zaručeně budit dojem, že vlastníte šlechtické sídlo o dvě stě dvaceti sedmi akrech, s čtyřiatřiceti chaloupkami svých poddaných, s osmnácti olivrejovanými lokaji a pěti dostihovými stájemi. Kdykoliv jsem se rozhodl navštívit své známé v jejich šlechtických sídlech, našel jsem polorozpadlé chýše, kde se vařilo na primusu, a když dostal člověk žízeň, musel si zajít pro vodu tak hodinu daleko.

1. Musíte se stát vodomilem a obstarat si nějaké plavidlo. A opět se o něm musíte vyjadřovat jako o „té mé malé lodičce” nebo dokonce „kocábce“ s výrazem naznačujícím, že máte jachtu, před kterou by zbledl závistí i Onassis. Svému účelu však poslouží i obyčejná loďka s motorem, zánovní gumový člun anebo trochu vylepšená veslice.

Nebylo by marné, kdybyste se, nejlépe tak v pondělí ráno, objevil v zaměstnání v tmavě modrém saku s blýskavými zlatými knoflíky, místo buřinky měl na hlavě námořnickou čapku a v ruce jakoby nic, spíš roztržitě, nesl sextant, kotvu a kormidlo.

2. Přátelé si musíte vybírat co nejpečlivěji. Tituly už dávno vyšly z módy. Jestli snad nějaký máte, můžete si ho dát za klobouk, anebo spíš k ledu - co kdyby se vám ještě někdy hodil. Vévodům se dneska neříká „Vaše Výsosti”, ale Bobby nebo Reggie. Arcibiskupové se oslovují arčí a s druhými dcerami hrabat je zvykem mluvit, jako by to byly docela obyčejné lidské bytosti. Dívky ze společnosti anebo teprve do společnosti uváděné jsou vám co platné, jen když pracují v nakladatelství. Nejvyhledávanějšími společníky jsou Řekové, protože se z jakéhosi záhadného důvodu vžila představa, že co Řek to milionář, italské modelky jsou rovněž v oblibě a ze Švédska pak muži, ale musejí být vytáhlí a strašně melancholičtí. V nouzi nejvyšší se dá vzít zavděk i perskými či jinými exotickými princi.

3. Jste-li náhodou řezník anebo řidič náklaďáku, zajistí vám blahobyt pravidelné výhry na fotbale, které vám

64$

vynesou pokaždé tak 225 000 liber. Při takové příležitosti je vhodno prohlásit, že podobná výhra nemůže na vašem životě pranic změnit (co vám konečně záleží na nějakém čtvrt milionu liber, když už máte doma pračku a televizor) a že by vás ani ve snu nenapadlo, abyste se vzdával svého místa za sedm a půl libry týdně.

4. Konečně se musíte v této epoše blahobytu naučit hrát na burze. Osvojte si k tomu pár nových výrazů jako akcie, pokles kurzu, prémie či objem obchodů. Dobře si zapamatujte, že burzovní makléř vám bude tvrdit, že trh je „příznivý”, zrovna když je nejbeznadějnější. A budete-li číst finanční zprávy, uvědomte si, že napíše-li reportér „ocel se dnes přímo blyští“, udělal prostě jediný vtípek, jaký si takový chudák redaktůrek ze City může dovolit, a útrpně se nad ním usmějte: Jinak se řiďte jednoduchou základní poučkou, že akcie (ach pardon, cenné papíry) se mají kupovat co nejlevněji, pak je nutno počkat, až začnou prudce stoupat, a potom prodat. Rozhodně by nebylo prozíravé nakupovat je co nejdráž a potom čekat a jenom se dívat, jak prudce klesají.

Já osobně na burze nehraji, protože to pokládám za nemorální. Půjčuji co nejmorálněji peníze své bance, ať si s nimi hraje sama, vydělá si ten svůj stodvacetiprocentní zisk a odvede mi z něj dvě procenta pevného úroku, a připadám si jako počestný a užitečný člen společnosti.

Mnohem těžší už je pokoušet se zůstat chudý. Nakonec se člověk začne ptát sám sebe - stojí to vůbec za námahu? A jednou se s tím musí vyrovnat - chudoba už dneska neblaží.

To v letech těsně po válce stouply najednou zchudlé vrstvy ve vážnosti. Noví chudáci se nestačili naparovat a vychloubat - počínali si skutečně jako typičtí nou—

Jak zůstat chudý

65$

veatix pauvres. Na potkání každého unavovali svým chlubením a zdůrazňováním, co jsou za chudáky. Jen jste se před nimi zmínili třeba o autobusovém výletu kousek za Londýn nebo jim navrhli, aby si koupili tabulku čokolády, oči se jim přímo rozzářily blahem a s překypující pýchou vás upozorňovali: „To my si dovolit nemůžeme.“ Jejich chudoba byla stejně nápadná a vulgární jako třeba zlatém vykládaný daimler s čalouněním z leopardí kožešiny na druhém pólu finančního glóbu, jenže zatímco vystavovat na obdiv bohatství se už přece jen přežilo, byli ti noví chudáci aspoň neotřelým společenským jevem. Rozplývali se štěstím, že na nic nemají, a nic je tak nerozjařilo, jako když se mohli pošklebovat cizím radostem. Oči i kalhoty se jim blýskaly pýchou.

Pak na nás však dolehla prosperita počátku padesátých let a všechno to úplně zničila. Chudáky zastihla docela nepřipravené a vnesla do jejich řad zmatek. Asi dva roky přijímali všeobecný blahobyt s povzdechem. Zmizeli účetní, kteří se strojili jak bohémové, a najednou se kdejaký bohém začal oblékat jako dobře zajištěný úředník. Několik let po tom prvním úderu však vypukla revolta proti šosáctví. V jejím čele kráčely coby nejnápadnější a nejkřiklavější avantgarda vlasaté máničky, avšak nezůstaly osamoceny. Kdo jen trochu za ně-co stál, začal nějak protestovat. Do módy přišla zase špína, umouněné svetry a neholené tváře, křečovité škubání a chraptivé skřeky šeredných výrostků představovaly nové umění, rozhněvaní mladí mužové plili na buržoazii a spousta lidí vyměnila ve spěchu starožitný nábytek za moderní vratká křesílka a gauče. Našlo se i pár jedinců, kteří dali svým livrejovaným šoférům dvouměsíční dovolenou, vydali se autostopem po Francii a večer uléhali ve stanech.

Jenže úniku stejně nebylo. Zatracená konjunktura nás dostala do kleští všechny. Rozhněvaní mladí mužové plivali na buržoazii tak dlouho, až si tím nadělali doce—

66$

la slušný majetek, křečovití mladí zpěváci začali doprovázet své chroptění mohutným pohazováním hřívy, čímž zbohatli ještě víc než rozhněvaní mladí muži, stopaři se vrátili z kempů a peníze se dál hrnuly ze všech stran.

Ale jak zůstat chudý - ptá se sám sebe ustaraný občan. Opravdu to není lehké. Včerejší chudáci bojují dnes už beznadějný boj. Na to, aby zůstal člověk chudý, musí být mimořádně obratný, ba rafinovaný. (A nakonec se to k naší hanbě daří jen penzistům a pár nešťastníkům, kteří o to vůbec nestojí.) Všechno se opravdu spiklo proti ubohému chuďasovi a snaží se ho o jeho chudobu připravit. Navíc mívají ubožáci často až neuvěřitelnou smůlu. Nastěhovali se třeba do čtvrti, jako je Islington, aby ukázali, jak úpí v bídě a zoufalství. Jenže místo aby už konečně patřičně zdůraznili svou chudobu, udělali jen z Islingtonu módní čtvrť.

Co tedy dnes ještě zbývá? Tvrdit, že nemáte na auto, je čirý nesmysl, protože na auto má dneska každý. Rozhlašovat, jak jste finančně na dně, ztrácí zrovna tak půvab, protože stačí jen strčit nos do kanceláře vašeho bankovního ředitele, a než stačíte vyhrknout „Pardon, spletl jsem si dveře,“ hodí po vás dvěma stovkami liber. Nejde mi vůbec do hlavy, proč se vlastně dneska ještě někdo namáhá vyloupit banku. To si nemůže o ty peníze slušně říct?

Jak tedy zůstat chudý? Zaručeně spolehlivý recept vám poskytnout nemohu, ale aspoň pár drobných rad.

Sázení pomůže podle mého názoru téměř zaručeně. Neumíte si ani představit, kolik se dá prohrát na koních a na psech. A nejjistějším způsobem, jak přijít o peníze, je začít se za nimi honit.

1. Zkuste to třeba v zemědělství. Vyčerpaným výrobcům textilu a nervově zdrchaným ředitelům obchodních domů poskytne dostatek čerstvého vzduchu a navíc jim trochu odpomůže od finančních přebytků. Po válce jsem viděl dopis Marcela Pagnola siru Alexandru Kordovi, který zněl asi takhle (cituji zpaměti): „Objevil jsem sku-69$

tečně vynikající způsob, jak přijít o peníze. Jmenuje se farmaření. Výroba filmů se mu zdaleka nevyrovná. Film se může najednou setkat s úspěchem a dá se na něm i vydělat. Na farmaření nikdy. Farmaření je naprosto spolehlivé. Nemusíte si ani lámat hlavu a zruinuje vás, než se otočíte.”

2. V nejhorším případě si můžete vypomoct přetvářkou. Čímž vám chci jenom nenápadně naznačit, že chudobu můžete i předstírat a udržet si tak důvěru a oblibu svých přátel. Kdo vám zakáže, abyste chodil po známých a naléhal na ně, ať vám proboha půjčí korunu, když máte doma slušné jměníčko? Vaše bohatství není přece hanbou, ale neštěstím, jenže nemůžete počítat s tím, že to každý pochopí. Neboť běda, peníze přinášejí často jen nešvary, mrzutosti a nezměrné soužení.

V jednom espresu v Sohu jsem se nedávno sešel s mládencem, který se div neuzoufal, protože se ho zřekli kamarádi - koupil si gramofonovou desku a přišli mu na to, že šek, kterým ji zaplatil, je krytý!

Kterak být třídně uvědomělý

Chcete-li se stát moderním Angličanem, musíte být třídně uvědomělý.

Patříte-li k takzvaným vyšším vrstvám, nikdy se o tom samozřejmě nebudete příliš šířit. Budete prostě zhlížet (ne snad nadřazeně, spíš s politováním) na ty ubožáky a směšné tvorečky, kteří jsou zcela neobeznámeni s konvencemi vašeho světa. Nic vás víc nepobaví, než uslyšíte-li někoho, jak oslovuje třetího syna markýze způsobem, jenž je jasně vyhrazen toliko dceři vévodově.

Musím se přiznat, že jsem ze všech těch pravidel pořád ještě popletený. Nedávno jsem dostal pozvánku na večírek k jednomu známému, který je baronet. Podepsala ji jeho žena písmeny R. S. V. P. Začal jsem horeč-

70$

ně listovat v staré příručce, abych si zjistil, jak oslovit na obálce druhou choť baroneta. „Jestliže se osoba sprostá…,” četl jsem, pak jsem se zarazil, zvedl telefon, zavolal dotyčnou dámu a optal se: „Ty, Eileen, jsi osoba sprostá?”

„Co to ksakru meleš?” zeptala se mě.

„To mi stačí,” odpověděl jsem. „Vidím, že jsi. A den ode dne sprostší.”

A tím byl problém vyřešen. Jenže spousta takových hlavolamů pořád zůstává. Nejstrašnější pohroma vás může potkat, když se setkáte s nositelkou Řádu britského impéria provdanou za baroneta nebo lorda. Může vás spasit jedině obratnost, vynalézavost a pevné odhodlání. Ale doslechnete-li se o třetí dceři markýze provdané za arcibiskupa, raději se všem kombinacím moudře vyhněte.

Dalším výtečným trikem britské aristokracie, jak dohnat nebohé cizince - především Američany - k naprostému šílenství, je věčné měnění jmen. Má-li lord Upperstone staršího syna, který si říká lord Ipswich, a mladšího, známého coby pan Hinde, neznamená to ještě, že oba mládenci jsou levobočkové. Starší dcera tohoto důstojného lorda si může říkat třeba lady Cynthia Cunliffeová-Greenová a mladší, čistě pro zpestření, paní Mary Cumberlandová. A když ani teď nepropadne cizinec zuřivému běsnění, přichází na pomoc známé “jak se tenkrát jmenoval”. V pamětech polních maršálů nezřídka najdete takovéto pasáže:

„Zamířil jsem tehdy k místokrálově ležení a požádal, aby mi bylo dovoleno bezodkladně hovořit s lordem Irwinem (jak se tenkrát jmenoval). Stiskl jsem lordu Halifaxovi (jak se tehdy ještě nejmenoval) pravici a přátelsky, leč přísně k němu pohovořil. ,Pane Woode,‘ začal jsem (ač se tak tenkrát již nejmenoval), „právě jsem dostal zprávu od pana Churchilla (jak se mu tenkrát říkalo) o podporučíku Birchovi (jak se mu pořád říká)“ atd., atd…”

71$

3. Patříte-li ke kterékoli jiné třídě než k nižší střední s (viz další odstavec), máte plné právo pyšnit se svým původem. Pocházíte-li z Bermondsey (nebo ze Stocktonu nad Tees či snad z Hartey Witney), jsou tam nejlepší lidé pod sluncem. Nepřímo tím naznačujete, že i vy patříte k nejlepším lidem pod sluncem, že si na sobě zakládáte a cítíte k sobě lásku a obdiv.

4. Jediná třída, ke které nikdo nepatří ani se jí nepyšní, je nižší střední. Nikdo by za nic na světě nepřiznal, že patří k téhle vrstvě. K dělnické třídě - proč ne, k vyšší střední - rozhodně, ale k nižší střední nikdy! Chcete-li nižší střední třídu definovat, pak je to vrstva, kam patří převážná většina obyvatelstva až na pár tisíc vašich známých.

V dřívějších dobách se lidé snažili vyšvihnout se do vyšších kruhů. Ale od doby, co na sebe strhli takovou pozornost rozhněvaní mladí muži, jich spousta předstírá, že je mnohem nižšího původu, než ve skutečnosti je. (Slova nižšího původu užívám v nejhorším, nejsnobštějším smyslu.) Místo ctižádostivých mladíků, kteří se obratně šplhali vzhůru, máme teď zachmuřené mládence, co lezou usilovně dolů. Známe lidi, kteří tajně navštěvují večerní kurzy, aby si osvojili nejpříšernější cockneyský přízvuk. Jiní se pilně učí dialekt irských přistěhovalců. A pár mých známých by se určitě propadlo studem, kdyby se na ně provalilo, že jejich tatínek nebyl popelář, ale úředník, že nepásl prasata, ale měl na vesnici odchůdek, a že se nazabýval krádežemi, nýbrž advokátní praxí.

Nová vládnoucí třída

Angličané mluví - a hodně často - o vyšší, střední a dělnické třídě. Mluví i o vyšší střední a nižší střední třídě a docela nedávno se začali zmiňovat o jakési horní dělnické třídě, která by zapadala asi tak mezi střední dělnickou a nižší střední třídu. To všechno názorně

72$

ukazuje, jak politováníhodně nevýstižný je jejich jazyk, který zdaleka nestačí definovat všech dalších 120 jasně vyznačených kast a 413 podkast anglické společnosti. Co takhle začít psát o níže středně vyšší vrstvě nížší střední třídy? A jak se máte vyznat v tom, kdo ještě patří k výše vyšší střední vrstvě a rozhodně se nedá řadit k nejnižší vyšší třídě?

Při všem tom třídění Angličané neochvějně věří v rovnost všech lidí. Vždyť rovnost patří k hodnotám, které přinesli lidstvu. Rovnost znamená, že jste zrovna tak dobrý jako váš soused, ale k vám že má soused ještě pořádně daleko.

Celá ta struktura se však pomalu, ale jistě převrací naruby. Máme samozřejmě ještě aristokracii, složenou ze dvou hlavních větví - ze starých šlechtických rodin, které zhlížejí spatra na barony-velkopodnikatele, a z velkopodnikatelských baronů a burzovních vikomtů, kteří se dívají svrchu na starou šlechtu. Pořád ještě záleží lidem na tom, aby dostali děti do dobré školy (pozor, abyste si ji nepletli se školou, kde mají dobrý vyučovací systém), pořád ještě je pro pár jedinců životním problémem, jak oslovit nejstarší dceru vikomta provdanou za arciděkana, pořád ještě se od studentů, kteří absolvovali v Cambridgi na výbornou fénické dějiny, očekává, že právem rodovým převezmou řízení pivovaru, pořád ještě lékaře a právníky uráží, když si účetní a pojišťovací agenti říkají vzdělanci, a všichni dohromady se domnívají, že ještě na vzdělání někdo dá - a zatímco tohle všechno se ještě udržuje, chápe se pevnou rukou a s blahovolným úsměvem vedoucí role ve společnosti Velký obchodník.

Peníze vytáhly do zuřivého boje. Titul už dneska nikomu peníze nepřinese, ale leckomu získaly peníze titul. Veliký zápas se den ze dne stupňuje. Na starobylé hradby privilegií dorážejí celé pluky obchodních ředitelů, kteří se řítí vpřed na bílých ořích konjunktury, ve tvářích zrudlí burgundským mávají nad hlavami účetní-

73$

mi bilancemi a provolávají své slavné bojové heslo: „Ať žijí zisky!” Pilíře tradičního řádu, do něhož se socialistům nikdy nepodařilo udělat ani trhlinku, se bortí pod tímto náporem. Nadaní synové už netouží stát se lordy kancléři - sní o tom, že povedou velké reklamní agentury. Pomalu se lidé přestanou chlubit, že pocházejí ze i staré generálské či soudcovské rodiny, a začnou zdůrazňovat, že jejich předkové hráli už odedávna na burze. Talentem se už brzy bude rozumět především schopnost vydělat peníze. A za génia bude pokládán ten, kdo jich i vydělá spoustu.

A už to tu bude - to poslední vyrovnání, kdy Velký obchod udělá smrtící nabídku Tradici. A jestli se mu to povede, jako že ano, pak lidé, kteří až docela donedávna všechno řídili, určitě půjdou od toho.

Jak se vyhnout cestování.

Názvem cestování označujeme dnes velmi běžnou nemoc, která začala zvlášť nebezpečně řádit asi v polovině padesátých let a dodnes se nezadržitelně rozšiřuje. Tuto chorobu - odborně zvanou neposedus furiosus - přenáší bacil jménem prosperita. Její symptomy jsou snadno rozeznatelné. Počátkem jara nemocný zneklidní, začne pobíhat z jedné cestovní kanceláře do druhé, shromáždí množství bezcenných informací o místech, která vůbec nehodlá navštívit, a probírá se haldami katalogů, letáčků atd. Nato začne nemocný, či ještě spíše nemocná, obíhat švadleny, módní obchody, letní výprodeje a prodejny se sportovními potřebami a utratí skoro čtyřikrát tolik, než si může dovolit: a nakonec nastoupí pacient v srpnu do letadla, vlaku, autokaru či auta a vydá se spolu s tisíci spolutrpiteli do cizích krajin - ani ne proto, že by o to zvlášť stál nebo že by ho země, kam má namířeno, zajímala či lákala, ani že by najednou nevěděl, co s penězi, ale čistě proto, že už se nedá nic dě-

74$

lat. Choroba je totiž vysoce infekční. Cestováním do ciziny se dnes můžete nakazit stejně nenadále jako v dvacátých letech třeba chřipkou, jenže s mnohem katastrofálnějšími důsledky.

Následkem této choroby nastává v letních měsících (a v posledních pár letech i v zimní sezóně) hotové stěhování národů. V Positanu nezaslechnete slovo italsky, zato samou němčinu (neboť Anglie není jedinou obětí této choroby), v některých krajích Francie se naprosto neobejdete bez čisté američtiny a úředním jazykem v Costa Brava je angličtina, Dneska by mě už vůbec nepřekvapilo, kdybych v Blanes nebo Tossa de Mer narazil na nápis: Aquí se habla espaňol - zde se mluví Španělsky.

Co je však vlastně smyslem cestování? Každý národ k němu má svůj zvláštní důvod. Američané se chtějí vyfotografovat za a) na Trafalgar Square s holuby, za b) na náměstí svatého Marka v Benátkách s holuby a za c) před pařížským Vítězným obloukem - bez holubů. Vede je k tomu prostinké přání - získat dokumentární materiál, že na všech těch místech opravdu byli. Němci cestují, aby si překontrolovali své průvodce - když zjistí, že Ponte di Rialto se opravdu klene nad kanálem, že šikmá věž v Pise vskutku stojí na vyznačeném místě a naklání se přesně v úhlu, jenž jim byl přislíben, odfajfkují si dotyčné údaje ve svým průvodcích a vrátí se domů s hřejivým pocitem, že je nikdo nepodfoukl. Ale proč vlastně cestují Angličané?

Předně proto, že cestují jejich sousedé a že chytli toho bacila od nich. A za druhé proto, že se v mládí učívali, že cestování rozšiřuje obzory, a třebaže už dávno odhalili smutnou pravdu, že ať je to s rozšiřováním obzorů jak chce, švýcarská a německá strava spíš rozšiřuje určité tělesné partie, ještě pořád v nich ta stará představa přežívá. A nakonec - a zřejmě i hlavně proto - cestují Angličané, aby se vyhnuli cizincům. V dnešní kosmopolitní Anglii na člověka pořád číhá nebezpečí, že narazí na nějakého podezřelého přivandrovalce.

75$

V Evropě se mu nic takového stát nemůže - stačí na to?jít trochu promyšleně. Znám mnoho Angličanů, kteří?cestují ve skupinách, bydlí v hotelích, kde i personál je?anglický, a ať jsou kde chtějí v Evropě, dají si v neděli rostbíf a yorkshireský nákyp a ve všední den dušené hovězí a ledvinky v těstíčku. Hlavním cílem Angličanova putování po cizích krajích je setkat se s lidmi, čímž myslím samozřejmě s příjemnými Angličany ze sousední vilky či ze sousední ulice. Doma se svým sousedům obvykle raději vyhnou. (Nejlépe člověk udělá, když se stará sám o sebe. Zásadně nestrká nos do cizích věcí a ostatní zase dají pokoj nám.) Když potkáte na nákupu nebo před vlastním prahem svého souseda, děláte, že ho nevidíte, nebo na něj přinejmenším kývnete, ale když se s ním setkáte na Capri nebo v Granadě, padnete mu do náručí a pozvete ho na skleničku a možná že nakonec zjistíte, že je to docela milý chlapík a že jste oba klidně mohli zůstat doma v Chipping Nortonu. To všechno samozřejmě platí pro cestovatelský plebs. Nechcete-li působit neblahým dojmem, že snad patříte k nižší střední třídě, bezpodmínečně si musíte osvojit zásady snobského cestování.

1. Úzkostlivě se vyhýbejte místům, kam už dneska?jezdí kdekdo. Stačí prohlásit: Stejně už jsou tam všechny hotely obsazené, člověk nedostane jediný pokoj. (Nikdo vám určitě nepřipomene, že hotely obsadili lidé, kteří se o to včas postarali.)

2. Jděte v tom ještě dál a snažte se vystříhat se míst, která jsou natolik zajímavá, že přitahují ostatní turisty - prostě, jak radí klasikové, nechoďte vyšlapanými cestičkami. V praxi to znamená, že v Itálii se vyhnete Benátkám a Florencii, ale neopomenete navštívit pár špinavých zbědovaných rybářských vísek, o kterých jakživ nikdo neslyšel, a když už vás osud zavleče do Florencie, rozhodně nepůjdete do galerie Uffizi a za nic na světě se nedáte přemluvit, abyste se šli podívat na Mi-76$

chelangelova Davida. Zajděte si radši do špinavé hospůdky na předměstí, kde toskánské jídlo je prý přímo božské a kde si můžete poslechnout namol zpitého hluchého harmonikáře.

3. Hlavním problémem ovšem zůstává - kam jet? To opravdu není snadná otázka. Nějaký hej nebo počkej si klidně může zajet do Paříže nebo do Španělska, na Riviéru anebo na švýcarská jezera, ale kdo má k sobě jen trochu úcty, nemůže se tak evidentní volbou spokojit. Tón dnes udává pár vyvolenců z vybrané mezinárodní společnosti a musíte pečlivě sledovat, kam mají namířeno. Před několika lety objevili Capri, ale na Capri se to dnes jenom hemží německými a anglickými obchodníky, takže naprosto nepřichází v úvahu, abyste se k němu jen přiblížili. Asi na dvě sezóny přišla do módy Mallorka, ale posledních pár let je, i Mallorka neúnosná - stala se z ní jakási směsice Mnichova a Oxford Street a skutečně vám nemůže vyhovovat (protože o krásu krajiny a o slunce vám přece vůbec nejde). Až do loňska kraloval sousední ostrov Ibiza, ale teď se i o Ibize doslechli obchodníci, takže bude v létě úplně nemožná. V současné době mohu doporučit Tanger a snad i Rhodos. A napřesrok, kdoví, třeba se zas dostane do módy Capri.

A nezapomeňte - cestování vám má dodat punc světovosti. Když dovezete suvenýry a doma pak něco ledabyle prohodíte o cizokrajném jídle - musíte se už konečně naučit chovat se trochu ledabyle - rozhodně je pojmenujte v příslušné řeči. I smažené kuře udělá mnohem exotičtější dojem, říkáte-li mu Backhendl, a určitě zaznamenáte pronikavější úspěch, poznamenáte-li ledabyle (znovu opakuji, docela ledabyle), že jste si zašel u Kodaně do Madkurve kam medbrings, než kdybyste připustil, že jste se najedl v hospodě, kam si každý přinese obložené chleby a koupí si jen pivo.

Není však vůbec vyloučeno, že cestovací mánie začíná ochabovat. Často uvažuji, jestli můj jistý známý

77$

z Říma je čistě výstředník, anebo předznamenává novou éru snobismu.

„Já už nikam nejezdím,” řekl mi onehdy. „Zůstávám radši doma, protože se chci vidět s přáteli z celého světa.”

„Jak to myslíš?” nechápal jsem.

„To je docela jednoduché,” vysvětloval mi. „Vždycky když přijedu do Londýna, je můj přítel Smith určitě v Tokiu a Brown na Sicílii. Když se rozjedu do Paříže, můj kamarád Dupont je zaručeně v Londýně a Lebrun na Madagaskaru. A tak dále. Zato když zůstanu v Římě, určitě se tu časem všichni mí známí objeví. Pro mě znamená svět lidi. A tak sedím doma, abych ten svět poznal.”

A po krátkém mlčení dodal:

„A kromě toho, když člověk sedí doma, tak si rozšiřuje obzory.”

O snobismu a víně

V posledním desetiletí došlo v Anglii k jedné podstatné změně - pronikl sem vinný snobismus. Před válkou vědělo jen pár penzionovaných vědců z univerzitních kruhů, že existuje ještě jiné víno než sherry a portské. Kdybyste si tehdy objednali v hospodě víno (což by vás samozřejmě ve snu nenapadlo), měl by vás hospodský za nebezpečného šílence a honem by volal sanitku: zato dnes se většina hostinců ve Velké Británii, v Severním Irsku a na lamanšských ostrovech pyšní prodejem vína „per glass”.

Prekérnější je to už s vínem, které vám nabídnou v restauraci. Kdybyste se prozradil před dámou, s níž jste si vyšel na oběd, že vínu za mák nerozumíte, pokládala by vás za neotesaného tupce. Ještě štěstí, že se obejdete i s docela nezasvěcenou poznámkou, pokud ovšem nezní úplně slabomyslně, protože vaše dáma nemá rovněž o víně ani ponětí. Kdo již pronikl do tema-78$

tiky natolik, že ví, že graves je bílé bordeaux, chablis bílé burgundské a claret červené burgundské, může se ucházet o první profesuru vinného snobství, která bude jistě co nejdříve vyhlášena na některé britské univerzitě. Většina lidí ví však jen to, že hock je bílé burgundské, a podivují se nad ignorancí Němců, kteří o hocku jakživi neslyšeli.

Opravdovým znalcem se stáváte ovšem až tehdy, když začnete rozeznávat druhy a ročníky servírovaného vína. Dá se toho dosáhnout jedině dvěma metodami:

1. Když se nikdo nedívá, rychle si přečtěte vinětu.

2. Dělejte, kdovíjak vínu rozumíte,

Žádná jiná metoda prostě neexistuje. Byl jsem kdysi na návštěvě u nejslavnějšího alsaského vinaře, jehož předkové od nepaměti pěstovali vinnou révu. Zeptal jsem se ho, pozná-li naprosto jasně víno po chuti. Přiznal se mi, že si sice nesplete madeiru s maconem a své vlastní víno se španělským sherry, ale jinak je s určitostí nerozezná. A poznal by vlastní víno? Ne vždycky, odpověděl mi. A rozeznal by ročník? Nu, řekl, jsou charakteristické ročníky, které si člověk nesplete, jako třeba 1952 a 1948, ale kromě těchto typických příkladů by si už tak jistě hádat netroufal. V jednom ročníku mohou být dokonce i různá vína, podle toho, z kterého jsou sudu, a odborník rozezná z jednoho sudu i několik různých lahví. Co si má potom počít chudinka snob? Ani vy nemůžete věčně kývat, když vám číšník úslužně nalévá a dává vám ochutnat. Opakované mručení na souhlas budí jen dojem, že nejste ve víně žádný connaisseur, a takovou blamáž by dnešní Angličan, který si sám na sobě jen trochu zakládá, nepřenesl přes srdce. Mohu vám pro takový případ dát tři různé tipy. Ať si vyberete, který chcete (a nikdo vám vlastně nebrání, abyste vyzkoušel všechny tři), musíte si je nejdříve nacvičit doma. Nejprve se musíte naučit jména několika známých vín (Tramin, Ribeauville, Pouuly-Fuissé atd.) a zjistit si samozřejmě, k čemu se hodí. Není tomu dáv-81$

no, co převládala škola, která usilovala o velkorysost a doporučovala objednat třeba burgundské k rybě, ovšem s patřičným zdůrazněním: „Já nemám předsudky, zásadně si objednávám, na co mám zrovna chuť.“ Tento směr je dnes však na ústupu a těžko bych vám jej mohl doporučit. Vaši dámu by třeba sklíčilo, že lidé od sousedního stolu nevědí, jak jste velkorysý, a mohli by vás mít za troubu. Dále bych vás měl upozornit, že zatímco studujete vinný lístek, přispěchá vám možná dáma na pomoc nenápadným návrhem. Prohodí třeba: „Poslyšte, v jednom baskickém městečku jsme pili fantastické herriko-amoa. Prosím vás, Jacku, objednejte herriko-amoa.“

V takových případech musíte odpovědět: „Herriko-amoa je skutečně prvotřídní víno. Ale bohužel nesnáší dobře přepravu

Muž, který ví, jak různá vína snášejí přepravu, je prostě neodolatelný. Ale abychom se vrátili k vaší domácí úloze - musíte doma poctivě cvičit - nechat si trochu vína v ústech, převalovat je po jazyku a hloubavě, zamyšleně se k tomu tvářit. Bez tohoto výrazu ztrácí celá procedura smysl - když odpovíte, aniž byste se předem pořádně zahloubal a zamyslel, vypadáte jak hotový břídil. Po patřičném zakloktání můžete pronést jednu z těchto čtyř formulí:

1. Jde-li o bílé víno, můžete vždycky v hlubokém zadumání poznamenat, že není dost vychlazené. Není to zvlášť vtipné ani originální, ale lepší něco nežli nic. Rozhodně tím uděláte přijatelnější dojem, než kdybyste jen krotce přikývl a nezmohl se na jedinou výtku. Jde-li o víno červené, můžete podotknout, že není dost chambré. Bude-li vám štěstí jen trochu přát, nebude vaše dáma vědět, co chambré vlastně znamená. Ale i kdyby to náhodou věděla, zní to stejně velkolepě.

2. Zbrusu nový trik - taková variace na dané téma: rozhořčeně zavrtíte hlavou a vrátíte láhev bílého vína, protože je moc přechlazené, a červeného, protože je pří-

82$

liš chambré. (Je až neuvěřitelné, jak dlouho mi trvalo, než jsem na tenhle nápad přišel.)

1. Poslední verze je opravdu jen piéce de résistance a měla by se užívat výhradně v mimořádných případech, kdy vám na dojmu, jaký uděláte, přímo životně záleží. Tehdy trošičku vínem zakloktáte, na chvíli upadnete do tranzu a pak prohlásíte, spíš jako by sám k sobě než k dotyčné dámě:

„To víno je jistě z jižního svahu…“

Je známo, že taková poznámka už zamotala hlavu i těm nejpovznešenějším z žen, na které hned tak nic dojem neudělá.

Na kontinentu je mimochodem vinný snobismus zcela neznámý. Spíš se tam setkáte se snobismem whiskovým, ginovým a vermutovým, anebo, což je móda nejnovější, s pivním snobismem, jako třeba v Itálii. Jeden můj francouzský přítel, známý neodolatelný svůdce žen, se mi přiznal, že v poslední době nabízí svým přítelkyním trošičku vína a spoustu koňaku. „Kdysi jsem to říkal květinami,” poznamenal s povzdechem. „Určitě to bylo galantnější… Ale s koňakem to jde mnohem rychleji.”

O nakupování

Největší potíže při mé přeměně v opravdového Brita mi dělalo umění nakupovat. Ve své kontinentální bláhovosti a prostotě jsem se domníval, že účelem nakupování je něco koupit, a navíc koupit něco, co člověk potřebuje a co se mu líbí. Dnes jsem však již poučen, že za a) nakupování je činnost společenská a zdaleka ne obchodní a za b) že jejím cílem je dopomoct obchodníkovi, aby se zbavil veškerého šuntu.

Nakupování začíná frontou. Chcete-li se stát opravdovým Britem, musíte pořád ještě milovat fronty. Někdejší válečná nezbytnost se stala národním typem radovánek. Tak jako se Italové potřebují čas od času vyřádit a dát průchod nastřádané energii, neobejdou se ani

83$

Britové bez určitých ventilů, bez jistých orgií sebekázně. Člověk stojící ve frontě se chová naprosto fair, stará se sám o sebe, žije a nechá žít, dává ostatním příležitost, snaží se uplatnit svá práva a současně koná svou povinnost, prostě dělá téměř všechno, v co Angličan věří, že se dělat má. Člověk ve frontě je obrazem opravdového Brita, zrovna tak jako člověk v aréně je obrazem Španěla a člověk s dlouhatánským doutníkem obrazem Američana.

Když na vás konečně dojde ve frontě řada, nevšímejte si těch, co čekají za vámi. Dovedete si představit, jak byste ty lidi zklamal, kdybyste je připravil o právo trpělivě a ctnostně vystávat? Nezmiňujte se ani slůvkem o zboží, které si chcete koupit. Poptejte se raději obchodníka, co dělá zdravíčko, jak se vede ženě, dětem, psovi, kočkám, zlatým rybičkám a papouškům, kam se chystá na dovolenou a cože si tak loni a předloni ty prázdniny zčistajasna rozmyslel, co soudí o počasí a jak asi dopadne zítřejší utkání, proberte s ním významnější a pozoruhodné vraždy atd. atd. a samozřejmě mu odpovězte na všechny jeho dotazy.

Několik dalších rad pro opravdové Brity:

1. Nikdy nekritizujte zakoupené zboží a rozhodně nikdy nic nevracejte, i když se ukáže, že je to k ničemu, nahnilé nebo ve stavu rozpadu. Nejenže byste tím uvedli obchodníka do trapných rozpaků, ale porušili byste

1 jedno ze základních práv Angličanů, vtělené i do Magny Charty - prodávat zákazníkům nejhorší póvl. Tento systém má vlastní, i když těžko pochopitelnou logiku. Ke krejčím, švadlenám a kadeřnicím se můžete chovat úplně podle rozmaru. Avšak vrátit řezníkovi kus zvlášť tlustého masa, když jste si žádali libové, to už je prosím sekýrování! Trvat na tom, že chcete desku s Aidou, a neumět se spokojit třeba s Tristanem a Isoldou je krajně neanglické. Jsou přece známy případy mnohem ústupnějších a opravdovějších Britů, kteří si koupili psací stroj místo magnetofonu, luxusní miniauto místo lož-

84$

nicové soupravy a nádherné křídlo, místo aby jeli na dovolenou do Costa Brava,

2. K prodavačům buďte vždy zdvořilý. Nikdy jim ne-odmlouvejte, nehádejte se s nimi a nemluvte na ně, nejste-li tázán. A když se na vás oboří a sarkasticky nebo hrubě vás osloví, pamatujte, že třeba nejsou zrovna

v nejlepší náladě.

3. Přijdete-li do obchodu a náhodou tam nebude žádná fronta, nebuďte netrpělivý, když si vás hned nikdo nevšimne. Nerušte prodavačky při jejich téte-á-téte a nikdy se nevtírejte, postává-li prodavač v koutě a s pobavenou zvědavostí vás pozoruje. Že vás ignoruje, to ještě nemusíte brát osobně - třeba je vyznavačem Miltona. Všichni angličtí prodavači jsou vlastně Miltonovými žáky. A miltonisté pevně věří, že „i ten, kdoť pouze stojí a čeká, rovněž slouží”.

Jak být svoboden

Dnešní Angličan žárlivě střeží své občanské svobody a má také proč. Vždyť dnešní svoboda je vlastně anglický vynález - anebo spíš výtečná anglická adaptace původní řecké myšlenky. Staré základní svobody všichni dobře známe a chtěl bych teď jenom říct pár slov o novém chápání některých starých pojmů.

1. Svoboda slova. V Anglii si můžete říkat, co chcete, pokud se ovšem nevyskytujete ve více kopiích než v jedné. Můžete si třeba zajít do Hyde Parku a vykládat si tam, co se vám zlíbí (ovšem až na určité výjimky), ale nesmíte se přitom objevit v duplikátu nebo být dokonce v jakékoli formě masově rozmnožen. Tomu se říká - svoboda slova. Bohužel byste těžko zburcoval miliony lidí nějakým projevem v Hyde Parku, byť by byl sebevýmluvnější. Abyste něco opravdu dokázal, potřeboval byste Svobodu Daily Expressu nebo Svobodu Nezávislé televize. Ale protože nikdo z nás (ani Daily Express, Nezávislá televize - či Televize BBC) nemá

85$

zrovna nic zvlášť důležitého co říct, klidně si můžete povídat dál na rohu Hyde Parku.

I dnešní doprava dala vznik řadě nových svobod, které staré zákony ještě nemohly zachytit.

2. Právo přecházet ulici, kde vás napadne. Za volantem jsou Angličané ještě jakžtakž ochotni řídit se dopravními značkami, ale pouhý nápad, že by anglický chodec měl počkat, až zasvítí zelená, je naprosto absurdní. Právo vstupovat přímo pod kola nákladních aut zajistila Angličanům už Magna Charta a není přece na naší generaci, aby bořila staré svobody.

3. Právo odmítnout krevní zkoušku nebo dýchání do balónku je dalším základním lidským právem. Často se takový řidič rozhořčeně hájí, že vypil jen tři whisky, osm ginů a pět sklenic piva. Každý, kdo by chtěl brát Angličanům právo, aby se mohli nerušeně zabíjet na silnicích, je horší než nejhorší tyran - je otrava a mrzout, který dokáže zkazit každou legraci.

4. Docela zvláštní a nový typ duševní úchylky vyvolané přechody označenými pruhy, nápadně připomínajícími zebru. Kdyby žil ještě Freud, určitě by definoval ten nový psychologický směr jako zebrovitý komplex. Pro lidi stižené tímto komplexem se život stává jediným pruhovaným přechodem - jakmile vstoupí do ulice, čekají, že se veškerý pohyb zastaví a vše kolem bude vyčkávat, až se jim uráčí přejít. Ve zvláště povážlivých případech pacient očekává, že ho všichni začnou s obdivem pozorovat, a dokonce mu div neprovolávat slávu.

Chvála televize

Když jsem přijel do Anglie, byla televize ještě určitým druhem zábavy, a ne chorobou, která zachvátila celý národ. Za šťastných válečných let se dočista vytratila z obzoru, ale brzy se zase se vší svou vitalitou prosadila.

V době těsně poválečné vedla televize jakousi zvláštní dělicí čáru celou společností. Zatímco se lidé horlivě

86$

chvástali, že nemají ani na půllitr piva nebo na nové tkaničky, vždycky zdůrazňovali, že naprosto odmítají pořídit si televizor. Nikdo by byl za nic na světě nepřiznal, že si to nemůže dovolit. Řeknete-li, že si něco „nemůžete dovolit“, vlastně tím přiznáváte, jak po tom toužíte, a televizor byl v té době považován za něco poněkud ordinérního, co si kupují jen obyčejní lidé. Anglická buržoazie byla stejně hrdá na to, že nevlastní televizory, jako se pyšní tím, že neumí žádné cizí řeči.

Časem však televize pronikla do všech společenských vrstev, a ať se nám to líbí nebo ne, už se jí zřejmě nezbavíme.

Sledoval jsem spousty programů od prostomyslných varietních estrád po nejintelektuálnější pořady. Pozoroval jsem nesčetné státníky, jak nastupují a vystupují z letadel s tvářemi ztěžklými důležitým výrazem, a vždycky jsem žasl, jak je vůbec možné, že se stejné samozřejmosti dají vyjádřit tolika nejrůznějšími způsoby. Za našich opětovných stávek jsem v pondělí vždycky se zájmem sledoval odborářské předáky a zaměstnavatele a s respektem vyslechl, že už ze zásadních důvodů nemohou přistoupit na žádné ústupky, jen abych se ve středu dověděl, že se svých zásad zříkají, což je, alespoň z jejich strany, vítězstvím zdravého rozumu a opravdovou službou společnosti. Slyšel jsem nesčetné představitele nejrůznějších politických stran vysvětlovat, že jejich porážka vlastně znamená vítězství a že už je nejvyšší čas, abychom zachránili civilizaci a zavedli znovu věšení a lámání v kole a bičování. Znovu a znovu mě uchvacoval pohled na ustrašené, mírně popletené lidičky, které televizní reportér popadl na ulici za rukáv a odvlekl do studia, aby mu chtě nechtě odpovídali na drzé útočné otázky. Potrpím si i na besedy s výřečnými básníky a bytovými architekty, kteří dokážou bez vteřiny zamyšlení vyklopit suverénní názor na každý problém pod sluncem. Moc rád se dívám, jak muži v Tanganice nebo na Madagaskaru chytají pro své do-87$

mácnosti krysy, hady a červy, pozorováni černými dámami s mohutným poprsím. (Osobně bych uvítal, kdyby ty černé dámy s mohutným poprsím vystupovaly ve všech programech.)

Základním a hlavním pilířem televizního programu je TELEVIZNÍ OSOBNOST. Chcete-li se stát televizní osobností, musíte ovšem aspoň nějakou osobnost mít. Projde vám, jste-li nevzhledný nebo dokonce ošklivý jak noc, ale bez televizní osobnosti jste ztracen.

Vcelku jsem si televizi opravdu zamiloval. Pro svoji vřelou náklonnost mám hned několik důvodů:

1. Televize je jedním z hlavních pramenů, odkud se rozlévá blahobyt. Některé televizní osobnosti prostě rozdávají peníze kudy chodí, s přímo okouzlujícím půvabem a pod sebemenší záminkou. Tak už si na to zvykli, že by snad ani nepřenesli přes srdce, kdyby každému, kdo kolem nich náhodou projde, nedarovali ledničku nebo skútr. Jestli čirou náhodou víte, jak se jmenuje hlavní město Francie či kdo z věhlasných státníků s iniciálkami W. Ch. býval britským ministerským předsedou za války nebo se vleže se zavázanýma očima dovedete podrbat pravou nohou za levým uchem a poskytnout tak povznášející podívanou deseti milionům rozchechtaných diváků, můžete téměř s jistotou očekávat, že vás vypraví se vší slávou na třínedělní dovolenou na Mallorku. A jestli se rozpomenete, je-li polygamie k jídlu nebo se sklízí na palmách, či dokonce poznáte na fotografii nějakého obskurního komika nebo beznadějného kytaristu, máte skoro určitě zajištěnou celoživotní rentu.

2. Televize je hlavní silou, která dokáže otřást burzou. Onehdy vysílali v Zajímavostech dne pořad o příznivé situaci na burze, přičemž kdosi zdrženlivě poznamenal, že současná konjunktura nemusí trvat věčně, a připomněl krach na Wall Streetu, kdy se zoufalci houfem vrhali z oken mrakodrapů. Hned druhý den se spousty lidí začaly zbavovat akcií, čímž vyvolaly nej-88$

vážnější pokles ode dnů suezské krize. Ve třech dnech se musely zvýšit bankovní úvěry, a kdyby soutěžní programy nevyrovnaly hospodářskou rovnováhu země tím, že rozdaly ještě víc praček, aut a čajových souprav, stáli jsme málem na prahu naprosté a neodvratitelné katastrofy.

3. Televize stmelila rodinu tím, že ji drží doma, zírající v tupém vytržení u rodinného krbu.

4. Televize způsobila dosud snad nejhlubší rozkol v rodinném životě, protože skýtá ustavičný důvod k rozepřím, na který program se dívat.

5. Televize má nesmírný význam výchovný. Učí nás od nejútlejšího věku za a) zabíjet, za b) loupit, za c) podvádět, za d) střílet, za e) sypat jed do jídel a obecně řečeno za f) ukazuje, jak se hned po opuštění školních škamen můžete stát psancem prérie nebo aspoň gangsterem.

6. Televize brzdí zločinnost, protože všichni zloději a lupiči, kteří by jinak chodili krást a loupit, sedí doma a dívají se na Osamělého jezdce, Drama z operačního sálu nebo různé soutěže.

7. Televize nepochybně pozvedla obecnou úroveň vzdělanosti v celé zemi. Někteří její odpůrci tvrdí, že odnaučila lidi číst a přemýšlet, ale na tom není ani zrnko pravdy. Nesetkal jsem se ještě s člověkem, který by zanechal systematického bádání, řekněme o. rané etruské civilizací, a začal se pravidelně dívat na nedělní večery v londýnském paládiu, anebo by zanechal studia děl Proustových a Plutarchových, protože se nemůže odtrhnout od večerů s písničkami nebo soutěží nových talentů. Já však věřím, že mnozí z těchto obětavců by udělali mnohem lépe, kdyby se podívali na program vojenské kapely, než poslouchali jeden druhého. A to mě přivádí k argumentu poslednímu - stačí jen obrátit list.

89$

O umění rozprávět

Hlavním a nejblahodárnějším výsledkem televize je, že pomalu ubíjí umění rozprávět. A pomyslíme-li jen, jaký typ rozhovorů pomáhá ubíjet, nemůžeme jí být než . nadosmrti vděčni. Bohužel se jí však dosud nepodařilo potlačit toto umění úplně. Jeho pozůstatky pořád ještě v Británii přežívají, ba vzkvétají.

Před několika lety jsem pozoroval v jednom přímořském městečku dvě sestry a bratra. Sestry, asi šedesátileté, bydlely v Bexhillu a o pár let mladší bratr ve Folkestonu. Vzhledem k nesmírné vzdálenosti - asi padesáti mil - mezi těmito městečky se tři sourozenci už přes deset let neviděli. Jejich setkání bylo šťastné a bouřlivé. Měli si tolik co říct, že sedávali a vykládali si někdy až do půlnoci. Ačkoliv jsem o to zvlášť nestál, nezbývalo mi, než skoro celé ty rozhovory vyslechnout. Probíhaly asi takto:

Bratr: Vyšel jsem si před večeří na chvilku ven a tu se mi zazdálo, že vítr se stáčí k jihu.

Jeho sestra: Máš pravdu… Zajisté. Co tomu říkáš, Muriel?

Muriel: Úplně s vámi souhlasím. Ovšemže. K jihu, ano, rozhodně k jihu.

Bratr: Ale já nemám jižní vítr rád. Alespoň ne v těchto končinách. Ty snad ano, Grace?

Grace: Kdepak. Bůh chraň. Kdepak já a jižní vítr. Ani za nic, pěkně děkuji. Kdepak já.

Bratr: A v Bexhillu vám často duje jižní vítr, Grace? Grace: Nepříliš často. I když zase ne málokdy. Tu a tam si i ten jižní vítr užijeme. Však víš, jak už to na světě chodí. Člověk se musí naučit přijímat dobré i zlé. Bratr: Já mám osobně docela rád západní vítr. Takový západní větřík vskutku dovede být zábavný.

Grace: To jistě. Také si potrpím na pěkný západní větřík. A v Bexhillu nám často zavěje od západu, viď, Muriel?

90$

Muriel: Dost často. Úplně s tebou souhlasím. I když zase ne až příliš často. Ale člověk si nemá naříkat, že? Grace: To nemá.

Bratr: Rozhodně ne.

Grace: Ovšemže.

Muriel: Ach ano… rozhodně. Úplně s vámi souhlasím. Grace: To ne.

Bratr: Jistěže ne.

Muriel: Ale zajisté.

A tak to šlo dál a dál. Poslouchal jsem ještě asi dvě hodiny, ale to už jsem vyskočil, vrhl se k televizi a zařval:

„Honem už trochu inteligentní zábavy! Hoďte tam třeba nějakou tu soutěž!“

Jak dělat reklamu

Všechny reklamy, a hlavně televizní, jsou naprosto a beznadějně neanglické. Jsou strašně mnohomluvné, sebejisté a příliš vychloubačné. Co takhle zkusit jednou i v televizní reklamě trochu národního britského stylu a přestat se už konečně opičit po udýchaných amerických superlativech i s těmi nesmysly, které se snaží nabulíkovat (kupte si náš šampon a hned se provdáte, užívejte náš parfém a na Bond Street se na vás budou vrhat rozdychtění muži, kuřte náš lulkový tabák a budete urostlý a snědý jako Adonis)? Jsem přesvědčen, že všechny ty inzeráty by měly nekonečně hlubší efekt, kdyby zněly poněkud angličtěji. Některé reklamní texty by mohly dostat třeba i trochu dostihového zabarvení: GRAPIREX. Možná že vám odpomůže od bolení hlavy. A možná že taky ne. Kdo ví? Zkuste to. Třeba budete mít štěstí. Šanci máte tak jedna ku třem.

Nebo:

Zkuste své štěstí a ochutnejte ovocnou šťávu BUMBOLA.

91$

Zatím se nenašel nikdo, komu by chutnala. Třeba budete právě vy výjimkou.

Nebo se pokuste zapůsobit na anglický smysl pro fair play:

Co takhle angažovat polonahou dívku (bez takových sexbomb se neobejdete v britské, americké ani žádné jiné televizi), aby se dovolávala veřejnosti:

SOS! Jsme v rejži. Obchody jdou prachbídně. Máte-li sportovního ducha, dejte nám trochu příležitosti a kupujte konečně naše Zaručeně tupé žiletky. Čestné slovo - nejsou o nic horší než všechny ostatní.

Anebo se snažte zapůsobit na vrozenou čestnost Angličana:

Perte práškem BUBUBU! A mimochodem, už jste si někdy vyzkoušeli, kterým pracím prostředkem dosáhnete skutečně běloskvoucího prádla? Máme tu právě paní Spoonerovou z Framlinghamu. Tak co, paní Spoonerová, které z těchto kalhotek jsou bělejší?

Paní Spoonerová: Tyhle.

Hlasatel: Máte úplnou pravdu, paní Spoonerová. Jenže ty jsou vyprané v prášku PÝCHA HOSPODYŇKY. Takže co naplat, paní Spoonerová těch pět liber nedostanete. Nicméně však, dámy a pánové, perte práškem BUBUBU. Kdo vlastně dneska stojí o odporně nápadné, vulgární bílé prádlo? A koneckonců, vaše kalhotky stejně nikdo nevidí. Aspoň by neměl. Tak tedy, práškem BUBUBU k nejšedější šedi!

Anebo se prostě mírněte ve výrazech. Upusťte od přehnaných tvrzení, mluvte neurčitě a nesrozumitelně, jinými slovy - přirozeně.

CRANFIELDOVA ČOKOLÁDA je celkem výživná. A na chuti snad už konečně tolik nesejde.

Nebo: Pijte DANFORDOVO PIVO. Je skoro zadarmo, a jak známo, člověk si zvykne i na šibenici.

92$

Anebo: Rozeznáte snad náš margarín ód naší pomády na vlasy? My totiž rozhodně ne.

Jak zarazit veškerou dopravu

Největší změna, která se udála v Anglii za těch jednadvacet let, co tu žiji, je prudký rozmach motorismu. Když jsem sem přijel, mohl si dovolit auto jen velký boháč, dnes už musí být člověk pořádně bohatý, aby si mohl dovolit být bez auta.

Růst motorismu vyvolal zuřivý boj mezi motoristy a úřady. Zatímco všechny ostatní války začínají mobilizací, tahle vedla k úplné demobilizaci.

Už samotný způsob, jak tato válka probíhá, jasně zachycuje britského génia na samém jeho vrcholu. Úřady brzy postřehly, že auta jsou jenom pro zlost, ba znamenají přímo ohrožení veřejného bezpečí, a dospěly k názoru, že jim to ježdění musí za každou cenu zatrhnout. A tak policie, ministerstvo dopravy, místní úřady a řada povolaných míst vytvořily spojenými silami tajnou organizaci, která se jmenuje Královská společnost pro zaražení veškeré automobilové dopravy.

Ve struktuře této instituce má každý článek svůj význam. Jde hlavně o to, aby ulice a silnice byly naprosto nesjízdné, doprava co nejdříve ochromena a my tak navěky zachráněni před hrozbou motorismu. Úkolem ministerstva dopravy je nejen zbavit zemi úzkých starých uliček, jak se veřejnost mylně domnívá, ale zbavit ji všech silnic vůbec. Tohoto cíle dosahuje ministerstvo několika osvědčenými úskoky, jako je 1. výstavba silnic, 2. opravování silnic a za 3. zdokonalování silniční sítě, což je vlastně jen rafinovaný způsob, jak šířit zmatek.

1. Ministerstvo pro ochromení dopravy, jak se mu většinou v Královské společnosti říká, má vedle obvyklých záchvatů podnikavosti a občasných návalů sebechvály i nejroztodivnější metody, jak zabránit silniční

95$

výstavbě. V tom mu samozřejmě vydatně pomáhá i zákonodárství země a různé administrativní zásahy - přes své mimořádné schopnosti by ministerstvo vlastními silami nikdy nedokázalo nadělat větší a působivější zmatek než několik set místních úřadů.

Každý v Anglii volá po nových a nových silnicích, ovšem s tím, že by vedly přes cizí pozemky a protínaly cizí města, avšak vlastní půda a nejbližší okolí mu je svato a běda tomu, kdo by mu na ně chtěl sáhnout.

Začne-li se s nějakým novým programem silniční výstavby, padne tedy prvních sedm let na vyřizování stížností nesčetných žadatelů, kteří by chtěli silnic daleko víc. Ale i když se nepodaří přes veškeré úsilí ministerstva zabránit dostavění některé silničky, není to ještě důvod k zoufalství. Vždyť přijímat porážku by nebylo britské. Ještě pořád jsou po ruce dvě metody, jak si s takovou nevítanou silnicí poradit:

a) Jestliže se přes veškerou snahu maličký úsek silnice přece jen uvede do provozu, je přece zase možné provoz zarazit, a to co nejdříve, jak jen to politické poměry po slavnostním zahájení dovolí.

b) Nedá-li se už provozu na silnici zabránit, je vždycky možné jej zarazit aspoň na začátku a na konci.

2. Ještě působivější metodou, jak dohnat motoristy k naprostému šílenství, jsou přestavby á úpravy. Pod záminkou „výborné péče o stav našich silnic” se dá polovina silnic a ulic v Anglii napořád zatarasit, uzavřít, rozpůlit, rozčtvrtit, přeměnit na jednosměrné atd. V tajném nařízení Ministerstva pro ochromení dopravy se praví:

,Jestliže se po sedmi či osmi letech usilovné práce menší úpravy na silnici k našemu politování přece jen dokončí, je třeba navázat spolupráci s místními úřady. Jakmile je silnice pokryta čerstvým, ještě ne zcela zaschlým asfaltem, je nutno postarat se o jeho rozkopání a stejný proces pak opakují úřady pověřené rozvodem vody, po nich telefonní mechanici, zdravotnická zařízení, berní úřady, místní školská komise a nakonec klub

96$

důchodců. Jakmile poslední instituce dovrší svou činnost, může se k běžným silničním úpravám přistoupit od samého počátku.”

3. Dalším trikem Ministerstva pro ochromení dopravy je šířit zmatek, úděs a malomyslnost v řadách motoristů. Tak například se ministr nedávno rozhodl vyjasnit pravidla o přednosti v jízdě na jednosměrném okruhu.

Prohlásil, že tímto se ruší všechna pravidla, kde a jak dávat přednost v jízdě na jednosměrném okruhu. A tím je to přece jasné. Máme přísné pravidlo, že žádné pravidlo neplatí. Když to takto všem jednou a provždy ozřejmil, zrušil znamení, jímž dává řidič druhému najevo, že ho může předjet, a v závěru tohoto nového nařízení vyjádřil naději, že si řidiči budou podobná znamení dávat dál.

4. Další geniální ustanovení si vymyslila policie: auta jsou od toho, aby jezdila a ne aby zastavovala. V tom má policie ovšem docela pravdu. Nač vlastně potřebuje, aby vám dole na ulici postávalo drahé auto, když sám sedíte nahoře v kanceláři? Když chcete někde zůstat, žádné auto k tomu přece nepotřebujete. Nejohavnějším proviněním je podle policie delikt úředně zvaný „narušení provozu na cestě královnině”. Královna v něm figuruje nepochybně proto, aby se dostatečně podtrhla úzká souvislost mezi špatným parkováním a velezradou.

Policie vyžaduje, jak ji k tomu ostatně zavazuje členství v Královské společnosti pro zaražení veškeré automobilové dopravy, aby taxíky zastavovaly cestujícím výhradně uprostřed ulice a také je tam vysazovaly a navíc přitom nedávaly žádné znamení. Přímo si hýčká nejzavilejší řidiče náklaďáků a vypracovala celý složitý systém, jak zajistit, aby zvlášť zatvrzelá těžkotonážní vozidla (jak jim policie láskyplně říká) a jejich vítězoslavné osádky mohly na dobu co nejdelší zablokovat co nejvíce ulic. Klidně zamhouří oči nad vozem zaparkovaným uprostřed ulice, na nejnebezpečnějším místě

97$

nebo úplně lajdácký, ale najednou si něco zamane, a aby ukázala, jak velice jí leží na srdci zájmy veřejnosti, odtáhne vám auto neznámo kam z nejklidnější předměstské uličky.

5. Pravidla parkování, ať už v centru města nebo na okraji, jsou jednou z oněch nerozluštitelných anglických záhad, do nichž cizinec nikdy nepronikne.

a) Jsou ulice - například v Sohu - kde je parkování přes den přísně a naprosto zakázáno. Ty ulice jsou po jedné straně úplně zatarasené auty. A jestli se zastaví i druhá strana, vůbec nikomu to nepřijde. „Přísný zákaz“ se tu mini spíš žertem.

b) Ve všech venkovských městech zablokují hlavní třídu od devíti ráno do půl sedmé večer vozy obchodníků a prodavačů. Chce-li tam navíc zaparkovat dodávka anebo některý zákazník, musí zastavit mezi zaparkovanými vozidly a také tam zastavuje. A tak jsou tyhle ulice čím dál tím nebezpečnější a nakonec se jimi vůbec auto neprodere. Policie nad tím jen shovívavě přivírá oči. Je snad něco špatného, když se britský obchodník brání před zákazníky a zabarikáduje si vchod vlast-ním autem? A na zákaznících přece také nelze žádat, aby si všechno dali jen tak líbit.

c) Tajemství dneska už málokdy tajemstvím zůstává, to je snad všeobecně známo. Obklopuje nás tolik reportérů a televizních kamer, že nejdůvěrnější a nejpřísněji utajované porady jsou vzápětí známy celé světové veřejnosti. Nejpečlivěji střeženým tajemstvím v Anglii dnes nesporně zůstává, kde se smí zaparkovat a kde ne. Asi to najisto neví ani britský ministr spravedlnosti. Nařízení zní asi takto: parkování se povoluje v podstatě všude, avšak všude je přísně zakázáno „narušování pořádku“. A protože parkování se dá za narušování pořádku snadno pokládat, je současně všude zakázáno i povoleno. Je to jen další vítězství onoho jasného anglického způsobu myšlení, jemuž Angličané, tuším, zálibně říkají myšlení empirické.

98$

V poslední době se rozmáhá názor, že motorizace země značně přispěla k přeměně britské povahy. Jistý člen vlády nedávno prohlásil, že jen usedne průměrný Brit za volant, rázem se z něj stává divoch a jeskynní muž. Mám však dojem, že se pan ministr jen chvástá. Řídil jsem auto v New Yorku, Paříži, v Římě, Tokiu i v Londýně a jsem přesvědčen, že se mezi britskými řidiči najde sice spousta silničních pirátů, neurotiků a úplných tupců, ale v podstatě jsou nejzdvořilejší a nejohleduplnější ze všech motorizovaných národů. Sám jsem docela zvyklý na francouzský provoz a nijak mi nevadí, ale většina Britů by náš zmatek na silnicích o Vánocích a svátcích vůbec nemusela pokládat za pravou rozkoš proti normálnímu každodennímu provozu kolem Vítězného oblouku. Přitom jsou Francouzi pořád ještě ztělesněním taktu a starosvětského kavalírství a mírnosti, srovnáme-li je s Japonci. Proč se tedy páni ministři vychloubají, jací jsou Angličané za volantem surovci? Proč se řidiči dívají na ostatní motoristy (obvykle zvané ti blbci) jako na jeskynní muže a barbary? Cistě proto, že hluboko v anglické duši je zakořeněno přání, ba přímo vášnivá touha být hrubcem. Hrubost je nejobdivovanější a nejžádoucnější mužnou neřestí. Zjistil jsem už, že když vynadám Angličanovi, jaký je sprosťák a hrubián, přijme to jako nejhlubší poklonu, a naučil jsem se už nadávat lidem hrubců jen tehdy, chci-li jim hodně zalichotit. Jenže i kdyby se Angličané třeba přetrhli, tohle se jim nepovede. Při velkém úsilí se dokážou přiučit hlouposti, lenosti, zabedněnosti, sobeckosti a neústupnosti a někdy se jim možná podaří zachovat se i krutě. Ale hrubě - to nikdy!

99$

STARÁ ANGLIE

II

Jak radost smutně přijímat

Nevím, jak vlastně vznikla ta hloupá věta, že „Angličané berou své radosti smutně“. Smutně se přece radují Slované. Takový Rus se nepotěší, dokud si pár hodin nezavzlyká na jiné slovanské hrudi. Ale Angličané? Ti zůstanou v radostných chvílích nepohnutí, plaší či neteční - ale smutní? Kdepak smutní.

Místo co by své radosti přijímali se smutkem, snášejí je Angličané statečně, v duchu hodném svých puritánských předků. Často si představuji, jak by si takový dnešní Velký inkvizitor povolal Angličana a vyslal ho na docela obyčejnou dovolenou. Pronesl by chmurný příkaz:

„Za prvé: Nazítří ráno do auta vsedneš a dvanácte a půl hodiny putovati budeš po cestě, která by ti tak čtyři hodiny trvati měla. Cesta zpáteční zabere tobě hodin patnácte a dým a puchy tě téměř zahltí.

Za druhé: Až cíle svého dosáhneš, ve frontách dvanáckráte za den postojíš: třikráte na zmrzlinu, dvakráte na lehátka, třikráte na pivo, jednou na čaj, dvakráte na houpačky pro ratolesti své a jednou jen čistě pro povyražení.

Za třetí: Kdykoli bude ti horko až nesnesitelné, nařizuji ti, bys další mučení podstoupil a vřelým čajem se hojně napojil.

Za čtvrté: Až bude horko k nesnesení, dolů k pobřeží se rozjedeš a dvě a půl hodiny zde prosedíš v autě svém, coby pec rozžhaveném.

Za páté: Kdekoli octneš se, musíš míti kolem sebe lidí alespoň na dva tisíce. Budou ti do uší ječeti a po no—

100$

hou dupati, leč útěchu najdeš v pomyšlení, že ty zase šlapeš na nohy jim.

Pamatuj, že úniku před nimi není. Zkusiti můžeš luhy venkovské, leč i ty obráceny budou v prázdninový rej, posety sáčky všelikými, jakož i konzervami a flaškami prázdnými. A aby utrpení tvoje se zvýšilo, určuji ti dále, bys s sebou na každém kroku tranzistorové rádio nosil a bez ustání Hodinkám hospodyněk či Deníku paní Daleové naslouchal!”

Kdyby se toto všechno mělo pojímat jako krutý trest, hrdí a svobodní Angličané po celé zemi by dávno proti němu vystoupili, tak jako vždy bojovali proti útisku. Jenže oni na tyhle radosti po celý rok usilovně šetří a s nadšením se pak připojují k dalším obětem.

Na Británii pohlíží svět již dlouho s úžasem. Leckde ji měli za zemi dekadentní, rozkládající se a zcela vyčerpanou, ale zjistili, že byli na omylu. Jak to, že Anglie vyšla ze, všech svých zkoušek nejen vítězně, ale i omlazena? Tajemství Britů je docela prosté - když dokážou snášet své dovolené, vydrží už všechno na světě.

Jak neumět anglicky

Měl bych myslím uvést také několik svých poznatků o angličtině. A tu mohu jen opakovat, byť s menšími obměnami, co jsem o tomto problému již kdysi řekl.

Když mě v roce 1938 vypravili do Anglie, domníval jsem se, kdovíjak dovedu anglicky. V Budapešti jsem se svou angličtinou docela vystačil. Dokonce jsem se i anglicky domluvil. Zato když jsem přijel do Anglie, zjistil jsem, že se budapešťská angličtina od londýnské diametrálně liší. Nerad bych vypadal předpojatě, ale musím přiznat, že mi budapešťská angličtina vyhovovala mnohem líp.

V Anglii jsem narazil na dvě obtíže: za prvé jsem nikomu nerozuměl a za druhé nikdo nerozuměl mně. S psanými texty jsem si přece jen poradil snáz. Když

101$

jsem si přečetl úvodník v Tímesech, rozuměl jsem mu docela dobře až na to, že jsem nikdy nechápal, jsou-li Timesy pro anebo proti něčemu. Tehdy jsem si to ještě vysvětloval svou chatrnou znalostí angličtiny.

První krok v mém zlepšování nastal, když mi lidé začínali rozumět, třebaže já vůbec nerozuměl jim. V životě jsem nebyl upovídanější než v téhle době. Ve snaze zakrýt své nedostatky jsem bez ustání vykládal, aby se ostatní pokud možno nedostali k řeči. Stadia srozumitelnosti jsem dosáhl celkem rychle, hlavně díky jednomu příteli, který odhalil důležité lingvistické tajemství, a to, že Angličané především huhňají a mumlají. Povšimli jsme si jednou ve výkladní skříni jakési uzeniny, která vypadala jako salám a nesla název vepřová rolka. Zaradovali jsme se, že jde o kontinentální klobásu, a rozhodli se, že si koupíme kousek k večeři. Vstoupili jsme do obchodu a já pravil: „Čtvrt libry vepřové rolky, prosím.” „Co?“ zeptal se prodavač s výrazem děsu ve tváři. „Čtvrt libry vepřové rolky, prosím,” opakoval jsem pořád ještě nonšalantně. Pak jsem to zopakoval ještě jednou. A znovu a znovu, pořád mamě. Vyslovoval jsem pomalu a důrazně, zkusil jsem způsob, jakým se hovoří k duševně méněcenným, jakým se křičí na hluché i jak se šveholí na děti. Prodavač pořád ještě neměl ponětí, jestli si chceme něco koupit, anebo prodat. Pojednou napadla mého přítele spásná myšlenka. „Nech to na mně,” řekl maďarsky a huhňavě zamumlal, až ho bylo sotva slyšet a rozhodně mu nemohlo být rozumět. Prodavači se rozzářily oči. „Už chápu,” zvolal radostně. „Chcete čtvrtku vepřové rolky. Ale proč jste to neřekli rovnou?”

Další fáze nastala, když jsem začal rozumět cizincům, ale ne Angličanům a Američanům. Čím měl kdo příšernější cizí přízvuk, tím spíš jsem mu rozuměl.

Přešlo však i toto období a já angličtinu pomalu zvládl a rozuměl úplně všemu. Až přišel čas, kdy jsem se svou perfektní znalostí přímo pyšnil. Naštěstí však

102$

člověka někdy potká zkušenost, která ho zase trochu skřípne a naučí ho větší skromnosti. Před několika lety mě přijela navštívit z Maďarska maminka. Rozhodla se, že by ráda chodila s několika známými do kurzu angličtiny. Doprovodil jsem ji tedy do školy, kde nás přijal tajemník, vyptal jsem se ho na nejrůznější třídy a sdělil mu, že se zajímáme o kurz pro začátečníky. Dostalo se mi všech potřebných informací a setrval jsem s tajemníkem v delším rozhovoru, do hloubi duše přesvědčen, že mluvím živou a barvitou angličtinou. Když jsem konečně zaplatil za maminku školné, tajemník na mě s údivem pohlédl a optal se: „Jen za jednoho? A vy chodit nebudete?”

Jak neznat cizí řeči

Rozený Angličan obvykle nezná žádný cizí jazyk. Anglicky také moc dobře nemluví, ale tím se aspoň nechlubí. Nesmírně si však zakládá na tom, že neumí cizí řeči. Neboť naprostá neschopnost proniknout do jediného cizího jazyka patří k největšímu, ne-li jedinému intelektuálnímu úspěchu, jehož průměrný Angličan dosáhl.

1) Jste-li, vážený čtenáři, cizinec a chcete se stát opravdovým Britem, musíte rozhodně zapomenout poslední zbytky všech svých jazykových znalostí. A protože sem patří i znalost vaší mateřštiny, není to jistě úkol lehký. Neztrácejte však odvahu. Znám dost bývalých cizinců, kteří se mohou pochlubit, že se jim podařilo zapomenout vlastní řeč a přitom se vůbec nenaučit anglicky.

2) Jste-li Angličan, nesmíte zapomenout, že není nic směšnějšího a zábavnějšího, než když cizinec mluví anglicky. Že sám žijete třiačtyřicet let ve Stockholmu, Winterthuru anebo v Láhauru a nenaučil jste se ani lámaně žbleptnout švédsky, švýcarskou němčinou či nejjednodušší paňdžábštinou, na tom přece není nic k smí-

103$

chu, ale je přímo k umlácení, když taxikář v Limě umí tak špatně anglicky, že si plete infinitiv s třetí osobou, anebo prodavač novin v Oberammergu chybně užívá participia.

2. Jestli se přes všechnu opatrnost nedokážete uchránit, abyste přece jen nepochytil trošičku z jedné či dvou cizích řečí (někdy to prostě lítá vzduchem a chytnete to jako chřipku), pak o jazyce, který znáte, mluvte vždy jako o italštině, španělštině, japonštině atd. Zato o řeči, která vám zůstává záhadou, se zmiňujte čistě mimochodem jako o „té hatmatilce“.

Jak neznát vůbec nic

Jedno se v Anglii rozhodně naučit musíte, a to že zásadně nesmíte nic vědět. Můžete mít ovšem své názory, pokud je nehájíte příliš dogmaticky, ale vědět něco je nesmírně nevychované. Můžete se domnívat, že dvě a dvě jsou čtyři, můžete o tom být „téměř přesvědčen“, ale dál už pokročit nesmíte. Ano a ne jsou snad dvě nejhrubší slova v angličtině.

Nedávno jsem byl pozván na večeři s několika známými. Jeden z nich - jmenoval se Trevor - se najednou odmlčel a zahloubaně se zeptal:

„Poslyšte, tak jsem si vzpomněl na ten ostrov u Afriky… Někde blízko Tanganiky… Nevíte, jak se jmenuje?”

Hostitelka odvětila příjemně a společensky:

„Bohužel nemám ponětí. Mě se na něco takového raději ani neptejte.” Pohlédla na jednu z přítomných dam: „Možná že by to věděla Evelyn.”

Evelyn se sice narodila a vyrostla v Tanganice, ale teď rozhodně zavrtěla hlavou.

„Nemůžu si právě vzpomenout. Snad by to věděl sir Robert.”

Sir Robert žil na Zanzibaru, ostrově, o němž tu byla řeč, sedmadvacet let jako britský státní příslušník, ale i on s vážnou rozhodností zavrtěl hlavou.

104$

„Také mi to nějak vypadlo z paměti. Víte, jak jsou ta africká jména divná. Ale určitě se to tam nějak jmenuje. Třeba se mi to najednou vybaví.”

Pan Trevor, který otázku nadhodil, byl už celý rozčilený.

„Víte přece, ten zatracený ostrov blízko Dáresalámu. Jmenuje se… No jak se vlastně jmenuje…”

Viděl jsem, že to má užuž na jazyku, a chtěl jsem mu přispěchat na pomoc.

„Nejmenuje se Zan…”

Tu mě však probodly pohledy tak vražedné, že jsem rychle zmlkl. Chtěl jsem to osudné jméno vyslovit jenom v otázce, ale sotva bych je vyřkl, dopustil bych se neodpustitelné společenské chyby. A tak mi uvázlo v krku. Pokračoval jsem stejně zamyšleně:

„Napadlo mě… Nejmenuje se vlastně Československo?”

Viceprezident jedné z našich zeměpisných společností smutně zavrtěl hlavou.

„Mám dojem, že ne… I když to ovšem nemohu tvrdit s určitostí. Spíš bych však soudil, že tak se ten ostrov nejmenuje.”

Pan Trevor byl blízek zoufalství.

„Je to hned na jih od rovníku. Něco jako…”

Ale ne a ne na to jméno přijít. A tu se na něho příjemně, s trochu shovívavým výrazem usmál starší pán s bílou bradkou a sebejistým hrdelním hlasem pravil:

„To myslíte jistě ostrov Zsantsibar, že?”

V jídelně se rozhostilo nepřátelské ticho. Jeden plukovník ve výslužbě po mé levici se ke mně naklonil a zašeptal mi do ucha.

„Němec zůstane vždycky Němcem!”

A biskup po mé pravici zachmuřeně přikývl:

„A potom se diví, proč jsme proti nim tak zaujatí.”

107$

Jak už i zmatek upadá

Vždycky jsem se nesmírně pyšnil anglickým zmatkem a říkal si, že v tomhle oboru jsme mistry nad mistry a hned tak nás nikdo vážně neohrozí. Zásadně si nečtu ve svých knihách, když už jsou vydané, ale k jedné své starší knížce jsem se opojen hrdostí znovu a znovu vracel. Byla tam kapitola, jak takový zmatek naorganizovat. Pochvaloval jsem si, jak neobyčejně vynalézavý je anglický nápad pojmenovat sousední ulice skoro stejnými jmény - jako třeba Belsizské zahrady, Belsizské vily, Belsizská vyhlídka, Belsizská sadová třída atd., neboť takový systém zmátne i seberafinovanější cizince. A pokud by jich několik přece jen zůstalo při smyslech, pomůže číslování domů. Čísla mohou postupovat nejprve po jedné straně ulice a pak se znenadání vracet po druhé, anebo se mohou dát domům místo čísel jména. Rozkošnou variací této myšlenky je třeba jméno Sedmadvacítka, jímž pojmenujete dům, který by měl logicky nést číslo 359. Měl jsem to štěstí, že jsem dva roky bydlel v Jilmové ulici v severozápadním Londýně. Byl jsem na Jilmovou ulici nevýslovně hrdý. Neboť Jilmová ulice dokázala kousek, který byl i v této zemi ojedinělý - najednou se zcela nečekaně změnila ve svou vlastní postranní uličku.

Čekala mě však drtivá rána. Dostal jsem najednou dopis z Německa - zrovna z Německa! - že v jednom městečku (jméno jsem bohužel zapomněl a dopis ztratil) dokázali něco mnohem dokonalejšího než my v Anglii. Domy tu číslují chronologicky - jinými slovy, dům postavený nejdříve má číslo jedna, dům zbudovaný těsně po něm, ale na druhém konci ulice, číslo dvě, pak následuje trojka někde uprostřed atakdále, atakdále. Není snad ani nutné zdůrazňovat, že se tím dosáhne zmatku naprosto dokonalého, a kdysi tak odvážný anglický nápad číslovat domy po jedné straně ulice směrem vzhůru a po druhé zase pozpátku mi teď ve srovnání

108$

s německou myšlenkou připadá zcela dětinský a amatérský.

Vyrovnal jsem se se ztrátou Indie. Byl jsem ochoten přijmout britské občanství, i když jsme už dávno přišli o celé impérium. Přežil jsem potupnou porážku, když Británie prohrála s Austrálií zápas v kriketu. Ale že nás Němci, nejpořádnější a nejsystematičtější ze všech národů, předčí v našem nejvlastnějším oboru a dokážou si ve svých městech nadělat mnohem absurdnější a barvitější zmatek než my - to už bohužel opravdu svědčí o našem úpadku.

Co nás teď ještě čeká? Co jestli nás nakonec rozcupují v kriketu Bulhaři? Nebo nás začnou Albánci učit, jak pálit skotskou whisky? Anebo snad - ne, tak hluboko už klesnout nemůžeme - zavedeme nakonec nějaký logický řád do svých vah a měr? To už bych sám v zoufalství zvolal: Aprés moi le déluge! (Což je už výkřik nejhlubší beznaděje a znamená: Po mně decimální systém třeba i v penězích!)

Jak umírat

Angličané jsou jediní lidé na světě, kteří si libují v umí-rání. Většina ostatních národů pomýšlí na smrt se zbabělým a poněkud opovrženíhodným strachem, jen Angličané se na ni těší.

O smrti se baví jako o něčem docela přirozeném. A vlastně je smrt opravdu přirozenější než třeba narození. Stamiliony lidí se vůbec nenarodí, ale kdo už je jednou narozený, ten také umře. Při náletech za poslední světové války se lidé na kontinentu modlili: „Bože, o kdyby mě to trefilo, aspoň ten život mi zachovej!” Angličané byli jiného názoru: „Jestli mám umřít, prosím, tak ať. Jenom ať nezůstanu mrzákem a taky bych nerad, aby to bolelo.”

V cizině mluví pojišťovací agenti „o jisté možnosti” a o případě, „kdyby se s vámi snad něco stalo”. Angli—

109$

čané mají vše do puntíku propočteno a pomyšlení, co to bude stát pojišťovnu, jim přímo oslazuje poslední hodinku. Nikde na světě neuslyšíte tolik nelítostných vtipů o zestárlých a slabých lidech jako tady. V kontinentálních rodinách se o tom, že rodiče či prarodiče nejsou nesmrtelní, prostě nemluví. Zato mé dvě vlastní děti ke mně nedávno vtrhly do pokoje a ptaly se:

..Tati, čí bude aparát, až umřeš?”

.,Dám vám včas vědět,” odvětil jsem. „Jenže jsem mimochodem pořád ještě naživu. Opravdu za to nemůžu. Ani se o to zvlášť nesnažím.”

Trochu je to urazilo.

„Ty máš ale nápady. Nám to přece nevadí. Chtěli jsme jen vědět, kdo dostane ten foťák.”

A když skutečně poslední hodinka nadejde, nedělají kolem toho Angličané žádný rozruch. Zaživa ani po smrti na sebe za nic na světě nechtějí upozorňovat nebo říct něco nadneseného. Rozhodně si nepotrpí na nezapomenutelná slova rozloučení.

Nikdy nezapomenu na ubohého pána, s nímž jsem jel kdysi na lodi přes Lamanšský průliv. Stáli jsme Sami dva na palubě a kolem zuřila strašlivá bouře. Vítr nemilosrdně bičoval moře, které se vzdouvalo do vysokých vln. Chvíli jsme se tam choulili a mlčeli. Pojednou se přihnal děsivý závan větru a strhl mého společníka z paluby. Jen jedinkrát se mu z vody pode mnou vynořila hlava. A tehdy na mě můj přítel klidně pohlédl a jakoby mimochodem poznamenal:

„Máme dnes poněkud větrno, že?”

Jak nebýt nefair

Británie je ke své nehynoucí slávě jedinou zemí na světě, kde věta „to není fair” ještě působí jako argument. Slovo fair se v žádném jiném jazyce nevyskytuje, a kde jen trochu podobný výraz existuje, má docela jiný význam. Angličané sami moc dobře nevědí, co fair opravdu

110$

znamená. Mám právě před sebou dva vynikající slovníky, ceněné zvláště pro své stručné, výstižné definice, ale s tímhle slovíčkem si nějak rady nevědí. Oba tvrdí, že fair (příd. jm.) znamená: slušné jakosti, nijak zvlášť špatný, docela dobrý, příznivý, slibný, vychovaný, nepředpojatý, přímý, čestný, spravedlivý, neovlivněný zákeřnými či nezákonnými metodami, opak podlého, zdvořilý, příjemný, počestný atd., atd.

Celkem se s tím vypořádaly docela fair. Jenže fair znamená i cosi mnohem víc a také mnohem méně. Jestli Angličanovi něco z jakéhokoli důvodu nepřipadá do-cela správné, pak to prostě „není fair“.

Zkuste však vytknout někomu z kontinentu, že to či ono „není fair“, a zůstane na vás v úžase a bez špetky pochopení s otevřenou pusou civět. Kdo chce být dneska ksakru fair?

Zato když řeknete Angličanovi, že je idiot, jenom se na vás shovívavě usměje, když si na něho vyjedete, že je omezenec, sobec, kruťas, nevychovanec a tupec a ještě ke všemu má špinavý krk, sotva pokrčí rameny, ale když mu vytknete, že nejedná fair, určitě ho to zamrzí a dopálí. Zkusíte-li vykládat zákonodárci, že jeho návrh anebo program vyvolá krvavou revoluci, ani to s ním nehne, ale dokážete-li mu, že nepostupuje fair k té či oné skupině, sám od návrhu ustoupí. Kdybyste se postavili tváří v tvář anglickému vrahovi, který užuž mává nad hlavou sekerou, a pokoušeli se mu vysvětlovat, že jestli vás zabije, určitě ho pověsí, bez dalšího smlouvání a dohadování vám jednu klepne. Je přece jenom fair, aby i zločinec mohl využít své příležitosti - tak to už patří k povolání, které si vyvolil. Ale zkuste ho přesvědčit, že by od něho nebylo fair, kdyby vás chtěl oloupit, a on jen sklapne kufry a pomaže. Kdyby ho oběsili, nijak zvlášť by mu to nevadilo, ale žádný anglický lupič či vrah, který jen trochu za něco stojí, by nestrpěl, aby na něm zůstala pohana, že se zachoval nefair.

111$

Jak se starat sám o sebe

Starat se sám o sebe je jedna ze základních anglických ctností.. Nesmíte si ji vysvětlovat čistě tím, že se opravdu začnete starat sám o sebe (tj. hledět si svého zaměstnání, držet slovo atd.), znamená to krátce, že se nemusíte plést, do čeho vám nic není. Jestli se vám v autobusu někdo náhodou postaví na nohu, nesmíte ho požádat, aby ráčil šlápnout o kus dál, protože je úplně jeho věc, kde si zamanul stát; jestli váš soused pouští do půlnoci na plné pecky televizi nebo rádio, nesmíte mu to mít za zlé, protože je čistě na něm, co se mu chce poslouchat a v kolik hodin; a jestli půjdete mírumilovně po ulici a někdo vám vylije na nejlepší cylindr dva galony vařící vody, která se vypouští z vany rovnou do ulice (viz Starobylé svobody), měl byste jít dál bez jediného, byť sebenepatrnějšího slova námitky - protože je samozřejmě jen osobní záležitostí dotyčného nájemníka, kdy se rozhodne vykoupat se a jak horkou lázeň má v oblibě.

Koncem padesátých let spáchal v Midlandu jistý muž vraždu a celý se přitom pocákal krví. Brzy nato byl poblíž místa činu spatřen neznámý muž, umazaný od krve od hlavy k patě, jak nastupuje do autobusu, ve kterém jelo asi padesát lidí. A než zase vystoupil, zanechav po sobě na podlaze tratoliště krve, nenapadlo ani jednoho z těch cestujících, aby se ho přeptal, odkud jede a co tam dělal. Byli to praví Britové a nestarali se o to, do čeho jim nic nebylo.

Zachovali by se naprosto stejně, kdyby si kolem nich vykračoval vrah s useknutou hlavou své oběti pod paží. Co je konečně komu do toho, jaký si kdo nese balíček!

Vzpomínám si na starou příhodu, kterou jsem slyšel v dětství a která pro mě zpodobňuje základní princip anglického života:

Na londýnské ulici se shýbne muž a chce si uvázat

112$

tkaničku. Co se tak naklání, někdo ho nakopne do zadku, až se rozplácne jak dlouhý tak široký. Trochu zmateně se zvedne a tázavě se zadívá na útočníka. Ten se začne omlouvat:

„Promiňte, prosím vás. Asi jsem se spletl. Myslel jsem, že jste můj kamarád Harry Higgins, a chtěl jsem si z něho udělat legraci.”

Muže (který je zřejmě cizího původu) toto vysvětlení docela neuspokojí a trpce poznamená:

„A i kdybych byl Harry Higgins - to jste mě musel tak nakopnout?“ Nato mu druhý muž důrazně a chladně odpoví: „Dovolte, a co je vám vůbec do toho, jak já si usmyslím nakopnout svého kamaráda Harryho Higginse?“

Sex

I tahle zdánlivě nejneproměnlivější ze všech společenských zvyklostí se mění - a hodně rychle. V jedné své knížce, kde jsem si bral na mušku anglickou povahu, jsem věnoval tomuto předmětu kratičkou kapitolu. Zněla: „Kontinentálci si potrpí na milování, Angličané na ohřívací láhve.“ A to bylo všechno. Dnes už je tahle kapitola beznadějně zastaralá. A ona laskavá dáma (mně zcela neznámá), která mě na to upozornila, měla docela pravdu. Napsala mi v dopise:

„Skutečně nejdete vůbec s dobou. I v tomto ohledu se život změnil, a co je nejdůležitější, pokročila i technika. Dnes už užíváme elektrické ohřívací dečky.“

A život se jistě bude měnit dál. Nemohu na to vzít jed, ale vsadil bych se, že ony známé SOS - Státní oplodňovací stanice - vynalezli Angličané, aby si touto vymožeností ušetřili zbytečnou námahu. Protože znám povahu Angličanů i jejich naprostý nedostatek horlivosti v této oblasti, jsem přesvědčen, že si SOS budou získávat stále větší oblibu a brzy už nebudou výjimkou, ale pravidlem.

113$

Dovedu si už představit chvíli, jistě nepříliš vzdálenou, kdy se ostýchavého muže někdo zeptá na večírku:

“Jakpak se máš, kamaráde? A co manželka? Neobjednali jste si zas přes SOS děťátko? A copak to bude tentokrát - chlapeček nebo holčička?”

Tu se stydlivý mladík zardí až po kořínky vlasů a vykoktá:

„Opravdu nevím… Víte, my SOS nepoužíváme. Dáváme radši přednost samoobsluze.”

Jak se vyhýbat práci

Mnozí lidé se možná podivují, proč se o Angličanech povídá, že nepracují tak pilně jako kontinentálci. Myslím, že jsem tu záhadu vyřešil. Povídá se to o nich nejspíš proto, že opravdu tak pilně nepracují.

Ne snad že by to mělo zvláštní důvod, chybí jim čistě rytmus, nic víc. Dovolte, abych svou myšlenku objasnil.

Za mého mládí se vyprávěl vtip o hloupém aristokratovi, kterému v Rakousku říkají třeba gráf Bobby. Gráf Bobby se vrací z lovu a jeho přítel Rudi se ho ptá, jak pořídil.

„Ale mizerně. Vůbec nic jsem netrefil,” stěžuje si gráf Bobby.

„Jak je to možné? Vždyť do zajíců se tak výborně střílí, běhají pořád cik cak.”

„To máš pravdu,” přikývne gráf Bobby smutně. „Jenže já měl vždycky smůlu. Když jsem střílel cik, běžel zajíc cak, a když jsem střílel cak, utíkal zas cik.”

Totéž platí vcelku o Angličanech. Když pracují (neboli jsou cik), hledí si spíš odpočinout (cak), a když odpočívají (cak), div se nepředřou (cik).

Ve vzácných chvílích, kdy se dvě skupiny Angličanů dostanou do sporu, kdo udělá některou práci, dochází k překvapivému výsledku. Naivně byste možná předpokládali, že obě ty skupiny jsou celé žhavé pustit se do

114$

díla. Ale kdepak. Kdykoliv se Svaz kotlářských dělníků pohádá se Svazem loďařských dělníků, kdo má zatloukat dřevěné hřebíčky do kovu nebo kovové hřebíčky do dřeva, vyhlásí oba dvouměsíční stávku. Jinými slovy (a to je základní zákon anglického pracovního systému), když se dva Angličané horlivě hrnou do nějaké práce, nakonec ji neudělá nikdo.

V továrně, dílně nebo kanceláři se totiž celý den zotavují, aby měli dost síly na vyčerpávající hodiny volna, kdy musí plít, rýt a okopávat zahrádku, hrát golf, vymalovat hostinský pokoj, postavit kůlnu na dvorku atd., atd. Není proto divu, že když konečně padnou do postele, myslí si většinou, že tam jsou od toho, aby si schrupli, a už jsou zas vedle (cak).

Všichni jsme Maďaři

Je však už načase přestat si lhát do kapsy. Nerad se při-znávám, že jsem v celé své knize jenom vzbuzoval falešné naděje, ale už je to bohužel tak. Angličany se stát nemůžete, kdybyste se přetrhli. Protože pravda je prostá - všichni jsme Maďaři. Je to poučka základní a nevyvratitelná jako třeba Pythagorova věta.

Pythagoras nebyl žádný můj příbuzný, ale s hrdostí mohu prohlásit, že na tu druhou poučku přišla má žena. Jednou večer jsem si četl v jisté biografii a najednou jsem udiveně vykřikl: „No tohle!“ Manželka se na mne tázavě zadívala z druhé lenošky. Vysvětlil jsem jí, že jak jsem se právě dočetl, byli rodiče Alfreda Adlera Maďaři. Odpověděla mi stručně a výstižně:

„No a?“

Nemám rád. tenhle obrat, zvlášť když jím někdo reaguje na můj významný a přímo senzační objev. Než jsem se zmohl na odpor, manželka dodala:

„A co by nebyli. Kdekdo je Maďar.“

A znovu se vrátila ke své knize.

Nemám ponětí, jak asi Pythagorova choť přijala man—

117$

želovo sdělení, když jí najednou řekl: „Poslyš, miláčku, nenapadlo tě někdy, že čtverec nad přeponou…” Ale jistě poslouží k mé nehynoucí slávě, že sotva vyřkla manželka svou teorii, hned se mi rozbřesklo. Pochopil jsem, že je to pravda, kterou už nikdo nevyvrátí. Samozřejmě, všichni jsme Maďaři. A je až neuvěřitelné, že na to ještě nikdo nepřišel.

Ta pravda se projevuje v nejrůznějších rovinách.

1. Londýn je obrovské anglické město, ale zároveň malá maďarská vesnice. Většina Maďarů usazených v Londýně vám bude tvrdit, že se svým krajanům sice nevyhýbají, ale čirou náhodou žádné neznají. Samozřejmě že jejich nejbližší přátelé jsou Maďaři - pár bývalých spolužáků, příbuzných atd., ale kromě těch třiceti čtyřiceti žádné maďarské známé nemají. Když se jich za chvilku zeptáte, jestli by vám náhodou nemohli doporučit nějakého doktora, advokáta, zubaře nebo švadlenu, doporučí vám určitě maďarského lékaře, advokáta, zubaře a maďarskou švadlenu, která je prý nejlepší v celé Anglii. Znají náhodou maďarského ševče za rohem, úplného mistra svého řemesla, a maďarského krejčího, před kterým blednou i výtvory módních závodů na Savile Row. Všichni víme, kde se dostane uherský salám, párky a meruňkovice. Všichni chodíme do různých maďarských restaurací, kde se podávají jídla, jaká vařívaly naše maminky. Chodíme se dívat na maďarské tanečníky na Shaftesbury Avenue, poslouchat maďarské houslisty do Wigmore Hallu, tleskat maďarským běžcům do White City a fandit maďarským fotbalistům ve Wemblely - atakdále, atakdále, pořád se něco děje. Nevím, jak jsou na tom ostatní, ale já osobně neviděl v Londýně Angličana už přes dva roky.

Ano, samozřejmě, kdekdo je Maďar. A kdo není, má aspoň maďarského otce nebo babičku. Názorným příkladem je Alexander Korda, otec britského filmového průmyslu. Když zemřel Leo Amery, jeden z největších obhájců

118$

myšlenky Britského impéria, dozvěděl jsem se z nekrologů, že jeho matka byla Maďarka. Leslie Howard, který byl svým chováním i zjevem ztělesněním; ba přímo prototypem moderního Brita, byl… Ale opravdu je nutné pokračovat? Já jsem Maďar, André Deutsch je Maďar. Nicolas Bentley se už napůl pomaďarštil. Královna Mary sice Maďarka nebyla, ale kdykoliv přijímala nějakého Maďara, ráda na sebe prozradila, že má dva maďarské předky.

2. Mohli byste se mě zeptat: „Ale co ti ostatní, i když je jich málo, ti nejsou Maďaři?“

Ti se přece bleskurychle pomaďaršťují. Znám dost Maďarů, kteří tu žijí už léta a nenaučili se z angličtiny ani slovo. Ba pokládají za křivdu a do nebe volající urážku, že se všude kolem nich mluví anglicky. Mluví dál maďarský, všude a na každého, a když jim někdo nerozumí, jeho škoda. Musím však uznat, že se v Londýně za poslední dobu v maďarštině hodně vylepšili.

V malé kavárničce, kam chodí spousta Maďarů, mě tuhle jedna dívka z Yorkshiru mile přivítala: „ Kezétcsókolom, aranyos!“, což znamená: „Rukulíbám, drahoušku!” Znám jednu babičku, která nedávno přijela z Budapešti a za dva roky naučila svá dvě v Británii narozená vnoučata, irskou služebnou a španělskou guvernantku plynně maďarský, aniž sama pochytila jediné slovo z angličtiny, irštiny či španělštiny. Cena za vynikající pedagogický výkon však nesporně náleží jiné maďarské hospodyni, která se rozjela autobusem číslo dvě z Baker Street a chtěla vystoupit na Platts Lane. Shodou okolností však přejela, a když se pojednou octla na Cricklewood Lane a zjistila, že je na jakémsi neznámém místě, vyskočila, zašla k průvodčímu, který byl pravý rozený cockney, typ chlapíka, co si nebere zrovna ubrousek, když chce něco říct.

„Platts Lane? Erre“ zeptala se ho a ukázala jedním směrem. “Arra?“ a ukázala na druhou stranu.

Pro případ, že nejste Maďar a měl jste jen maďarskou

119$

babičku, bych snad měl dodat, že erre znamená tudy a arra tamtudy.

Průvodčího ta pantomima poněkud vyvedla z míry a zeptal se jí anglicky:

„Myslíte Platts Lane, dámo? Jestli se chcete dostat na Platts Lane…“

Paní však zavrtěla hlavou. Nebyla ochotna trpělivě poslouchat nějaké anglické brebentění. Poněkud pozlobené průvodčího přerušila:

„Platts Lane? Erre? Arra?”

Průvodčí to zkusil ještě jednou a hlasitěji:

„Heleďte, dámo, dyť vám tu vysvětluju…“

Paní ho přerušila znovu, ale tentokrát už docela rezolutně:

„Platts Lane: erre? arra?“

Průvodčí si povzdechl a ukázal dozadu:

„Platts Lane? Arra!“

120$

JAK BÝT CIZINCEM

Předmluva – 7$

I

Jak být cizincem docela obyčejným

Varovné slovo začátečníkům … – 9$

O představování – 10$

O počasí – 14$

O duši – 18$

Čaj… – 19$

Sex – 23$

O některých nakladatelích – 23$

O angličtině – 23$

Jak nebýt chytrý – 26$

Jak nadávat – 27$

Jak umět ustoupit – 29$

Jak se naučit přetvařovat – 30$

O prostých radostech … – 33$

Národní vášeň – 34$

Tři nepatrná upozornění – 34$

II

Jak být cizincem zcela neobyčejným

Intelektuál z Bloomsbury – 36$

Elegán z Mayfairu . – 39$

Jak se stát filmovým režisérem – 40$

Jak jezdit autem – 42$

Tři kratochvíle pro řidiče autobusu – 44$

Jak naplánovat město – 47$

Státní zaměstnanec – 51$

Novinařina aneb svoboda tisku – 53$

V parlamentu – 54$

Dostane-li se vám naturalizace – 57$

JAK BÝT ORIGINÁLNÍ

O tom, jak jsem v Anglii omládl – 61$

I

Nová Anglie

Jak být bohatý – 63$

Jak zůstat chudý – 65$

Kterak být třídně uvědomělý – 70$

Nová vládnoucí třída – 72$

Jak se vyhnout cestování – 74$

O snobismu a víně – 78$

O nakupování – 83$

Jak být svoboden – 85$

Chvála televize – 86$

O umění rozprávět – 90$

Jak dělat reklamu – 91$

Jak zarazit veškerou dopravu – 95$

II

Stará Anglie

Jak radost smutně přijímat … – 100$

Jak neumět anglicky – 101$

Jak neznát cizí řeči – 103$

Jak neznát vůbec nic – 104$

Jak už i zmatek upadá – 108$

Jak umítat – 109$

Jak nebýt nefair – 110$

Jak se starat sám o sebe – 112$

Sex – 113$

Jak se vyhýbat práci – 114$

Všichni jsme Maďaři – 117$

POZNÁMKA

Zatímco byla tato kniha v tisku, poučil jsem se z korespondence v Timesech, že Angličané mají pro označení ulice na šedesát synonym. Přimyslíme-li k tomu jména tvořená jediným slovem (Piccadilly, Strand atd.) a vžitá, běžně užívaná jména o dvou slovech jako „Zahradní terasy”, „Kostelní třída” či „Parková ulice”, dosahuje počet názvů snad stovky a možná že i víc. Podle názoru jednoho z pisatelů to jasně dokazuje, že Angličané jsou obdařeni úžasnou fantazií. Podle mého názoru to však svědčí o pravém opaku. Jistá ulice ve West Endu se nejmenuje Haymarket - Senný trh - proto, že by ji snad hravá obrazotvornost Londýňanů zalidnila romanticky oděnými venkovskými kupci, ale čistě že si za posledních tři sta let ještě nikdo nepovšiml, jak citelně poklesl v prostorách mezi Picadilly a Pall Mall obchod se senem.

Z anglického originálu How to be an Alien, vydaného nakladatelstvím Penguin Books Ltd., Londýn 1966, přeložila Zora Wolfová.

Ilustrace Jiří Slíva.

Typografie Jan Jiskra.

Vydal jako svou dvoutisící dvoustou šedesátou šestou publikaci Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství, s.r.o. v Praze 1994.

Odpovědná redaktorka Milena Perglerová.

Vytiskly Ostravské tiskárny, a. s. (mirv1)

Vydání druhé (v Nakladatelství Ivo Železný první). 13/34$

Doporučená cena 52,38 + 2,62 DPH = 55 Kč