C:\Users\Plazma\Desktop\Knhy pdf\M\Miller Henry\Miller, Henry Valentine - 3

Nexus.pdb

PDB Name: Miller, Henry Valentine - 3 …

Creator ID: REAd

PDB Type: TEXt

Version: 0

Unique ID Seed: 0

Creation Date: 30.9.1937

Modification Date: 30.9.1937

Last Backup Date: 1.1.1970

Modification Number: 0

Henry Miller

Nexus

nakladatelství Votobia Olomouc, 1995

KAPITOLA(1)

Haf! Haf haf! Haf! Haf!

Noční štěkot. Štěky štěky štěk. Ječím, ale nikdo neodpovídá.

Vřískám, ale nevrací se mi ani ozvěna.

“Který bys rád - Východ Xerxův nebo Východ Kristův?”

Sám - s vyrážkou na mozku.

Konečně sám. Jak úžasné! Jenom snad, že to není takové, jak jsem si představoval. Kdybych tak byl aspoň o samotě s Bohem!

Haf! Haf! Haf!

Se zavřenýma očima si snažím vybavit její obraz. Tak tady ji máme - vznášející se v temnotě, maska vyhřezlá z příbojového oparu:

Tilla Durieuxová bouche jako lunt; bílé, souměrné zuby; oči ztemnělé řasenkou, víčka dužnatá, zářivě modrá; vlasy rozcuchané, černé jak eben. Herečka z Karpat a vídeňských střech. Zplozená jako Venuše na planinách brooklynských.

Haf! Haf haf! Haf! Haf!

Řvu, ale zní to jako sotva slyšitelný šepot.

Jmenuji se Izák Prach. Jsem v Dantově pátém nebi. Stejně jako Strindberg ve svém deliriu. Opakuji: “Co na tom záleží, je-li člověk tím jediným nebo má-li soka? Co na tom záleží?”

Proč mi najednou vytanula na mysli ta bizarní jména? Všechno spolužáci ze staré dobré Alma Mater: Morton Schnadig, William Marvin, Israel Siegel, Bernard Pistner, Louis Schneider, Clarence Donohue, William Overend, John Kurtz, Pat MacCaffrey, William Korb, Arthur Convissar, Sally Liebowitz, Frances Glanty Nikdo z nich nikdy nezdvihl hlavu. Vyvedeni z rovnováhy, stočeni jako zmije.

Jste tam, kamarádi?

Žádná odpověď.

Jsi to ty, drahý Auguste, kdo v přítmí zdvihá hlavu? Je to Strindberg, Strindberg se dvěma rohy trčícími z čela. Le cocu magnifique.

V jakémsi šťastném údobí - kdy? jak vzdáleném? na které planetě? - jsem se pohyboval ode zdi ke zdi a zdravil se hned s tím a hned zase s oním, se starými dobrými přáteli: Leonem Bakstem, Whistlerem, Lovisem Corinthem, Breughelem starším, Botticellim, Boschem, Giottem, Cimabuem, Pierem della Francesca, Grünewaldem, Holbeinem, Lucasem Cranachem, Van Goghem, Utrillem, Gauguinem, Piranesim, Utamarem, Hokusaiem, Hirošigem - a se Zdí nářků.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 1

Také s Goyou a Turnerem. Každý z nich měl něco vzácného, co mi chtěl sdělit. Ale nejvíc ze všeho Tilla Durieuxová s výmluvnými, smyslnými rty, temnými jako plátky růže.

Stěny jsou teď holé. Ale i kdyby byly plné mistrovských děl, nerozeznal bych nic, uvnitř se rozprostírá temnota.

Stejně jako Balzac i já žiju s imaginárními obrazy, dokonce i rámy těch obrazů jsou imaginární.

Izák Prach, z prachu zrozený a v prach se obracející. Prach jsi a v prach se obrátíš. Připišme k závěti doušku pro připomenutí starých časů.

Anastázie alias Hegoroboru, alias Bertha Filigree z jezera Tahoe-Titicaca a říšského carského dvora se právě nachází na psychiatrii. Šla tam sama, dobrovolně, aby zjistila, jestli je, nebo není normální. Saul štěká v deliriu a věří, že je Izák Prach. Uvízli jsme v ložnici bez předsíně, vybavené jen dřezem a dvojlůžkem. Blesk stíhá blesk. Hrabě Bruga, nejmilejší z loutek, trůní na šifonéru ve společnosti javanských a tibetských modelu.

Šklebí se jako šílenec hltající kotel dryáku.

Kštice z purpurových nití se mu dere z miniaturního tralaláčku a‚ la Bohéma, dovezeného z Galerie Dufayel. Zády se opírá o několik svazků, které si u nás Stázka odložila, než se odebrala do blázince. Zleva doprava čtu: Císařské orgie - Vatikánský podvod - Sezóna v pekle - Smrt v Benátkách - Anathema - Hrdina naší doby - Tragický pocit života - Ďáblův slovník - Listopadové větve - Za principem rozkoše - Lysistrata - Marius Epikurský - Zlatý osel -

Neblahý Juda - Záhadný cizinec - Peter Whiffle - Kvítek - Virginibus Puerisque - Královna Mab - Velký bůh Pan - Cesty Marca Pola - Písně Bilitiny - Neznámý život Ježíše Krista - Tristram Shandy - Hrnec zlata - Černý posed - Kořen a květina.

Jen jediná mezera: Metafyzika sexu od Rozanova.

Na kousku papíru nacházím jejím písmem poznamenaný citát: “Ten zvláštní myslitel N. Federov, Rus všech Rusů, dospěje k osobité formě anarchismu, nepřátelské vůči státu.”

Kdybych to ukázal Kronskému, hned by to popadl a hnal by se s tím jakožto s důkazem do blázince. Důkazem čeho?

Toho, že Stázka to má v hlavě v pořádku.

Bylo to včera? Ano, včera okolo čtvrté ráno. Ubíral jsem se zvolna ke stanici metra, když jsem zahlédl Monu, jak si to v chumelenici ležérně vykračuje zavěšena do svého zápasnického přítele Jima Driscolla. Při pohledu na ně by si člověk řekl, že vidí fialky na zlaté louce. Žádné obavy ze sněhu a ledu, žádná starost o ledové závany od řeky, žádný strach z Boha či člověka.

Jen si tak vykračovali, smáli se, povídali si, broukali si, volní jako ptáci.

Slyšte, slyšte, ptáček zpívá u nebeských bran!

Zpovzdáli jsem je sledoval. Jejich naprostá nonšalance mě málem nakazila také. Najednou jsem prudce zahnul směrem k bytu Osieckého. Říkám tomu jeho “komnaty”. Samozřejmě že se v oknech svítilo a mechanické piáno tiše vyhrávalo morceaux choisis od Dohnanyiho.

“Zdravím tě, sladká vši!” pomyslel jsem si a šel dál. Od Gowanus Canalu stoupala mlha. Nejspíš tající ledovec.

Když jsem dorazil domů, zastihl jsem ji, jak si roztírá po tváři krém.

“Kdes proboha byl?” vyzvídá téměř vyčítavě.

“Jsi zpátky dlouho?”

“Několik hodin.”

“Zvláštní, byl bych přísahal, že jsem odešel z bytu před nějakými dvaceti minutami. Možná jsem se procházel ve spánku. Legrační je, že jsem měl dojem, že tě vidím, jak se procházíš s Jimem Driscollem “

“Vale, ty musíš být nemocný “

“To ne, jenom opilý - chci říct mám halucinace.”

Klade mi chladnou dlaň na čelo, nahmatává puls. Všechno je zjevně normální. Je zmatená. Proč si vymýšlím takové pohádky? Jen abych ji trápil? To nemáme už tak dost starostí? Stázka je ve cvokárně, nájemné je už hezky dlouho nezaplacené Měl bych být rozumnější.

Jdu k budíku a ukazuji na ciferník. Šest hodin.

“Já vím,” ona na to.

“Takže jsi to nebyla ty, koho jsem před chvílí viděl?”

Hledí na mě, jako bych se zbláznil.

“Nic se neboj, zlato,” cvrlikám. “Popíjel jsem celou noc šampaňské. Teď jsem si jistý, žes to nebyla ty, koho jsem viděl - bylo to pouze tvé astrální tělo.” Odmlka. “Mimochodem, Stázka je v pořádku. Zrovna jsem měl delší rozhovor s jedním z lékařů “

“Ty ?”

“Neměl jsem zrovna nic lepšího na práci, tak jsem si řekl, že se zaběhnu podívat, jak se jí daří. Vzal jsem jí nějaké sladkosti.”

“Měl by sis lehnout, Vale. Jsi unavený.” Odmlka. “Jestli chceš vědět, proč jsem se tak zdržela, řeknu ti to. Právě jsem odešla od Stázky. Dostala jsem se k ní asi před třemi hodinami.” Začala se chichotat - nebo snad hihňat? “Řeknu ti to všechno zítra. Je to dlouhé povídání.”

K jejímu úžasu jsem odvětil: “Není třeba, slyšel jsem to všecko před chvilkou.”

Zhasli jsme a vklouzli do postele. Slyšel jsem, jak se Mona pro sebe směje.

Jako vtip na dobrou noc jsem špitl: “Bertha Filigree von Titicaca.”

Často jsem sebou po seanci se Spenglerem nebo Elie Faurem praštil oblečený na postel a namísto hloubání o dávných kulturách jsem bloumal v labyrintu smyšlenek. Ani jedna z nich nebyla schopna vyslovit jediné pravdivé slůvko, dokonce ani o takové prosté věci, jakou je třeba návštěva toalety. Stázka, která byla v zásadě upřímná a pravdomluvná duše, si tento zvyk osvojila, aby se zavděčila Moně. Ale dokonce i na té kouzelné báchorce o tom, že je ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 2

romanovský levoboček, bylo zrníčko pravdy. Její lži nebyly nikdy tak nehorázné jako Moniny. Stázku jste navíc mohli postavit tváří v tvář pravdě a ona hned nedostala hysterický záchvat, ani nevystřelila z místnosti, jako by jí za patami hořelo. Ne, jenom se zeširoka zakřenila, a její úsměv postupně jihnul do sladkého culení andělského dítěte. Bývaly okamžiky, kdy jsem si myslel, že bych se se Stázkou mohl něčeho dobrat. Jenomže přesně v okamžiku, kdy jsem cítil, že už je to na spadnutí, vtrhla do arény Mona jako vlčice chránící svá mláďata a odtáhla ji pryč.

Jedním z témat, kterému se během našich důvěrných rozhovorů vyhýbaly, bylo jejich dětství. I když jsme si povídali sebedéle a já měl pocit, že se jedná o zcela upřímné debaty, zela zde nepřeklenutelná propast, se kterou jsem nic nezmohl. Jak si hrály, kde, s kým - to všecko pro mě zůstávalo čirým tajemstvím.

Vypadalo to, že obě vstaly rovnou z kolébky jako zralé ženy. Ani jedna se nikdy nezmínila o nějakém kamarádovi či kamarádce z dětství, o žádné oblíbené hře. Nikdy nemluvily o ulici, kterou měly rády, ani o parku, kam si chodily hrát.

Přímo jsem se jich zeptal: “Umíte bruslit? Umíte plavat? Hrály jste si někdy na babu?” To se ví, všechno to umí, a ještě víc. Proč by neměly? Ale přesto si stále dávaly pozor, aby nesklouzly do minulosti. Ani jednou si náhle nevzpomněly na nějaký parádní zážitek z dětství.

Tu a tam se jedna nebo druhá zmínila o tom, že měla zlomenou ruku nebo vyvrtnutý kotník - ale kdy? Kde? Znovu a znovu jsem se snažil jemně, obezřetně, jako se vodí kůň do stáje, přivést je k jejich dětství, marně. Podrobnosti je nudily. Co na tom záleží, ptaly se, kdy se co stalo, nebo kde? Dobrá tedy, čelem vzad!

Převedl jsem řeč na Rusko nebo Rumunsko v naději, že v nich vykřešu aspoň jiskřičku vzpomínek. Vedl jsem si přitom pokaždé vskutku obratně - začal jsem o Tasmánii nebo Patagonii a postupně se přibližoval k Rusku, Rumunsku, Vídni nebo k brooklynským planinám. Jako by neměly ani to nejmenší podezření, kam tím směřuji, rozvykládaly se najednou také o zvláštních místech, Rusko a Rumunsko z toho nevyjímaje, pokaždé však způsobem, jako by mluvily o něčem, co jim vyprávěl nějaký cizinec nebo co se dočetly v turistickém průvodci. Stázka, která byla o něco šikovnější, dokonce tu a tam předstírala, že mě přivádí na stopu.

Začala mi třeba líčit ztřeštěnou scénu z Dostojevského, nejspíš si myslela, že mám slabou paměť nebo že není možné si všecky ty nesčetné zápletky z Dostojevského zapamatovat. A jak jsem si mohl být jistý, že mi nevypráví skutečného Dostojevského? Poněvadž mám vynikající paměť na auru věcí, které jsem přečetl. Je nemožné, abych nepoznal padělek Dostojevského stylu. Ale abych ji vtáhl dál, předstíral jsem, že si vybavuji líčenou scénu. Souhlasně jsem přikyvoval, smál se, tleskal, cokoli si přála, ale nikdy jsem nedal ani v nejmenším najevo, že vím, že si vymýšlí. V duchu hry jsem jí však tu a tam připomněl nějakou drobnůstku nebo ji “opravil”. Klidně jsem se s ní sáhodlouze přel o tom, že si úryvek nezapamatovala přesně. A Mona tam zatím seděla, pozorně naslouchala a vůbec netušila, co je pravda, a co ne, byla však šťastná jako blecha, protože jsme se bavili o jejím idolu, jejím bohu, o Dostojevském.

Jak může být tento svět lží a překrucování okouzlující a úchvatný, když to jinak nejde a když nic není v sázce. Nejsme skvělí, my veselí, zatracení lháři? “Škoda že tu Dostojevskij není s námi!” prohlásila tu a tam Mona. Když si dokázal vymyslet všecky ty šílence, všecky ty bláznivé scény, kterými se jeho romány jen hemží, vymyslel si je pro své vlastní potěšení nebo proto, že byl sám rozený lhář a blázen? Ani jednu z nich nenapadlo, že mohou být dvěma “šílenými”

postavami z knihy, kterou píše život neviditelným inkoustem.

Není tedy divu, že skoro každý, ať muž či žena, koho Mona obdivuje, je “šílenec”, zatímco ten, kým pohrdá, je “blázen”.

Když se však rozhodne obdařit mě lichotkou, vždycky mi říká blázen - “Ty jsi takový milý blázen, Vale.” Znamená to, že jsem dostatečně skvělý, dostatečně složitý - aspoň podle jejího názoru - abych patřil do Dostojevského světa.

Občas když básní o mých dosud nenapsaných knihách, zajde někdy až tak daleko, že mi říká druhý Dostojevskij. Věčná škoda, že nejsem schopen vystřihnout tu a tam nějaký ten epileptický záchvat. Tím bych si jistě polepšil.

Bohužel se naopak stává, že příliš brzy sklouznu do “měšťáctví”, čímž se kouzlo prolomí. Jinými slovy to znamená, že začnu být příliš všetečný, příliš hnidopišský, příliš netolerantní.

Dostojevskij podle Monina názoru nikdy nejevil zájem o “fakta”. (Jedna z těch polopravd, které přiměly člověka užasle zamžikat.) Ne, podle Mony se Dostojevskij věčně vznášel v oblacích - nebo byl kdesi hluboko pohřbený. Nikdy se neobtěžoval jen tak si zaplavat na hladině. Rukavice, rukávníky, svrchníky - to ho nikdy nezajímalo. Nikdy se nehrabal v dámské kabelce kvůli jménu či adrese. Žil pouze ve své obrazotvornosti.

Stázka zase měla svoji představu Dostojevského a jeho způsobu života i stylu práce. Navzdory jejím úletům dlužno říct, že byla přece jenom blíž realitě. Věděla, že loutky se dělají ze dřeva nebo papíroviny, nikoli pouze z “obrazotvornosti”, a byla dokonce ochotna připustit, že i Dostojevskij měl svou “měšťáckou” stránku. Co ji nejvíc fascinovalo, byl jeho ďábelský prvek. Podle ní byl ďábel skutečný. Zlo bylo skutečné. Monu naopak zlo v Dostojevském nijak nevzrušovalo, podle ní bylo prostě jen dalším prvkem jeho “obrazotvornosti”. Nic z toho, co bylo v knihách, Monu neděsilo, a takřka totéž platilo i v životě.

Možná právě proto dokázala projít ohněm se zdravou kůží. Ale pro Stázku mohla být třeba i snídaně utrpením, pokud ji zastihla v nesprávné náladě. Stázka měla na zlo nos, cítila je třeba i v ovesných vločkách. Podle ní byl ďábel všudypřítomný, neustále číhající na svou oběť. Nosila proto amulety, které ji měly chránit před zlými silami. Měla-li vejít do cizího domu, nezapomněla se poznamenat zvláštním znamením, přeříkávala zaklínadla v cizích jazycích. Mona se tomu všemu pobaveně usmívala, poněvadž jí přišlo “rozkošné”, že je Stázka tak primitivní, tak pověrčivá. “To je ta slovanská krev,” říkala.

Teď když byla Stázka úředně svěřena do Moniných rukou, zavazovalo nás to pohlížet na situaci jasněji a poskytnout tomuto komplikovanému stvoření poklidnější způsob života. Podle Moniny srdceryvné historky se Stázku podařilo dostat z blázince jen po velkém úsilí. Co jim tam Stázka o sobě - a své přítelkyni - navykládala, ví čert. Po několikatýdenním obratném manévrování se mi podařilo dát dohromady jakousi skládanku toho, jak probíhaly rozhovory mezi Stázkou a doktory. Nemít nic jiného po ruce, musel bych si myslet, že do cvokárny patřili všichni.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 3

Naštěstí jsem získal také jinou verzi příběhu, a to zcela nečekaně od nikoho jiného než od Kronského. Proč se o ten případ osobně zajímal, nevím, Mona nejspíš dala jeho jméno úřadům - jako našeho rodinného lékaře. Také mu patrně zavolala uprostřed noci a uvzlykaným hlasem ho prosila, aby něco udělal pro její milovanou přítelkyni. Mona mi zapomněla říct, že to byl Kronski, kdo dosáhl Stázina propuštění. Také mi neřekla, že Stázka nebyla nikomu svěřena do péče a že pár Kronského slov (úřadům) by mohlo mít neblahé důsledky. To poslední jsem považoval za žvásty a podle toho jsem k tomu i přistupoval. Pravdou nejspíš bylo, že blázinec byl nacpaný k prasknutí. V duchu jsem si říkal, že se jednoho dne do toho špitálu budu muset vypravit sám a zjistit, jak se to všechno doopravdy událo. (Jen tak ze sportu.) Ale to nespěchalo.

Cítil jsem, že stávající situace je jen předehrou či předzvěstí událostí, které teprve přijdou.

Mezitím jsem se poflakoval po Village, kam mne nohy zanesly.

Prošmejdil jsem to tam křížem krážem jako toulavý pes. Kdykoli jsem došel ke kandelábru, zdvihl jsem zadní nohu a pomočil ho.

Haf haf! Haf!

Častokrát jsem se přistihl, jak stojím před Železným kotlem, kde jsem se pak opíral o zábradlí ubohého trávníčku, teď po kolena zasypaného černým sněhem, a pozoroval to hemžení. Mona obsluhovala dva stoly u okna. Sledoval jsem ji, jak cupitá sem a tam v bledém světle svíček a roznáší jídlo. Mezi rty měla vždycky přilepenou cigaretu a ústa pokroucená do věčného úsměvu, kterým zdravila zákazníky. Tu a tam se u stolu usadila Stázka - vždycky zády k oknu.

Položila si lokty na stůl a složila hlavu do dlaní.

Zpravidla tam pak zůstala sedět, dokud poslední host neopustil lokál; pak si k ní přisedla Mona. Podle výrazu její tváře se dalo soudit, že se okamžitě pustily do živého rozhovoru. Někdy se smály tak rozjíveně, až to jimi cloumalo.

Pokud se k nim v takovém rozpoložení pokusil připojit někdo z jejich známých, ať muž nebo žena, odehnaly ho jako dotěrný hmyz.

O čem si ta dvě stvoření mohla povídat, že tomu tolik, tolik propadala? A co na tom bylo tak nekonečně směšného?

Na to mi odpovězte a já vám na jedno posezení napíšu dějiny Ruska.

Když se zvedly k odchodu, vzal jsem nohy na ramena. Ležérně a rozverně jsem kráčel ulicemi, nakoukl sem, nakoukl tam, až jsem se většinou dostal na Sheridan Square. Tam na rohu, vždycky v záplavě světel jak salón ze starých časů, stál podnik Minnie Irigátora. Věděl jsem, že tam ty dvě nakonec taky nakouknou.

Čekal jsem vždycky jen tak dlouho, dokud se neuvelebily na svých místech. Pak jsem mrkl na hodinky a snažil se odhadnout, za jak dlouho - za dvě či tři hodiny - se aspoň jedna z nich vrátí do doupěte. Bylo utěšující pohlédnout naposledy jejich směrem a vidět, že už jsou obě středem pozornosti. Utěšující - to je ale slovo! - vědět, že se jich ujmou milá stvoření, která jim rozumí a jsou vždycky připravena jim pomoci. Také stálo za to rozjímat cestou k metru nad tím, kdo z přítomných byl kluk a kdo děvče, což bylo možné rozpoznat jen podle zcela nepatrných odlišností v oblékání, které by zamotaly hlavu i expertu na bertillonáž.

Pánové byli pokaždé připraveni zemřít pro dívky - a naopak.

Nebyli snad všichni v prochcané blechárně, kde musí pojít každá čistá a slušná duše? Opravdu, jeden větší drahoušek než druhý, celá ta parta. Vylomeniny jaké dokázali vymyslet! Úžasné! Všichni do jednoho, hošánkové především, byli rození umělci. Dokonce i ti nesmělí drobečkové, co vysedávali v koutku a žužlali si nehty.

Bylo to snad právě spojení s tímto světem, kde vládla láska a vzájemné porozumění, co přivedlo Stázku k přesvědčení, že mezi Monou a mnou není všechno, jak by mělo být? Nebo jsem to způsobil já svými palcátovými údery, které jsem rozséval v okamžicích pravdy a upřímnosti?

“Neměl bys Monu osočovat, že ti lže nebo že tě podvádí,” řekla mi jednou večer. Není mi vůbec jasné, jak se mohlo stát, že jsme spolu byli sami. Nejspíš to bylo proto, že Mona měla každou chvíli odněkud přijít.

“A z čeho bych ji tedy měl podle tebe osočovat?” odvětil jsem a napjatě očekával, co bude následovat.

“Mona není lhář, a ty to víš. Vymýšlí si, překrucuje, fantazíruje protože je to tak zajímavější. Myslí si, že ji máš radši, když věci komplikuje. Příliš si tě váží, než aby ti lhala.”

Nenamáhal jsem se s odpovědí.

“Copak to nevíš?” zvýšila hlas.

“Upřímně řečeno, ne!” řekl jsem.

“Chceš říct, že baštíš všechny ty neuvěřitelné historky, které ti servíruje?”

“Pokud se ptáš, jestli je to pro mě jen nějaká zábavná hříčka, tak není.”

“Ale proč by tě měla podvádět, když tě tak hluboce miluje? Víš dobře, že jsi pro ni vším. Ano, vším.”

“A proto na mě žárlíš?”

“Žárlit? Vadí mi, že se k ní chováš, tak jak se chováš, že jsi tak zaslepený, tak krutý, tak “

Zvedl jsem ruku. “Kam vlastně míříš?” zeptal jsem se. “Co je to za hru?”

“Hru? Hru?” Vztyčila se jako rozhněvaná a naprosto šokovaná carevna. Vůbec si při tom nevšimla, že má rozepnuté kalhoty a podolek košile vystrčený ven.

“Posaď se,” řekl jsem. “A zapal si ještě.”

Odmítla se posadit. Místo toho přecházela sem a tam.

“No tak čemu dáš přednost?” začal jsem. “Tomu, že mě Mona miluje natolik, že mi musí den co den lhát? Nebo tomu, že miluje tebe natolik, že nemá odvahu mi to říct? Nebo miluješ ty ji natolik, že nesneseš, když je Mona nešťastná?

Nebo, to bych se rád dozvěděl v prvé řadě - víš vůbec, co je to láska? Řekni mi, bylas někdy zamilovaná do muže? Vím, žes kdysi měla psa, kterého jsi milovala, tak jsi mi to aspoň řekla. Taky vím, že ses milovala se stromy. Vím, že miluješ víc, než nenávidíš, ale - víš vůbec, co je to láska? Když potkáš dva lidi, kteří se šíleně milují, posílí tvoje láska k jednomu z nich jejich vztah, nebo ho zničí? Řeknu to ještě jinak. Možná ti to pak dojde. Jestliže se sama považuješ za ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 4

objekt lítosti a někdo ti dá najevo ryzí náklonnost, skutečnou lásku, bude ti pak ještě záležet na tom, že on nebo ona je ženatý či vdaná? Myslím, jestli se spokojíš jenom s tím, že jeho lásku přijmeš? Nebo ji budeš chtít výlučně pro sebe?”

Odmlka. Těžká odmlka.

“A co tě vede k přesvědčení,” pokračoval jsem, “že si lásku zasloužíš? Proč si vlastně myslíš, že jsi milována? A pokud si myslíš, že jsi, umíš lásku oplácet? Posaď se, proč se neposadíš? Víš, můžeme si doopravdy skvěle popovídat.

Možná se i někam dostaneme. Možná že přijdeme pravdě na kloub. Já jsem ochoten se o to pokusit.” Vrhla na mě zvláštní, vyplašený pohled. “Říkáš, že Mona si myslí, že mám rád věci složitější, než jsou. Mám-li ti říct pravdu, tak nemám. Teď se podívejme na tebe. Ty jsi vlastně velmi jednoduchá bytost celá z jednoho kusu, že? Integrovaná, dalo by se říct. Jsi tak bezpečně zajedno sama se sebou a celým širým světem, že ses nechala zavřít do blázince na pozorování jenom proto, aby ses o tom ujistila. Jsem snad příliš krutý? No tak, zasměj se, jestli můžeš. Věci vypadají podivně, když je obrátíš vzhůru nohama. Kromě toho, tys nešla na pozorování z vlastní vůle, že ne? To byla jen další z Moniných povídaček, že? To víš, že jsem to zbaštil - protože jsem nechtěl zničit vaše přátelství. Teď když jsi díky mému úsilí venku, bys mi ráda dala najevo svou vděčnost. Je to tak? Nechceš mě vidět, jak se trápím. Zvlášť když žiju s někým, kdo je ti tak drahý a blízký.”

Začala se pochichtávat navzdory tomu, že byla pořádně naštvaná.

“Poslyš, pokud by ses mě zeptala, jestli na tebe žárlím, pak bych musel říct, i když velice nerad, že ano. Nestydím se zato přiznat, že mě ponižuje pomyšlení, že někdo jako ty ve mně probouzí žárlivost. Nejsi ani zdaleka typ, jaký bych si vybral za svého soka v lásce. Nemám obojetníky rád o nic víc než lidi s šesti prsty. Jsem předpojatý. Buržoazní, jestli chceš. Nikdy jsem nemiloval psa, ale také jsem k žádnému necítil nenávist. Potkal jsem teplajzníky, co byli zábavní, chytří, talentovaní, okouzlující, ale s žádným se mi nechtělo žít. A to nemluvím o morálce, to doufám chápeš. Mluvím o tom, co mi sedí, a co ne. Určité věci mi prostě jsou proti srsti. Zdá se mi velmi nešťastné, mám-li to říct šetrně, že to mou manželku k tobě tak táhne. To zní legračně, ne? Skoro literárně. Když už mě mermomocí chtěla podvádět, proč si na to nevybrala normálního chlapa? Klidně i někoho, koho nemůžu ani cítit. Ale ty doprdele! Proti tobě se nemám jak bránit.

Už jenom čekám na to, až se mě někdo zeptá: ,Hele, co s tebou není v pořádku?’ Protože s mužským, jehož manželka se zbláznila do jiné ženy, prostě musí být něco v nepořádku. Dělal jsem, co jsem mohl, abych přišel na to, co se mnou je v nepořádku, ale za nic na světě nemohu na nic přijít. Navíc dokáže-li žena milovat jinou ženu stejně vášnivě jako muže, se kterým žije, pak na tom není nic zlého, co? Nikdo jí nemůže dávat vinu za to, že v sobě objevila nezvyklou náklonnost, není to tak? Ale co když má manžel takové neobyčejné ženy pochybnosti o její výjimečné schopnosti milovat? Co když má manžel důvod se domnívat, že s tímto neobyčejným darem lásky je spojeno jisté zmatení přetvářky a skutečnosti? Co když si žena svého muže připravuje tím, že podle a soustavně otravuje jeho mysl, vymýšlí si ty nejfantastičtější historky, všechny samozřejmě nevinné, o svých zkušenostech s děvčaty před svatbou. Nikdy ale otevřeně nepřizná, že by s nimi spala. Pouze na to neustále naráží a naznačuje, že by to tak mohlo být. A v okamžiku, kdy manžel tedy já dá najevo strach či obavy, ona začne všechno tvrdošíjně popírat a trvá na tom, že něco takového se mohlo zrodit jen v něčí bujné fantazii Sleduješ mě? Nebo je to na tebe příliš komplikované?”

Posadila se, obličej náhle smrtelně vážný. Seděla na okraji postele a zkoumavě mi hleděla do tváře. Najednou se začala smát, byl to satanský smích, a vykřikla: “Tak o tohle ti jde! Teď se ty snažíš otrávit moji mysl!” Z očí jí vyhrkly slzy a rozvzlykala se.

Jak už to bývá, dorazila Mona právě v nejlepším.

“Cos jí to udělal?” byla její první slova. Vzala chudáka Stázku do náruče, hladila ji po vlasech a utěšovala konejšivými slůvky.

Dojemná scéna, avšak poněkud příliš jako vystřižená, než aby to se mnou nějak zvlášť hnulo.

A koruna toho všeho - ať Stázku ani nenapadne jít domů, musí zůstat přes noc u nás a odpočinout si.

Stázka na mne tázavě pohlédla.

“Jistě, jistě,” přikývl jsem. “Psa bych do takové noci nevyhnal.”

Nejpraštěnější scénou, když si to teď zpětně promítám, bylo, když se Stázka převlékla do měkké, průsvitné noční košilky, ještě dýmku do úst a bylo by to dokonalé.

Ale vraťme se k Fjodorovi Ty jejich věčné nesmysly o Dostojevském mě občas dokázaly hezky nadzvednout. Já jsem se nikdy nesnažil předstírat, že jsem Dostojevského pochopil. Rozhodně ne všechno, co napsal. (Znám ho, jako zná člověk spřízněnou duši.) Dokonce jsem od něj dodnes nepřečetl všechno. Vždycky jsem si říkal, že si nechám něco v zásobě, abych měl co číst na smrtelné posteli.

Nejsem si například jistý, zda jsem četl jeho Dream of the Ridiculous Man* či o něm vůbec slyšel. Také si nejsem jistý, jestli vím, kdo to byl Marcion a co to je marcionismus.

V Dostojevském je spousta věcí stejně jako v životě, u kterých mi nevadí, že pro mne zůstanou navždy záhadou. Líbí se mi smýšlet o Dostojevském jako o někom zahaleném neproniknutelným oparem tajemství. Nedovedu si ho například představit v klobouku - takovém, jaké dával Swedenborg svým andělům. Taky mě vždycky fascinuje poslouchat názory ostatních na Dostojevského, i když v nich nenacházím žádný smysl. Teprve nedávno jsem narazil na citát, který jsem si zapsal do notesu. Myslím, že byl od Berďajeva. “Po Dostojevském už není člověk nikdy tím, čím byl.”

Povzbuzující myšlenka pro trpící lidskou duši.

Co se toho druhého týče, nikdo jiný než Berďajev nemohl napsat toto: “V Dostojevském najdeme složitý přístup ke zlu. Z velké části to může vypadat, jako že scházel na zcestí. Na jedné straně zlo je zlo, a jako takové je třeba ho odhalovat a pálit. Na druhé straně je zlo duševní zkušeností člověka. Je jeho součástí. Člověk může být na své pouti obohacen zkušeností se zlem, avšak zlo je třeba chápat správným způsobem. Není to zlo samo o sobě, co člověka obohacuje. Člověk je obohacen duševní silou, kterou v sobě probudí, aby zlu vzdoroval. Člověk, který říká: ,Oddám se zlu, abych byl obohacen,’ nikdy obohacen nebude. Takový člověk hyne. Je to však právě zlo, co je zatěžkávací ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 5

zkouškou lidské svobody “

A ještě jeden citát (opět z Berďajeva), jelikož nás přibližuje o stupínek blíž k nebi: “Církev není Božím královstvím. Církev se objevila v historii a hrála v historii; církev neznamená přeuspořádání světa, objevení nového nebe a nové země. Boží království je přeuspořádáním světa. Nikoli pouhým přeuspořádáním jednotlivce, ale přeuspořádáním společnosti a vesmíru. A to je konec tohoto světa, světa špatností a ošklivostí. Konec světa je základem nového světa, světa pravdy a krásy. Když Dostojevskij řekl, že krása spasí svět, měl na mysli přeuspořádání světa a příchod Božího království, a to je eschatologická víra “

Sám za sebe musím říct, že pokud jsem měl někdy nějakou víru, ať již eschatologickou či jinou, byl to právě Dostojevskij, kdo mě jí zbavil. Nebo bych to možná měl upravit prohlášením, že “vystihl malichernost” oněch kulturních aspirací zplozených mou západní výchovou. Asijská část, ten Mongol ve mně, zůstala netečná a zůstane netečná napořád. Mé mongolské já nemá nic společného s kulturou či osobností; představuje kořenovou bytost, jejíž míza proudí zpět k jakýmsi bezvěkým matečným údům genealogického stromu. Do tohoto nesmírného rezervoáru byly pohlceny všechny chaotické prvky mé vlastní podstaty i amerického dědictví, stejně jako jsou oceánem pohlcovány řeky, které se do něj vlévají. Je zvláštní, že jsem chápal Dostojevského, nebo spíš jeho postavy a problémy, které je sužovaly, lépe jako rodilý Američan, než jak bych je patrně chápal jako Evropan. Podle mého názoru sedí anglický jazyk Dostojevskému lépe (když už ho někdo musí číst v překladu) než francouzština, němčina, italština či jiný neslovanský jazyk. Americký život od své gangsterské úrovně až po úroveň intelektuální má paradoxně obrovskou podobnost s Dostojevského mnohotvárností všedního života na Rusi. Jakou lepší zkušební půdu si člověk může přát než metropolitní New York, v jehož konglomerátové zemi se daří každé lehkovážné, nízké či blboučké myšlence jako plevelu? Stačí jen pomyslet na zdejší zimu, na to, jaké to je být hladový, opuštěný, zoufalý v labyrintu monotónních ulic vinoucích se podél monotónních domů našlapaných monotónními jedinci, kterým se v hlavách honí monotónní myšlenky. Monotónní a současně neomezené!

Přestože miliony mezi námi Dostojevského nikdy nečetly, ba dokonce nejsou schopny poznat jeho jméno, je-li vysloveno, přesto jsou tyhle miliony přímo z Dostojevského. Vedou zde v Americe stejně bizarní, “náměsíčný” život, jaký žily Dostojevského ruské postavičky v jeho představivosti. Jestliže včera byla jejich existence ještě považována za lidskou, zítra nabude jejich svět podoby a siluety mnohem fantasmagoričtější než kterýkoli z Boschových výtvorů.

Dnes mezi námi proplouvají tělo na tělo, a nikoho zjevně neděsí jejich předpotopní zjev. Někteří vskutku pokračují v honbě za svým posláním - modlí se podle evangelia, oblékají mrtvoly, pečují o slaboduché - jako by se v žádném okamžiku nic nedělo. Nemají ani v nejmenším zdání skutečnosti, že “člověk již není tím, čím byl”.

KAPITOLA(2)

Ech, monotónní povyražení z courání ulicemi za zimního rána, kdy traverzy přimrzají k zemi a mléko trčí v lahvích jako stopky muchomůrek. Severský den, kdy by ani to nejpitomější zvíře nenapadlo vystrčit čenich z nory. Pozdravit cizince v takovém dni a požádat ho o almužnu je naprosto nemyslitelné. V takovém kousavém, vlezlém mrazu, kdy ledový vítr fičí ponurými kaňony ulic, se nikdo, kdo má všech pět pohromadě, nezastaví na tak dlouho, aby mohl sáhnout do kapsy pro pár drobných. V takovém ránu, které by v pohodlí usazený bankéř nazval “jasným a jiskrným”, nemá žebrák právo hladovět či mít potřebu někam se svézt tramvají. Žebráci jsou pro teplé, slunné dny, kdy se dokonce i zarytý sadista zastaví, aby nasypal ptákům.

Právě v takovém dni jsem sebral kolekci svých vzorků a vydal se za jedním z otcových zákazníků. Věděl jsem už dopředu, že se mi nepodaří získat objednávku, ale o to mi ani nešlo. Zoufale jsem si potřeboval s někým promluvit.

Byl tu jeden konkrétní jedinec, kterého jsem si vždycky vybíral pro podobné příležitosti. S ním totiž den mohl skončit, a zpravidla také končil, tím nejneočekávanějším způsobem. Občas, musím dodat, si tento člověk také objednal oblek.

Trvalo mu pak celé roky, než vyrovnal účet. I tak to byl pořád zákazník. Tátovi jsem namluvil, že jdu za Johnem Stymerem, abych mu prodal kompletní výbavu, o které jsem byl přesvědčen, že ji právě potřebuje. (Stymer nám neustále vykládal, že se jednoho dne stane soudcem.) Nikdy jsem se otci nesvěřil s tím, jaké rozhovory s tímto chlápkem vedu.

“Zdravím vás! Co vás ke mně přivádí?”

Takto mne obvykle zdravil.

“Musel jste se zbláznit, jestli si myslíte, že potřebuji šaty. Ještě jsem vám přece nezaplatil ani za ten poslední oblek, pokud se nemýlím. Kdy jsem ho vlastně koupil? Před pěti lety?”

Sotva zdvihl hlavu od haldy papírů, do kterých měl zavrtaný nos.

Kancelář byla plná nevábného smradu, způsobeného jeho zlozvykem prdět dokonce i v přítomnosti své stenografky.

Také se pořád šťoural v nose. Jinak by - vnějškově - mohl být klidně pan Kdokoli, právník jako každý jiný.

S hlavou stále ještě ponořenou do úředních lejster zachrchlal:

“Co zrovna čtete?” Než jsem stihl odpovědět, dodal: “Mohl byste počkat pár minut venku? Mám tu problém. Ale nechoďte pryč Chci si s vámi popovídat.” Nato sáhl do kapsy a vytáhl dolarovou bankovku. “Kupte si kafe, a přijďte tak za hodinu poobědváme spolu, co vy na to?”

V předpokoji zatím čekalo půl tuctu klientů na slyšení. Každého z nich poprosil ještě o chviličku strpení. Někteří z nich tak proseděli celý den.

Na cestě do kavárny jsem rozměnil bankovku, abych si koupil noviny. Při zběžném pročítání zpráv jsem měl vždycky pocit, že pocházím z jiné planety. Navíc jsem si před rozhovorem s Johnem Stymerem potřeboval jako rozcvičku trošku zamotat hlavu.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 6

Při listování novinami jsem se zamyslel na Stymerovým velkým trápením - Masturbací. Už několik let se marně snažil zbavit tohoto zlozvyku. Na mysli mi vytanuly úryvky našeho posledního rozhovoru. Vzpomněl jsem si, jak jsem mu doporučil, aby si zašel do slušného bordelu. Jak se na to zatvářil! “Cože? Já? Ženatý muž, aby se zapletl s houfem špinavých kurev?” Na to mě nenapadlo říct nic lepšího než: “Nejsou přece všechny špinavé!”

Co však bylo dojemné, když na to teď myslím, byl zápal a naléhavost, s jakou mě žádal, jestli bych nevěděl o něčem, co by mu pomohlo s onanováním přestat. O čemkoliv. “Ušmikni si ho!” chtělo se mi říct.

Hodina uplynula. Pro něj byla hodina jako pět minut. Nakonec jsem vstal a došel ke dveřím. Venku byl takový mráz, že jsem skoro běžel.

K mému překvapení na mě čekal, seděl v kanceláři s rukama složenýma na stole, oči upřené k jakémusi bodu v nekonečnu.

Balíček vzorků, který jsem nechal na jeho stole, byl otevřený.

Oznámil mi, že se rozhodl objednat si oblek.

“Nijak to nespěchá,” řekl. “Nepotřebuji nové šaty.”

“Pak si nic nekupujte,” řekl jsem. “Víte dobře, že jsem vám nepřišel vnutit oblek.”

“Víte,” řekl, “že jste jediný člověk, se kterým si mohu opravdu popovídat? Kdykoli vás vidím, vždycky o něco vyrostu Co mi doporučíte tentokrát? Myslím, pokud jde o literaturu. To poslední, Oblomov, nemýlím-li se, na mě veliký dojem neudělalo.”

Odmlčel se - nikoli proto, aby počkal, co na to řeknu, nýbrž proto, aby se dostal do tempa.

“Od té doby, co jsme se viděli naposled, jsem si udělal známost. Překvapuje vás to? Ano, mladou dívku, velmi mladou, a nymfomanku jak vyšitou, úplně mě vyždímala. Ale z toho si nedělám těžkou hlavu. To má žena Je k zešílení, jak na mně pracuje, můžu se z toho zbláznit.”

Všiml si úsměvu na mé tváři, a proto dodal: “To není ani trochu k smíchu, to vám řeknu.”

Zazvonil telefon. Stymer pozorně naslouchal a nějakou dobu jen mumlal ano, ne, ano. Naráz však zařval do mluvítka: “Já nestojím o žádné vaše špinavé peníze. Sežeňte mu jiného obhájce.”

“Představte si, že se mě pokoušejí podplatit,” řekl, když praštil sluchátkem. “A soudce taky. Velký zvíře.” Hlasitě se vysmrkal.

“No, kde jsme to přestali?” Vstal. “U jídla a vína se nám bude povídat líp, ne?”

Vzali jsme si taxík a nechali se odvézt do italské restaurace, kam Stymer rád chodil. Bylo to útulné místo načichlé vínem, pilinami a sýrem. A téměř liduprázdné.

Když jsme si objednali, řekl: “Nevadí vám, když povídám pořád jen o sobě? Je to myslím taková moje slabost.

Dokonce i když čtu knihu, dobrou knihu, neubráním se, abych při tom nemyslel na sebe a své problémy. A ne že bych se považoval za nějak zvlášť důležitého, rozumíte, je to prostě taková posedlost.”

“Vy jste taky posedlý,” pokračoval, “ale nějak zdravěji. Víte, já jsem pohlcen sám sebou a nenávidím se, je to skutečné pohrdání, to vám řeknu. O nikom jiném bych nebyl schopen smýšlet podobně.

Znám se zatraceně dobře a myšlenky, co jsem zač a jak se musím jevit ostatním, mě žerou. Mám pouze jedinou dobrou vlastnost:

Jsem čestný. Ale na tom nemám žádnou zásluhu. Je to čistě pudová záležitost. Ano, jsem čestný ke svým klientům -

a jsem čestný sám k sobě.”

Přerušil jsem ho: “Možná jste k sobě čestný, jak říkáte, ale nezaškodilo by vám, kdybyste byl velkorysejší. Myslím sám k sobě. Pokud se nedokážete sám k sobě chovat uctivě, jak myslíte, že se k vám budou chovat ostatní?”

“Nemám to v povaze, abych se zaobíral takovými myšlenkami,” odvětil pohotově. “Já jsem zpátečnický puritán, a navíc degenerovaný. Vzpomínáte si, jak jste se mě kdysi ptal, jestli jsem četl něco od markýze de Sade? No, zkoušel jsem to, ale nudilo mě to k smrti. Možná je na můj vkus příliš francouzský. Nechápu, jak ho někdo může nazývat božským markýzem. Vy snad ano?”

V tu chvíli jsme ale už ochutnali chianti a byli jsme až po uši ve špagetách. Víno mělo zvláčňující účinek. Stymer toho dokázal vypít opravdu hodně, než mu začala těžknout hlava. To však byl jeho další problém - jeho neschopnost přestat se hlídat, dokonce i pod vlivem alkoholu.

Jako by mi četl myšlenky, začal rozprávět o tom, že je mentalistou. “Mentalistou, který dokáže přinutit k přemýšlení dokonce i svýho bimbáska. Zase se smějete. Ale je to tragické. Ta holka, o které jsem mluvil - ona si myslí, jaký nejsem skvělý prcíř. Ale nejsem. Ale ona Je to opravdová šoustalice. Já píchám svým mozkem. Jako bych dělal nějaký výzkum - akorát že ptákem místo hlavou. Zní to trhle, co? A taky že je to trhlé. Čím víc totiž šoustám, tím víc jsem zaměřený sám na sebe. Tu a tam - když jsem s ní - mám nutkání se zeptat sám sebe, kdo to je na druhém konci. Možná je to následek té vleklé masturbace. Rozumíte mi? Místo toho, abych si to dělal sám, mi to dělá někdo jiný. Je to lepší než onanie, protože člověk od toho má ještě větší odstup. To děvče si to pochopitelně náramně užije. Může si se mnou dělat, co se jí zamane. To ji provokuje a vzrušuje. Ale co neví - a možná by dostala strach, kdybych jí to řekl - je to, že já u toho vlastně nejsem. Znáte ten obrat - být jedno velké ucho? No a já jsem jeden velký mozek. Mozek s naroubovaným čurákem, pokud se to dá tak říct Mimochodem, občas se vás chci zeptat, jak jste na tom vy. Jak se cítíte, když to děláte vaše reakce a všechno to kolem. Ne že by mi to mohlo nějak pomoci. Ale jsem prostě zvědavý.”

Najednou změnil téma. Zeptal se, zda jsem už něco napsal. Když jsem řekl, že ne, řekl: “Píšete i teď, jenom si to neuvědomujete. Píšete vlastně pořád, nechápete?”

Udiven tímto pozorováním jsem zvolal:

“Myslíte mě nebo kohokoli?”

“Jistěže ne kohokoli! Myslím vás, vás.” Jeho hlas nabyl přísného, nerudného tónu. “Jednou jste se mi svěřil, že byste rád psal. No a kdy hodláte začít?” Odmlčel se, aby si vzal další sousto. Ještě ani úplně nepolkl a už pokračoval: ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 7

“Proč si myslíte, že s vámi takto mluvím? Protože jste dobrý posluchač? Ani náhodou! Mohu si vám vylévat své srdce, protože vím, že jste převážně nezaujatý. Nejsem to já, John Stymer, co vás zajímá, nýbrž to, co říkám. Nebo možná spíš to, jak vám to říkám. Ale vy zajímáte mě, to rozhodně. To je celý ten rozdíl.”

Chvíli tiše žvýkal.

“Vy jste skoro stejně komplikovaný jako já,” pokračoval. “To víte, ne? Zajímalo by mě, co přiměje lidi k činnosti, především takové typy, jako jste vy. Žádné strachy, nikdy na vás nebudu vyzvídat, protože je mi jasné, že byste mi neřekl pravdu. Jste stínový boxer. A já, já jsem právník. Mou prací je projednávat právní záležitosti. Ale vy nedokážu si představit s čím pracujete vy - pokud to není pouhý vzduch.”

Na tomto místě sklapl jako škeble a nějakou chvíli zase jen tiše a spokojeně přežvykoval. Po chvíli řekl: “Mám dobrý nápad, chtěl bych vás vzít dnes odpoledne s sebou. Už se nevrátím do úřadu. Jdu se podívat za tou kočkou, o které jsem vám povídal. Proč byste nešel? Dobře se na ni kouká a dobře se s ní povídá. Rád bych viděl vaše reakce.” Na chvíli se odmlčel, jako by chtěl vědět, co řeknu na jeho návrh, a pak dodal: “Bydlí na Long Islandu. Je to kus cesty, ale může to stát za to. Vezmeme s sebou nějaké víno a trochu stregy, má ráda likéry. Co říkáte?”

Souhlasil jsem. Šli jsme do garáže, kde měl Stymer zaparkované své auto. Nějakou dobu trvalo, než se nám ho podařilo rozmrazit.

Neujeli jsme ještě ani pár metrů, když začala vynechávat jedna věc za druhou. S četnými zastávkami v garážích a autodílnách nám tak trvalo skoro tři hodiny, než jsme na to mohli trochu šlápnout. To už jsme byli prokřehlí na kost.

Před námi bylo ještě šedesát mil a už byla tma jako v pytli.

Na dálnici jsme taky párkrát zastavili, abychom se zahřáli. Ať už to bylo kdekoli, všude ho znali a všude se k němu chovali s úctou. Stymer mi cestou vysvětloval, jak se spřátelil s tím či s oním. “Nikdy neberu případ, pokud si nejsem jistý, že ho vyhraju,” řekl.

Snažil jsem se z něho vytáhnout něco o tom jeho děvčeti, ale on byl příliš zahloubán do jiných věcí. Právě mu v hlavě nejvíc ze všeho vrtala otázka nesmrtelnosti. Jaký to tady má všechno smysl, chtěl vědět, když člověk po smrti ztratí svou osobnost? Byl přesvědčen, že jeden lidský život je příliš krátký na to, aby v něm člověk mohl vyřešit své problémy. “Já jsem vlastně ještě ani nezačal žít svůj vlastní život,” uvažoval nahlas. “A to mi už táhne na padesátku.

Člověk by potřeboval žít tak do sto padesáti či do dvou set, aby se k něčemu dopracoval. Skutečné problémy se vyrojí až v okamžiku, kdy se člověk vypořádá se sexem a s materiálními těžkostmi. Když mi bylo dvacet pět, myslel jsem si, že vím všechno o všem. Teď mám pocit, že nevím nic o ničem. Teď jedeme na setkání s mladou nymfomankou. Jaký to má smysl?”

Zapálil si cigaretu, párkrát zabafal a pak ji zahodil. Vzápětí vytáhl z náprsní kapsy tlustý doutník.

“Chtěl byste o ní něco vědět,” pokračoval. “Nejprve vám tedy řeknu tohle - kdybych jen měl dostatek kuráže, tak ji seberu a tradá do Mexika. Co bychom tam dělali, to nevím. Nejspíš bych začal znovu od nuly. Ale nejvíc mě žere právě to že na to nemám náturu. Jsem hrozný zbabělec, taková je pravda. Kromě toho je mi jasné, že mě tahá za nohu.

Kdykoli od ní odcházím, kladu si otázku, kdo k ní vleze do postele, sotva za mnou zapadnou dveře. Ne že bych žárlil -

jenom ze sebe nerad nechám dělat vola, toť vše. Já vím, že jsem moula, jasně. Ve všem ostatním kromě právních záležitostí jsem totální pitomec.”

Nějakou dobu pokračoval ve stejném duchu. Dělalo mu očividně dobře takhle nad sebou lamentovat. Tiše jsem seděl a popíjel.

Pak udeřil na novou strunu: “Víte, proč já bych nikdy nemohl být spisovatelem?”

“Ne,” odvětil jsem překvapen, že si vůbec kdy pohrával s takovou myšlenkou.

“Protože mi bylo téměř ihned jasné, že nemám co říct. Vlastně jsem ani nikdy nežil, v tom to vězí. Nic jsem nikdy neriskoval, nic nevybojoval. Jak je to asijské přísloví? ,Strach znamená nesít kvůli ptákům?’ To je přesné. Ti blázniví Rusové, které jste mi dal ke čtení, ti měli život v merku, i když se třeba za celý život nepodívali ani za humna. K tomu, aby se dály věci, musí být vhodné klima. A když takové klima není, člověk si ho musí vytvořit. To jde, je-li člověk génius. Já nikdy nic nevytvořil. Pouze hraji určitou hru a hraji ji podle stanovených pravidel. A řešením je, pokud byste to náhodou nevěděl, smrt. Jo, já už jsem vlastně mrtev. Ale to se podržte - právě když jsem naprosto prázdný, tak mi to šoustání jde nejlíp. Jen si to představte, jestli můžete! Když jsem s ní naposled spal, ani jsem se neobtěžoval shodit ze sebe šaty. To jenom tak pro ilustraci. Vlezl jsem na ni v šatech i botech a dal se do toho. V takovém duševním rozpoložení, v jakém jsem zrovna byl, mi to připadlo naprosto přirozené. A ani jí to vůbec nevadilo. Jak už jsem řekl, oblečený jsem se vydrápal na postel a řekl: ,Co jenom tak ležet a upíchat se k smrti?’ Zvláštní nápad, co? Zvlášť když s ním přijde vážený právník a otec rodiny. Ale co bylo to hlavní - sotva jsem to dořekl, pomyslel jsem si: ,Ty hlupáku!

Vždyť už jsi dávno mrtvej! Na co si to tu hraješ?’ Jak se vám to líbí? A s tím jsem se do toho pustil myslím do prcání.”

Tady jsem se rozhodl ho trošku poškádlit. Jestlipak si někdy zkusil představit, zeptal jsem se, že by měl pinďoura a používal ho! na onom světě?

“Jaképak jestli?” zvolal. “Přesně tahle myšlenka mě pořád trápí!

Posmrtný život s napruženým bimbasem přivěšeným k mozku, to je něco, co si nedokážu představit. Ale jako andílek bych taky nechtěl žít. Chtěl bych být sám sebou, Johnem Stymerem se všemi těmi zatracenými problémy, které jsou ale jen moje. Chtěl bych dostatek času, abych si mohl věci promyslet tisíc let nebo i víc. To zní trhle, co? Ale takhle jsem založený. Markýz de Sade, ten měl spoustu času. Přemýšlel o hromadě věcí, to musím přiznat, ale já nesouhlasím s jeho závěry. No, co jsem ale chtěl říct - není to zas tak hrozné strávit celý život ve vězení má-li člověk aktivní mysl. Strašné je uvěznit se sám v sobě. A přesně to ze sebe většina lidí dělá - samovězně. Jen hrstce lidí z každé generace se to podaří prolomit. Stačí jen jedinkrát se podívat na život nezkaleným pohledem a dál je to všechno sranda. Náramná legrace. Jen si představte, že člověk marní svůj život tím, že hájí nebo obviňuje ostatní! Celý ten právnický kšeft je hotová šílenost. Nikdo na tom není lépe, protože máme zákony. Ne, je to hra bláznů, ctěná jen díky svému vznešenému ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 8

jménu. Třeba už zítra můžu usednout do křesla jako soudce. Budu si snad o sobě myslet víc, když mi budou říkat ,pane soudce’? Budu moci něco změnit? Za celý život ne. Zase budu hrát tutéž hru hru na soudce. Proto říkám, že jsme od samého začátku vedeni za nos. Jsem si vědom skutečnosti, že všichni máme nějaké místo ve hře a že to nejlepší, co s tím může našinec udělat, je snažit se hrát svou úlohu co nejlépe. No, ale mně se moje role nelíbí. Vůbec se mi nelíbí představa, že bych měl hrát jen nějakou roli. Ani tehdy, když by se ty role daly měnit. Chápete mě? Věřím tomu, že je načase znovu rozdat karty, změnit obsazení. Soudy by se měly zrušit, zákony by se měly zrušit, policie by se měla zrušit, vězení by se měla zrušit. Všechno je to jeden velký blázinec. Proto mrdám jako o život. Také byste to tak dělal, kdybyste měl na věci stejný pohled.” Zmlkl a zaprskal jak prskavka.

Po chvilce ticha mi oznámil, že brzy už budeme na místě. “Hlavně se chovejte jako doma. Dělejte všechno, co se vám zachce. Nikdo vás nebude v ničem omezovat. Jestli dostanete chuť sjet si s ní jedno číslo, poslužte si - pokud se z toho pak nestane zvyk!”

Když jsme odbočili na příjezdovou cestu, tonul barák ve tmě.

Uvnitř byl na jídelním stole přišpendlený lístek - od Belly, té velké šukandy. Už ji nebavilo na nás čekat, přestala věřit, že přijedeme a tak dál.

“A kde tedy je?” zeptal jsem se.

“Nejspíš jela na noc za kamarádkou do města.”

Musím říct, že ho to příliš nevyvedlo z míry. Párkrát si zahuhlal “děvka to” a “děvka ono”, načež otevřel ledničku, aby prozkoumal, jestli tam pro nás něco nezbylo.

“Klidně můžeme zůstat přes noc tady,” konstatoval. “Nechala nám tady vařené fazole a studenou šunku, jak vidím.

Bude vám to stačit?”

Zatímco jsme se cpali zbytky, informoval mě, že nahoře je pohodlný pokoj s dvojitou postelí. “A teď si můžeme hezky popovídat,” prohlásil.

Já byl tou dobou zralý spíš na tu postel než na nějaké rozhovory z očí do očí. Co se Stymera týče, zdálo se, že nic není s to zpomalit mechanismus jeho mysli - ani mráz, ani chlast, ani únava.

Praštil bych sebou do postele a vmžiku usnul, kdyby Stymer nerozdmýchal oheň tak, jak to udělal. Najednou jsem byl svěží, jako bych se právě probudil nebo si vzal dvojitou dávku benzedrinu. Tak mě navnadila jeho první slova, pronesená klidným, věcným tónem.

“Jak vidím, vás něco jen tak nepřekvapí. No, uvidíme, jak strávíte tohle “

Tím začal.

“Jedním z důvodů, proč jsem tak dobrým právníkem, je, že jsem taky trošku zločinec. Těžko si mě dovedete představit, jak plánuji něčí smrt, co? No a právě to dělám. Rozhodl jsem se skoncovat se svou manželkou. Jenom ještě nevím jak. Rozhodně to není kvůli Belle. Je to čistě proto, že mě k smrti nudí. Už to déle nevydržím. Za posledních dvacet let jsem z ní nedostal kloudné slovo. Dohání mě k šílenství a je si toho vědoma. O Belle ví všechno; nedělal jsem s tím od počátku žádné tajnosti. Jediné, na čem jí záleží, je, aby se to nerozkřiklo. Byla to moje žena, k čertu s ní!

kdo ze mě udělal masturbanta. Měl jsem jí natolik plné zuby, a to skoro od samého počátku, že jen při pouhém pomyšlení, že bych s ní měl spát, se mi dělalo zle. Jasně, mohli bychom se dát rozvést. Ale proč takovou hroudu jílu vydržovat po celý zbytek jejího života? Od té doby, co jsem se dal dohromady s Bellou, měl jsem čas trošku uvažovat a plánovat. Jedním z mých plánů je vypadnout z téhle země někam daleko a začít znovu od začátku. Jak, to nevím. Ale rozhodně ne jako právník. Toužím po samotě a chci pracovat, co nejméně to bude možné.”

Nadechl se. Zatím jsem to ponechal bez komentáře. Ani na žádný nečekal.

“Mám-li k vám být upřímný, uvažuji o tom, jestli bych vás dokázal navnadit, abyste se ke mně připojil. Postaral bych se o vás, co se týče peněz, to se rozumí. Přemýšlel jsem o tom celou cestu sem. Ta zpráva od Belly - tu jsem sám nadiktoval. Když jsme začali, neměl jsem v úmyslu to změnit, to mi prosím věřte. Ale čím víc jsme si povídali, tím víc jsem měl pocit, že jste právě ten typ člověka, kterého bych měl rád nablízku, kdybych se trhnul.”

Na okamžik zaváhal a pak dodal: “Musel jsem vám říct o své ženě, protože protože žít v něčí blízkosti a držet něco takového v tajnosti, to by pro mě znamenalo příliš velké napětí.”

“Ale já mám taky manželku!” vykřikl jsem ke svému vlastnímu překvapení. “Jistěže, poslední dobou je k ničemu, ale nechce se mi ji opustit jen proto, že s vámi někam odjedu.”

“Chápu,” řekl Stymer klidně. “Na to jsem také myslel.”

“No a?”

“Mohu vás snadno rozvést a dosáhnout toho, že jí nebudete platit výživné. Co na to říkáte?”

“To ne. Ani kdybyste mi obstaral jinou ženu. Mám své vlastní plány.”

“Ale nemyslíte si, že jsem teplouš?”

“Ne, to vůbec ne. Jste divnej patron, to všechna čest, ale jinak, abych pravdu řekl, nejste zrovna člověk, se kterým bych to dlouho vydržel. Navíc je to všechno tak proklatě mlhavé. Spíš se to podobá zlému snu.”

Přijal to se svým obvyklým klidem. Já však cítil nutkání ještě něco říct, a tak jsem se ho zeptal, co by ode mě očekával, co by si od našeho vztahu sliboval?

Neměl jsem přirozeně ani v nejmenším obavy, že bych se nechal vlákat do tak šíleného dobrodružství, ale pokládal jsem za zdvořilé předstírat, že mě to zajímá. Navíc jsem byl i zvědavý, jakou roli by mi přisoudil.

“Těžko říct, kde bychom začali,” začal. “Představte si jenom představte, říkám že bychom našli nějaké pěkné místo, kde bychom se mohli zašít. Řekněme někde v Kostarice nebo Nikaragui, kde je život snadný a podnebí snesitelné. A představte si, že byste našel dívku, kterou byste měl rád to není tak těžké si představit, nebo jo? Tak tedy říkal jste mi, že byste rád že zamýšlíte jednoho dne začít psát. Já vím, že já nemohu. Ale mám nápady. Spousty nápadů. Mohu vám je vyprávět. Nebyl jsem právníkem jen tak pro nic za nic. A vy jste taky nečetl Dostojevského a ostatní šílené Rusy jen ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 9

tak zbůhdarma. Už vám začíná svítat? Podívejte, Dostojevskij je mrtev, vyřízený. A tam můžeme začít. U

Dostojevského. On pracoval s duší; my bychom pracovali s mozkem.”

Znovu se chtěl odmlčet, ale já jsem řekl: “Jen dál, zní to zajímavě.”

“Tedy,” pokračoval, “nevím, jestli to víte, nebo ne, ale na tomto světě už není nic, čemu by se dalo říkat duše. To zčásti také vysvětluje, proč je pro vás tak těžké začít jako spisovatel. Jak může člověk psát o lidech, kteří nemají žádnou duši? Já však mohu. Já jsem s takovými lidmi žil, pracoval jsem pro ně, studoval jsem je a analyzoval. Nemyslím tím pouze své klienty. Nahlížet na zločince jako na bezduchá stvoření je snadné. Ale co když vám řeknu, že kolem nás není nikdo než samí zločinci bez ohledu na to, jak vypadají? Člověk se nemusí provinit nějakým přečinem, aby se z něj stal zločinec. Ale tady se dostáváme k tomu, co mám na mysli Já vím, že vy můžete psát. Dále, mně je úplně jedno, jestli mé knihy napíše někdo jiný. Vám by zabralo sbírání materiálu, jaký jsem já nashromáždil, několik životů. Proč mařit další čas? Ach ano, ještě jsem se zapomněl zmínit o jedné věci která by vás mohla odradit. Nezajímá mě, jestli ty knihy vyjdou, nebo ne. Chci se toho jen zbavit, nic víc. Myšlenky jsou univerzální: nepovažuji je za své vlastnictví.”

Napil se ledové vody ze džbánu u postele.

“Možná vám to všechno připadá příliš fantastické. Nesnažte se hned nějak rozhodnout. Promyslete si to! Podívejte se na to ze všech možných úhlů. Nechci, abyste teď souhlasil a za měsíc za dva ztratil elán. Ale dovolte mi, abych vás na něco upozornil. Pokud budete pokračovat dál tak, jak to zatím vedete, může se vám stát, že už nebudete mít kuráž se trhnout. Nic vás neomlouvá vést dál takový život. Pouze se podvolujete zákonu netečnosti, nic víc.”

Odkašlal si, jako by mu jeho vlastní poznámky byly trapné. Pak se dal svižně a jasně znovu do řeči.

“Nejsem pro vás zrovna ideální společník, souhlasím. Mám všechny možné nedostatky, jaké si dokážete představit, a jsem naprosto egocentrický, jak už jsem řekl mnohokrát. Ale nejsem ani závistivý, ani žárlivý, a dokonce ani ambiciózní v obvyklém smyslu slova. Mimo pracovní hodiny - a já se nehodlám zadupat do země - budete většinu času sám, naprosto volný a nezávislý. A se mnou budete vlastně také sám, i kdybychom sdíleli jeden pokoj. Mně nezáleží na tom, kde budeme žít, pokud to bude v cizině. Tohle je pro mě ode dneška jinej svět. Rozvádím se se svými bližními. Nic mě už nemůže vtáhnout zpět do hry. Nic, co by v mých očích mělo nějakou hodnotu, tady nelze dokázat. Možná nic nedokážu ani tak, to je možné. Ale aspoň budu mít uspokojení z toho, že dělám, čemu věřím Podívejte se, možná jsem se dost jasně nevyjádřil v té záležitosti s Dostojevským. Stojí za to trošku to rozvést, pokud mě dokážete sledovat. Jak já to vidím, vstoupil svět s Dostojevského smrtí do zcela nové fáze své existence. Dostojevský shrnul moderní věk stejnou měrou, jakou zachytil Dante středověk. Moderní věk - ten název mimochodem nesedí - byl pouze přechodným obdobím, zahřívacím kolem, při kterém se člověk pouze připravil na smrt duše. Nyní už vedeme něco na způsob groteskního lunárního života. Víra, naděje, zásady, přesvědčení - to vše, co podpíralo naši civilizaci, je pryč. A vzkřísit se to nedá. Vemte to na vědomí. Ne, od té doby a na dlouhý čas musíme žít v myšlenkách. To znamená destrukci -

sebedestrukci. Zeptáte-li se mne, jak to mohu říct - tedy vězte, že člověku není dáno žít pouze mozkem. Člověk měl žít celou svou bytostí. Avšak podstata takového bytí je ztracena, zapomenuta, pohřbena. Smyslem života na zemi je odhalit své skutečné bytí - a žít s ním! Ale toho se my nedopracujeme. Jedná se o hudbu vzdálené budoucnosti.

Problémem je - co mezi tím. A teď se dostáváme k tomu hlavnímu. Pokusím se vám to vyložit co nejstručněji Všechno, co se snažíme potlačit - vy, já, všichni od počátku civilizace, mělo být prožito. Měli jsme si uvědomit, co jsme skutečně zač. A co jsme jiného než konečný plod stromu, který už dále není schopen nést ovoce. Vešli jsme tedy do země jako výhonky tak, aby něco nového, něco jiného mohlo vzejít. Není to čas, čeho je zapotřebí. Je to nový pohled na věci.

Nová chuť do života, jinými slovy. To, co je teď, je jenom jakýsi přelud života. Jsme naživu pouze ve snech. Je to naše mysl, co se odmítá dát zabít. Mysl má tuhý kořínek - a je mnohem tajemnější než ty nejdivočejší sny teologů. Je docela dobře možné, že neexistuje nic kromě mysli. Ne ta malá mysl, kterou známe, ale Mysl velká, ve které se všichni vznášíme, Mysl, která obsahuje celý vesmír. Dostojevskij, dovolte mi připomenout, měl úžasný přehled nejen o duši člověka, ale také o mysli a duchu vesmíru. Právě proto je tak nemožné ho setřást, byť to, co představoval, už zaniklo.”

Tady jsem ho musel přerušit. “Promiňte,” řekl jsem. “Ale co Dostojevskij podle vašeho názoru představoval?”

“Na to nedokážu odpovědět pouhými několika slovy. Nikdo to nedokáže. Dostojevskij nám dal objev. Je na každém z nás, aby si s tím poradil po svém. Někteří se vzdávají sami sebe pro Krista. Někdo se vzdává sám sebe pro Dostojevského. Dostojevský nás přivádí na konec cesty říká vám to něco?”

“Ano i ne.”

“Pro mě,” řekl Stymer, “to znamená, že dnes už neexistují žádné možnosti, jaké si člověk představuje. Znamená to, že jsme naprosto oblouděni - ve všem. Dostojevskij prozkoumal neznámé končiny před námi a zjistil, že všechny cesty jsou zataraseny. Dostojevskij byl hraničář, průkopník - v tom nejhlubším smyslu slova. Bral jedno postavení po druhém v každé nebezpečné i slibné situaci a zjistil, že pro nás, jací jsme, tu nic není. Nakonec se uchýlil k Nejvyšší bytosti.”

“To mi nezní příliš jako Dostojevskij, tak jak ho znám já,” namítl jsem. “Připadá mi to příliš beznadějné.”

“Ne, není to vůbec tak beznadějné. Je to realistické - v nadlidském smyslu. Poslední věc, ve kterou by Dostojevskij mohl věřit, je posmrtný život, jak nám ho vykládá církev. Všechna náboženství nás nutí polykat pilulky v cukrovém obalu. Chtějí, abychom zbaštili to, co by jinak nikdo nechtěl nebo nemohl polknout - smrt. Člověk se nikdy nesmíří s představou smrti, nikdy se jí nepodřídí Ale to odbočuji. Mluvil jste o osudu člověka. Dostojevskij chápal lépe než kdokoli jiný, že člověk nikdy nepřijme život bez námitek, pokud není ohrožen zánikem. Bylo jeho vírou, jeho hlubokým přesvědčením, řekl bych, že člověk může dosáhnout věčného života, pokud si ho bude přát celým svým srdcem a celou svou bytostí. Není žádný důvod umírat. Vůbec žádný. Umíráme, protože nám chybí víra v život, protože se odmítáme životu zcela oddat A to mě přivádí k současnosti, k životu, jak ho známe dnes. Copak není jasné, že veškerý náš způsob života není ničím jiným než zasvěcením smrti? V naší zoufalé snaze zachovat sami sebe, zachovat to, co jsme vytvořili, si přivádíme svou vlastní smrt. Nebojujeme o život, bojujeme, abychom se vyhnuli smrti. A to neznamená, že ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 10

jsme ztratili víru v Boha, nýbrž to svědčí o tom, že jsme ztratili víru v sám život. Žít nebezpečně znamená, jak řekl Nietzsche, žít nahý a beze studu. Znamená to dát plnou důvěru silám života a přestat se potýkat s přízrakem zvaným smrt, přízrakem zvaným nemoc, s přízrakem zvaným hřích, s přízrakem zvaným strach a tak dále. Přízračný svět! To je svět, který jsme si pro sebe stvořili. Jen pomyslete na armádu - na jejich věčné tlachy o nepříteli. Pomyslete na duchovenstvo - na jejich věčné tlachy o hříchu a zatracení. Pomyslete na právnické bratrstvo - na jejich žvásty o pokutách a uvěznění. Pomyslete na lékaře a jejich věčné žvásty o nemocích a smrti. Na naše kantory, ty největší pitomce ze všech, s jejich papouškováním a neschopností přijmout jakoukoli myšlenku, která není minimálně sto nebo tisíc let stará. A co se týče těch, kteří vládnou světu - tak tady máme tu nejproradnější, nejpokrytečtější, nejzbloudilejší a nejsuchopárnější chásku ze všech lidských bytostí vůbec. Předstíráte, že vám leží na srdci osud člověka. Největší zázrak je ten, že si člověk dokázal udržet dokonce i iluzi svobody. Ne, cesta je zatarasená, ať se dáte, kudy chcete.

Každá zeď, každá bariéra, každá překážka, která nás drží uvnitř, je naším vlastním dílem. Netřeba do toho zatahovat Boha, Ďábla či Náhodu. Pán všeho tvorstva podřimuje, zatímco my se moříme s hádankou. Dovolil nám zbavit se všeho kromě mysli. Je to mysl, kam se uchýlila životní síla. Všechno ostatní bylo analyzováno až do bodu nicotnosti. Nyní možná sama prázdnota života nabude významu a povede nás.”

Náhle se odmlčel, nějakou chvíli zůstal zcela nehybný, pak zvedl jedno předloktí.

“Zločinecký aspekt mysli! Nevím, kde a jak jsem na tento obrat přišel, ale absolutně mě to fascinuje. Klidně by to mohl být souhrnný hlavní titul pro knihy, které mám v hlavě. Samotné slovo zločinnost mnou otřásá do základů. Dnes je toto slovo takřka bezvýznamné, a přesto je to - jak to říct? - nejvážnější slovo v lidském slovníku. Už samotný pojem zločinu je úžasný. Má takovou hloubku, tak spletité kořeny. Kdysi mi jako ohromně silné slovo připadalo slovo rebel.

Když však řeknu zločinec, cítím se úplně zmatený. A musím přiznat, že jaksi ztrácím pojem o tom, co to slovo vlastně znamená. A když mám někdy pocit, že jeho význam chápu, pak musím na celou lidskou rasu pohlížet jako na nepopsatelnou mnohohlavou hydru, jejíž jméno je ZLOČINEC. Někdy si to pro sebe říkám ještě jinak: člověk, svůj vlastní zločinec. Což téměř nemá žádný význam. To, co chci říct, byť je to možná triviální, banální a příliš zjednodušené, je tohle Existuje-li něco jako zločinec, je celá rasa poskvrněná. Takový zločinný prvek v člověku pak nelze odstranit nějakým chirurgickým zákrokem na společnosti. To, co je zločinné, je rakovinné, a co je rakovinné, je nečisté. Zločin není jen stejně starý jako právo a pořádek. Ne, zločin je takříkajíc prenatální. Je hluboko v lidském vědomí a nelze ho vyhostit. Zločinu se lze zbavit pouze přechodem na jiné vědomí. Mluvím dost jasně? Otázka, kterou si kladu stále dokola, zní takto: jak a kdy člověk dospěl k tomu, že začal nahlížet sám na sebe či na svého bližního jako na zločince?

Co ho přimělo vnímat pocit viny? A nutit dokonce i zvířata, aby se cítila provinile? Kdy ho napadlo začít otravovat život od samého zdroje? Nabízí se dávat vinu duchovenstvu, ale já nevěřím, že by nad námi měli takovou moc. Jsme-li oběti, oni jsou oběťmi také. Ale čeho jsme tedy oběťmi? Co nás to, mladé i staré, moudré i nevinné, týrá? Věřím tomu, že právě to bychom měli nyní, když jsme zaoráni do země, odhalit. Nazí a zbědovaní si budeme schopni položit velký problém bez obav. Na věčnost, bude-li třeba. Nic jiného není důležité, nechápete? Možná ne. Možná to vidím natolik jasně, že to nedokážu opsat přiléhavými slovy. Nicméně takové jsou vyhlídky našeho světa.”

Na tomto místě vstal, aby si namíchal něco k pití, a zároveň se mě zeptal, zda jsem ještě s to vnímat jeho drmolení.

Souhlasně jsem přikývl.

“Jak vidíte, jsem úplně napnutý,” pokračoval. “Vlastně to teď, když jsem to vysypal na vás, začínám všechno vidět mnohem jasněji. Téměř se mi zdá, že bych ty knihy mohl napsat sám. Pokud jsem nežil svůj vlastní život, zcela určitě jsem žil životy jiných lidí. Možná bych začal žít svůj vlastní život, kdybych začal psát. Víte, už teď se cítím být o hodně blíž světu, když jsem to všechno ze sebe dostal. Možná jste měl pravdu, že bych k sobě měl být víc velkorysý.

Rozhodně to je ulevující myšlenka. Uvnitř jsem pořád samý ocelový trám. Měl bych poněkud roztát, nabrat víc vláken, kůže, mízy a svalů. Když si pomyslím, že se někdo může dopracovat takové strnulosti směšné, viďte? To všechno je důsledek celoživotního válčení.”

Odmlčel se na dostatečně dlouho, aby si mohl dát pořádného panáka, a pak to znovu rozjel: “Víte, na světě není nic, co by stálo za námahu, s výjimkou klidu mysli. Čím více triumfujete nad tímto světem, tím více prohráváte sám se sebou. Ježíš měl pravdu. Je třeba zdolat svět. ,Překonej svět’ byl myslím ten výraz. Ale aby to člověk dokázal, musí si osvojit nové vědomí, nový pohled na věci. A to je jediný smysl, jaký může kdo dát svobodě.

Nikdo, kdo žije v tomto světě, si nemůže udržet svobodu. Zemři světu, a najdeš jen pramálo věčného. Víte, myslím, že příchod Krista měl pro Dostojevského velký význam. Dostojevskij uspěl v udržení představy Boha pouze vymyšlením bohočlověka. Zlidštil si pojem Boha, přinesl Jej blíže k nám, učinil Jej pochopitelnějším a konečně, byť to může znít podivně, ještě Božštějším Ještě jednou se musím vrátit ke zločinnosti. Jediným hříchem či zločinem, kterého se člověk dopustil v očích Kristových, bylo provinění proti Duchu svatému. Odmítnutí Ducha, nebo chcete-li, životní síly. Nic jiného Ježíš za zločin nepovažoval. Ignoroval veškerý ten humbuk, zmatek, tu pověrčivost, kterými se člověk na celá staletí ujařmil. ,Kdož jsi bez viny, první hoď kamenem!’ To neznamená, že Kristus považoval všechny lidi za hříšníky.

Ne, chtěl tím říct, že jsme všichni namočeni, obarveni, poskvrněni vědomím hříchu. Já jeho slovům rozumím tak, že jsme si hřích či zlo vytvořili z vědomí viny. Tedy ne, že by hřích či zlo měly nějakou vlastní realitu. To mě přivádí zpět k současné bezvýchodnosti. Navzdory všem pravdám, které Kristus vyjevil, je dnes svět zaplaven a prosycen hříšností.

Každý se ke svému bližnímu chová jako zločinec. A tak pokud nezastavíme vzájemné zabíjení - celosvětový masakr, upadneme do spárů démonických sil, které nás ovládají. Musíme je přetvořit ve zdravou, dynamickou sílu, která neosvobodí jen nás - my zase nejsme tak důležití! - důležitá je životní síla v nás ukrytá. Teprve pak začneme žít. A žít znamená věčný život, nic menšího. Byl to člověk, kdo stvořil smrt, nikoli Bůh. Smrt je pouze známkou zranitelnosti, nic víc.”

A tak pokračoval stále dokola. Nezamhouřil jsem oka až do svítání. Když jsem pak procitl, byl pryč. Na stole jsem našel pětidolarovou bankovku a vzkaz, že mám zapomenout na všechno, o čem jsme si povídali, že to nebylo nijak ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 11

důležité. “A i tak objednávám nový oblek,” bylo tam připsáno. “Látku můžete vybrat sám.”

Přirozeně jsem nic nezapomněl. Vlastně jsem pak po celé týdny nebyl schopen myslet na nic jiného než na “člověka zločince”, nebo jak to nazval Stymer, “člověka, svého vlastního zločince”.

Jeden z obratů, které vypustil, mě mořil bez ustání. Byl o “člověku, hledajícím útočiště v mysli”. Bylo to vůbec poprvé, co jsem uvažoval nad myslí jako nad něčím nezávislým. Myšlenka, že všecko je možná mysl, mě fascinovala.

Znělo to mnohem revolučněji než cokoli, co jsem do té doby slyšel.

Rozhodně bylo zvláštní už jenom to, že člověk Stymerova formátu se obsesivně zabývá úvahami na odchod do ústraní nebo že se chce ukrýt ve vlastních myšlenkách. Čím více jsem o tom přemýšlel, tím intenzivnější jsem měl pocit, že se pokoušel udělat z kosmu jednu velkou, omračující past. Když jsem se o pár měsíců později, jakmile jsem mu poslal pozvání na zkoušku, dověděl, že zemřel na krvácení do mozku, nebyl jsem ani v nejmenším překvapen. Jeho mysl zjevně odmítla závěry, které se jí pokoušel vnutit. Mentálně se umasturboval k smrti. Tím okamžikem jsem se přestal starat o mysl jako útočiště. Mysl je vše. Bůh je vše. No a co?

KAPITOLA(3)

Když se situace vyhrotí natolik, že žádné řešení zdánlivě nepřipadá v úvahu, zbývá už jedině vražda či sebevražda.

Nebo obojí. Pokud to selže, stává se z člověka kašpar.

Je úžasné, jak se může člověk stát aktivním, když už nemá nic jiného na práci než vlastní zoufalství. Události se kupí jedna přes druhou svým vlastním tempem. Všecko se obrací v drama v melodram.

Půda mi začala ujíždět pod nohama, jakmile jsem poznal, že žádné výhrůžky, žádný projev hněvu, žalu, něhy či lítosti, nic, co řeknu nebo udělám, s ní nehne. To, čemu se říká “muž”, by bezpochyby spolklo svou pýchu či žal a odkráčelo ze scény. Nikoli však tento malý Belzebub!

Já jsem už nebyl chlap; byl jsem zvířátkem, navrátivším se k divokému způsobu života. Věčná panika byl můj normální stav.

Čím více jsem byl nežádoucí, tím více jsem na ní lpěl. Čím více jsem byl zraňován a ponižován, tím více jsem si koledoval o nářez. Neustále jsem se modlil, ať se stane nějaký zázrak, ale sám jsem s ničím nepřicházel. Navíc jsem neměl sílu ji obvinit, nebo obvinit Stázku nebo kohokoli, dokonce ani sebe ne, přestože jsem to často předstíral. Ani jsem se navzdory přirozené dispozici nemohl přimět k poznání, že se prostě “stalo”. Zbývalo ve mně dostatek chápavosti, abych si uvědomoval, že situace, v jaké jsme se octli, se jen tak “nepřihodí”. Ne, musel jsem si přiznat, že už se to chystalo delší dobu. Navíc jsem se tím brouzdal tam a zpátky tak často, že už jsem to znal krůček po krůčku.

Je-li však někdo frustrován téměř k totálnímu zoufalství, co mu pomůže, když ví, jak a kdy došlo k prvnímu chybnému kroku?

Na čem záleží - a jak na tom záleží, ó Bože! - je pouze teď.

Jak se vykroutit z kleští?

Znovu a znovu jsem mlátil hlavou o zeď ve snaze najít řešení.

Kdyby to bylo možné, vyjmul bych si mozek z lebky a prohnal ho odstředivkou. Ale ať jsem přemýšlel jak přemýšlel, ať jsem se snažil sebevíc, ne a ne se z té svěrací kazajky dostat.

Byla to snad láska, co mě svazovalo?

Jak na to odpovědět? Mé city byly tak zmatené, tak kaleidoskopické. Zrovna tak se můžete ptát umírajícího, jestli má hlad.

Možná by pomohlo položit si tu otázku jinak. Například: “Může člověk znovu získat to, co ztratil?”

Člověk rozumný, člověk se zdravým uvažováním, by odpověděl ne.

Avšak blázen, ten řekne ano.

A co jiného je blázen než člověk, který stále doufá, než hráč, který hraje vabank?

Nic nebylo nikdy ztraceno natolik, aby to nešlo získat zpět.

Kdo to řekl? Bůh v nás. Adam, který přežil požár i potopu. A všichni andělé.

Zamyslete se na chvíli, posměváčci! Je-li spása nemožná, nezmizí i láska sama? A s ní dokonce i sebeláska?

Možná ten ráj, který jsem se snažil tak zoufale obnovit, už by nebyl stejný Mimo magický kruh pracují lopatky času s ničivou rychlostí.

Co to bylo, ten můj ztracený ráj? Z čeho sestával? Byla to jen schopnost tu a tam si navodit pocit dokonalého štěstí?

Byla to víra, kterou ve mně probudila? (Myslím tím víru v sebe.) Nebo to bylo tak, že jsme byli spojeni jako siamská dvojčata?

Jak prostě a jasně to dnes vypadá! Pár slov vyjádří všecko:

Ztratil jsem sílu milovat. Obestřel mě mrak temnoty. Strach, že ji ztratím, mne oslepil. Spíše bych se smířil s její smrtí.

Ztracený a zmatený potácel jsem se mnou vytvořenou temnotou, jako by mne pronásledoval démon. Ve svém zmatení jsem se někdy spouštěl na všechny čtyři a holýma rukama se sápal po všem, co ohrožovalo naše doupě.

Někdy jsem v takovém záchvatu popadl loutku, jindy jen chcíplou krysu. Jednou to byl dokonce jen kus okoralého sýra. Vraždil jsem dnem i nocí. Čím více jsem vraždil, tím více rostl zástup mých nepřátel a útočníků.

Jak širý byl tento přízračný svět! Jak nevyčerpatelný!

Proč jsem nezavraždil sám sebe? Zkoušel jsem to, ale skončilo to fiaskem. Zjistil jsem, že efektivnější je zredukovat život na pouhé vzduchoprázdno.

Žít v myšlenkách, pouze v myšlenkách to je ten nejjistější způsob, jak ze života udělat vzduchoprázdno. Stát se obětí stroje, který nikdy nepřestane rotovat, skřípat a mlít.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 12

Myšlenkový stroj.

“Milování a nenávist; přijetí a zavržení; objetí a odmrštění; touha a opovržení: to jsou choroby mysli.”

Sám Šalamoun by to nevyjádřil lépe.

“Jestliže se vzdáš jak vítězství, tak porážky,” stojí psáno v Dhammapadě, “usínáš v noci beze strachu.”

Jestliže!

Zbabělec jako já dává přednost nekonečnému víření myšlenek.

Stejně jako prohnaný pán, kterému slouží, je si vědom toho, že stačí, aby se stroj jen na chvíli zastavil, a on vybuchne jako mrtvá hvězda. Ne smrt zánik!

Při popisu rytíře Erranta Cervantes píše: “Rytíř Errant, šmejdí ve všech koutech světa, vstupuje do těch nejsložitějších bludišť, na každém kroku koná nemožné, snáší divoké sluneční paprsky na vylidněných pouštích, nevlídnost větru a mráz v zimě; lvi ho nezastraší a démoni ani draci ho nevyděsí, čelí útokům a vítězí, takový je celý běh jeho života a pravý úřad.”

Zvláštní, kolik toho má blázen a zbabělec společného s rytířem Errantem. Blázen věří navzdory všemu; věří tváří v tvář nemožnému. Zbabělec zdolává všechna nebezpečí, podstupuje každé riziko, nebojí se ničeho, absolutně ničeho kromě ztráty toho, co se marně snaží udržet.

Je velkým pokušením říci, že láska nikdy neudělá z nikoho zbabělce. Opravdová láska možná ne. Ale kdo z nás zná opravdovou lásku? Kdo z nás je tolik milující, důvěřivý a věřící, že by se nebyl raději zaprodal Ďáblu, než by se díval, jak je jeho milovaná mučena, vražděna či zneuctěna? Kdo je natolik jistý a mocný, aby nesestoupil ze svého trůnu, aby obhájil svou lásku?

Jistě, existovaly velké postavy, které přijaly svůj úděl, které seděly v tichosti a odloučení a pojídaly svá srdce. Máme je obdivovat nebo litovat? Ani ti největší ze zhrzených milovníků nebyli schopni slavnostně mašírovat a vykřikovat: “Svět je v naprostém pořádku!”

“V ryzí lásce (která nepochybně vůbec neexistuje s výjimkou naší představivosti),” říká kdosi, koho obdivuji, “si dárce neuvědomuje, že dává, ani co dává, ani komu dává, a už vůbec ho nezajímá, zdali je za to příjemce vděčný, či ne.”

Celým svým srdcem prohlašuji: “D’accord!” Ale ještě jsem nepotkal bytost schopnou takové lásky. Možná jen ti, kdo už lásku nepotřebují, mohou na podobnou roli aspirovat.

Uvolnit se z okovů lásky, shořet jako svíčka, rozpouštět se v lásce, tát láskou - jaká rozkoš! Je něco takového možné pro stvoření, jako jsme my, která jsou tak slabá, pyšná, tak plytká, majetnická, závistivá, žárlivá, nepřející, tak neodpouštějící?

Samozřejmě že ne. Pro nás jsou krysí dostihy - ve vzduchoprázdnu mysli. Pro nás pohroma, nekončící pohroma.

Věříme-li, že potřebujeme lásku, přestáváme lásku dávat, přestáváme být milováni.

Ale dokonce i my, byť mrzce slabí, zažíváme občas něco z té pravé, nesobecké lásky. Kdo z nás si někdy ve slepém zanícení pro někoho mimo jeho dosah neřekl: “Co na tom záleží, že nebude nikdy má! Jediné, na čem záleží, je skutečnost, že vůbec je, že ji mohu věčně zbožňovat a ctít!” A přestože takový exaltovaný výlev může být nenaplnitelný, ten, kdo takto smýšlí, stojí na pevné zemi.

Poznal okamžik čisté lásky. Žádná jiná láska, sebeupřímnější, sebetrvalejší, se jí nemůže rovnat.

Prožijeme-li takovou lásku, můžeme pak mluvit o ztrátě? Jedinou možnou ztrátou je - a jak dobře si toho je opravdu zamilovaný člověk vědom! - nedostatek neskonalé něhy, kterou v něm ten druhý probouzí. Jaký je to chmurný, šeredný, osudný den, když si náhle uvědomí, že již není dále posedlý, že je takříkajíc vyléčen ze své velké lásky! Když o ní začne, třeba nevědomky, smýšlet jako o “pomatení”. Pocit úlevy plynoucí z takového probuzení může vést k upřímnému přesvědčení, že dotyčný zcela nabyl své někdejší svobody. Ale za jakou cenu! A jak bědná je ta jeho svoboda! Copak není katastrofa znovu zírat na tento svět všedním pohledem a s každodenní moudrostí? Copak není k uzoufání být obklopen věcmi tak důvěrně známými a běžnými? Není snad děsivé pomyšlení, že se člověk musí protloukat dál, jak se říká, ale s kameny v břiše a štěrkem v ústech? Najít popel, nic než popel tam, kde ještě nedávno byla zářivá slunce, zázraky, sláva, zázraky nad zázraky a sláva nad slávu, a všecko stvořeno tak volně jakoby nějakým kouzlem?

Existuje-li vůbec něco, co si zaslouží označení “zázračné”, copak to není láska? Jaká jiná moc, jaká jiná tajemná síla dokáže život naplnit tak nevýslovnou krásou?

V Bibli se to zázraky jen hemží a všechny byly akceptovány myslícími i nemyslícími jedinci. A přitom zázrak, který může každý zažít v životě na vlastní kůži, zázrak, ke kterému není třeba žádného vnějšího zásahu, žádného prostředníka, žádného nadpřirozeného vypětí vůle, zázrak, který je přístupný bláznům a zbabělcům stejně jako hrdinům a světcům, je láska. Rodí se náhle a žije věčně. Je-li energie nezničitelná, co teprve láska! Stejně jako energie, která je pro nás stále naprostou záhadou, je i láska všudypřítomná, pokaždé nadosah. Člověk nikdy nevytvořil ani gram energie. Stejně nevytvořil ani lásku. Láska i energie vždycky byly a vždycky budou. Možná se v zásadě jedná o jedno a totéž. Proč by ne? Možná že ona tajemná energie, která je totožná s životem vesmíru, která je Bohem v akci, jak kdosi řekl, možná tato tajná, všepřemáhající síla není ničím jiným než manifestací lásky. Ještě úžasnější je pak představa, co s láskou, není-li ve vesmíru nic, co by nebylo ve styku s onou nesmírnou energií.

K čemu dochází, když se láska jakoby vytrácí? Tehdy již jedno není tak nezničitelné jako druhé. My víme, že i ta nejmrtvější částečka hmoty je schopna uvolnit výbušnou energii. A má-li mrtvý život, a víme, že má, pak má i ducha, který jej kdysi naplňoval.

Byl-li Lazar vzkříšen z mrtvých, povstal-li Ježíš z hrobu, pak i celý vesmír, který nyní přestává existovat, lze znovu oživit.

Nepochybně také oživen bude, až uzraje čas. Tehdy až láska, jinými slovy, zvítězí nad rozumem.

Když je taková věc možná, jak potom můžeme mluvit nebo třeba jen pomýšlet na ztrátu lásky? I když se nám na čas ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 13

podaří zabouchnout dveře, láska už si svou cestu najde. I když vychladneme a ztvrdneme jako nerosty, nedokážeme být věčně neteční a lhostejní.

Nic opravdu neumírá. Smrt je vždy pouze fiktivní. Smrt je jen takové zavření dveří.

Ale vesmír nemá žádné dveře. Rozhodně nemá žádné takové, které by nešly otevřít či prorazit silou lásky. To všechno blázen ve svém srdci ví a kichotovsky šíří svou moudrost dál. A čím jiným mohl být takový rytíř Errant, který vyhledává střet, aby zvítězil, ne-li zvěstovatelem lásky? A před čím utíká ten, kdo se neustále vystavuje urážkám a ranám, než před invazí lásky?

V literatuře naprosté bezútěšnosti nacházíme vždy jeden a tentýž symbol (který lze vyjádřit matematicky stejně jako spirituálně), kolem kterého se vše ostatní točí: minus láska. Život totiž lze prožít, a obvykle také je prožíván, spíš na záporné než kladné straně. Jakmile se lidé rozhodli lásku vyloučit, mohou se nadále jen věčně a beznadějně plahočit. Ta “strašná a nezměrná bolest prázdnoty, do které lze nalít všechno stvořené a která stále zůstane prázdnotou”, ta bolest po Bohu, jak se tomu často říká, co to může být jiného, než popis duše v nezamilovaném stavu?

Do něčeho hraničícího s tímto stavem, jsem teď vstoupil v plné polní. Události se kupily jedna přes druhou svým vlastním tempem, ale způsobem značně znepokojivým. Na vysokém tempu, jakým jsem se nyní zmítal nahoru a dolů, bylo něco navýsost šíleného. To, co bylo s námahou budováno po celá staletí, teď bralo za své během jediného mrknutí oka. Všechno se hroutilo pod pouhým dotekem.

Myšlenkovému stroji je lhostejné, zda mu problém přednesete s kladným či záporným znaménkem. Když se lidská bytost vrhá na tobogan, je to v podstatě totéž. Nebo skoro totéž. Stroj nezná žádnou lítost, žádné výčitky, žádný pocit viny. Vykazuje známky neklidu pouze tehdy, není-li správně krmen. Avšak lidská bytost vybavená myšlenkovým strojem nemá nikde stání. Nikdy, ať je situace jak chce nesnesitelná, nevhodí ručník do ringu. Dokud v ní zbývá jen jiskřička života, bude se nabízet jako oběť každému démonu, který na ni bude mít spadeno. A není-li po ruce nikdo, kdo by ji šikanoval, zradil, ponížil, podrazil, bude se šikanovat, zrazovat, ponižovat a podrážet sama.

Žít ve vzduchoprázdnu mysli znamená žít “na prahu ráje”, avšak natolik skrz naskrz, natolik kompletně, že dokonce i mrtvolná strnulost vypadá jako tanec svatého Víta. Ať si je všední život sebevíc bezútěšný, chmurný a nanicovatý, nikdy nenabyde palčivé intenzity onoho nekonečného prázdna, kterým člověk plachtí při plném vědomí. Ve střízlivé realitě každodenního života je slunce zrovna tak jako měsíc, květ stejně jako padlý list, spánek stejně jako procitnutí, sen stejně jako noční můra. Avšak ve vzduchoprázdnu mysli je to jen mrtvý kůň, cválající nehybnými kopyty. Přízrak svírající všepojímající nicotu.

A tak jsem jako mrtvý kůň, jehož pána nikdy neunaví bičování, nadále cválal do vzdálených koutů vesmíru, nenacházeje nikdy klid, útěchu či odpočinek. Podivné přízraky jsem potkal za svých střemhlavých letů! Zaznamenávali jsme ohromnou podobnost, ale nikdy žádnou souvztažnost. Tenká membrána pokožky, která nás oddělovala, sloužila jako magnetický povlak pancíře, skrz který nebyl s to proniknout ani ten nejsilnější proud.

Je-li nějaký zásadní rozdíl mezi živým a mrtvým, pak ten, že mrtvý se přestává divit. Ale stejně jako krávy na pastvě mají mrtví nepřeberně času k přežvykování. Stojíce po kolena v jeteli, pokračují v přežvykování dokonce i po západu měsíce. Pro mrtvé je zde vesmír vedle vesmíru, které mohou zkoumat. Vesmír ničeho než hmoty. Hmoty bez substance.

Hmoty, ve které myšlenkový stroj zanechává brázdu jako v čerstvém sněhu.

Vzpomínám si na tu noc, kdy ve mně odumřel údiv. Přišel Kronski a dal mi spolykat pár neškodných bílých pilulek, a když Kronski odešel, otevřel jsem okna dokořán, shodil peřiny na zem a nahý se natáhl na postel. Venku hustě sněžilo.

Ledový vichr se proháněl čtyřmi rohy pokoje jako kompresorem.

Usnul jsem, jako když mě do vody hodí. Časně zrána jsem otevřel oči a ke svému velkému překvapení zjistil, že nejsem na onom velkém světě. Přesto jsem těžko mohl tvrdit, že ještě patřím mezi živé. Co vlastně odumřelo, přesně nevím. Vím pouze tolik, že vše, co slouží k udržování toho, čemu se říká “něčí život”, se někam vytratilo. Jediné, co ve mně zůstalo, byl stroj - myšlenkový stroj. Stejně jako voják, který nakonec dosáhne toho, za co se usilovně modlil, jsem byl i já převelen do týlu. “Aux autres de faire la guerre!”

Nikdo bohužel nepřipíchl na mou mrtvolu cedulku s přesným určením místa. Zpět, zpět jsem letěl často rychlostí dělové koule.

Přestože se vše jevilo jako důvěrně známé, nikde nebyl nikdy žádný vchod. Když jsem promluvil, zněl můj hlas jako magnetofonová nahrávka puštěná pozpátku. Celá moje bytost byla rozostřená.

ET HAEC OLIM MEMINISSE IUVABIT

Byl jsem dostatečně jasnozřivý, abych vyryl tuto nezapomenutelnou větu z Aeneidy na zeď záchodku, který byl hned nad Stázčiným pelíškem.

Možná jsem už to místo jednou popsal. Nevadí. Ani tisíc takových popisů nemůže vystihnout atmosféru, ve které jsem žil a živořil.

Tady jsem totiž stejně jako vězeň na Chillonu, jako božský markýz, jako šílený Strindberg prožíval své šílenství.

Mrtvý měsíc, který zastavil boj za svou pravou tvář.

Většinou tam byla tma. Tmu si aspoň pamatuji ze všeho nejvíc.

Studenou tmu hrobu. Když jsem se tam tak choulil během sněhových přeháněk, míval jsem pocit, že celý svět za dveřmi zůstane už napořád pokrytý hebkou bělostnou pokrývkou. Zvuky, které pronikaly do mého vyšinutého mozku, byly vždycky zachumlány do sněhové přikrývky. Obýval jsem Sibiř mysli, o tom nemůže být pochyb. Za společníky jsem měl vlky a šakaly, jejichž žalostné vytí bylo přerušováno pouze rolničkami nebo drkotáním mlékařova náklaďáku, směřujícího do země sirotků.

Těsně nad ránem jsem obvykle vídal ty dvě, jak si to mašírují ruku v ruce, svěží jako sedmikrásky, tvářičky znachovělé mrazem a vzrušením ze dne plného zážitků. Mezitím se dostavil výběrčí neuhrazených účtů, dlouho a halasně vyzváněl, načež se s nepořízenou vsákl do sněhové břečky. Jindy zaťukal zlehka na okénko blázen Osiecki. A ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 14

sníh se pořád sypal a sypal, často ve velkých, vodnatých vločkách, které byly jako tající hvězdy. Jindy naopak vířily vzduchem ledové křupky, bodající do tváří jako injekční jehly.

Během čekání jsem si utahoval opasek. Měl jsem trpělivost nikoli světce ani želvy, ale spíš chladného, vypočítavého vraha.

Zabít čas! Zabít myšlenky! Zabít hladové křeče v žaludku! Jedno dlouhé, neutuchající vraždění Velkolepé!

Když jsem skrz vybledlé závěsy rozpoznal siluetu přítele, otevřel jsem někdy dveře, ale spíš abych se nadechl čerstvého vzduchu, než abych vpustil spřízněnou duši.

Úvodní dialog byl stále stejný. Zvykl jsem si na něj natolik, že jsem si jej sám přehrával i poté, co návštěva odešla.

Bylo to vždycky zahájení Ruye Lopeze.

“Co to tu se sebou provádíš?”

“Nic.”

“Ty seš cvok!”

“Já?”

“Co děláš celý den?”

“Nic.”

Následovalo nezbytné loudění několika cigaret a hrstky drobných, pak úprk pro sýrový koláč a pytlík koblížků, někdy jsem navrhl partii šachu.

Cigarety zakrátko došly, pak dohořely svíčky, uvázl rozhovor.

Znovu sám jsem se oddal těm nejlíbeznějším a nejneobyčejnějším vzpomínkám - na lidi, místa, rozhovory. Hlasy, grimasy, gesta, sloupy, stříšky, římsy, louky, potůčky, hory míhaly se přede mnou jako vlna za vlnou, vždy rozkolísané, rozklížené jako chuchvalce krve padající z čistého nebe. Tam byli všichni in extenso moji ztřeštění spolunocležníci: nejzuboženější, nejrozpustilejší a nejbizarnější sešlost, jakou si člověk dokáže představit. Samí vyhnanci, všecko návštěvníci z podivných končin, jeden vyhoštěnec jako druhý. Ale jak něžní a pomilováníhodní!

Jako andělé dočasně vypuzení, s křídly diskrétně zakrytými lehounkými pláštíky.

Často se stávalo, že když byla tma jako v pytli, ulice byly pusté a prázdné, vítr skučel jako šílený, narazil jsem za rohem na nějakou z těchto nicek. Třeba mě někdo z nich zastavil, aby mne požádal o oheň nebo ze mě vyrazil čtvrťák.

Jak je možné, že sotva jsme se dotkli jeden druhého, dali jsme se do hovoru žargonem, jaký používají jen ztroskotanci, andělé a vyděděnci?

Často to bylo jednoduché, přímé cizincovo vyznání, co uvedlo kola do pohybu. (Vražda, zlodějina, znásilnění, opuštěnost - padaly jak navštívenky.) “Chápete, já jsem musel “

“No jasně!”

“Ta sekera tam prostě jen tak ležela. Kolem válka, fotr věčně nalitej, ségra v tom navíc jsem vždycky chtěl psát chápete?”

“No jasně!”

“A pak ty hvězdy podzimní hvězdy. A zvláštní, nové horizonty. A svět tak nový, a přesto tak starý. Procházky, schovávání, shánění jídla. Hledání, šmejdění, hraní svlékání jedné kůže za druhou.

Každý den nové jméno, nové příjmení. Neustále na útěku před sebou samým. Chápete?”

“Jasně!”

“Nad rovníkem, pod rovníkem bez odpočinku, bez ustání. Nikdy nikde nic. Světy tak jasné, tak plné, tak bohaté, ale obehnané betonem a ostnatým drátem. Vždycky to další místo, a to další.

Dlaň stále natažená, žebrající, žadonící, škemrající. Hluchý svět. Hluchý jako pařez. Závěry pušek cvakají, kanóny duní a muži, ženy a děti leží ztuhle všude okolo v kalužích vlastní tmavé krve. Tu a tam kvíteček. Například fialka. A miliony rozkládajících se mršin jako hnojivo.

Posloucháte mě?”

“Jasně!”

“Zcvoknul jsem, zcvoknul, zcvoknul.”

“To se ví!”

Tak popadl sekeru, tak ostrou, tak lesklou a sekal tady hlavu, tady nohu nebo ruku, pak prsty a špičky chodidel. Sek sek sek, jako když se dělá řezanka ze špenátu. Pochopitelně, že po něm jdou. A až ho dostanou, pustí do něj šťávu.

Spravedlnosti bude učiněno zadost, poněvadž za každý milion lidí zmasakrovaných je jeden osamělý vykolejený maniak humánně popraven.

Rozumím tomu? Dokonale.

Co jiného je spisovatel než kumpán, zločinec, soudce i kat? Copak jsem nebyl od útlého dětství zasvěcován do umění podvodu? Nejsem snad zmítán traumaty a mindráky? Nejsem snad poskvrněn všemi hříchy a vinami středověkého mnicha?

Co může být přirozenějšího, pochopitelnějšího, lidštějšího a omluvitelnějšího než monstrózní vzpoura osamoceného básníka?

Stejně nevyhnutelně, jako mi zkřížili cestu, mě tito kočovníci opouštěli.

Procházky s prázdným žaludkem vybudí našincovu pozornost. Člověk jaksi instinktivně ví, kterou cestou se dát, kde odbočit, po čem pátrat: nikdy se nestane, že by nepoznal blížence souputníka.

Když je všecko ztraceno, duše se dere kupředu Označil jsem je za anděly v převleku, a také jimi byli, ale mně to pokaždé došlo až poté, co zase zmizeli. Jen zřídka kolem sebe anděl šíří oblak slávy. Tu a tam se však stane, že uslintaný idiot, na kterého civíte, zapadne do zámku jako klíč a dveře se otevřou.

Byly to zpravidla dveře, kterým se říká Smrt, jež se rozlétly dokořán, a já jsem viděl, že tam žádná smrt není, ani tam ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 15

nebyli žádní soudci či popravčí s výjimkou zplozenců naší představivosti. Jak zoufale jsem se snažil dosáhnout obrody. A obrodil jsem se. Zcela a dokonale. Rádža svlékající se donaha.

Zůstalo jen ego, avšak ego nadité a nafouklé jako ohavná ropucha.

A naráz mě ohromila naprostá šílenost toho všeho. Nic nemůže být dáno nebo odebráno; nic nebylo ubráno či přidáno, nic nebylo zvětšeno či zmenšeno. Stojíme na stejném břehu téhož mohutného oceánu. Oceánu lásky. Tady to je - in perpetuum. Toliko jako v utrženém kvítku, burácení vodopádu, střemhlavém letu mrchožrouta či hromové artilerii proroka. Pohybujeme se s očima zavřenýma a ušima ucpanýma: boříme zdi tam, kde nás čekají dveře otevírající se na pouhý dotek; sháníme se po žebřících, a přitom zapomínáme, že máme křídla; modlíme se, jako by Bůh byl slepý a hluchý, jako by On byl v prostoru. Není divu, že andělé mezi námi nejsou k poznání.

Jednoho dne bude příjemné si tyto věci připomenout.

KAPITOLA(4)

Plížící se okolo temnotou nebo postávající celé hodiny jako věšák v rohu pokoje, cítil jsem se být hlouběji a hlouběji v díře, hysterie se stala normou. Sníh ne a ne roztát.

Zatímco jsem spřádal ďábelské plány, jak dohnat Stázku opravdu k šílenství, a tím se jí jednou provždy zbavit, snil jsem zároveň ten nejbláhovější sen o druhém sblížení. Nakukoval jsem do výkladních skříní a obhlížel dárky, které bych mohl koupit Moně.

Ženy zbožňují dárky - především ty drahé. Milují však i drobné nicotnosti - to záleží na jejich náladách. Dokázal jsem celý den strávit v úvahách nad tím, zda jí mám koupit drahé starožitné náušnice či dlouhou černou svíčku. Vůbec jsem si nepřipustil, že ty drahé věci jsou mimo mé možnosti. Ne, kdybych měl dojem, že ji náušnice potěší víc, dokázal bych si vsugerovat i to, že najdu způsob, jak je obstarat. Dokázal jsem se přesvědčit tak snadno proto, že jsem v hloubi duše věděl, že se stejně nikdy nerozhodnu. Bylo to jen takové krácení dlouhé chvíle. Opravdu, zrovna tak jsem mohl trávit čas i v debatách nad závažnějšími otázkami. Mohl jsem například uvažovat nad tím, jestli je duše úplatná či neúplatná.

Pro myšlenkový stroj je však jeden problém stejně dobrý jako kterýkoli jiný. Ve stejném duchu jsem se dokázal přimět, abych se vlekl pět či deset kilometrů, abych si půjčil dolar, a nakonec jsem se spokojil se čtvrťákem nebo dokonce s desetníkem. Co jsem s tím dolarem hodlal podniknout, bylo vedlejší: šlo o to dokázat si, že stále ještě jsem schopen vyvíjet úsilí. V mém vyšinutém náhledu na věci to znamenalo, že stále stojím aspoň jednou nohou na pevné zemi.

Ano, bylo skutečně důležité občas si připomenout takové věci a nelítat pořád jako hadr na holi. Taky stálo za to je tu a tam popíchnout, když se ve tři ráno vrátily domů s prázdnýma rukama: “Nedělejte si starosti, skočím si koupit sendvič.” Někdy jsem však jedl pouze imaginární sendvič. Ale dělalo mi dobře předstírat před nimi, že nejsem úplně na mizině. Jednou dvakrát se mi opravdu povedlo jim namluvit, že jsem měl biftek.

Pochopitelně jsem to dělal proto, abych je namíchnul. (Jak jsem to koulel, že jsem se cpal biftekem, když ty dvě musely vysedávat celé hodiny v kavárně, než je někdo pozval na kus žvance?) Příležitostně jsem je vítal slovy: “Takže se vám podařilo někde se najíst?”

Tahle otázka je pokaždé vyvedla z konceptu.

“Myslel jsem, že padáte hlady,” dodal jsem.

Pokaždé mi oznámily, že nic takového nemají v úmyslu. Ani já neměl žádný důvod hladovět, nezapomněly nikdy dodat. Dělám to jen proto, abych je trápil.

Když byly v dobré náladě, začaly to rozvádět. Jakou novou čertovinu to na ně chystám? Viděl jsem poslední dobou Kronského?

Načež začaly jejich zamlžovací řeči - o jejich nových přátelích, nově objevených lokálech, výletech do Harlemu, o ateliéru, který si Stázka brzy pronajme a tak dál a tak dál. Ach ano, ještě mi zapomněly říct o Barleym, Stázčině příteli-básníkovi, kterého potkaly minulou noc. Někdy k nám prý zajde, rád by mě poznal.

Kterýsi večer začala Stázka vzpomínat, byly to pravdivé vzpomínky, pokud to mohu posoudit. Vyprávěla o stromech, o které se otírala v měsíčním světle, o zvráceném milionáři, který se do ní zamiloval pro její chlupaté nohy, o ruské dívce, která se s ní chtěla pomilovat, ale kterou Stázka odmítla, protože byla příliš hrubá. Navíc měla v té době beztak známost s vdanou ženou, a aby svedla manžela z případné stopy, nechala si to občas udělat i od něho ne že by se jí to líbilo, ale manželka, kterou milovala, si myslela, že je to dobrá taktika.

“Nevím, proč vám to tu všechno povídám,” řekla. “Pokud.”

Pak si najednou vzpomněla. Bylo to kvůli Barleymu. Barley byl divný patron. Vlastně ani nechápala, co je vzájemně přitahuje. On vždycky předstíral, že ji chce přefiknout, ale nikdy se o nic nepokusil. Každopádně to však byl skvělý básník, tím si byla jistá. Tu a tam napsala i ona báseň v jeho přítomnosti. Pak přidala zajímavou poznámku: “Dobře se mi píše, zatímco mi ji honí.”

Chichotání.

“Co si o tom myslíš ?”

“Je to jako vytržené z Krafft-Ebinga,” navrhl jsem.

Následovala obsáhlá diskuse o vzájemném poměru Krafft-Ebinga, Freuda, Forela, Stekela, Weiningera a dalších, kterou Stázka zakončila poznámkou, že jsou to samé staré vykopávky.

“Víš, co pro tebe udělám?” zvolala najednou. “Nechám se prohlédnout od tvého přítele Kronského!”

“Jak to myslíš - necháš se prohlédnout?”

“Prozkoumat své anatomické ustrojení.”

“Myslel jsem spíš na tvou hlavu.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 16

“To může taky,” řekla s ledovým klidem.

“A pokud nenajde nic v nepořádku, pak jsi jen všestranně perverzní, je to tak?”

Tento výraz, vypůjčený od Freuda, je náramně pobavil.

Stázce se to dokonce zalíbilo natolik, že prohlásila, že napíše báseň s tímto názvem.

Dodržela slovo a pozvala Kronského, aby ji prohlédl. Kronski dorazil v dobrém rozmaru. Mnul si ruce a loupal klouby.

“Copak to bude tentokrát, pane Millere? Trošku vazelíny? Tvrdý oříšek, pokud mohu soudit. Ale není to špatný nápad. Aspoň zjistíme, jestli je hermafrodit, nebo ne, možná objevíme zakrnělý ocas.”

Stázka si už odložila blůzku a odhalila svá nádherná prsa s korálově rudými bradavkami.

“Na těch nic špatného nevidím,” řekl Kronski. “Teď si stáhni kalhotky.”

Zarazila se. “Tady ne!” vykřikla.

“Dobrá, kde tedy?” opáčil Kronski. “Co třeba v koupelně?”

“Proč nejdete s tou prohlídkou do jejího pokoje?” vložila se do toho Mona. “Tohle přece není žádné veřejné představení.”

“Že ne?” podivil se Kronski a obdařil obě svým chlípným úsměvem.

“Já myslel, že o nic jiného tu nejde.”

Odešel si do vedlejšího pokoje pro svůj černý kufřík.

“Aby to mělo formálnější ráz, přinesl jsem si nástroje.”

“Nehodláš jí doufám ublížit?” zděsila se Mona.

“Ne, pokud se nebude vzpírat. Našli jste tu vazelínu? Pokud nemáte, postačí olivový olej nebo i máslo.”

Stázka se zakabonila. “Je to všecko nutné?” zeptala se.

“Záleží na tobě,” řekl Kronski. “Přijde na to, jak jsi lechtivá.

Pokud budeš klidně ležet a ovládat se, nebudou s tím žádné potíže. Pokud ti to bude dělat dobře, můžu ti tam šoupnout i něco jiného.”

“To teda ne!” štěkla Mona.

“Co se děje? Žárlíš?”

“Pozvali jsme tě sem jako doktora. Nedělej nám tu z toho bordel!”

“V hampejzu by to odsejpalo líp,” uchechtl se Kronski. “Aspoň co jí se týče , no tak se do toho dáme, ať to máme za sebou!”

Vzal Stázku za ruku a odvedl ji do pokojíku vedle koupelny. Mona chtěla jít s nimi, aby měla jistotu, že se Stázce nepřihodí nic zlého. Ale Kronski o tom nechtěl ani slyšet.

“Tohle je profesionální návštěva,” řekl a spokojeně si mnul ruce.

“Pokud se jedná o vás, pane Millere,” věnoval mi zasvěcený pohled, “šel bych se na vašem místě raději projít.”

“Ne, zůstaň!” zaprosila Mona. “Já mu nevěřím!”

Tak jsme zůstali, Mona a já, a beze slova přecházeli sem a tam po pokoji.

Uplynulo pět minut, deset. Najednout se z vedlejšího pokoje ozval pronikavý jekot: “Pomoc! Pomoc! Chce mě znásilnit!”

Vpadli jsme do pokoje. Kronski měl pochopitelně kalhoty dole a v obličeji byl rudý jako ředkvička. Snažil se na ni vylézt. Mona se na něj vrhla jako tygřice a srazila ho z postele. Pak vyskočila z postele i Stázka, vrhla se na Kronského, obkročmo na něj zasedla a jala se ho škrábat a mlátit hlava nehlava. Chudák Kronski byl z toho tak vyděšený, že se ani nezmohl na obranu. Kdybych nebyl zasáhl, nejspíš by mu ty dvě vyškrábaly oči.

“Ty hajzle!” vřískala Stázka.

“Sadisto!” vřískala Mona.

Dělaly takový rámus, až jsem se bál, že na nás vlítne domovnice se sekyrou.

Kronskému se konečně podařilo vyškrábat se na nohy. S kalhotami stále ještě dole blekotal: “K čemu všechen ten povyk? Ona je normální - přesně jak jsem předpokládal. Vlastně je až příliš normální. To mě právě vzrušilo, co je na tom špatného?”

“Jo, co je na tom špatného?” přizvukoval jsem a koukal z jedné na druhou.

“Vypakuj ho odsud!” odsekly.

“Klídek! Nechte toho!” řekl Kronski trošku slabším hlasem.

“Požádali jste mě, abych ji prohlédl, přestože jste stejně jako já dobře věděli, že fyzicky je v pořádku. Její makovice by možná stála za prohlídku, ne její pohlavní orgány. I to bych zvládl, ale chtělo by to čas. Co jste vlastně po mně chtěli, abych udělal? Odpovězte, jestli můžete! Chcete něco vědět? Stačí udělat tohle,” a Kronski nám luskl prsty před očima, “a mohu vás všechny nechat odvézt do blázince. Jenom tohle,” a znovu luskl prsty “Za co? Za morální ochablost, to je celé. Ani jeden z vás nestojí pevnýma nohama na zemi.”

Na chvíli se odmlčel, abychom to mohli strávit.

“Ale já nejsem takový šupák, abych něco podobného udělal. Jsem příliš dobrý přítel, že, pane Millere? Ale nesnažte se se mnou zamést jenom proto, že jsem to s vámi myslel dobře.”

Stázka tam stála dočista nahá, s kalhotkami přes rameno. Nakonec se trošku sebrala a začala se soukat do kalhot.

Uklouzla při tom a upadla, Mona jí ihned spěchala na pomoc, ale byla nenávistně odmrštěna.

“Nech mě!” zavřískla Stázka. “Já si poradím sama. Nejsem malé děcko.” Zároveň se sbírala z podlahy. Chvíli vzpřímeně stála, pak sklonila hlavu a začala se prohlížet. Její pohled se zastavil v samém středu jejího těla, naráz se Stázka rozesmála na celé kolo dementním smíchem.

“Tak já jsem normální!” smála se stále víc a víc. “To je ale fór!

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 17

Jsem normální, protože mám dole dostatečně velkou lochnu, aby se mi tam dalo něco vrazit. Hej! Podejte mi svíčku!

Ukážu vám, jak jsem normální!”

Načež začala provádět ty nejobscénnější prostocviky, kroutit kyčlemi a svíjet se, jako by měla orgasmus.

“Svíčku!” ječela. “Dejte sem velkou, tlustou, černou svíčku!

Ukážu vám, jak jsem normální!”

“Prosím, Stázko, nech toho, prosím!” křičela Mona.

“Jo, přestaň,” řekl Kronski přísně. “Není třeba, abys nám tu dělala takové představení!”

Slovo představení ji ještě víc rozpálilo.

“Tohle je moje představení!” vřískala. “Jenže tentokrát to máte gratis. Normálně si nechám platit, když ze sebe dělám trotla, že jo?” obrátila se k Moně. “Že jo?” sípala. “Nebo jsi jim neřekla, jak sháníme prachy na nájem?”

“Prosím, Stázičko, prosím!” skučela Mona. V očích měla slzy.

Ale Stázku teď nemohlo nic zarazit. Popadla ze sekretáře svíčku, vrazila si ji do rozkroku a přitom zběsile kroutila pánví.

“Copak toto nestojí za padesát babek?” ječela. “Nějaký chlápek mi nabízel dokonce ještě víc, ale chtěl mi ji pak vylízat. A já se nerada nechávám lízat, tím spíš od úchyláků.”

“Dost! Dost! Nebo uteču!” To se ozvala Mona.

Stázka utichla. Svíčka spadla na podlahu. Na tváři se jí teď rozhostil úplně jiný výraz. Zatímco na sebe navlíkala svou blůzku, utrousila velice tiše směrem ke mně:

“Jak vidíš, Vale, pokud někdo musí být ponižován a zraňován, jsem to já, a nikoli tvoje milovaná ženuška. Já nemám žádné ponětí o morálce, mám jenom lásku. Když jsou potřeba peníze, jsem vždycky připravena dát sama sebe do placu.

Poněvadž jsem pošuk, nezáleží na tom.” Odmlčela se, šla k šatníku v rohu pokoje, otevřela šuplík a vytáhla z něj obálku.

“Vidíš to?” mávala obálkou ve vzduchu. “Je tam šek, který mi poslali mí pěstouni. Stačilo by to na měsíční nájemné.

Ale-,” začala pomalu a rozvážně trhat obálku na malé kousky - “my nechceme takové peníze, že? Známe vlastní způsob, jak přijít k penězům pořádáním představení předstíráním, že jsme lesby předstíráním, že jsme lesby jen naoko.

Předstíráním, předstíráním je mi z toho nanic. Proč nepředstíráme, že jsme prostě jen lidi?”

Byl to Kronski, kdo promluvil.

“Jistěže jsi lidská bytost - a to velmi neobvyklá. Někde ve tvém životě něco zaskřípalo - co a jak, to nevím. Co víc, já to ani nechci vědět. Kdybych si myslel, že dáš na mou radu, naléhal bych na tebe, ať odtud vypadneš a necháš ty dva být.” Zamyšleně pohlédl na Monu a na mě. “Jo, nech je, ať si řeší své vlastní problémy. Oni tě nepotřebují a ty rozhodně nepotřebuješ je. Vůbec nepatříš do města, jako je New York. Vlastně se nehodíš nikam , ale chtěl jsem říct tohle , přišel jsem jako přítel. Ty potřebuješ přítele. Co se těch dvou týče, ani neznají význam toho slova. Z vás tří jsi možná nejzdravější. A je v tobě něco geniálního.”

Už jsem myslel, že bude pokračovat donekonečna, když si náhle vzpomněl, že má vykonat ještě jednu neodkladnou návštěvu, a rychle odešel.

Později téhož večera - ty dvě se rozhodly, že zůstanou doma - došlo ke zvláštní události. Bylo právě po večeři a my jsme si docela příjemně povídali. Došly nám cigarety a Mona mě požádala, abych se podíval, nemá-li nějaké v kabelce.

Obvykle tam měla vždycky aspoň jednu chudinku, krčící se na dně. Vstal jsem, došel k šatníku, kde ležela kabelka, a otevřel ji. Spatřil jsem obálku se Stázčiným rukopisem, adresovanou Moně. Vzápětí stála Mona vedle mě. Kdyby nezpanikařila, nejspíš bych obálce nevěnoval zvláštní pozornost. Mona se však neudržela a chňapla po ní.

Snadno jsem jí vykroutil obálku z ruky. Mona se po ní začala sápat a po krátké tahanici spadla roztržená obálka na zem. Stázka po ní skočila a vrátila ji Moně.

“K čemu ten povyk?” nevědomky jsem zopakoval Kronského slova.

Obě odvětily současně: “Do toho ti nic není.”

Dál jsem to nekomentoval, ale byl jsem příšerně zvědavý. Měl jsem tušení, že na dopis znovu narazím. Hlavní bylo předstírat naprostý nezájem.

Ještě o něco později téhož večera jsem šel na záchod a spatřil kousky obálky plavat v míse. Zachechtal jsem se. Jak naivní pokus přesvědčit mě, že dopis zničily! Tak snadno se nachytat nenechám.

Vylovil jsem útržky z vody a pečlivě je zkoumal. Ani dva k sobě nepasovaly. Nyní jsem si byl jist, že dopis byl zachován a někde pečlivě uložen. Někam, kam by mě normálně ani nenapadlo se podívat.

O pár dní později se ke mně donesla zajímavá informace. Uklouzla jim, když se hádaly. Byly ve Stázčině pokoji, kam obvykle chodily probírat své tajné záležitosti. Buďto neměly tušení o mé přítomnosti v domě, nebo se natolik přestaly ovládat, že začala padat slova, která se nikdy neměla dostat k mým uším.

Mona Stázce spílala za to, že lehkomyslně utrácí. Utrácí co?

Copak někde přišla k penězům? Nejvíc ze všeho Monu žralo, že Stázka dala nějakému bezvýznamnému idiotovi -

jméno se mi nepodařilo zachytit - tisíc dolarů. Mona na Stázku naléhala, aby se snažila dostat aspoň část peněz zpátky.

Stázka nepřestávala opakovat, že o tom nemůže být řeči, že je jí dočista jedno, co ten blázen s jejími penězi udělá.

Najednou jsem zaslechl Monu: “Jestli si nedáš bacha, jednou tě někdo ťafne!”

Na to Stázka neviňoučce: “Budou mít smůlu. Víc už nemám.”

“Víc už nemáš?”

“Jasně že ne. Nemám ani pěťák.”

“Ty ses zbláznila!”

“Já vím, že jo. Ale k čemu jsou peníze dobré než k tomu, aby je člověk rozfofroval?”

Slyšel jsem tak akorát dost. Rozhodl jsem se, že se půjdu projít.

Když jsem se vrátil, Mona doma nebyla.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 18

“Kam šla?” zeptal jsem se z pouhé zvědavosti.

Místo odpovědi se mi dostalo pouhého zamručení.

“Měla vztek?”

Další zamručení. Pak následovalo: “Asi jo. Ale neměj strach - vrátí se.”

Z jejího chování mi bylo jasné, že má ve skrytu duše radost.

Normálně by totiž neměla nikde stání nebo by šla Monu dokonce hledat.

“Mohu ti udělat kávu?” zeptala se. Bylo to vůbec poprvé, co mi něco takového nabídla.

“Proč ne?” odvětil jsem co možná nejpřívětivěji.

Usadil jsem se ke stolu naproti ní. Ona se rozhodla vypít si kávu vestoje.

“Zvláštní žena, co?” pronesla Stázka bez jakéhokoli úvodu. “Co o ní vlastně víš? Potkal jsi někdy její bratry, matku nebo sestru? Ona tvrdí, že její sestra je mnohem hezčí. Věříš tomu? Ale ona ji nenávidí. Proč? Řekla ti to až sem a dál tě nechala tápat. Ze všeho se dá udělat záhada, všiml sis?”

Odmlčela se, aby si mohla usrknout kávy.

“Máme si spolu hodně o čem povídat. Pokud budeme mít příležitost. Možná se nám podaří urovnat věci mezi námi dvěma.”

Zrovna jsem chtěl poznamenat, že nemá význam ani se o to pokoušet, ale ona pokračovala ve svém monologu dál.

“Předpokládám, žes ji nikdy neviděl na jevišti, co?”

Přikývl jsem.

“Víš, proč se ptám? Protože ona mi nepřipadá jako herečka. Ani jako spisovatelka. Nic na ni nepasuje. Všechno je to součást jedné velké báchorky. Ji samotnou nevyjímaje. Jediné, co je na ní pravého, je to její předstírání. A - její láska k tobě.”

To poslední mě nadzvedlo. “Ty tomu opravdu věříš?”

“Jestli tomu věřím?” opakovala. “Kdyby tě tu neměla, neměla by žádný důvod vůbec existovat. Seš celý její život.”

“A ty? Jak do toho zapadáš ty?”

Záhadně se na mě usmála. “Já? Já jsem jen další kousek neskutečnosti, kterou si kolem sebe vytváří. Nebo jsem možná takové zrcadlo, ve kterém občas zahlédne odraz svého pravého já, samozřejmě že křivé zrcadlo.”

Pak se vrátila na známější půdu a řekla: “Proč jí nezarazíš to věčné somrování? Ničeho takového není třeba. Navíc způsob, jakým to dělá, je nechutný. Nevím, proč to dělá. Ale rozhodně to nedělá kvůli penězům. Peníze jsou jen zástěrkou něčeho jiného. Mám pocit, že z někoho tahá prachy jen proto, aby probudila zájem o sebe samotnou. A jakmile o ni někdo projeví skutečný zájem, začne ho ponižovat. Dokonce i chudák Ricardo musel být mučen; ona ho nutí svíjet se jako úhoře . Měli bychom něco podniknout - ty a já. Tohle musí přestat.”

“Kdyby sis našel práci,” pokračovala, “nemusela by chodit noc co noc do toho hrozného podniku a poslouchat uslintané lichotky všech těch otrapů. Co ti brání? Myslíš, že by byla nešťastná, kdyby měla vést spořádaný život?

Nebo si snad myslíš, že jsem to já, kdo ji svádí na scestí? To si myslíš? Myslíš si, že mně se tento způsob života zamlouvá? Bez ohledu na to, co si o mně myslíš, ti musí být jasné, že já s tímhle vším nemám nic společného.”

Zmlkla.

“Proč nic neříkáš? Řekni něco!”

Zrovna když jsem se chystal něco říct, vešla Mona - s kyticí fialek. Nabídka ke smíru.

O chvíli později už byla atmosféra plná míru a harmonie, až z toho ty dvě byly téměř bez sebe. Mona se dala do zašívání a Stázka začala malovat. Já jsem všechno sledoval, jako by se to odehrávalo na jevišti.

Bleskurychle vytvořila Stázka můj portrét - na zdi. Pojala mě jako čínského mandarína, oděného v modré čínské roucho a s přísným výrazem mudrce, který jsem tou dobou nejspíš opravdu měl.

Moně to připadalo úchvatné, taky mě mateřsky pochválila za to, že jsem tak klidně seděl a vůbec byl na Stázku tak milý. Prý od začátku věděla, že se nakonec sblížíme. A tak dál.

Byla tak šťastná ve svém vzrušení, že nakonec vysypala obsah své kabelky na stůl, zda tam nemá ještě nějakou cigaretu - a spolu s ostatními věcmi vypadl dopis. K jejímu úžasu jsem ho vzal a podal jí ho, aniž bych se třeba jen mrknutím pokusil zjistit něco o jeho obsahu.

“Proč ho nenecháš, aby si to přečetl?” řekla Stázka.

“Nechám,” odvětila Mona. “Ale ne teď. Nechci tuhle chvíli pokazit.”

Stázka řekla: “Není v něm nic, za co bychom se měly stydět.”

“To já vím,” řekla Mona.

“Zapomeňte na to,” řekl jsem. “Už na to nejsem zvědavý.”

“Jste báječní - oba dva! Copak je možné vás nemilovat? Miluju vás oba.”

K tomuto výlevu Stázka poněkud ďábelsky poznamenala: “Řekni nám - koho z nás dvou miluješ víc?”

Odpověď přišla bez zaváhání: “Nemohla bych jednoho z vás milovat víc a druhého míň. Miluju vás oba. Má láska k jednomu nemá nic společného s mou láskou k druhému. Čím víc miluju tebe, Vale, tím víc miluju Stázku.”

“Tady máš odpověď,” řekla Stázka, uchopila štětec a vrátila se k práci na mém portrétu.

Chvíli bylo ticho, pak promluvila Mona: “O čem jste si to k čertu povídali, zatímco jsem byla pryč?”

“O tobě samozřejmě,” odvětila Stázka. “Není to tak, Vale?”

“Ano. Mluvili jsme o tom, jaké jsi báječné stvoření. Akorát nedokážeme ani jeden pochopit, proč se snažíš věčně nám něco zatajovat.”

Okamžitě se naježila: “Zatajovat? Co tím myslíš?”

“Teď toho nechme,” prohlásila Stázka, pohrávajíc si se štětci.

“Ale brzy bychom si měli všichni tři sednout a hezky všechno urovnat, nemyslíte?” Nato se otočila a pohlédla Moně ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 19

zpříma do tváře.

“Nemám námitek,” zněla Monina chladná odpověď.

“Vidíš, namíchla se,” prohodila Stázka.

“Nechápe to,” dodal jsem já.

Opět zakaboněný pohled: “Co jako nechápu? Co to má znamenat?

O čem to oba mluvíte?”

“Vlastně jsme neměli čas příliš si toho říct,” řekl jsem.

“Mluvili jsme o pravdě a pravdivosti Stázka, jak víš, je velmi pravdymilovný člověk.”

Moně se na tváři rozhostil slabý úsměv. Chystala se něco říct, ale já ji předešel: “Není čeho se bát. Nechystáme se tě podrobit křížovému výslechu.”

“Chtěli bychom jen zjistit, jak dokážeš být upřímná,” dodala Stázka.

“Mluvíte, jako bych s vámi hrála nějakou hru.”

“Přesně,” řekla Stázka.

“Tak takhle je to! Tak já vás nechám pár minut o samotě a vy mě hned začnete za zády propírat. Čím jsem si zasloužila takové jednání?”

V tom okamžiku jsem ztratil nit rozhovoru. Jediné, na co jsem byl schopen myslet, byla věta: Čím jsem si zasloužila takové jednání?

Byla to totiž oblíbená fráze mé matky, kterou používala, kdykoli jí tekly nervy. Obvykle to provázela lehkým zvrácením hlavy, jako by se obracela k Všemohoucímu. Už když jsem to zaslechl poprvé - jako docela malé dítě -

naplnilo mne to hrůzou a odporem. Byl to však spíš tón hlasu než obsah slov, co vyvolávalo mou nechuť.

Taková samolibost! Taková sebelítost! Jako by ji byl Bůh vyvolil, ji, model všeho tvorstva, pro nelítostný trest.

Teď když jsem to zaslechl z Moniných úst, jsem si připadal, jako by se mi zem propadla pod nohama. “Pak jsi tedy vinna,” pomyslel jsem si. Vinna něčím, co se nehodlám namáhat definovat. Vinna a hotovo. Tu a tam k nám odpoledne zaskočil Barley, zamkl se se Stázkou v jejím pokojíku, snesl pár vajec (básniček) a zase se rychle vytratil. Pokaždé vydával z ložnice podivné zvuky. Zvířecí skřeky, ve kterých se mísil strach s extází. Jako by nás navštívila toulavá kočka.

Jednou se zastavil i Ulric, ale shledal naši domácí atmosféru natolik depresivní, že mi bylo jasné, že už k nám víckrát nezavítá. Mluvil, jako bych právě procházel další “fází”. Jeho postoj byl jasný - až se z té díry vyhrabeš, ukaž se! Byl příliš zdrženlivý, než aby nějakým způsobem komentoval Stázku. Jediné, co o ní zahuhlal, bylo: “Podivná, hm!”

Abychom se víc sblížili, rozhodl jsem se jednoho dne koupit lístky do divadla. Domluvili jsme se, že se sejdeme před divadlem. Přišel večer. Trpělivě jsem přešlapoval před vchodem ještě půl hodiny poté, co šla opona nahoru. Mona nikde. Měl jsem pro ni jako školák připravenou kytičku fialek. Ve výkladní skříni jsem zahlédl svůj odraz. Najednou jsem si s tou kytkou připadal jako naprostý pitomec. Zahodil jsem fialky a šel pryč. Když jsem zahýbal za roh, všiml jsem si mladé dívky, jak se pro ně shýbá.

Zvedla je k nosu, přivoněla a zase je zahodila.

Když jsem přišel domů, byla všechna světla rozsvícená. Chvíli jsem postál venku, neboť mne mátl zvuk písně, který se zevnitř ozýval. Nějakou dobu jsem přemýšlel, zda nemáme náhodou hosty.

Kdepak, byly tam jen ty dvě. Rozhodně si to náramně užívaly.

Prozpěvovaly z plných plic “Chci ti říkat miláčku”.

“Dejme si to ještě jednou!” zvolal jsem, když jsem vešel dovnitř.

A tak jsme si to zopakovali ve třech:

“Chci ti říkat miláčku, ach jak tě ráda mám.”

Pak jsme si to dali ještě jednou, a když se to mělo opakovat dotřetice, zvedl jsem ruku.

“Kdes byla?” vypálil jsem.

“Kde jsem byla?” odtušila Mona. “Proč? Přece doma.”

“A naše schůzka?”

“Měla jsem za to, žes to nemyslel vážně.”

“Neříkej?” Spolu s tím jsem ji zvučně plácl přes pusu. Byla to pořádná facka.

“Příště, moje milá, tě tam dotáhnu za flígr.”

Posadil jsem se za stůl a dobře si je prohlédl. Můj vztek zvolna odezníval.

“Nechtěl jsem tě praštit tak silně,” řekl jsem a odložil klobouk.

“Jste dnes nějak moc rozverné, co se stalo?”

Vzaly mě každá z jedné strany v podpaží a odvedly mne dozadu, kde obvykle stávaly necky.

“Tohle se stalo,” řekla Mona a ukázala na hromadu lahůdek.

“Musela jsem být doma, když to přivezli. Proto jsem ti nestihla dát včas vědět. Proto jsem nepřišla.”

Zalovila v hromadě a vytáhla láhev benediktýnky. Stázka už připravovala černý kaviár a sušenky.

Neobtěžoval jsem se s dotazem, kde to všechno splašily. Časem to z nich stejně vypadne samo.

“Není snad tohle víno?” zeptal jsem se.

Víno? Jasně že tam bylo víno. Jaké bych rád - bordeaux, rýnské, moselské, chianti, burgundské ?

Otevřeli jsme si láhev rýnského, plechovku lososa a krabici anglických sušenek - těch nejlepších. Zaujali jsme svá místa u stolu.

“Stázka je těhotná,” prohlásila Mona stylem, jako by mi oznamovala: “Stázka si koupila nové šaty.”

“A to tu slavíte?”

“Jasně že ne.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 20

Obrátil jsem se ke Stázce: “Tak povídej, jsem celý napjatý.”

Zrudla a bezmocně se obrátila na Monu. “Ať ti to poví ona “

Otočil jsem se k Moně: “Takže?”

“To je dlouhá historie, Vale, ale já to zkrátím. Přepadla ji banda gangsterů z Village. Znásilnili ji.”

“Oni? Kolik jich bylo?”

“Čtyři,” řekla Mona. “Pamatuješ tu noc, kdy jsme nepřišli domů?

Tehdy se to stalo.”

“Takže ani nevíte, kdo je otec?”

“Otec?” opakovaly jednohlasně. “Kdo by se staral o otce!”

“Bude mi ctí se o fakana postarat,” řekl jsem. “Jenom se musím naučit kojit.”

“Už jsme mluvili s Kronským,” řekla Mona. “Slíbil, že všechno zařídí. Ale nejprve ji chce prohlédnout.”

“Znovu?”

“Chce mít jistotu.”

“Vy ji nemáte?”

“Stázka ano. Přestala menstruovat.”

“To ještě nic neznamená,” řekl jsem. “Je třeba mít pádnější důkaz.”

Teď promluvila Stázka. “Těžknou mi prsa.” Rozepjala si blůzu a odhalila jedno ňadro. “Hele!” Něžně ho zmáčkla.

Objevilo se něco, co vypadalo jako žlutý sliz. “To je mléko,” prohlásila.

“Jak to víš?”

“Ochutnala jsem to.”

Požádal jsem Monu, aby stiskla své ňadro, abychom viděli, zda se bude něco dít, ale Mona odmítla. Prý je to trapné.

“Trapné? Sedíš tu s nohama od sebe a ukazuješ nám všechno, čím tě pánbůh obdařil, ale kozy nevytáhneš. To není trapné, to je zvrhlé.”

Stázka se dala do smíchu. “To je pravda,” řekla. “Co je na tom špatného ukázat nám prsa?”

“Ty seš těhotná, ne já,” odsekla Mona.

“Kdy přijde Kronski?”

“Zítra.”

Nalil jsem si další sklenku. “Tak na to nenarozené!” Pak jsem ztišil hlas a zeptal se, zda hlásily to znásilnění na policii.

Vykašlaly se na to. A jakoby na důkaz toho, že považují téma za uzavřené, mi oznámily, že se chystají za chvíli do divadla. Prý budou rády, když půjdu s nimi, bude-li se mi chtít.

“A na co bychom měli jít?”

“Na Zajatce,” řekla Stázka. “Je to francouzská hra. Všichni mluví jen o ní.”

Během rozhovoru se Stázka snažila ostříhat si nehty. Počínala si tak nešikovně, až jsem ji musel požádat, aby mě to nechala udělat. Když jsem byl hotov, navrhl jsem, že jí ještě učešu vlasy. Potěšilo ji to.

Zatímco jsem ji česal, předčítala nám z Opilého korábu. Jelikož jsem poslouchal se zjevným nadšením, vyskočila a odběhla do svého pokoje pro Rimbaudův životopis. Byla to Sezóna v pekle od Carrého. Kdyby se okolnosti nespikly proti, stal jsem se v tu ránu Rimbaudovým ctitelem.

Musím říct, že nebylo zvykem, aby nám společný večer uběhl v takovém duchu a skončil v takové pohodě.

Když příštího dne Kronski prohlásil nález za negativní, začaly se věci opět rychle komplikovat. Občas jsem dokonce musel vyklidit pole, zatímco ty dvě bavily nějakého velmi zvláštního hosta - obvykle dobrodince, který přinesl zásobu potravin nebo nechal na stole položený šek. Pokud hovořily přede mnou, uchýlily se zpravidla k dvojsmyslům nebo si před mýma očima začaly psát a vyměňovat vzkazy, nebo se zamkly ve Stázčině pokoji a celé hodiny si tam pak špitaly.

Dokonce i básně, které Stázka psala, neměly čím dál víc hlavu ani patu. Aspoň ty, které se uvolila mi ukázat.

Prý Rimbaudův vliv. Nebo záchod, který nepřestával zurčet.

Občasnou úlevou byly návštěvy Osieckého, který objevil malebnou nálevnu poblíž pohřebního ústavu. Dal jsem si s ním pokaždé pár piv - dokud neměl skelný pohled a nezačal se škrábat. Někdy jsem si postavil hlavu a vydal se do Hobokenu, kde jsem se pak jen tak poflakoval a snažil se sám sebe přesvědčit, že je to zajímavé místo. Dalším takovým bohem zapomenutým koutem, kam jsem chodíval, byl Weehawken. Tam jsem chodil do šantánu. Bylo mi vhod všechno, co mi skýtalo příležitost uniknout schizofrenní atmosféře našeho suterénu, neustálému prozpěvování milostných písní - zpívaly rusky, německy a dokonce v jidiš! - tajuplnému šepotu ze Stázčina pokoje, průhledným lžím, ubohému blábolení o drogách, zápasnickým utkáním Ano, tu a tam předvedly zápasnické klání pro mé potěšení. Byla to vůbec zápasnická klání? Těžko říct. Někdy, jen abych nějak vybočil ze stereotypu, jsem si vypůjčil štětec a barvy a namaloval Stázčinu karikaturu.

Vždycky na stěnu. Ona mi odpovídala podobně. Jednoho dne jsem namaloval na dveře jejího pokoje lebku a zkřížené hnáty.

Následujícího dne visel nad lebkou a hnáty řeznický nůž.

Jednoho dne se vytasila s revolverem s perleťovou rukojetí. “Jen tak pro všechny případy,” řekla.

Obviňovaly mne, že prý se vkrádám do Stázčina pokoje a hrabu se v jejích věcech.

Jednoho večera, když jsem se osaměle toulal polskou částí Manhattanu, jsem zabrousil do kulečníkové herny, kde jsem ke svému velkému překvapení zastihl Curleyho s nějakým jeho přítelem, jak cvrnkají pool. Tento Curleyho přítel byl podivuhodný výrostek, kterého teprve nedávno propustili z vězení, velmi temperamentní a s velkou fantazií. Nedali jinak, než že mě doprovodí domů, kde si pokecáme.

V metru jsem Curleymu pověděl všechno o Stázce. Přijal to, jako by byl s celou situací dokonale obeznámen.

“Něco je třeba udělat,” poznamenal lakonicky.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 21

Jeho přítel byl, zdálo se, téhož názoru.

Když jsem pak doma rozsvítil, oba dva nadskočili.

“Ona musí být blázen!” zvolal Curley.

Jeho přítel předstíral, že ho malby děsí. Nedokázal od nich odtrhnout oči.

“Už jsem něco podobného viděl,” řekl. To jako v base.

“Kde spí?” zeptal se Curley.

Ukázal jsem jim její pokoj. Vládl v něm totální chaos - knihy, ručníky, kalhotky, kusy chleba - to vše bylo rozházeno po podlaze i po posteli.

“Cvok! Totální cvok!” mumlal Curleyho přítel.

Curley mezitím začal šmejdit kolem. Běhal sem a tam, otevíral zásuvky, vybíral jejich obsah a zase ho ukládal zpět.

“Hledáš něco?” zeptal jsem se.

Vzhlédl ke mně a zašklebil se: “Jeden nikdy neví,” řekl.

Nakonec se zahleděl na veliký kufr v rohu pod toaletním stolkem.

“Co je v tom?”

Pokrčil jsem rameny.

“Tak se na to podíváme,” prohlásil. Uvolnil řemeny, ale kufr byl zamknutý. Obrátil se ke svému příteli: “Máš šperhák? Tak dělej! Větřím tady něco zajímavého.”

Přítel si se zámkem snadno poradil. Trhnutím otevřeli víko kufru.

První, co nám padlo do oka, byla malá, kovová skřínka. Nepochybně šperkovnice. Nešla otevřít. Opět přišel ke slovu přítel se šperhákem. Za chvíli byla krabice otevřená.

Mezi horou koresponďáků - od neznámých přátel - jsme nalezli dopis, který měl údajně skončit v záchodě. Psala jej Mona.

Začínal takto: “Má zoufalá lásko.”

“Nech si ho,” radil mi Curley. “Později se ti může hodit.” Začal rovnat dopisy zpátky do krabice. Pak se otočil ke svému příteli a požádal ho, aby zámek zase pečlivě zamkl. “Dej si záležet, ať i zámek u kufru funguje, tak jak má,” dodal.

“Nesmí mít nejmenší podezření.”

Pak začali jako dvojice kulisáků uvádět pokoj do původního chaosu. Dokonce i chlebové kůrky rozložili na původní místa.

Občas se na moment chytli ohledně toho, jestli nějaká kniha ležela na podlaze otevřená či zavřená.

Když jsme pokoj opouštěli, mladík trval na tom, že dveře do pokoje byly pootevřené, nikoli zavřené.

“Ser na to!” řekl Curley. “To si nebudou pamatovat.”

Tenhle názor mě zaujal. “Proč seš si tím tak jistý?”

“Jen si to myslím,” odvětil. “Ty by sis to taky nepamatoval, nebo jo? Nepamatoval by sis to, pokud bys neměl nějaký zvláštní důvod nechat dveře pootevřené. A jaký důvod by mohla mít? Žádný. Je to jednoduché.”

“Je to příliš jednoduché,” řekl jsem. “Někdy si člověk pamatuje drobnosti zcela bezdůvodně.”

Jeho další názor byl, že když někdo žije v takovém nepořádku, nejspíš nebude mít dobrou paměť. “Vem si zloděje,”

řekl. “Ví, co dělá, i když dělá chybu. Dává si pozor na sled věcí. Pokud by tak nečinil, rychle by splakal nad vejdělkem.

Zeptej se tady toho maníka!”

“To je pravda,” přikývl jeho přítel. “Udělal jsem tu chybu, že jsem byl příliš opatrný.” Chtěl mi tu historku vyprávět, ale já je poprosil, ať už jdou. “Necháme si to na jindy,” řekl jsem.

Před odchodem mě Curley ještě ujistil, že mohu s jeho pomocí kdykoli počítat. “My ji zpracujeme,” řekl.

KAPITOLA(5)

Začínalo se to podobat pasážím z kokainového snu - věštění z vnitřností, odhalování lží, tahy s Osieckým, sólové noční potulky podél pobřeží, schůzky s “mistry” ve veřejné knihovně, malování po zdech, rozhovory ve tmě se sebou samým a tak podobně.

Nic už mě nemohlo překvapit - dokonce ani příjezd sanitky. Někdo, nejspíš Curley, dostal tento nápad, aby mne zbavil Stázky.

Naštěstí jsem byl v době, kdy záchranka dorazila, sám doma.

Ujistil jsem řidiče, že na této adrese se žádný šílenec nenalézá.

Vypadal zklamaně. Někdo prý mu volal, ať přijede pro nějakou ženu. To musel být omyl, řekl jsem.

Tu a tam se zastavily dvě holandské sestry, kterým dům patřil, aby se ujistily, že je vše v pořádku. Nikdy nezůstaly déle než jednu dvě minuty. Nikdy jsem je neviděl jinak než rozcuchané a ucourané. Jedna nosila punčochy modré, druhá růžovo-bíle pruhované. Proužky se vinuly spirálovitě jako na holičské cechovní holi.

Ale k Zajatci Šel jsem se na hru podívat sám, bez vědomí Stázky a Mony. O týden později se vypravily i ty dvě.

Vrátily se s kyticemi fialek a písní na rtech. Tentokrát to byla “Jen polibek ve tmě”.

Téhož večera - jak se to jen mohlo stát - jsme se všichni tři vypravili na večeři do řecké restaurace. Obě se tam rozvykládaly o Zajatci - jak prý je to úžasná hra, že ji musím rozhodně vidět, dozajista prý to rozšíří mé obzory. “Ale já už to viděl,” řekl jsem. “Asi před týdnem.” Rozpoutala se ohnivá diskuse o hlavní myšlence a poselství hry, neboť mně pochopitelně ušla její podstata a všechno jsem si vykládal jen prozaickým, vulgárním způsobem. Uprostřed debaty jsem se vytasil s dopisem z kovové krabice. Vůbec nezareagovaly poníženě či schlíple. Vrhly se na mě jako dračice a spustily takový randál a povyk, že jsme byli za chvíli ne zrovna vybíravým způsobem vyzváni, abychom opustili ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 22

podnik.

Den nato se v Moně snad trošku hnulo svědomí, neboť sama od sebe přišla s nápadem, že bychom si mohli někam vyrazit jen sami dva, bez Stázky. Zpočátku se mi to nezdálo, ale ona nepřestala naléhat. Napadlo mě, že k tomu možná má svůj důvod, který se časem provalí, a tak jsem nakonec souhlasil. Jednalo se o přespříští večer.

Zrovna když už jsme se toho večera měli k odchodu, začala být Mona nerozhodná. Měl jsem totiž poznámky k jejímu vzezření - rudá rtěnka, zelené oční stíny, doběla napudrované tváře, pláštěnka, kterou courala po zemi, sukně sotva po kolena a jako koruna toho všeho - loutka. Ten rozšklebený, dementně vyhlížející Hrabě Bruga. Tiskla si ho na prsa se zjevným úmyslem vzít si ho s sebou.

“Ne,” prohlásil jsem rezolutně, “to proboha ne!”

“Proč?”

“Protože sakra, prostě ne!”

Podala Hraběte Stázce, odložila pláštěnku a posadila se, aby si to promyslela. Ze své zkušenosti jsem věděl, že tím náš společný večer skončil. K mému překvapení však Stázka vstala, oba nás objala jako starší sestra a poprosila nás, ať se nehádáme.

“Běžte!” řekla. “Běžte a hezky si to užijte! Já zatím uklidím.”

Zvesela nás vystrnadila z domu a hezkou chvíli pak za námi ještě volala: “Bavte se dobře! Užijte si to!”

Byl to nevalný začátek, ale rozhodli jsme se pokračovat. Přidali jsme do kroku - proč? Kam jsme to pelášili? Měl jsem pocit, že každou chvíli puknu. Ale nemohl jsem ze sebe dostat ani slovo.

Ústa jsem měl jako zamčená. Takže to bychom měli. Mazali jsme si to ulicí ruku v ruce, “abychom si to užili”, ale nic určitého jsme neměli v plánu. Šli jsme se snad jen provětrat?

Posléze mi došlo, že směřujeme ke stanici metra. Vešli jsme, čekali na vlak, nasedli, usadili se. Pořád jsme si ještě nevyměnili ani slovo. Na Times Square jsme vstali jako dva roboti vyladění na tutéž vlnovou délku, vystoupili, vyšli jsme po schodech. Broadway. Stará známá Broadway, tytéž pekelné plameny neonů. Instinktivně kráčíme dál. Lidé se zastavují a zírají na nás. Předstíráme, že tomu nevěnujeme pozornost.

Konečně jsme došli před Chin Lee’s. “Půjdeme dál?” zeptala se.

Přikývl jsem. Zamířila rovnou k boxu, kde jsme seděli náš první večer - před tisíci lety.

V okamžiku, kdy nám přinesli jídlo, se jí rozvázal jazyk. Všechno se to vrací zpět: jídlo, které jsme tehdy měli, způsob, jakým jsme hleděli jeden na druhého, rozhlasové vysílání, které jsme poslouchali, slova, která jsme říkali jeden druhému na žádný detail nezapomněla.

Vzpomínka následovala vzpomínku a my jsme se dostávali do stále sentimentálnější nálady. “Opět se zamilovat nikdy jsem to nechtěla co si počnu ?” Jako by se mezitím nic nestalo - žádná Stázka, žádný sklepní život, žádná nedorozumění. Jen my dva, párek hrdliček obdařených věčným životem.

Bylo to jako kostýmová zkouška. Zítra budeme zase hrát své role - v přeplněném baráku.

Kdyby se mě někdo zeptal, co je realita - zda tento sen o lásce, tato ukolébavka, nebo břitké drama, které ho inspirovalo - řekl bych: “Tohle. Tohle je ono!”

Sen a realita - copak nejsou vzájemně zaměnitelné?

Mimo sebe dáváme svým jazykům plnou volnost. Díváme se jeden na druhého jinýma očima - očima hladovějšíma, víc hltajícíma než kdy předtím, důvěřivýma, slibujícíma, jako by se jednalo o naši poslední hodinu na zemi. Konečně jsme nalezli jeden druhého, konečně jsem jeden druhého pochopili a budeme se navzájem milovat navždy a věčně.

Stále rozjitření, stále vznášející se v blaženém oparu opustili jsme lokál zavěšeni do sebe a vydali se na procházku ulicemi.

Nikdo se nezastavoval, aby na nás civěl.

V brazilské kavárně jsme pokračovali v rozhovoru, který tu ale začal váznout. Teď došlo na dojemná doznání plná viny a lítosti.

Všechno, co udělala, a udělala horší věci, než jsem si představoval, udělala jen ze strachu, že ztratí mou lásku. Osel jako já trval na tom, že přehání. Prosil jsem ji, ať zapomene na minulost. Prohlašoval jsem, že to není důležité, ať už se jednalo o skutečnost či smyšlenky, pravdu či lež. Přísahal jsem, že nikdy nemůže být žádná jiná kromě ní.

Stůl, kolem kterého jsme seděli, měl tvar srdce. Právě tomuto onyxovému srdci jsme adresovali své sliby o věčné oddanosti.

Nakonec už jsem to nemohl déle vydržet. Slyšel jsem toho již příliš mnoho. “Pojďme,” zaprosil jsem.

Dojeli jsme domů taxíkem příliš vyčerpaní, než abychom prohodili třeba jen jediné slovo.

Doma se zatím všechno změnilo. Všechno bylo urovnáno, naleštěno, nablýskáno. Stůl byl prostřen pro tři. Přímo uprostřed stolu stála ohromná váza plná fialek.

Všechno by bylo v pořádku, nebýt fialek. Jejich přítomnost jako by převážila všechna slova, která jsme si s Monou před chvílí řekli. Jejich tichý jazyk byl výmluvný a nevyvratitelný. Bez potřeby otevírat ústa nám sdělily, že láska je něco, o co je třeba se podělit. “Miluj mne tak, jako já miluji tebe.” To bylo jejich poselství.

Blížily se Vánoce. Obě dvě podlehly jejich atmosféře a pozvaly na návštěvu Ricarda. Žadonil o tuto výsadu již několik měsíců. Jak dokázaly tak neodbytného nápadníka držet takovou dobu na uzdě, bylo pro mě záhadou.

Jelikož o mně Ricardovi často vyprávěly - byl jsem jejich excentrický přítel-spisovatel, možná dokonce génius! - bylo dohodnuto, že přijdu domů krátce po jeho příchodu. Pro tuto strategii byl hned dvojí důvod. Hlavní však bylo dostat Ricarda z domu v okamžiku, kdy odejdou i Mona se Stázkou.

Když jsem dorazil domů, zastihl jsem Ricarda, jak zašívá sukni.

Atmosféra jako z titulní stránky Saturday Evening Post, popisující činnost útulku pro ženy.

Ricardo se mi zalíbil na první pohled. Byl přesně takový, jak mi ho vylíčily, a měl ještě něco navíc, co bylo nad rámec ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 23

jejich vnímání. Ihned jsme si začali povídat jako staří přátelé. Nebo jako bratři. Mona se Stázkou mi řekly, že je Kubánec, ale já brzy zjistil, že je Katalánec, který přijel na Kubu jako mladík.

Stejně jako všichni příslušníci jeho národa byl vážného, skoro až ponurého vzezření, avšak v okamžiku, kdy se usmál, v něm každý vycítil dětské srdce. Hutný, hrdelní přízvuk dodával jeho slovům sílu. Fyzicky se podobal dobře stavěným horalům. Byl velmi vážný, přestože ne smrtelně vážný, jak tvrdily ty dvě.

Když jsem ho tak pozoroval při šití, vzpomněl jsem si, co mi o něm vyprávěla Mona. Zvláště na ta slova, která prý pronesl tak tiše: “Jednoho dne tě zabiju.”

Byl to rozhodně muž schopný takové věci. Zvláštní na tom byl můj pocit, že ať by se Ricardo rozhodl k čemukoli, bylo by to zcela ospravedlnitelné. Zabití by se v jeho případě nedalo říkat zločin; byl by to akt spravedlnosti. Tento muž nebyl schopen nečistého zabití. Byl to muž srdce, velkého srdce, skutečně.

S přestávkami usrkával čaj, který mu nalily. Kdyby to byla ohnivá voda, usrkával by ji stejně netečně, stejně bohorovně. Jako by vykonával určitý rituál. Dokonce i způsob jeho mluvy jako by pocházel z nějakého rituálu.

Ve Španělsku byl hudebníkem a básníkem. Na Kubě se stal příštipkářem. Tady nebyl ničím. Avšak být ničím k němu dokonale sedělo. Byl ničím a vším. Nebylo třeba nic dokazovat, ničeho dosáhnout. Byl z jednoho kusu - jako skála.

Byl to jednoduchý člověk, ale z každého jeho póru sálala něha, soucit a tolerance. A to byl podle nich člověk, kterému prokazovaly velkou službu! Jak málo si uvědomovaly jeho pronikavou inteligenci! Bylo zcela mimo jejich chápání, že by tento člověk mohl všechno vědět, a přesto jim stále dávat najevo jen svou náklonnost. Vůbec si nedokázaly představit, že by od Mony nežádal nic než jen svolení, aby mohl dál žít svou šílenou vášeň.

“Jednoho dne,” řekl tiše, “se s tebou ožením. Pak bude tohle všechno pouhý sen.”

Pomalu zvedl oči a pohlédl nejprve na Monu, pak na Stázku, pak na mne. Jako by tím chtěl říct: “Slyšeli jste.”

“Jaký šťastný člověk,” řekl a upřel na mě svůj klidný, něžný pohled. “Jaký šťastný člověk, když se může těšit přátelství těchto dvou. Já zatím stále ještě nemám přístup až docela k nim.”

Pak se zahleděl na Monu a řekl: “Už brzy tě unaví hrát si pořád na záhadnou. Je to stejné, jako stát celý den před zrcadlem. Já tě vidím zpoza zrcadla. Záhada není v tom, co děláš, ale v tom, kdo jsi. Vytáhnu-li tě z tohoto morbidního života, budeš nahá jako socha. Nyní je celá tvá krása jako nábytek. Příliš se s ní stěhovalo. Musíme ji vrátit tam, kam patří - na smetiště. Jednou jsem přemýšlel o tom, že všechno by se mělo vyjadřovat poeticky - nebo muzikálně.

Nechápu, proč by někde mělo být místo či důvod pro ošklivé věci. Pro mne byla tím nejhorším sprostota. Zjistil jsem však, že sprostota může být čestná, dokonce i příjemná. Netřeba vše povyšovat na úroveň hvězd. Všechno má své základy z hlíny. Dokonce i Helena Trójská. Žádná, dokonce ani ta nejkrásnější z žen, by se neměla skrývat za svou vlastní krásu “

Zatímco takto mluvil svým tichým, věcným hlasem, pokračoval v zašívání. Zde máme skutečného světce, napadlo mě. Mužskost i ženskost rozdělena rovným dílem; vášnivý, a přesto klidný a trpělivý; nezúčastněný, a přesto se plně oddávající; vidící jasně do duše své milované, vytrvalý, oddaný, téměř modlářský, a přesto je si vědom i té její nejmenší chybičky. Opravdu něžná duše, řekl by Dostojevskij.

A to si ty dvě myslely, že mě setkání s ním potěší, protože mám slabost pro blázny!

Místo aby si s ním normálně povídaly, zasypávaly ho otázkami.

Hloupými otázkami, které měly odhalit jeho absurdní naivitu. Na všechny jejich dotazy odpovídal stejným způsobem - jako by reagoval na bezduché poznámky dětí. Byl si zcela vědom jejich nestoudného nezájmu o jeho vysvětlení, a proto mluvil tak, jak moudrý člověk často rozpráví s dětmi - zaséval do jejich myslí semínka, která časem vzejdou, a tím jim připomenou jejich krutost, jejich zavilou hloupost a poučí je o léčebném účinku pravdy.

Ve skutečnosti nebyly ty dvě zase tak necitelné, jak by někdo mohl usuzovat z jejich chování. Byly k němu přitahovány, dokonce by se dalo říct, že ho milovaly, a to způsobem, který pro ně byl něčím dosud nepoznaným. Nikdo jiný, koho znaly, v nich nedokázal vzbudit tak vroucí cit. Neposmívaly se této lásce. Byly jí zmateny. Byl to druh lásky, jaký v nás obvykle probouzí pouze zvíře. Neboť pouze zvířata jsou schopna, jak se zdá, vykazovat tak naprosté přijetí člověka, tak úplné podrobení se - bezpodmínečné podrobení, kterého je jeden člověk vůči druhému jen zřídkakdy schopen.

Pro mne bylo více než zarážející, že se taková scéna může odehrávat u našeho stolu, kde se hovory o lásce vedly v jednom kuse. Pro tyto věčné emocionální erupce jsme stolu nakonec začali říkat Stůl citečků. V jakém jiném obydlí, říkal jsem si v duchu, by mohl vládnout takový neutuchající neklid, takové inferno vášní, takové ustavičné deprimující žvásty o lásce končící pokaždé nesouladem? Až teprve nyní díky Ricardově přítomnosti vystoupila podstata lásky na povrch. Zajímavé bylo, že se to odehrávalo takřka beze slov. Avšak byla to právě láska a nic jiného, co vyzařovalo z každého jeho gesta, zurčelo v každém jeho slově.

Láska, řekl jsem. Ale mohl to být i Bůh.

Tentýž Ricardo, jak mi bylo sděleno, byl zapřísáhlým ateistou.

Zrovna tak mohly říct - zapřísáhlým zločincem. Snad těmi největšími milovníky Boha a také lidí jsou a vždy byli zapřísáhlí ateisté, zapřísáhlí zločinci. Šílenci lásky, můžeme říct.

Ricardovi pranic nezáleželo na tom, za koho jej lidé mají. Ať jste ho považovali, za koho jste chtěli, jemu to bylo fuk.

Zůstával stále sám sebou.

I kdybych ho neměl víckrát ve svém životě potkat, uvažoval jsem, už nikdy na něj nezapomenu. Máme-li třeba jen jedinkrát za život příležitost stanout tváří v tvář naprosto ryzí bytosti, pak i to stačí. Více než stačí. Najednou bylo velice snadné pochopit, jak mohli Kristus či Buddha pouhým slovem, pohybem, posunkem nezvratně ovlivnit povahu a osud pohnutých duší, které se pohybovaly v jejich sférách. Chápal jsem ovšem také, proč někteří zůstali neteční.

Uprostřed těchto úvah mě náhle napadlo, že jsem možná hrál podobnou úlohu, byť na podstatně nižší úrovni, za oněch nezapomenutelných dní, kdy do mé kanceláře proudily zástupy mužů, žen a výrostků všech možných ras a ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 24

podob a prosily mne o špetku porozumění, znamení milosrdenství, dotek milosti. Tam, kde jsem jako personální manažer seděl, jsem se jim musel jevit jako anděl spásy či jako přísný soudce nebo možná i jako popravčí. Vládl jsem nejen nad nimi, ale také nad jejich milovanými. Měl jsem moc nad jejich dušemi, jak se zdálo. Připadali mi jako zločinci, kradoucí se večer zadními vrátky do kostela ke zpovědi, když se snažili proklouznout do mé kanceláře mimo úřední hodiny. Neměli ani páru o tom, že svými prosbami o slitování mne odzbrojovali, olupovali o mou sílu a autoritu. Nebyl jsem to já, kdo jim v takových chvílích pomáhal. To oni pomáhali mně. Pokořili mě, probudili ve mně soucit, naučili mě, jak se rozdávat.

Jak často jsem po nějaké srdceryvné scéně cítil nutkání projít se přes most - abych se sebral. Jak znervózňující, jak otřesné to bylo, být pokládán za všemocnou bytost! Jak to bylo ironické a absurdní, že jsem byl při svých denních povinnostech nucen hrát úlohu malého Krista! Uprostřed mostu jsem se vždy zastavil a nahnul se přes zábradlí.

Pohled do temných, olejnatých vod mne uklidňoval. Do řinoucího se proudu jsem vyprázdnil své turbulentní myšlenky a emoce.

Ještě konejšivější a více fascinující pro mou duši byly barevné odlesky, které tancovaly na vodní hladině.

Poskakovaly jako lampiony ve větru. Vysmívaly se mým ponurým myšlenkám a prozářily hluboké chmury, které mne obestíraly. Zavěšen vysoko nad vlnami, jsem se cítil jako bytost povznesená nad všechny problémy, zbavená všech starostí a veškeré odpovědnosti. Řeka se ani jednou nezastavila, aby se na něco vyptávala, o něčem diskutovala. Ani jednou se nepokusila změnit svůj tok. Stále vpřed, vpřed, plná a klidná. Když jsem se ohlédl zpět ke břehu, připadaly mi mrakodrapy zastiňující břeh jako domečky z kostek. Jak pomíjivé, jak vetché, jak nicotné a přitom arogantní! V těchto grandiózních náhrobcích muži i ženy ve dne v noci dřou, vraždí své duše pro chléb vezdejší, prodávají sami sebe, prodávají své bližní, dokonce i Boha prodávají, aby se po práci vyhrnuli ven jako mravenci, zaplnili ulice, nacpali se do metra a odfičeli domů jen proto, aby se tam opět dobrovolně pohřbili - tentokrát však již nikoli v grandiózních hrobkách, nýbrž v omšelých, oprýskaných, polorozpadlých barabiznách, v králíkárnách, které nazývali svým “domovem”. Přes den pohřebiště bezcílného potu a dřiny, v noci pohřebiště lásky a zoufalství. A tato stvoření, která se tak poctivě učila běhat, škemrat, prodávat sebe sama a své bližní, tancovat jako cvičení medvědi či pudlíci, věčně přitom klamajíce svou vlastní přirozenost, tato ubohá hovádka se tu a tam sesypala, rozeštkala se jako hromádky neštěstí, svíjela se jako hadi a vydávala při tom zvuky, o kterých máme za to, že jich jsou schopna jen poraněná zvířata.

Těmito hrozivými šarádami se snažili naznačit, že dosáhli až na samý konec provazu, že jejich nadřazené síly je opustily a že pokud se nenajde někdo, kdo k nim promluví jejich jazykem zoufalství, zůstanou navždy zlomení, ztracení a zrazení.

Někdo jim musel odpovědět, někdo rozpoznatelný, někdo natolik nepřehlédnutelný, že ani červ by nezaváhal olízat jeho boty.

A já byl takovým červem. Dokonalým červem. Poražen v místě lásky, vystrojen nikoli do bitvy, nýbrž k utrpení, ranám a k urážkám, byl jsem tím, koho si vyvolili, aby jim hrál Utěšitele. Jaký výsměch, že zrovna já, který byl odsouzen a vyhoštěn, který nikam nepatřil a byl bez jakýchkoli ambicí, jsem byl usazen do soudcovského křesla a měl trestat a odměňovat, být jim otcem, knězem, chlebodárcem - nebo katem! Já, který pobíhal po kraji nahoru a dolů jako urvaný z řetězu, já, kdo bral Woolworthovy schody po dvou - pokud se jednalo o oběd zdarma - já, kdo se naučil tancovat, jak jiní pískají, předstírat všechny schopnosti, všechny dovednosti, já, kdo schytal tolik kopanců do zadnice, že se vracel, jen aby nafasoval další, já, kdo nerozuměl ničemu z bláznivého uspořádání kromě toho, že je to celé špatně, že je to šílené a hříšné, já jsem byl nyní vyvolen mezi všemi lidmi, abych šířil moudrost, lásku a porozumění. Ani Bůh sám by nedokázal vybrat lepšího kozla do zahrady. Pouze ponížený a osamělý člen společnosti se mohl kvalifikovat na tuto delikátní roli. Nemluvil jsem před chvílí o ambicích? Nakonec jsem i já k jedné ambici přišel - k ambici zachránit z vraku, co se dá.

Udělat pro ty ubohé trosky to, co nikdo neudělal pro mě.

Vdechnout jim špetku ducha do jejich splasklých duší. Uvolnit je z pout, povýšit je na lidské bytosti, udělat z nich své přátele.

A zatímco se mi honily hlavou tyto myšlenky (jakoby z jiného života), neodpustil jsem si, abych tamtu situaci, tak obtížnou, jak se mi tenkrát zdála, nepřirovnával k situaci stávající. Tehdy měla má slova váhu, mým radám bylo nasloucháno. Nyní neměla má slova váhu vůbec žádnou. Byl jsem blázen jako vystřižený. Vše, o co jsem se pokusil, cokoli jsem navrhl, zapadlo bez povšimnutí.

I kdybych se svíjel na podlaze, i kdybych měl pěnu u huby jako epileptik, nikoho by to nezajímalo. Nebyl jsem ničím než psem vyjícím na měsíc.

Proč jsem se nenaučil takovému totálnímu podrobení jako Ricardo?

Proč se mi nepodařilo dosáhnout stavu úplného ponížení? Čeho jsem se snažil v této ztracené bitvě ještě dosáhnout?

Jak jsem tak seděl a pozoroval frašku, kterou ty dvě pro Ricarda uspořádaly, začínalo mi být čím dál tím jasnější, že ho to ani v nejmenším nebere. Svůj vlastní postoj jsem se mu snažil dát najevo pokaždé, když jsem ho oslovil. Nebylo to sice snad ani zapotřebí, protože on věděl - pokud jsem byl schopen to správně vycítit - že nemám nejmenší chuť ho nějakým způsobem klamat.

Chudák Mona netušila, že to byla naše společná láska k ní, co nás spojilo a co činilo tuto hru ještě absurdnější.

Hrdina lásky, uvažoval jsem, nemůže být nikdy podveden nebo zrazen svým blízkým přítelem. Čeho by se měly bát dvě bratrské duše? Je to ženin vlastní strach, její vlastní pochybnosti o sobě, co dokáže zničit takový vztah. Milovaná žena nechápe, že ze strany jejích milenců jí nehrozí žádná proradnost či nevěra.

Uniká jí, že je to její vlastní ženská posedlost zrazovat, co její milence tak dobře sjednocuje, co drží na uzdě jejich majetnická ega a umožňuje jim sdílet to, co by jim nebylo umožněno sdílet, pokud by jimi nezmítala vášeň větší než vášeň lásky. V zajetí takové vášně nezná muž nic jiného než totální podrobení. Ženě jako objektu takové lásky se ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 25

nepodaří si ji udržet žádnými triky. Čeká se na odpověď samotné její duše. A tato její duše se rozvíjí takovou měrou, do jaké je jí to umožněno.

Ale pokud není objekt takového vznešeného zbožňování hoden!

Takové pochybnosti jen zřídkakdy zachvátí muže. Obvykle je to ta, která tuto vzácnou a všeobjímající lásku probudila, kdo se stává obětí pochybností. A není to přitom její samičí povaha, co selhává, jako spíš něco jako nedostatek oduševnělosti, který by jinak ani nevyšel najevo, nebýt této zkoušky. Těmto stvořením, především pak těm obdařeným krásou, zůstávají jejich skutečné přitažlivé síly neznámé: jsou slepé ke všemu s výjimkou šalby těla. Pro hrdinu lásky je tragédií probuzení, často brutální, při kterém si uvědomí, že krása, přestože se jedná o atribut duše, není v případě jeho milované obsažena v ničem jiném než v jejích rysech a tvarech.

KAPITOLA(6)

Dozvuky z Ricardovy návštěvy na mne doléhaly několik dní.

Blízkost Vánoc mi na náladě také příliš nepřidala. Jednalo se totiž o roční dobu, kterou jsem nejen nesnášel, ale které jsem se také děsil. Od chvíle, kdy jsem dosáhl dospělosti, jsem nezažil jediné hezké Vánoce. Ať už jsem se tomu vzpíral jakkoli jsem chtěl, octl jsem se o Vánocích vždy v kruhu rodinném - melancholický rytíř v černé zbroji, nucený jako každý jiný idiot cpát si břicho a naslouchat při tom bezduchému žvanění příbuzných.

Přestože jsem o blížící se události nepromluvil ani slovo - kéž by se konečně jednalo o oslavu zrození svobodného ducha! - nepřestával jsem si klást otázku, za jakých okolností a v jakém rozpoložení mysli a srdce se budeme my dva nacházet v onen slavnostní den pohrom.

Neočekávaná návštěva Stanleyho, který objevil naše doupě jen čirou náhodou, mou sklíčenost a vnitřní nepohodu jen prohloubila.

Ne, nezdržel se dlouho, stačilo to však k tomu, aby do mne zaryl pár zraňujících bodců.

Skoro to až vypadalo, že přišel jen proto, aby se pokochal obrazem bídy a utrpení, kterým jsem pro něj vždycky byl.

Dokonce se ani nezajímal o to, co dělám, jak se mně a Moně daří a jak jsem daleko se svým psaním. Stačilo mu obhlédnout scénu a hned mu bylo všechno jasné. “Tomu ale říkám sešup!” poznamenal.

Nijak jsem se nesnažil udržovat rozhovor. Pouze jsem se modlil, aby co nejdříve vypadl, pokud možno ještě před tím, než dorazí ty dvě v nějaké ze svých pseudoextatických nálad.

Jak jsem již řekl, Stanley se nijak nevyptával. Až když byl na odchodu, upoutala ho náhle obrovská plachta balicího papíru, kterou jsem přišpendlil na zeď hned u dveří. V místnosti bylo takové šero, že nebylo možno přečíst, co je tam napsáno.

“Co je to?” zeptal se Stanley. Přistoupil blíže ke stěně a začal papír očichávat jako pes.

“To? Ale nic. Jen pár nápadů.”

Škrtl sirkou, aby lépe viděl. Pak škrtl další a ještě další.

Nakonec ustoupil.

“Takže teď píšeš hry. Hmmmm.”

Měl jsem pocit, že si dokonce odplivne.

“Ještě jsem ani nezačal,” řekl jsem zahanbeně. “Pouze si s tou myšlenkou pohrávám. Nejspíš to nikdy nenapíšu.”

“Jo, přesně to si myslím i já,” prohlásil svým všedním hrobařským tónem. “Nikdy nenapíšeš hru ani nic jiného, co by stálo za řeč.

Píšeš a píšeš, a nikdy se nikam nedostaneš.”

Mělo by mě to vytočit, ale nestalo se. Byl jsem zlomený. Očekával jsem, že přileje trošku oleje do ohně - poznámku nebo dvě o “romanci”, kterou právě píše. Ale kdepak, nic takového. Místo toho řekl: “Já se na psaní vykašlal. Dokonce už ani nečtu. K čemu to všechno je?” Zakymácel se a namířil si to ke dveřím. S rukou na klice pochmurně prohlásil: “Být na tvém místě, nikdy bych to nevzdal. Ani kdyby všechno ostatní stálo proti mně. Tím neříkám, že seš spisovatel, ale,” na chvíli zaváhal, aby si to náležitě sesumíroval, “ale Štěstěna je na tvé straně.”

Následovala pomlka dostatečně dlouhá k naplnění ampulky vitriolem. Pak dodal: “A tys zatím nehnul ani prstem, abys ji k sobě pozval.”

“Tak zatím,” řekl a práskl za sebou dveřmi.

“Zatím,” řekl jsem.

A tím to skončilo.

Necítil bych se hůř, kdyby mě byl skopal pod stůl. Byl jsem s to nechat se na místě pohřbít. Vyhasla ve mně i ta poslední jiskřička. Byl jsem mastný flek - nic víc. Skvrna na tváři země.

V pokoji jsem automaticky zapálil svíčku a jako náměsíčný jsem se vrátil ke svému plánu hry. Měla to být hra o třech dějstvích a pouze pro tři herce. Netřeba jistě dodávat, jaké tři postavy měli tito tři herci představovat.

Prohlížel jsem si schéma, ve kterém jsem měl vyznačené scény, zápletky, pozadí a kdoví co ještě. Všechno jsem to znal zpaměti.

Ale tentokrát jsem to četl způsobem, jako bych byl celou hru již napsal. Viděl jsem, jak by se s tou látkou dalo naložit.

(Slyšel jsem dokonce i potlesk, který následoval po každém stažení opony.) Všechno to bylo najednou úžasně jasné.

Jasné jako facka.

Jediné, co jsem však neviděl, jsem byl já, neviděl jsem sebe, jak to píšu. Nikdy to nebudu schopen napsat slovy. Lze to napsat jedině krví.

Kdykoli narazím na dno, což se mi právě stalo, začnu mluvit jednoslabičně nebo přestanu mluvit vůbec. A ještě méně ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 26

se pohybuji. Dokážu setrvat na jednom místě, v jedné pozici - vsedě, vestoje či vleže - neskutečně dlouhou dobu.

Když dorazily ty dvě, nalezly mne v inertním stavu. Stál jsem proti zdi s hlavou opřenou o balicí papír. Pokoj osvětloval pouze mihotavý plamínek svíčky na stole. Když vpadly dovnitř, nejprve si mě nevšimly. Několik minut pobíhaly mlčky sem a tam. Pak si mě všimla Stázka a vyjekla.

“Koukni!” vykřikla. “Co to s ním je?”

Pohnul jsem pouze očima, jinak jsem byl jako socha. Hůř - jako mrtvola!

Zacloumala mou paží, která mi bezvládně visela podél těla, trošku se zachvěla. Pořád jsem nevydal ani hlásku.

“Pojď sem!” zavolala Stázka a Mona přicupitala.

“Podívej se na něj!”

Bylo načase se pohnout. Aniž bych se posunul třeba jen o píď či nějak změnil polohu, pohnul jsem ústy a hlasem jako zpoza železné masky jsem řekl: “Nic mi není, drahouškové. Žádné strachy. Jenom jsem přemýšlel.”

“Přemýšlel?” vyhrkly.

“Jo, andílkové, přemýšlel. Co je na tom tak divného?”

“Posaď se!” zavelela Mona a rychle mi přistrčila židli. Sesunul jsem se na ni jako do tůně s horkou vodou. Jak skvělé bylo vykonat ten drobný pohyb! Ale já se nechtěl cítit dobře. Chtěl jsem si vychutnat svou depresi.

Bylo to snad tím, jak jsem stál přilepený ke zdi, že jsem byl najednou tak dokonale klidný? Moje mysl byla sice stále aktivní, avšak pokojně aktivní. Už ode mne neutíkala pryč. Myšlenky přicházely a odcházely pomalu, ležérně, dovolily mi, abych se s nimi pomazlil a potěšil. Byl to onen slaďoučký pomalý proud, který mne začal unášet v okamžiku těsně před jejich příchodem, kdy jsem s takovou jasnozřivostí prožíval poslední dějství své hry. Začala se psát sama od sebe v mé hlavě, aniž bych pro to musel hnout prstem.

Jak jsem tak nyní seděl, s hlavou napůl obrácenou k nim stejně jako moje myšlenky, začal jsem mluvit jako stroj.

Nepovídal jsem si s nimi, pouze jsem odříkával roli. Jako herec ve své šatně, který pokračuje dál a dál, přestože opona už dávno spadla.

Obě zvláštním způsobem ztichly. Obvykle bývají zaměstnány svými vlasy či nehty. Teď seděly tak klidně, že se moje slova ozvěnou odrážela od zdí. Byl jsem schopen mluvit a současně naslouchat sám sobě. Báječné. Příjemně halucinační, dalo by se říct.

Uvědomil jsem si, že přestanu-li jen na okamžik mluvit, kouzlo se prolomí. Ale tato myšlenka mne nijak netrápila.

Hodlal jsem pokračovat, dokud to ze sebe nedostanu. Nebo dokud “to” ze mě nevypadne.

Štěrbinou v masce jsem tedy pokračoval dál a dál, stále týmž odměřeným, dutým tónem. Stejným způsobem hltá člověk jedním dechem knihu, která je skvělá.

Stanleyho slova mě rozdrtila na prach, ale právě to mi pomohlo přiblížit se až k samému zdroji, k samé podstatě autorství. A jak se tento tichý proud přímo od pramene lišil od namáhavé dřiny tvorby, jakou je psaní! “Ponořit se ještě hlouběji, a už se nevynořit!” mohlo by být motto všech, kteří prahnou po hře se slovy. Pouze v poklidných hlubinách je nám totiž umožněno slyšet, hýbat se a být. Jaká rozkoš klesnout až na dno vlastního bytí, a už se ani nehnout!

Zvolna jsem se šinul kolem jako velký, lenošivý platýz a držel je v zajetí svého nehybného oka. Cítil jsem se přesně jako nějaká příšera z hlubin, která nikdy nepoznala svět lidí, žár slunce, vůni květin, zpěv ptactva, ryk zvěře, hlasy lidí.

Zíral jsem na ně ohromnými zastřenými bulvami, které byly přivyklé pouze na pohled dovnitř. Jak podivuhodně nevšední se zdál najednou svět!

Sledoval jsem je a pokoj, ve kterém seděly, nenasytnýma očima.

Viděl jsem je v jejich věčnosti a místnost také, jako by to byl jediný pokoj na celém světě; viděl jsem jeho stěny ustupovat a město za nimi se rozplývalo v nicotu; viděl jsem pole zoraná, kam až oko dohlédlo, jezera, moře, oceány splývající s vesmírem, vesmírem potřísněným žhnoucími orbity, a ryzí nehasnoucí záři nekonečného světla; zde před mýma očima defilovaly oslnivé bytosti božských stvoření, andělů, archandělů, serafínů a cherubínů.

Jako by vítr rozfoukal mlhu, napadla mne náhle tato irelevantní myšlenka - Vánoce jsou tady.

“Co budeme dělat?” zakňoural jsem.

“Jen mluv dál,” pobídla mě Stázka. “Takového jsem tě ještě nikdy neviděla.”

“Vánoce!” zvolal jsem. “Co uděláme s Vánoci?!”

“Vánoce?” vykřikla. Na chvíli myslela, že se vyjadřuji v symbolech. Pak si uvědomila, že už zase nejsem tím člověkem, který jí před chvílí tak učaroval. Řekla: “Kristepane! Už nechci slyšet ani slovo!”

“Dobrá,” řekl jsem, když zapadla do svého pokoje. “Teď si můžeme popovídat.”

“Počkej, Vale, počkej!” vykřikla Mona se zvlhlýma očima. “Nepokaz to, prosím.”

“Je to pryč,” odvětil jsem. “Je konec. Víc nic není. Opona.”

“Ach, ale je, musí být!” žadonila. “Podívej, buď tiše zůstaň sedět udělám ti něco k pití.”

“Dobrá, udělej! A něco k jídlu! Umírám hlady. Kde je ta Stázka? Pojďme jíst a pít a žvanit do aleluja! Do hajzlu s Vánocema. Do hajzlu se Santa Clausem! Ať je pro změnu Stázka Santa Clausem.”

Obě teď jen kmitaly, aby mi udělaly pomyšlení. Byly doslova posedlé splnit vše, co mi na očích viděly skoro jako by se jim zjevil Eliáš na nebesích.

“Zbylo nám ještě trochu toho rýnského?” halekal jsem. “Sem s ním!”

Měl jsem hlad jako vlk a šílenou žízeň. Nemohl jsem se dočkat, až mi to naservírují.

“Ten zasraný Polák!” brblal jsem.

“Cože?” řekla Stázka.

“O čem jsem to vlastně mluvil? Zdá se mi to teď jako sen Na co jsem myslel - to by vás zajímalo? Je to jak by to bylo báječné kdyby.”

“Kdyby co?”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 27

“Nechme toho řeknu vám to později. Teď honem sednout!”

Byl jsem jako nabitý elektřinou. Nebyl jsem snad ryba? Spíš elektrický úhoř. Všechno ve mně jiskřilo. A byl jsem vyhládlý.

Právě proto možná to ve mně tak jiskřilo. Už zase jsem měl tělo.

Jak bylo příjemné být zpátky ve svém těle! Jak skvělé bylo jíst a pít, dýchat a řvát!

“To je zvláštní věc,” spustil jsem, sotva jsem zhltnul několik soust, “jak málo odhalujeme i v těch nejlepších okamžicích ze svého pravého já. Rády byste, kdybych pokračoval tam, kde jsem přestal? Muselo to být vzrušující, všechna ta škvára, kterou jsem vynosil až ze samého dna. Teď z toho zůstává už jenom aura. Ale jednu věc vím určitě -

nebyl jsem mimo sebe. Byl jsem uvnitř, hlouběji než kdy předtím mrskal jsem sebou jak ryba, nevšimly jste si? Ale ne jako obyčejná ryba, ale taková, co žije na dně oceánu.”

Pořádně jsem si lokl vína. Skvělé víno. Rýnské.

“Zajímavé je, že to na mě všechno přišlo skrze ten náčrt hry tamhle na zdi. Viděl jsem a slyšel celou tu věc. Proč se ještě snažit to napsat? Celé mě to napadlo vlastně jen z jediného důvodu - chtěl jsem si tím ulevit ve své vlastní mizérii.

Víte vůbec, jak se cítím mizerně?”

Dívali jsme se jeden na druhého. Bez hnutí.

“Je to legrační, ale v tom stavu, v jakém jsem před chvílí byl, se mi všechno zdálo být takové, jaké by to být mělo.

Vůbec jsem se nemusel snažit něco chápat: všechno dávalo smysl, všechno bylo v pořádku a trvale skutečné. Ani vy jste nebyly takové ďáblice, za jaké vás někdy považuji. Nebyly jste však ani andělé, protože pár skutečných jsem tam také zahlédl. A pak byli zase něčím jiným. Nemohu říct, že bych tak chtěl vnímat věci kolem sebe pořád. Pouze sochy.”

Stázka mne přerušila. Vnímat jak? chtěla vědět.

“Všechno naráz. Minulost, přítomnost, budoucnost; zemi, vzduch, oheň, vodu. Nehybné kolo. Kolo světla. A rotující světlo, nikoli kolo.”

Natáhla se pro tužku, jako by si chtěla dělat poznámky.

“Ne!” zvolal jsem. “Slovy to nejde vyjádřit. To, co vám říkám, nic není. Mluvím, protože si nemohu pomoci, ale je to jen takové tlachání o ničem. Nejspíš vám nemohu popsat, co se přesně stalo je to opět jako ta hra. Hru, jakou jsem viděl a slyšel, nemůže nikdy žádný člověk napsat. Člověk píše vždy jen to, co si přeje, aby se stalo. Vezměme si například nás - my jsme se nestali - nebo ano? Nikdo si nás nevymyslel. Prostě jsme a hotovo. Vždycky jsme byli. V tom je rozpor, co?”

Obrátil jsem se přímo k Moně. “Opravdu se brzy poohlédnu po nějaké práci. Nemyslíš si přece, že bych mohl začít psát při tomhle stylu života? Nechme to prozatím být.”

Mona něco zamručela na protest, ale hned zase zmlkla.

“Jo, hned jak bude po svátcích, do toho praštím. Zítra zavolám našim a řeknu jim, že k nim na Štědrý večer přijdem.

Nenech mě v tom, prosím tě. Sám bych tam jít nemohl. A snaž se pro jednou vypadat normálně. Žádné šminky žádné výstřelky. Proboha, člověku dá zabrat vydržet s nimi i tak.”

“Ty půjdeš taky,” obrátila se Mona ke Stázce.

“Ježíši ne!” zděsila se Stázka.

“Musíš!” trvala na svém Mona. “Bez tebe bych to nezvládla.”

“Jo,” přidal jsem se k ní. “Pojď s námi. S tebou budeme mít aspoň jistotu, že neusneme. Akorát si na sebe vezmi šaty nebo aspoň sukni, ano? A zkus se trošku přičísnout.”

Byly téměř hysterické. Cože? Stázka jako dáma? Směšné!

“Chceš z ní udělat šaška!” protestovala Mona.

“Já prostě nejsem žádná dáma!” reptala Stázka.

“Nechci, abys byla čímkoli jiným než svým sladkým já,” řekl jsem.

“Ale nemusíš snad vypadat jako pometlo.”

Jak se dalo očekávat, připotácely se na Štědrý den domů ve tři ráno zlité podobraz. Hrabě Bruga, kterého měly s sebou, vypadal, jako by dostal nakládačku. Musel jsem je svléknout a uložit do kanafasu. Když jsem myslel, že budou spát, vzpomněly si, že musí čurat. Vrávoravě si začaly klestit cestu k míse. Narážely při tom do stolu, porážely židle, padaly, znovu vstávaly, úpěly, klely a sípěly jako kvartální pijáci. Aby toho nebylo málo, obě se pozvracely. Když se konečně složily znovu do postele, varoval jsem je, ať koukají naspat, co se dá. Budík bude zvonit v 9:30.

Zbytek noci jsem v podstatě nezamhouřil oko. Jenom jsem se převaloval z boku na bok a zuřil.

Přesně v 9:30 zazvonil budík. Měl jsem pocit, že zvoní zvlášť hlasitě. Hbitě jsem vyskočil z postele. Ty dvě ležely dál jako mrtvé. Začal jsem jimi cloumat, štípat je, fackovat, tahat z nich peřiny, nadávat. Trvalo mi skoro půl hodiny, než se mi je podařilo vzkřísit natolik, že dokázaly samy stát.

“Dejte si sprchu!” komandoval jsem je. “Rychle! Uvařím kafe!”

“Jak můžeš být tak krutý?” kňourala Stázka.

“Proč jim nezavoláš a neřekneš, že přijdeme až na večeři?” fňukala Mona.

“Nemůžu!” odsekl jsem. “A nechci! Čekají nás přesně v jednu odpoledne. Ne večer.”

“Řekni, že jsem nemocná,” přemlouvala mě Mona.

“Ne. Půjdete se mnou, i kdyby vás to mělo zabít, jasný?”

U kávy mi řekly, jaké koupily dárky. Byly to právě dárky, co je přimělo opít se, vysvětlovaly. Jak to? No, aby získaly na dárky peníze, musely se svézt s jedním benevolentním balíkem, který byl na třídenním tahu. A trošku se jim to vymklo z ruky. Doufaly, že se ho zbaví, sotva koupí dárky, ale byl to pěknej hajzl a zbavit se ho nebylo snadné.

Vlastně byly nakonec rády, že vůbec ve zdraví dorazily domů.

Dobrá povídačka a nejspíš i napůl pravdivá. Zapil jsem ji kávou.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 28

“A teď,” řekl jsem. “Co si vezme Stázka na sebe?”

Upřela na mě tak zoufalý, bezmocný pohled, že jsem málem řekl:

“Tak si teda vezmi co chceš!”

“Já se o ni postarám,” řekla Mona. “Žádný strach. Nech nás pár minut v klidu, ano?”

“Dobrá,” souhlasil jsem. “Ale pamatujte si, že tam máme být přesně v jednu!”

Usoudil jsem, že nejlepší bude, když se půjdu projít. Bylo mi jasné, že zabere nejméně hodinu, než se Moně podaří dát Stázku do jakžtakž přijatelného stavu. Navíc jsem se stejně potřeboval nadýchat čerstvého vzduchu.

“Nezapomeňte,” připomínal jsem jim ještě ve dveřích, “nemáte na to víc než hodinu. Pokud nebudete hotové, půjdete tak.”

Venku bylo jasno a vzduch byl ostrý. Přes noc napadl jemný sněhový poprašek a všechno teď vypadalo čistě a bíle.

Bílé Vánoce. Ulice téměř liduprázdné. Dobří i špatní křesťané teď dřepěli kolem svých vánočních stromků, rozbalovali dárky, líbali a objímali jeden druhého, zápasili s kocovinou a předstírali, že všechno je prostě v náramné pohodě. (Díky Bohu, že už je to za námi!) Namířil jsem si to směrem k dokům, abych se podíval na zaoceánské parníky, seřazené za sebou jako psi ve spřežení. Všude ticho jako v hrobě. Sníh, jiskřící ve slunečním světle jako kousky slídy, ulpíval na všem jako vata. Působilo to až přízračným dojmem.

Pak jsem to vzal směrem k Výšinám do cizineckých čtvrtí. Tam to už bylo nejen přízračné, ale doslova příšerné.

Dokonce ani atmosféra Vánoc nedokázala dát těmto boudám a kůlnám vzhled lidských příbytků. Stejně tam většinou bydleli jen samí pohani: špinaví Arabi, Číňani, Indové, negři a uzenáči Proti mně si to rázoval jakýsi Arab. Měl na sobě světlé montérky, omšelou beranici a sešlapané pantofle. “Aláh buď pochválen!” zahuhlal jsem, když jsme se míjeli. O

kousek dál se mi do cesty připletl párek mlátících se Mexikánců zpitých pod obraz - zpitých natolik, že si ani nemohli dát pořádně do těla. Kolem nich se tetelila kupa dětí a hecovala je. “Nandej mu to! Vyraž mu zuby!” Najednou se otevřely dveře starobyle vyhlížející hospody a do bílého vánočního dne se vypotácela dvojka těch nejšpinavějších šlapek, jaké si lze představit. Jedna z nich se shýbla, aby si upravila punčochy, ale neudržela balanc a spadla rovnou na hubu. Ta druhá na ni kouká a jakoby nic si to rázuje pryč s jednou nohou obutou a druhou naboso. Při tom si prozpěvuje jakousi písničku.

Opravdu slavnostní den. Tak jasný, mrazivý, svěží! Kdyby to jen nebyly Vánoce! Jestlipak se už stačily obléknout?

Pookřál jsem, mohl bych to zvládnout. Pokud se ty dvě ovládnou a neudělají ze sebe totální pitomce. Hlavou se mi honí všelijaké myšlenky. Připravuji si historky, které budu vyprávět našim, abych je uklidnil. Neustále si totiž dělají starosti, jak se nám daří. Určitě se zeptají: “Píšeš?” A já odpovím: “Jasně, už jsem napsal tucet povídek.”- “A co Mona - líbí se jí v práci?”

(Najednou jsem si nemohl vzpomenout - vědí vůbec, kde Mona pracuje? Co jsem jim navykládal minule?) Pořád jsem nemohl přijít na to, co jim namluvit o Stázce. Možná bych ji mohl představit jako starou Moninu kamarádku ze školy. A jako umělkyni.

Přišel jsem domů a zastihl Stázku se slzami na krajíčku, jak se pokouší dostat do kozaček. Jinak byla do pasu nahá, pouze v bílé spodničce, vlasy rozcuchané.

“Nezvládnu to,” naříká. “Proč tam vlastně musím jít?”

Moně to, jak se zdá, připadá všechno náramně zábavné. Všude po zemi se válejí šaty, hřebeny a sponky do vlasů.

“Nebudeš muset chodit,” uklidňuje Stázku. “Vezmeme si taxík.”

“A musím mít i klobouk?”

“Uvidíme, drahoušku.”

Pokusil jsem se jim pomoci, ale jenom jsem to zhoršil.

“Nech nás na pokoji,” požádaly mě.

Usadil jsem se v koutku a sleduji přípravy. Jedním okem neustále hlídám hodiny. (Už táhne na dvanáctou.) “Poslouchejte,” povídám. “Nemusíte to zase přehánět. Ať se prostě jen učeše a vezme si sukni.”

Začaly zkoušet náušnice a náramky. “Nechte toho!” ječím na ně. “Vždyť vypadá jako vánoční stromek!”

O půl jedné jsme se konečně vypotáceli hledat taxík. Zrovna nebyl žádný v dohledu. Přirozeně. Nezbylo než jít pěšky. Stázka se sotva belhala. Místo klobouku si nakonec vzala baret. Docela jí to slušelo, ale zároveň vypadala poněkud žalostně. Byla to pro ni tvrdá zkouška.

Nakonec se nám podařilo zastavit drožku. “Zaplaťpánbůh,” huhlal jsem si pro sebe. “Zpozdíme se jen o pár minut.”

V taxíku ze sebe Stázka skopla boty. Obě se začaly chichotat.

Mona nutila Stázku, ať si nechá namalovat ústa, aby vypadala víc žensky.

“Pokud bude vypadat ještě víc žensky,” varoval jsem je, “budou ji pokládat za transvestitu.”

“Jak dlouho tam budeme muset zůstat?” zajímala se Stázka.

“To nejde dopředu říct. Budu se snažit vypadnout co nejdřív.

Doufám, že odejdem tak v sedm nebo v osm.”

“Večer?”

“Ano, dnes večer. Ne zítra ráno.”

“Bože!” hvízdla. “Tak dlouho to nevydržím!”

Kousek před cílem jsem řekl šoférovi, aby zastavil za rohem, a nikoli rovnou před vchodem.

“Proč?” chtěla hned vědět Mona.

“Proto!”

Taxík zastavil a my se vyhrnuli ven. Stázka jen v punčochách, s kozačkami v ruce.

“Obuj se!” zařval jsem na ni.

Před pohřebním ústavem na rohu stála velká dřevěná bedna. “Posaď se tady a obuj se!” poručil jsem jí. Poslechla ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 29

jako dítě.

Chodidla měla pochopitelně promočená, ale zdálo se, že jí to nevadí. Jak zápolila s botama, baret se jí svezl z hlavy a účes se jí rozjel. Mona se ji horečnatě snažila upravit, ale nebylo to k ničemu.

“Tak půjdem,” prohlásil jsem. “Vždyť je to jedno.”

Stázka potřásla hlavou jako závodní klisnička a její dlouhé vlasy jí spadly na ramena. Pokusila se nasadit si baret, ale ten vypadal teď na její hlavě směšně, ať už jej posunula na tu či onu stranu.

“No tak jdeme!” zavelel jsem.

“Je to daleko?” zeptala se znovu belhající Stázka.

“Jenom přes půl bloku. A teď hezky v klidu.”

A tak jsme všichni tři vykročili po ulici Raných smutků. Trio pošuků, komentoval by to Ulric. Cítil jsem bodavé pohledy sousedů, zírajících na nás zpoza stažených rolet. Millerovic synek. To musí být jeho žena. Která z těch dvou?

Můj otec už nás čekal na zápraží. “S mírným zpožděním jako obvykle!” řekl přísně, ale veselým hlasem.

“Ano , jak se máš? Veselé Vánoce!” Naklonil jsem se, abych ho políbil na tvář, jak jsem to vždycky dělával.

Stázku jsem představil jako Moninu starou kamarádku. Nemohli jsme ji nechat samotnou, vysvětloval jsem.

Otec Stázku vlídně přivítal a vedl nás dál. Na chodbě stála moje sestra s očima plnýma slz.

“Veselé Vánoce, Lorette! Lorette, tohle je Stázka!”

Lorette Stázku vřele políbila. “Mono!” vykřikla, “a jak ty se máš? Už jsme si mysleli, že nepřijdete!”

“Kde je matka?” zeptal jsem se.

“V kuchyni.”

Za chvíli se vynořila matka se svým smutným, zadumaným úsměvem.

Je nad slunce jasnější, co se jí zrovna honí hlavou: “Stejně jako vždycky. Neustále pozdě. Pokaždé se přihodí něco neočekávaného.”

Postupně nás všechny objala. “Posaďte se, krocan už je hotový.”

Pak se svým výsměšným, zlomyslným úsměvem dodala: “Předpokládám, že jste snídali!”

“Jasně, mami, už před několika hodinami.”

Věnovala mi pohled, který říkal: “Je mi jasné, že lžeš.”

Mona zatím předávala dárky.

“To jste si neměli dělat škodu,” naoko se zdráhala Lorette.

Odkoukala to od své matky. Potom dodala: “Máme čtrnáctilibrového krocana!” A ke mně: “Pan farář tě nechává pozdravovat!”

Mrknul jsem po Stázce, abych viděl, jak to zatím snáší. Na rtech jí pohrává jen zcela nepatrný úsměv. Zdá se, že je skutečně dojatá.

“Dáte si před jídlem skleničku portského?” zeptal se otec. Nalil tři plné sklenky a podal nám je.

“A co vy?” zeptala se Stázka.

“Já už toho dávno nechal,” odvětil otec. Pak pozvedl prázdnou číši k přípitku: “Prosit!”

Tak začala naše štědrovečerní večeře. Veselé, veselé Vánoce, všichni, koně, muly, Turci, alkoholici, hluší, němí, slepí, zmrzačení, pohani i konvertité. Veselé Vánoce vám všem! Hosana na výsostech! Hosana Výsosti! Mír zemi - a jen se dál okrádejte a vražděte až do Soudného dne!

(To byla má tichá modlitba.) Jako obvykle jsem se brzy začal dusit vlastními slinami. Byl to pozůstatek z chlapeckých let, kdy se matka posadila naproti mně jako vždy s porcovacím nožem v ruce. Po mé pravici sedával táta, kterého jsem co chvíli po očku pozoroval v očekávání, že se ve své opilosti neudrží a při některé z matčiných sarkastických narážek vybuchne. Nyní se otec již několik let alkoholu vyhýbal, ale já se stále dusil, byť jsem ještě neměl v ústech ani sousto.

Všechno, co bylo řečeno, bylo již řečeno tisíckrát, a to naprosto stejným způsobem a naprosto stejným tónem. Mé odpovědi byly rovněž tytéž jako vždy. Mluvil jsem jako dvanáctiletý hošík, který se právě naučil odříkávat katechismus zpaměti. Už jsem však nezmiňoval ta strašná jména jako Jack London, Karel Marx, Balzac či Eugen V.

Debs. Teď jsem byl lehce nervózní, protože já jsem měl již všechna rodinná tabu v malíčku, kdežto Mona i Stázka byly dosud “svobodné duše”, a jako takové se kdykoli mohly začít projevovat. Co kdyby Stázku najednou napadlo vyslovit nějaké to extravagantní jméno - třeba Kandinsky, Marc Chagall, Zadkine, Brancusi nebo Lipchitz? A mohlo být ještě hůř - mohla si vzpomenout na Ramakrišnu, Swami Vivekanandu nebo Gautamu Buddhu.

Úporně jsem se celou dobu modlil, ať ani slůvkem nezavadí o Emmu Goldmanovou, Alexandra Berkmana či prince Kropotkina.

Tón naštěstí udávala moje sestra, která drmolila jako o závod o nových rozhlasových komentátorech, komicích, muzikálových hvězdách, sousedech a příbuzných, kteří byli všichni propojeni rozličnými katastrofami, jež mou sestřičku nutily štkát, plakat, škytat a popotahovat.

Naše drahá Stázka si vede znamenitě, chválil jsem ji v duchu. Umí se i skvěle chovat u stolu. Ale jak dlouho jí to vydrží?

Těžké jídlo a dobré moselské se na těch dvou brzy podepsalo.

Jedné i druhé se začaly klížit oči. Mona měla co dělat, aby nezačala zívat na celé kolo.

Tátovi to neušlo, a proto poznamenal: “Myslím, že jste šli včera dost pozdě spát, že?”

“Ani ne,” řekl jsem vesele. “Jak víš, nikdy nechodíme spát před půlnocí.”

“Předpokládám, že v noci píšeš,” neodpustila si matka.

Nadskočil jsem. Obvykle ji nenapadlo zmiňovat se o mém psaní, pokud neměla v úmyslu provázet to nějakou výčitkou či vyjádřením nesouhlasu.

“Ano,” řekl jsem. “Přesně v tu dobu pracuji. V noci je tak ticho. Lépe se mi přemýšlí.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 30

“A přes den?”

Už už jsem chtěl říct: “Přece chodím do práce!” Ale včas jsem si uvědomil, že by to situaci jen zhoršilo. A tak jsem řekl:

“Obvykle chodím do knihovny studovat.”

A teď Stázka. Co ta dělá?

K mému úžasu otec zavrčel: “Je umělkyně, to je snad na první pohled jasné!”

“Och!” vyjekla matka, jako by ji děsil už jen zvuk toho slova. “A vyplácí se to?”

Stázka se chápavě usmála. Umění se nikdy nevyplácí na začátku vysvětlovala mile. Naštěstí jí tu a tam něco pošlou její pěstouni.

“Předpokládám, že máte ateliér?” vybafl na ni starý pán.

“Ano,” řekla. “Mám takový typický kumbálek ve Village.”

Tady si k mému zděšení vzala slovo Mona, a jak už bylo jejím zvykem, začala si vymýšlet. Musel jsem ji umlčet, protože starý pán jí to baštil a navrhoval, že by se někdy zašel do Stázčina ateliéru podívat. Prý rád pozoruje umělce při práci.

Podařilo se mi odvést hovor k Winslowu Homerovi, Bouguereauovi, Ryderovi a Sisleymu (k tátovým oblíbencům).

Při vyslovení těchto nesourodých jmen povytáhla Stázka nedůvěřivě obočí. Ještě užasleji vypadala, když táta začal vyprávět o slavných americkým malířích, jejichž díla visela v krejčovské dílně (tedy předtím, než je jeho předchůdce prodal). Stázce pro radost jsem otci připomněl Ruskina a Kameny benátské - jedinou knihu, kterou v životě četl. Pak jsem začal vzpomínat na P. T. Barnuma, Jenny Lindovou a ostatní celebrity otcových mladých let.

Následující pauzy využila Lorette a poznamenala, že v rádiu budou dávat o půl čtvrté operetu Nechtěli bychom si ji poslechnout?

Na řadu však přišel rozinkový chlebíček se skvělou polevou - a Lorette na operetu na okamžik zapomněla.

“Půl čtvrté” mi připomnělo, že naše návštěva se ještě ani zdaleka nechýlí ke konci. Lámal jsem si hlavu, jak udržet konverzaci při životě. A kdy bude vhodné zvednout se k odchodu, aniž by to vypadalo, že utíkáme? Začínal jsem být jako na jehlách.

Pak jsem si všiml, že Stázka i Mona už v podstatě podřimují. Bylo zřejmé, že stěží udrží oči otevřené. Jaképak téma bych mohl nadhodit, aby je to trochu vzpamatovalo? Něco triviálního, něco hodně triviálního. (Probuďte se, bando líná!) Něco, třeba o starověkých Egypťanech? Proč o nich? Ať se propadnu, na nic lepšího jsem nedokázal přijít. Snaž se! Snaž se!

Najednou jsem si uvědomil, že kolem vládne hrobové ticho. Dokonce i Lorette zmlkla. Jak dlouho už to trvalo?

Rychle něco vymysli!

Cokoli, co prolomí ledy. Co? Zase Ramses? K čertu s Ramsesem!

Mysli, idiote, mysli! Vymysli cokoli!

“Už jsem vám říkal.” začal jsem.

“Promiňte,” řekla Mona. Ztěžka se zvedla a převrhla přitom židli.

“Ale nebude vám snad vadit, když se na chvíli natáhnu? Mám hroznou migrénu.”

Gauč byl jen pár kroků. Mona se na něj bez dalších průtahů svalila a zavřela oči.

(“Bože na nebi! Jenom ať nezačne hned chrápat!”) “Vypadá utahaně,” poznamenal otec a pohlédl na Stázku. “Proč si taky na chvilku nezdřímnete? Jen vám to prospěje.”

Stázku nemusel nikdo dvakrát pobízet. Vmžiku se natáhla vedle bezvládné Mony.

“Dones pokrývku,” poručila matka Lorettě. “Tu tenkou z horního prádelníku.”

Pohovka však byla poněkud úzká, aby se na ní mohly obě dvě pohodlně uložit. Převalovaly se, kroutily, funěly, chichotaly a příšerně zívaly. Najednou prásk! Péra povolila a Stázka se skulila na zem. Moně to připadlo hrozně legrační. Začala se smát a smála se a smála. Příliš hlasitě na můj vkus. Ale jak mohla vědět, že to kanape, které bylo v naší rodině už padesát let, mohlo při správném zacházení vydržet ještě dalších dvacet?

V “našem” domě nebylo zvykem smát se nad takovou škodou.

Matka, která se obvykle ztěžka pohybovala, mezitím poklekla, aby zjistila rozsah škod na našem “sofa” - jak tomu říkali. Stázka ležela tam, kam spadla, jako by čekala na pokyny, co dál. Matka kolem ní prolézala jako bobr kolem padlého stromu. Objevila se Lorette s pokrývkou. Zírala na výjev s očima navrch hlavy - nic takového se tu dosud nesemlelo. Otec, který nikdy nevěděl, jak co opravit, odešel do kůlny pro cihly. “Kde je kladivo?” zeptala se matka.

Pohled na otce s náručí cihel ji ještě popíchnul. Chtěla to spravit pořádně - a hned.

“Později,” odtušil táta. “Teď se potřebují vyspat.” Poklekl a podložil cihlami propadlá péra.

Stázka se zvedla z podlahy, ale jen natolik, aby se mohla svalit zpátky na gauč a otočit se tváří ke zdi. Za chvíli už obě v tichosti podřimovaly jako dvě unavené veverky. Posadil jsem se zpátky ke stolu a sledoval rituál úklidu. Byl jsem jeho svědkem nejméně tisíckrát. Způsob, jakým byl prováděn, se nikdy neměnil.

V kuchyni to pak pokračovalo stejně. Všechno hezky postupně “Zatracené mrchy!” nadával jsem v duchu. To ony měly sklízet ze stolu a umývat nádobí. Migréna! Já jim dám. Teď to zbylo všechno na mně. Ale co, možná to tak bylo lepší. Koneckonců už jsem to všechno znal. Teď už nezáleželo na tom, o čem se bude mluvit - o mrtvých kočkách či loňských švábech, vředech paní Schwabenhofové, nedělní mši, vysavačích, Weberovi či Fieldsovi.

Zůstanu s očima otevřenýma, i kdyby to mělo trvat třeba do půlnoci. (Jak dlouho chtějí ty dvě čůzy chrnět?) Pokud si odpočinou, možná i jim bude nakonec jedno, jak dlouho zůstaneme.

Věděl jsem, že před odchodem dostaneme ještě něco k zakousnutí.

Člověk se nemůže jen tak vytratit v pět nebo v šest. Rozhodně ne o Vánocích. Ještě jsme se ani neshlukli u stromečku a nezazpívali si tu příšernou píseň “O Tannenbaum!”, po které musel zákonitě následovat nekonečný výčet ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 31

všech vánočních stromků, které jsme kdy měli, jak se jeden od druhého lišily, jak jsem byl jako kluk nedočkavý, až rozbalím dárky. (Nikdy ani slovo o Lorettě, jelikož byla holka.) Jaký jsem byl báječný klučina! Takový čtenář, takový dobrý klavírista! A moje bicykly a kolečkové brusle. A vzduchovka. (Ani nemluvě o revolveru.) Kdepak asi byl? Stále v šuplíku spolu s noži a vidličkami? Moje máti nám ale dala, když si pro něj jednou v noci přišla. Naštěstí nebyl nabitý.

Nejspíš o tom věděla, ale stejně

Ne, nic se nezměnilo. Čas se zadrhl, když mi bylo dvanáct. Ať už na mě donášel kdokoli cokoli, já pro ně byl stále ten sladký hošík, ze kterého jednou vyroste pořádný krejčí. Všechny ty nesmysly ohledně psaní dříve či později od toho upustím. A ta bizarní nová manželka i tak se časem někam ztratí. Nakonec určitě dostanu rozum - jako každý. Nemuseli mít strach, že se odrovnám, jako náš drahý strýček Paul. Měl jsem přece za ušima.

Byl jsem pouze ještě nevybouřený, toť vše. Příliš mnoho jsem toho přečetl měl jsem moc špatných kamarádů. Jméno dosud nepadlo, ale bylo mi jasné, že se nakonec stejně zeptají: “A co malá?” Budou myslet moji dcerku. A já, který neměl ani páru, který dokonce nevěděl, zda vůbec ještě žije, na to klidně odpovím: “Ó ano, má se dobře, opravdu.” -

“Opravdu?” bude se matka chtít ujistit. “A slyšels o nich vůbec?” O Nich znamenalo včetně mé ex-manželky.

“Nepřímo,” odpovím. “Stanley mi o nich tu a tam něco řekne.” - “A co Stanley, jak ten se má?” - “Normálně, fajn “

Jak rád bych jim vyprávěl o Johnnym Paulovi. Ale to by považovali za velmi, velmi podivné. Cože? Vždyť jsem Johnnyho Paula neviděl od svých sedmi osmi let. To je pravda. Ale co vás nikdy nenapadlo, především tebe, drahá máti, byla skutečnost, že jsem si po celá ta léta udržel své vzpomínky živé. Ano, jak léta míjela, vyvstával přede mnou Johnny Paul stále jasněji a jasněji.

Někdy o něm smýšlím, a to je mimo veškerou vaši představivost, jako o malém bohu. O jednom z mála, které jsem kdy poznal. Už jste jistě zapomněli, že Johnny Paul měl ten nejněžnější hlas, jaký člověk může mít! Vůbec netušíte, že ačkoli jsem byl tehdy ještě prcek, viděl jsem jeho očima věci, jaké mi nikdo jiný neukázal? Pro vás to byl pouze syn uhlíře.

Přistěhovalecký synek, malý, umouněný Talián, který nemluvil dobře anglicky, ale který se uctivě dotkl klobouku, kdykoli jste kolem něj přešli. Jak by vás vůbec mohlo napadnout, že někdo takový může být vašemu synáčkovi bohem? Napadlo vás vůbec někdy, o čem váš rozjívený syn přemýšlí? Nešly vám pod nos ani knihy, které četl, ani jeho kamarádi, ani dívky, které miloval, ani hry, které hrál, ani to, čím se chtěl stát. Vždycky jste všechno věděli lépe, nemám pravdu? Ale nikdy jste příliš nenaléhali. Raději jste dělali, že nic nevidíte a neslyšíte. Doufali jste, že jednou ze všech těch bláhovostí vyrostu. Ale já z nich nevyrostl! Naopak - rok od roku to se mnou bylo horší. A tak jste začali předstírat, že se čas zastavil v mých dvanácti. Prostě jste nebyli schopni vidět svého syna takového, jaký byl. Vybrali jste si takový můj obraz, který vám vyhovoval. Obraz dvanáctiletého kluka. Potom potopa A příští rok, v tutéž nekřesťanskou roční dobu, se mě nejspíš budete ptát na totéž, budete vyzvídat, zda ještě píšu, já odpovím, že ano, a vy se budete tvářit, jako bych nic neřekl nebo jako by se jednalo o kapku vína, která náhodně ukápla na sváteční ubrus.

Nezajímá vás, proč chci psát. A kdybych vám to řekl, stejně byste tomu nevěnovali pozornost. Chcete mě mít usazeného v křesle a nutit mě poslouchat klepy o sousedech a příbuzných.

Pokračovali byste v tom i poté, co bych zhrubl natolik, že bych vám neomaleně oznámil, že všechno, co mi povídáte, jsou nehorázné kecy. Sedím tady a už zase mám těch žvástů po krk. Možná bych mohl zkusit nějakou novou fintu -

začít předstírat, že jsem celý nažhavený, celý napjatý. “Jak se jmenuje ta opereta? Nádherný hlas. Prostě nádherný! Ať to zazpívají ještě jednou a ještě jednou a znovu!” Nebo bych mohl vyštrachat ty staré desky s Carusem. Ten měl ale nádherný hlas, že? (“Ano, děkuji, dám si doutník.”) Ale už mi nenalévejte, prosím. Oči mám plné písku. Je to pouze letitá rebelie, co mě ještě drží při vědomí. Co bych za to dal, moci se tak odplížit do té své mrňavé, tmavé ložnice bez jediné židle či obrázku, natáhnout se na postel a spát, spát jako zabitý! Kolikrát když jsem sebou praštil na kavalec, jsem se modlil, abych víckrát neotevřel oči! Jednou, vzpomínáš si, drahá máti? Vylilas na mě kbelík ledové vody, protože jsem byl podle tebe líný budižkničemu. Ano, povaloval jsem se už osmačtyřicet hodin. Byla to však lenost, co mě drželo v pelechu? Nemáš ani tušení, matko, že to bylo zlomené srdce. Jistě, kdybych byl takový hlupák a svěřil se ti, stejně bys nad tím mávla rukou. Ten úděsný, strašlivý pokojík! Musel jsem tam umřít nejméně tisíckrát. Ale také jsem tam měl sny a vidiny. Ano, dokonce jsem se v posteli i modlil, zatímco se mi horké slzy koulely po tvářích. (Jak jsem ji chtěl, a jenom ji!) A když to selhalo a já se nakonec vzchopil, že jsem mohl vstát a znovu se postavit světu, zůstal mi jediný přítel, na kterého jsem se mohl obrátit - můj bicykl. Ty dlouhé, zdánlivě nekonečné túry, jenom já sám se sebou, odvádějící hořké myšlenky do nohou a paží, šlapající do pedálů, uhánějící po úzké stezce s větrem o závod, ale bylo to stejně k ničemu. Kdykoli jsem zastavil a slezl z kola, zase jsem měl před očima její obraz a s ním i starou bolest, pochybnosti a strach. Ale být v sedle, a nikoli v práci, to byla rozhodně nádhera. Kolo bylo součástí mne samotného.

Reagovalo na všechna moje přání, což se o ničem jiném nedá říct. Ne, moji drazí, zaslepení, nemilosrdní rodiče, vy jste mi nikdy nic neřekli, nikdy jste pro mě nic neudělali, nikdy jste mi nebyli oporou a útěchou jako ten můj závodní stroj.

Kéž bych vás jen mohl rozebrat, jako jsem rozebíral své kolo, a s láskou vás seřídit a promazat!

“Nechceš se jít s otcem projít?”

Byl to matčin hlas, který mne vytrhl z mých vzpomínek. Ani jsem si nepamatoval, jak jsem se přemístil ze židle do křesla. Možná jsem si i na chvíli zdřímnul, aniž jsem si to uvědomil. Při zvuku jejího hlasu jsem však nadskočil.

Promnul jsem si oči a viděl, že mi podává špacírku. Patřila dědovi. Masivní, z ebenového dřeva a se stříbrnou rukojetí ve tvaru liščí hlavy.

Vmžiku jsem byl na nohou a soukal jsem se do kabátu. Můj otec byl již připraven a pohrával si se svou hůlkou s hlavičkou ze slonoviny. “Čerstvý vzduch tě vzpruží!” řekl.

Instinktivně jsme zamířili ke hřbitovu. Otec rád chodil přes hřbitov. Nikoli proto, že by měl zálibu ve smrti, ale proto, že měl rád stromy a květiny, ptáky a vzpomínky, které se mu na hřbitově pokaždé vybavily. Pěšinu lemovaly lavičky, na kterých mohl člověk usednout a rozjímat s přírodou, Bohem či zásvětím, dostal-li chuť. S otcem jsem se nemusel nutit za každou cenu do řeči. Byl zvyklý na mé uhýbavé, lakonické odpovědi a na mé chabé výmysly. Nikdy se nesnažil ze ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 32

mě něco vytáhnout. Stačilo mu, že mě má u sebe.

Na zpáteční cestě jsme míjeli školu, kam jsem docházel jako malý kluk. Naproti škole byla řada omšelých budov, každá s výkladem nějakého toho obchůdku či dílny, což jí dodávalo vzhled řady zkažených zubů. V jednom z těchto bytečků trávil své mládí Tony Marella. Z nějakého důvodu žil otec v domnění, že mě vzpomínka na Tonyho Marellu vždycky potěší. Nikdy mě proto nezapomněl informovat o novém závratném postupu v kariéře tohoto slavného synka z chudé rodiny. V současné době zastával Tony nějaké významné místo ve státní službě. Také kandidoval na nějaký úřad - do Kongresu nebo kam. Copak jsem o tom nečetl? Nezaškodilo by prý, kdybych za Tonym někdy zaskočil Nikdy ale neřekl, k čemu by to mělo být dobré.

Ještě blíž k domovu jsme minuli dům rodiny Grossových. Oba Grossovi kluci si také vedli dobře. Jeden byl kapitánem v armádě, druhý byl komodorem. Tehdy by mě ještě ani ve snu nenapadlo, že z jednoho z nich se stane dokonce generál. (Představa generála narozeného v této čtvrti, na této ulici, mi připadala neuvěřitelná.) “A co se stalo s tím bláznivým klukem, který žil na konci ulice?” zeptal jsem se. “Víš který - ten od těch stájí.”

“Kousl ho kůň a dostal otravu krve.”

“Chceš říct, že umřel?”

“Už je to dávno. Vlastně už jsou mrtví i všichni jeho bratři. Jednoho srazil blesk, další uklouzl na ledě a prorazil si lebku ach ano, a toho dalšího museli dát do svěrací kazajky. Zakrátko nato zemřel na krvácení do mozku. Otec žil nejdéle ze všech. Byl slepý, jestli si vzpomínáš. Ke konci už mu taky trochu přeskakovalo. Nedělal nic jiného, než že vyráběl pasti na myši.”

Proč mě nikdy nenapadlo, ptal jsem se sám sebe, vzít to dům od domu celou ulicí a napsat kroniku životů jejích obyvatel? To by byla kniha! Kniha hrůz. A byly by to důvěrně známé horory, tyhle všední tragédie, které se nikdy nedostanou na přední stránky novin. Maupassant by tady byl ve svém živlu Když jsme došli domů, byli už všichni vzhůru a vesele si štěbetali. Mona se Stázkou usrkávaly kávu. Nejspíš si o ni samy řekly. Mou matku by nikdy ani nenapadlo podávat kávu mezi jídlem.

Káva byla jen na snídani, k partii karet a ke kávovým dýchánkům.

Avšak “Prošli jste se pěkně?”

“Ano, mami. Šli jsme přes hřbitov.”

“To je pěkné. Byly hroby v dobrém stavu?”

Měla na mysli rodinnou hrobku. Především hrob svého otce.

“Je tam místo i pro tebe,” řekla. “A pro Lorette.”

Mrkl jsem po Stázce, abych viděl, zda se jí podařilo zachovat vážnou tvář. Promluvila však Mona. A byla to ta nejnemístnější poznámka, na jakou mohla připadnout:

“On nikdy nezemře!” prohlásila.

Matka zkřivila obličej, jako by kousla do plesnivé švestky. Pak se soucitně usmála nejprve na Monu, pak na mě.

Skutečně se div nesmála, když říkala: “Žádný strach, sejde jako my všichni. Podívej se na něj - už teď je plešatý, a to mu je teprve třicet. Nedbá o sebe. A ty jakbysmet.” Její tvář nyní nabyla výrazu benevolentního nesouhlasu.

“Val je génius,” řekla Mona. Chtěla to rozvést, ale matka ji zarazila.

“To musí být člověk génius, aby mohl psát povídky?” zeptala se.

V hlase jí zaznívala zlověstná výzva.

“Ne,” odvětila Mona, “ale Val by byl géniem, i kdyby vůbec nepsal.”

“Ts ts! Ale rozhodně není génius na vydělávání peněz.”

“On nemusí myslet na peníze,” následovala Monina rychlá odpověď.

“To je moje starost.”

“Zatímco on je doma a škrábe, je to tak?” Jed se začal pomalu rozpouštět. “A ty, krásná mladá žena, jdeš a vezmeš práci. Časy se změnily. Když jsem já byla malá holka, zařezával můj otec od rána do večera. On vydělával peníze. A nepotřeboval k tomu žádnou inspiraci ani génia. Byl příliš zaměstnán tím, abychom my děti měly spokojený život.

Neměli jsme matku ta byla v blázinci. Ale měli jsme jeho - a milovali jsme ho. Byl nám otcem i matkou. Nikdy jsme neměli ničeho nedostatek.” Na chvíli se odmlčela, aby mohla lépe zamířit. “Ale tento ptáček,” pohodila hlavou směrem ke mně, “tento génius, jak mu říkáš, je příliš lenivý, než aby si našel práci. Předpokládá, že se o něj jeho žena postará - o něj i o jeho první ženu a dítě. Kdyby si tím svým psaním něco vydělal, bylo by mi to jedno. Ale ztrácet čas spisováním a nikdy se nikam nedostat, to nechápu.”

“Ale mami,” začala Mona.

“Podívejte,” řekl jsem, “nechtěly byste toho raději nechat? Už jsme to přece probírali nesčetněkrát. Nemá to smysl.

Neočekávám, že bys to pochopila. Ale mohla bys pochopit tohle Z tvého otce se nestal prvotřídní krejčí přes noc, je to tak? Sama jsi mi vyprávěla, že měl za sebou dlouhá a tvrdá učednická léta, že putoval od města k městu po celém Německu, až se nakonec, aby se vyhnul armádě, vydal do Londýna. S psaním je to stejné. Trvá to léta, než člověk dosáhne mistrovství. A další léta trvá, než člověk dosáhne uznání. Když tvůj otec ušil kabát, byl už někdo připraven ho nosit. Otec s ním nemusel lítat po všech čertech a hledat někoho, komu se zalíbí natolik, aby ho koupil.”

“To jsou jen takové řeči,” řekla matka. “Už jsem toho slyšela dost.” Vstala a odešla do kuchyně.

“Nechoďte pryč!” prosila Mona. “Poslouchejte mě, prosím. Já znám Valovy chyby. Ale vím také, co v něm je. On není jen zahálčivý snílek, opravdu pracuje. Nadře se s tím svým psaním víc, než by se nadřel v jakémkoli zaměstnání.

To je jeho práce - škrábání - jak tomu říkáte. Narodil se, aby dělal právě to. Jak já bych si přála, abych měla nějaké poslání, něco, za čím bych mohla jít, něco, čemu bych mohla absolutně věřit. Ale stačí mi sledovat ho při práci a hned mám radost. Když píše, stává se z něj úplně jiný člověk. Někdy ho ani nepoznávám. Je tak nadšený, tak plný nápadů, tak pohroužený sám do sebe Ano, i já jsem měla dobrého otce, otce, kterého jsem nadevše milovala. I on se chtěl stát ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 33

spisovatelem. Jeho život však byl příliš těžký. Byli jsme velká rodina velmi chudých přistěhovalců. A moje matka byla velice náročná. Táhlo mě to vždycky spíš k otci než k matce. Možná právě proto, že on byl takový ztroskotanec. Ale pro mne žádným ztroskotancem nebyl, chápete? Milovala jsem ho. Bylo mi jedno, čím byl a co dokázal. Občas, stejně jako tady Val, ze sebe dělal šaška.”

Tady sebou matka škubla, udiveně na Monu pohlédla a vzdychla:

“Och ?” Zřejmě s ní dosud nikdo nemluvil o této stránce mé povahy.

“Já vím, že má smysl pro humor,” řekla, “ale šaška?”

“To je jen takový její hovorový obrat,” vysvětloval rychle otec.

“Ne,” prohlásila Mona tvrdošíjně. “Myslela jsem to přesně tak šaška.”

“Ještě nikdy jsem neslyšela o spisovateli, který by byl zároveň klaun,” utrousila matka uštěpačně.

Každý druhý by to v tom okamžiku vzdal. Nikoli však Mona.

Nestačil jsem žasnout nad její urputností. Najednou byla jako v jednom ohni. (Nebo se snažila této příležitosti využít k tomu, aby mě přesvědčila o své lásce a oddanosti?) Ať tak či onak, rozhodl jsem se, že jí nechám volné pole působnosti. Lepší pořádná hádka, byť seberiskantnější, než to bezbřehé tlachání.

Když nic, bylo to aspoň zábavné.

“Pokud se chová jako kašpar,” řekla Mona, “je to zpravidla tehdy, když se cítí ublížený. Je velmi citlivý, víte, příliš citlivý.”

“Měla jsem vždycky za to, že má hroší kůži,” opáčila matka.

“To nemyslíte vážně! On je tou nejsenzitivnější bytostí na světě.

Všichni umělci jsou citliví.”

“To je pravda,” vmísil se do debaty otec. Možná při tom myslel na Ruskina - nebo na toho ubožáka Rydera, jehož krajinky jsou morbidně senzitivní.

“Podívejte, matko, nezáleží na tom, jak dlouho bude trvat, než Val dosáhne uznání a toho, co mu náleží. Vždycky bude mít mne. A já ho nenechám hladovět ani trpět.” (Cítil jsem, jak moje matka opět celá tuhne.) “Viděla jsem, co se stalo mému otci; Valovi se nic takového nestane. Val si bude dělat, co se mu zlíbí. Já mu věřím. A budu mu věřit, i kdyby ho celý svět odmítl.” Na chvíli se odmlčela a pak pokračovala s ještě větším zápalem: “Nechápu, proč vám je tak proti mysli Valovo psaní. Nemůže to být proto, že si tím nevydělá na živobytí. To je přece jen jeho a moje starost, nebo snad ne? Nechci se vás dotknout tím, co vám teď řeknu, ale říct to musím - pokud ho nepřijmete jako spisovatele, nikdy ho nebudete mít jako syna. Jak ho můžete chápat, když neznáte tuto stránku jeho osobnosti? Možná by mohl být něčím jiným, něčím, co by pro vás bylo přijatelnější, i když je těžké si něco takového představit, jakmile ho člověk pozná, aspoň pokud ho pozná tak jako já. A k čemu by bylo dobré, kdyby měl vám nebo komukoli jinému dokazovat, že může být jako kdokoli jiný? Zajímá vás, jestli je dobrý manžel, dobrý otec a tak dále. Je, to vám mohu potvrdit. Ale je ještě mnohem víc! To, čím je obdařen, náleží celému světu, nikoli pouze jeho rodině, dětem, matce nebo otci. Možná se vám to zdá divné. Nebo snad kruté?”

“Fantastické!” řekla moje matka a zaznělo to jako rána bičem.

“Dobrá, tak fantastické. Ale tak to je. Jednoho dne si možná přečtete, co napsal, a budete hrdí, že máte takového syna.”

“Já ne!” prohlásila matka. “Raději bych ho viděla kopat kanály.”

“I na to může dojít,” řekla Mona. “Někteří umělci spáchali sebevraždu dřív, než dosáhli uznání. Rembrandt skončil svůj život na ulici jako žebrák. A to byl jeden z největších.”

“A co Van Gogh?” vyhrkla Stázka.

“A to je kdo?” řekla matka. “Další pisálek?”

“Ne, malíř. Šílený malíř.” Stázka se dostávala do ráže.

“Podle mého jsou to všechno blázni,” prohlásila matka.

Stázka se rozesmála na celé kolo. Smála se hlasitěji a hlasitěji.

“A co jsem potom já?” vykřikla. “To nevíte, že i já jsem cvok?”

“Ale miloučký,” řekla Mona.

“Já jsem totálně ztřeštěná!” řekla Stázka. “To ví každý!”

Bylo mi jasné, že matka se začíná bát. Mluvit o bláznech bylo v pořádku. Ale označit sám sebe za blázna, to bylo něco jiného.

Byl to můj otec, kdo zachránil situaci. “Jeden je šašek,” prohlásil, “druhý je cvok. A co seš ty?” otočil se k Moně.

“Ty seš v pořádku?”

Mona se usmála a odvětila: “Já jsem příliš normální. To je moje potíž.”

Otec se otočil k matce: “Všichni umělci jsou takoví. Musí být trošku vyšinutí, aby mohli malovat - nebo psát. Co třeba náš starý přítel John Imhof?”

“Co je s ním?“zůstala na něj matka nechápavě koukat. “To musel utéct s jinou ženou? To musel opustit ženu a děti, aby dokázal, že je umělec?”

“Ale tak jsem to přece nemyslel.” I otci už šla matka pořádně na nervy. A to věděl, jak zatvrzelá dokáže být.

“Nevzpomínáš si na výraz jeho tváře, když jsme ho někdy vyrušili při práci? Zavíral se ve svém pokoji a maloval akvarely, když už všichni ostatní šli spát.” Obrátil se k Lorette: “Běž nahoru a dones ten obrázek, co visí v kumbálu.

Víš, ten s mužem a ženou na pramici muž má na zádech pytel sena.”

“Ano,” řekla matka zamyšleně, “to byl dobrý člověk, ten John Imhof, dokud se jeho žena nedala na pití. Přestože musím říct, že se nikdy příliš nestaral o děti. Nemyslel na nic jiného než na své umění.”

“Byl to dobrý umělec,” řekl otec. “Krásná práce. Pamatuješ na ta vitrážová okna, která udělal pro náš kostel? A co za ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 34

svou práci dostal? Skoro nic. Kdepak, vždycky budu na Johna Imhofa vzpomínat, ať už byl jakýkoli. Škoda jen, že nemáme víc jeho obrázků.”

Když se Lorette vrátila, Stázka si od ní obrázek vzala a s neskrývaným zájmem si ho začala prohlížet. Bál jsem se, že utrousí něco příliš akademického, ale ne - počínala si velice taktně. Poznamenala, že obrázek je krásně provedený se značnou zručností.

“Malovat vodovkami není tak snadné,” řekla. “Zkoušel někdy olej? V akvarelech se příliš nevyznám. Ale je mi jasné, že věděl, o co mu jde.” Odmlčela se. Pak jako by odhadla to pravé, řekla: “Je jeden akvarelista, kterého opravdu obdivuji. Je to.”

“John Singer Sargent!” zvolal otec.

“Správně!” řekla Stázka. “Jak to víte? Chci říct, jak jste věděl, že myslím právě na něj?”

“Je jenom jeden Sargent,” řekl otec. Byla to průpovídka, kterou se naučil od svého předchůdce Isaaca Walkera.

“Stejně jako je jenom jeden Beethoven, jeden Mozart, jeden da Vinci je to tak?”

Stázka celá zářila. Cítila, že se teď může rozpovídat. Než otevřela ústa, věnovala mi pohled, který říkal: “Proč jsi mi nikdy neřekl, že máš takového otce?”

“Studovala jsem je všechny,” řekla. “Teď se snažím najít vlastní styl. Nejsem zas takový blázen, jak jsem před chvílí předstírala. Pouze toho vím víc, než jsem schopna vždycky strávit. Mám talent, ale génius nejsem, a pokud není člověk geniální, nemá nic smysl. A já bych chtěla být Picassem ženským Picassem. Žádnou Marií Laurencinovou. Chápete, co tím myslím?”

“Jistě!” řekl otec. Matka raději vyklidila pole. Slyšel jsem ji, jak v kuchyni řinčí hrnci a pokličkami. Utrpěla porážku.

“Okopíroval to podle slavného obrazu,” ukázal otec na akvarel Johna Imhofa.

“To nevadí,” řekla Stázka. “Spousta umělců napodobuje obrazy mistrů, které obdivují Ale co jste říkal, že se s ním stalo, s tím Johnem In.”

“Utekl s jinou ženou. Odjel s ní do Německa, kde ji poznal už jako chlapec. Pak vypukla válka a my jsme o něm víckrát neslyšeli. Nejspíš padl.”

“A co Rafael? Líbí se vám jeho věci?”

“Nevím o nikom, kdo by uměl líp skicovat,” řekl otec pohotově. “A Correggio - to byl další velký malíř. A Corot! Na starého dobrého Corota jen tak někdo nemá, nemám pravdu? Gainsborough mě nikdy příliš nezaujal. Ale Sisley “

“Zdá se, že je všechny znáte,” řekla Stázka, připravena hrát tuhle hru třeba celou noc. “A co modernisté líbí se vám také?”

“Myslíte Johna Sloana, Georga Lukse tyhle?”

“Ne, myslím Picassa, Miróa, Matisse, Modiglianiho “

“Moc toho o nich nevím. Ale líbí se mi impresionisté - aspoň to, co jsem od nich viděl. A pak mám pochopitelně rád Renoira. Ale ten asi nepatří mezi ty moderní, že?”

“Svým způsobem ano,” řekla Stázka. “Pomáhal dláždit cestu.”

“Rozhodně miloval barvy, to je jasné,” řekl otec. “A byl to také zručný kreslíř. Všechny jeho portréty žen a dětí jsou překrásné, člověk se od nich nedokáže odtrhnout. A pak ty květiny a šaty všechno tak veselé, něžné, plné života.

Vymaloval svoji dobu, to musíte uznat. A vůbec to musely být úchvatné časy - Gay Paree, pikniky na březích Seiny, Moulin Rouge, krásné zahrady.”

“To mi připomíná Toulouse-Lautreca,” řekla Stázka.

“Monet, Pissarro.”

“Poincaré!” přisadil jsem si.

“Strindberg!” ozvala se Mona.

“Jo, to byl roztomilý šílenec,” přikývla Stázka.

Matka nakoukla dovnitř: “Pořád si ještě povídáte o šílencích? Myslela jsem, že už vás to přestalo bavit.” Pohlédla z jednoho na druhého, zjistila, že se náramně bavíme, a znovu zavřela, bylo toho na ni moc. Lidé neměli právo mluvit o umění a být přitom veselí, navíc ji pohoršovalo už pouhé vyslovení těch zvláštních, cizích, neamerických jmen.

Díky Stázce nám tak celé odpoledne uteklo podstatně lépe, než jsem očekával, s tátou to rozhodně skoulela bezvadně. Dokonce i když otec dobrosrdečně poznamenal, že měla být mužský, nic si z toho nedělala.

Když přišla řada na rodinné album, byla už Stázka téměř v extázi.

Taková galaxie pošuků! Strýček Theodor z Hamburku: vyparáděný čurák. George Schindler z Brém: typ Hessova Beau Brummella, který se zapomněl v osmdesátých letech devatenáctého století. Heinrich Müller, otec mého otce z Bavorska: střihač jeho císařské milosti Franze Josefa. George Insel, rodinný blb, zírající jako jankovitý kozel zpoza svých licousů a‚ la císař Vilém. Ale ženy byly tajemnější. Matka mé matky, která strávila polovinu života v blázinci: mohla by být hrdinkou některého z románů Waltera Scotta. Tetička Lizzie, čůza, která spala s vlastním bratrem: vesele vyhlížející semetrika s úsměvem smrtky, které strašilo ve věži. Teta Annie v koupacím úboru z předválečných let, jako vystřižená z grotesek Macka Sennetta. Teta Amelie, otcova sestra: anděl s kaštanovýma očima ztělesnění krásy. Paní Kickingová, naše stará posluhovačka: potrhlá, ošklivá jako noc, obličej plný uhrů a bradavic To nás přivedlo ke genealogii Marně jsem na ně dotíral otázkami.

Kromě jejich vlastních rodičů bylo vše mlhavé a tajemné.

Copak jejich rodiče nikdy nemluvili o svých příbuzných?

Ano, ale to všechno už je pryč.

“Nebyl někdo z nich malíř?” zeptala se Stázka.

Otec ani matka si nemohli na nikoho takového vzpomenout.

“Ale měli jsme v rodině básníky a hudebníky,” řekla matka.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 35

“A námořní kapitány a sedláky,” dodal otec.

“Seš si jistý” zeptal jsem se.

“Proč tě to všechno zajímá?” chtěla vědět matka. “Všichni už jsou přece dávno po smrti.”

“Rád bych to věděl, jednou se vypravím do Evropy a všechno si to zjistím.”

“Chytání pejří ve větru,” odfrkla.

“Nevadí. Rád bych toho o svých předcích věděl co nejvíc. Možná, že všichni nebyli Němci.”

“Ano,” řekla Mona. “Možná, že máte v rodině i nějakou slovanskou krev.”

“Někdy vypadá dočista jako Mongol,” pronesla Stázka nevinně.

Matce to připadlo jako nehoráznost, Mongol podle ní bylo totéž jako idiot.

“Je Američan!” prohlásila. “Všichni jsme teď Američani!”

“Ano,” pípla Lorette.

“Ano co?” řekl otec.

“On je taky Američan,” řekla Lorette, “jenom moc čte.”

Všichni jsme se rozesmáli.

“A přestal chodit do kostela.”

“To stačí,” řekl otec. “My také nechodíme do kostela, a přesto jsme křesťané.”

“Má příliš mnoho přátel mezi Židy.”

Znovu smích.

“Pojďme něco sníst,” řekl otec. “Určitě budou chtít jít za chvíli domů, zítra je taky den.”

Znovu se prostřelo, tentokrát ke studené svačině, čaji a biskupskému chlebíčku. Lorette čenichala kolem.

O hodinu později jsme se rozloučili.

“Hlavně se nenastydněte,” řekla matka. “K metru je to přes tři bloky.” Bylo jí jasné, že pojedeme taxíkem, avšak taxi bylo slovo, které nesnášela stejně jako umění.

“Kdy se zas uvidíme?” ptala se Lorette u branky.

“Myslím, že brzy,” řekl jsem.

“Na Nový rok?”

“Možná.”

“Ukaž se co nejdřív,” řekl otec. “A mnoho štěstí v psaní!”

Na rohu jsme si vzali taxík.

“Těbůh!” vydechla Stázka, sotva jsem se namačkali dovnitř.

“Nebylo to zas tak zlé, co?” řekl jsem.

“Ne-e-e. Díky bohu, že já nemusím navštěvovat žádné příbuzné.”

Usadili jsme se a Stázka ze sebe skopla boty.

“To album!” zahlaholila. “Ještě nikdy jsem neviděla takovou sbírku pitomců! Je zázrak, že nejsi cvok, uvědomuješ si to?”

“Většina rodin je takových,“odvětil jsem. “Předkové, to není nic jiného než obrovský Tannenbaum ověšený zralými, naleštěnými maniaky. I sám Adam musel být kulhavou, jednookou zrůdou Potřebujeme se něčeho napít. Zbyla ještě troška kmínky?”

“Mám ráda tvýho tátu,” řekla Mona. “Seš ve spoustě věcí po něm, Vale.”

“Ale ta jeho matka!” zvolala Stázka.

“Co je s ní?” řekl jsem.

“Já bych ji musela už dávno uškrtit.”

Moně se to zdálo legrační. “Zvláštní ženská,” řekla. “Připomíná mi mou vlastní matku. Pokrytecká, tvrdohlavá jako mezek, diktátorská a úzkoprsá. Není v ní žádná láska. Ani ždibec.”

“Nikdy nebudu matkou,” řekla Stázka. Všichni jsme se tomu zasmáli. “Ani manželkou. Je dost velká fuška být ženou.

Nenávidím ženy! Všechno jsou to zatracené děvky, dokonce i ty nejlepší. Zůstanu, čím jsem - hercem ženských rolí. A neopovažte se ještě někdy mě takhle vystrojit. Připadám si jako idiot - a transvestita.”

Doma v suterénu jsme se vrhli na flašky. Jasně, kmínka tam byla, a taky brandy, rum, benediktýnka. Uvařili jsme si silnou kávu, usadili se kolem “citečkového” stolu a začali žvanit jako staří přátelé. Stázka ze sebe shodila korzet a pověsila ho přes opěradlo židle, kde pak visel jako muzejní artefakt.

“Pokud vám to nebude vadit,” řekla, “na chvíli si provětrám kozy.” S láskou se s nimi mazlila. “Ujdou, co? Možná by mohly být plnější jsem pořád ještě panna.”

“Nebylo to zvláštní,” pokračovala, “že si vzpomněl na Correggia? Myslíte si, že o Correggiovi opravdu něco ví?”

“Dost možná,” řekl jsem. “Se svým někdejším mistrem Isaacem Walkerem chodíval na aukce. Stejně dobře může znát i Cimabueho či Carpaccia. Měla by sis ho někdy poslechnout, jak mluví o Tizianovi! Budeš si myslet, že ho studoval.”

“Jsem z toho celá popletená,” řekla Stázka a kopla do sebe další brandy. “Tvůj otec mluví o malování, tvá sestra o hudbě a tvoje matka mluví o počasí. A ve skutečnosti neví nikdo nic o ničem. Jako když si spolu povídají houby to musela být podivná procházka přes ten hřbitov, já bych se z toho zbláznila.”

“Valovi to nevadí,” řekla Mona. “Takové věci zvládá.”

“Proč?” nešlo to Stázce do hlavy. “Protože je spisovatel? Protože potřebuje víc materiálu?”

“Možná,” přikývl jsem. “Možná je nutné přebrodit se řekou sraček, aby se člověk dostal k drahokamu reality.”

“To není můj případ,” vrtěla hlavou Stázka. “Já dávám přednost Village, i když je falešná. Člověk tam aspoň nemusí skrývat svoje přesvědčení.”

Vložila se do toho Mona, dostala skvělý nápad. “Proč se všichni tři neseberem a nejedem do Evropy?”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 36

“Ano,” zvolala Stázka vzrušeně. “Proč to neuděláme?”

“Zvládli bychom to.”

“Určitě,” přizvukovala Stázka. “Na cestu si vždycky mohu vypůjčit.”

“A z čeho budeme žít, až se tam dostaneme?” namítl jsem.

“Stejně jako tady,” mávla rukou Mona. “To je jednoduchý.”

“A jak se domluvíme?”

“Všichni mluví anglicky, Vale. V Evropě jsou navíc mraky Američanů, zvlášť ve Francii.”

“A na ty my se pověsíme, je to tak?”

“To jsem neřekla, chtěla jsem říct, že když člověk něco opravdu chce, vždycky se to dá nějak zařídit.”

“Mohly bychom dělat modelky,” navrhla Stázka. “Nebo aspoň Mona, já jsem příliš chlupatá.”

“A já? Co budu dělat já?”

“Psát!” prohlásila Mona. “Jedině to můžeš dělat.”

“Kéž by to byla pravda,” řekl jsem. Vstal jsem ze židle a začal přecházet po pokoji sem a tam.

“Co tě žere?” zeptaly se.

“Evropa! Předhodíte si to přede mě jako návnadu. Jste snílci. Já ne. Jasně, rád bych jel. Nedovedete si ani představit, jak to se mnou cvičí, jenom zaslechnu to slovo. Je to jako příslib nového života. Ale jak se tam uživit? Neumíme ani slovo francouzsky, nejsme v ničem zběhlí dokážeme každého jen oškubat, a ani to nám zas tak dobře nejde.”

“Moc si to bereš,” řekla Mona. “Trochu fantazie!”

“Ano,” řekla Stázka. “Zkus štěstí. Vzpomeň si na Gauguina!”

“Nebo na Lafcadia Hearna!”

“Nebo na Jacka Londona! Nelze jen pořád čekat, až bude všechno ideální.”

“Já vím, já vím.” Posadil jsem se a zabořil hlavu do dlaní.

Naráz Stázka vykřikla: “Mám to! My dvě pojedeme první a pošleme pro tebe, až se tam zabydlíme. Co ty na to?”

Sotva jsem zamručel, poslouchal jsem už jen na půl ucha. Nešel jsem s nimi. Předběhl jsem je. Já už si to mašíroval po Evropě, rozmlouval s kolemjdoucími, popíjel na přelidněné terase. Byl jsem sám, ale ani trochu osamělý. Vzduch voněl jinak, lidé vypadali jinak, dokonce i stromy a květiny vypadaly jinak. Jak jsem po tom toužil - po něčem jiném! Moci svobodně mluvit, být chápán, akceptován. Evropa pro mne znamenala zemi opravdových blízkých duší. Domov umělce, vagabunda, snílka. Ano, Gauguin si užil svoje a Van Gogh na tom byl ještě hůř. A nepochybně další tisíce, o kterých nikdy nikdo neslyšel, sešly ze světa, aniž se dokázaly prosadit Unaveně jsem vstal. Vandrování po Evropě -

byť ve vlastní představivosti - mě zmohlo víc než perné hodiny strávené v rodinném kruhu.

“Dostanu se tam taky,” říkal jsem si, když jsem uléhal do postele. “Jestliže to dokázali oni, pak já také.” (Tím “oni”

jsem myslel jak zářné příklady, tak ztroskotance.) “Dokonce i ptáci to dokážou.”

Nechal jsem se unést myšlenkami a představil si sám sebe jako druhého Mojžíše vyvádějícího své lidi z pouště.

Postavit se přílivu, zvrátit proces, zahájit velké tažení zpět ke zdroji!

Vyprázdnit tuto velkou pustinu zvanou Amerika, vyplavit všechny bledé tváře, učinit přítrž nesmyslnému plahočení a těkání vrátit kontinent indiánům to by byla výhra! Evropě by při té podívané vstávaly vlasy hrůzou na hlavě. Copak jim přeskočilo? Jak mohou opustit zemi mléka a medu? Copak ta Amerika byl jenom sen? Ano!

Zařval bych. A ještě ke všemu zlý sen. Začněme znovu a od začátku. Postavme nové katedrály, znovu zpívejme sborem, složme nové básně, nikoli o smrti, ale o životě! Pohněme se jako vlna jeden vedle druhého, dělejme jen to, co je nezbytné a podstatné, budujme jen to, co přetrvá, tvořme pouze pro radost. Znovu se modleme k neznámému bohu, ale s nadšením, celým svým srdcem a celou svou duší! Ať z nás myšlenky na zítřek nečiní více otroky.

Ať je den sám o sobě požitkem. Otevřme svá srdce a své příbytky.

Už žádné další míchanice! Pouze ryzí kov, ten nejušlechtilejší, nejstarobylejší. Zvolme si nové vůdce, cechy, řemeslníky, básníky, klenotníky, státníky, učence, tuláky, šarlatány. A masopustní průvody místo přehlídek. Festivaly, procesí, křížové výpravy. Mluvme z lásky k mluvení; pracujme z lásky k práci; buďme čestní pro lásku ke cti Slovo čest mě vzpamatovalo. Jako by mi v uších zazvonil budík.

Jen si to představte - štěnice ve škvíře mluví o cti! Zachumlal jsem se do peřin, a když jsem usínal, viděl jsem sám sebe, jak třímám malou americkou vlaječku a mávám s ní: staré dobré pruhy a hvězdy. Svíral jsem ji hrdě ve své pravici a hlásil se o práci.

Nebylo snad mým privilegiem dožadovat se práce, když jsem byl rodilý Američan, syn vážených rodičů, oddaný ctitel rádia, demokratický chuligán zasvěcený pokroku, rasovým předsudkům a úspěchu? Jak jsem tak mašíroval pro svou práci, měl jsem na rtech slib, že udělám ze svých dětí ještě lepší Američany, než jsem sám, že z nich vychovám pokusné králíky, prospěje-li to rozkvětu naší slavné Republiky! Jen mi dejte do ruky opakovačku a řekněte mi, kterým směrem mám střílet! Však já vám dokážu, zda jsem či nejsem vlastenec. Ameriku Američanům - pochodem vchod! Dejte mi svobodu nebo smrt! (Jaký je v tom rozdíl?) Jeden národ, nedělitelný et cetera et cetera. Viditelnost 20-20, ambice bezmezné, minulost neposkvrněná, energie nevyčerpatelná, budoucnost zázračná. Žádné nemoci, žádné závislosti, žádné mindráky, žádné zlozvyky. Narozen, aby se rval jako Trójan, aby padl v první linii, aby salutoval vlajce - americké vlajce - a vždy připraven přechytračit nepřítele. Jediné, o co žádám, pane, je šance.

“Příliš pozdě!” ozývá se hlas stínů.

“Příliš pozdě? Jak to?”

“Proto! Protože zde máme nějakých 26 595 493 před tebou, všechno kataleptiky k pohledání, z čisté, nerezavějící oceli, všechny stoprocentně bezpáteřné, schválené Lékařskou komorou, Společností pro rozvoj křesťanství, Dcerami americké revoluce a Ku-klux-klanem.”

“Dejte mi pušku!” prosím. “Dejte mi brokovnici, ať si ustřelím hlavu! Tohle prostě nesnesu.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 37

A skutečně to bylo nesnesitelné, horší, byly to schválené sračky.

“Běžte do prdele!” zařval jsem. “Znám svoje práva!”

KAPITOLA(7)

Myšlenka, že by mne tady mohly nechat jako psa a objevovat Evropu, mě popudila. Byl jsem jejím přičiněním podrážděný, náladový a ve svém chování někdy až ďábelský. Jednoho dne jsem se vydal do města s odhodláním, že si najdu práci a postavím se na vlastní nohy, druhý den jsem zůstal doma a mořil se s hrou.

Večer jsme vysedávali kolem “citečkového” stolu a já si zaznamenával jejich rozhovory.

“Proč to děláš?” vyptávaly se.

“Abych vás usvědčil ze lži,” odpovídal jsem. Nebo: “Něco z toho možná použiju ve své hře.”

Tyhle mé poznámky byly kořením jejich dialogů. Ty dvě se ze všech sil snažily mě zmást. Někdy mluvily o Strindbergovi, jindy o Maxwellu Bodenheimovi. Abych to ještě víc zamotal, předčítal jsem jim úryvky ze svého bloku, který jsem nosil s sebou při svém bloumání po Village. Někdy to byl rozhovor (doslovně zaznamenaný) zaslechnutý v baru či nočním klubu, někdy popis určitého místa či události. Do toho všeho jsem chytře přimíchával poznámky, které jsem o nich zaslechl, nebo jsem předstíral, že jsem je zaslechl.

Obvykle se jednalo o výmysly, ve kterých však bylo dost pravdy, aby je to potrápilo či přinutilo občas kápnout božskou, o což mi přesně šlo.

Kdykoli ztratily sebekontrolu, začaly si vzájemně protiřečit a odhalovat věci, o kterých jsem se nikdy neměl dovědět.

Nakonec jsem začal předstírat, že jsem se úplně ponořil do psaní hry, a prosil jsem je, aby si ode mne nechaly diktovat.

Rozhodl jsem se nejdřív napsat poslední dějství - tvrdil jsem, že to tak bude jednodušší. Mým skutečným záměrem však bylo ukázat jim, jak toto ménage á trois skončí. Vyžadovalo to z mé strany trošku přetvářky a rychlé uvažování.

Stázka se uvolila zapisovat poznámky, zatímco Mona poslouchala a přispívala nápady. Abych tomu dodal na dramatičnosti, přecházel jsem sem a tam po místnosti, kouřil jednu za druhou, tu a tam si přihnul z flašky, a zároveň jsem rozkládal rukama jako filmový režisér. Přehrával jsem jednotlivé scény, tu a tam je imitoval, z čehož pochopitelně byly hysterické. Nejvíc je dokázaly rozběsnit mé pseudomilostné scény, ve kterých jsem je líčil tak, že pouze předstírají, že jsou zamilované jedna do druhé. Tu a tam jsem se zarazil, abych se jich zeptal, zda se jim to nezdá příliš nereálné, příliš přitažené za vlasy a tak dále. Občas mě přerušily s nějakou poznámkou ohledně přesnosti mých popisů či dialogů, přičemž jedna druhou předháněla v nápadech. V takových chvílích jsme začali mluvit jeden přes druhého, přehrávat své role každý po svém, a nikdo nedělal poznámky, takže když jsme se zase utišili, už si nikdo nepamatoval, co kdo řekl a v jakém pořadí. Postupem času jsem do hry vtěsnával stále více a více pravdy, více a více reality, vynalézavě jsem měnil aranžmá scén, kterých jsem se nikdy neúčastnil, a zaháněl je do úzkých jejich vlastními přiznáními, jejich pokryteckým jednáním. Některé z těchto mých výstřelů do tmy zasáhly tak přesně a tak je zmátly a vyvedly z míry, že se začaly vzájemně obviňovat z proradnosti. Jindy mě zase osočily, že je šmíruju, že poslouchám u klíčové dírky a tak dále.

Jindy pohlédly nechápavě jedna na druhou, neboť si nebyly zcela jisté, zda slova, která jsem jim vložil do úst, skutečně řekly, či ne. Ale bez ohledu na to, jak se jim můj výklad jejich počínání příčil, byly do něj celé žhavé a chtěly stále víc a víc. Jako by viděly samy sebe na jevišti, jak ztvárňují své skutečné role. To bylo neodolatelné.

Když byly nejvíc rozparáděné, záměrně jsem to vždy uťal s výmluvou, že mě bolí hlava, že už mi došly nápady, že je to celé k ničemu, že nestojí za to mařit s tím další čas. Tím jsem je pokaždé dostal. Ihned mě začaly konejšit a zásobovat pochoutkami k jídlu a pití. Dokonce i havanskými doutníky.

Abych obměnil způsob trýznění, předstíral jsem občas, sotva jsme si sedli k práci, že jsem toho dne prožil něco neuvěřitelného, a jakoby bezmyšlenkovitě jsem jim začal líčit nějaké vymyšlené dobrodružství. Jedné noci jsem jim oznámil, že budeme muset práci na hře odložit, poněvadž jsem vzal místo uvaděče v jednom varieté. Pohoršilo je to. O

pár dní později jsem je informoval, že jsem toho nechal a stal se liftboyem. To je znechutilo.

Jednoho rána jsem se probudil s pevným odhodláním, že si seženu práci. Znamenitou práci. Neměl jsem přesnou představu, o jakou práci by se mělo jednat, ale věděl jsem, že to musí být něco pořádného, co už bude stát za to. Při holení mě napadlo, že bych mohl navštívit šéfa sítě obchodních domů a požádat ho o místo.

Nebudu nic říkat o předchozích zaměstnáních. Všechno to postavím na skutečnosti, že jsem spisovatel - spisovatel na volné noze, který nabízí svůj talent do jejich služeb. Zcestovalý mladý muž, kterého již unavilo jen tak se protloukat, odhodlaný se prosadit a zajistit si stálé místo u dobře fungující organizace, jako je ta jejich. (Sítě obchodních domů byly tehdy ještě v plenkách.) Pokud mi dají šanci, jsem schopen jim dokázat zde jsem popustil uzdu své fantazii.

Při oblékání jsem si v hlavě sumíroval řeč, kterou přednesu panu W. H. Higginbothamovi, prezidentu společnosti Hobson and Holbein Chain Stores. (Jen jsem se modlil, aby nebyl čirou náhodou hluchý!) Vyrazil jsem poměrně pozdě, ale plný energie, optimismu a odhodlání. Vybavil jsem se Stázčiným kufříkem, aniž jsem se obtěžoval zjistit něco o jeho obsahu. Chtěl jsem jenom vypadat jako “byznysmen”.

Venku bylo nepříjemně chladno a vedení firmy sídlilo ve skladišti nedaleko Gowanus Canalu. Cesta tramvají trvala celou věčnost.

Sotva jsem vystoupil, dal jsem se do běhu a ke vchodu do budovy jsem dorazil s červenými tvářemi a párou u úst.

Zatímco jsem neslyšně kráčel ponurou vstupní halou, všiml jsem si velké cedule s nápisem: “Náborová kancelář zavírá v 9.30.” Bylo jedenáct.

Zatímco jsem si prohlížel ceduli, zaregistroval jsem, že si mě nedůvěřivě prohlíží liftboy. Když jsem se nahrnul do výtahu, kývl hlavou směrem k nápisu a řekl: “Neumíte číst?”

“Já nejdu kvůli práci,” odvětil jsem. “Mám schůzku s tajemníkem pana Higginbothama.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 38

Zkoumavě si mě přeměřil, ale už nic neřekl. Zavřel dveře a výtah se dal pomalu do pohybu.

“Osmé patro, prosím!”

“To mi nemusíte zdůrazňovat! S čím sem jdete?”

Výtah stoupající vzhůru úpěl a skučel, jako když svině vrhne mladé. Měl jsem pocit, že ho liftboy schválně brzdí.

Civěl na mě a čekal na odpověď. “Co ho žere?” říkal jsem si v duchu. Třeba jsem mu nebyl sympatický.

“To je složité,” začal jsem. “Moje poslání se nedá vyložit několika slovy.” Zabodl do mne tak výhružný pohled, že jsem ustrašeně zmlkl. Ze všech sil jsem se pokusil mu pohled bez zachvění opětovat. “Ano,” pokračoval jsem, “je to poněkud ob”

“Dost!” zařval a zastavil výtah - v mezipodlaží. “Jestli řeknete ještě slovo.” Zvedl ruku, jako by chtěl říct: “Tak vás zmlátím!”

Došel jsem k závěru, že mám co dělat s maniakem, a raději jsem zmlkl.

“Moc vám to mluví,” ucedil mezi zuby. Trhl pákou a výtah se dal znovu do pohybu.

Mlčel jsem a díval se přímo před sebe. V osmém poschodí otevřel dveře a já jsem obezřetně vystoupil, poněvadž jsem očekával kopanec do zadnice.

Naštěstí dveře, které jsem hledal, byly přímo proti mně. Když jsem položil ruku na kliku, cítil jsem na sobě liftboyův upřený pohled. Měl jsem neblahou předtuchu, že až mě budou vyhazovat jako prázdnou popelnici, on tam bude, aby si mě podal. Otevřel jsem dveře a vstoupil. Stanul jsem tváří v tvář mladé dívce, která mě s úsměvem přivítala.

“Přišel jsem za panem Higginbothamem,” řekl jsem. Připravená řeč byla v tu chvíli ta tam a myšlenky mi běhaly hlavou jako splašené.

K mému překvapení se dívka na nic nevyptávala. Pouze zvedla telefon a špitla několik slov do sluchátka. Když sluchátko odložila, řekla medovým hlasem: “Tajemník pana Higginbothama vás za chvíli přijme.”

Za okamžik se objevil. Byl to muž středního věku, příjemného a sympatického vzezření. Představil jsem se mu a následoval ho k jeho psacímu stolu na konci dlouhé místnosti, plné všelijakých strojů a hejblátek. Posadil se a pokynul mi, abych se usadil do pohodlného křesla, což jsem s pocitem určité úlevy učinil.

“Pan Higginbotham je v Africe,” začal. “Vrátí se až za několik měsíců.”

“Ach tak,” odvětil jsem a pomyslel si, že z toho ještě mohu vycouvat, když budu trvat na tom, že nemohu mluvit s nikým jiným než s panem Higginbothamem. Najednou jsem si však uvědomil, že by nebylo moudré tak rychle odejít -

právě s tím liftboy dozajista počítal.

“Je na velké lovecké výpravě,” dodal sekretář, zatímco si mě zkoumavě prohlížel a nepochybně se rozhodoval, zda mě má rychle vyprovodit nebo si na mě ještě trochu posvítit. Byl však stále přívětivý a zjevně čekal, až se vymáčknu.

“Ach tak,” opakoval jsem. “To je zlé. Možná bych měl počkat, až se vrátí “

“Ale ne, to není třeba - pokud se nejedná o něco přísně důvěrného. V ostatních případech byste musel nejprve jednat se mnou, i kdyby byl pan Higginbotham přítomen. Pan Higginbotham má mnoho želízek v ohni. Toto je pouze jeden z jeho zájmů. Mohu vás však ujistit, že ať už za ním přicházíte s čímkoli, dostane se vám mé plné pozornosti.”

Zmlkl. Teď byla řada na mně.

“No,” začal jsem váhavě, dýchalo se mi však už o něco lépe.

“Vysvětlit účel mé návštěvy není zas tak jednoduché.”

“Promiňte,” přerušil mě ještě. “Ale kterou firmu zastupujete?”

Naklonil se vpřed, jako by očekával, že mu podám navštívenku.

“Já zastupuji jen sám sebe pane Larrabee, říkám to správně? Jsem spisovatel spisovatel na volné noze. Doufám, že vás příliš nezdržuji?”

“Ani v nejmenším!” odvětil.

(Rychle jsem přemýšlel. Něco originálního!) “Nemáte ale na mysli reklamní kampaň? My opravdu”

“Ale ne!” odpověděl jsem. “To ne. Já vím, že na to máte spoustu povolanějších!” Chabě jsem se usmál. “Nikoli -

jedná se o něco obecnějšího a dalo by se říct experimentálního.”

Okamžik jsem váhal jako pták v letu, obhlížející podezřelé bidýlko. Pan Larrabee se naklonil vpřed, aby zachytil to “něco”.

“Je to něco v tomto smyslu,” řekl jsem a pořád si marně lámal hlavu, co na něj vytáhnout. “Během své kariéry jsem přišel do kontaktu z rozličnými lidmi, rozličnými myšlenkami. Tu a tam něco napadne i mě, jak se tak potloukám Nemusím vám snad říkat, že spisovatelé mívají občas nápady, které prakticky myslícím lidem připadají neuskutečnitelé.

Tedy zdají se neproveditelné, dokud je někdo nevyzkouší.”

“To je pravda,” řekl pan Larrabee. Podle nezaujatého výrazu byl připraven přijmout moji myšlenku, i kdyby byla sebeneproveditelnější.

Bylo nemožné dál pokračovat v této zdržovací taktice. “Tak ven s tím!” poručil jsem sám sobě. Ale s čím?

V tom okamžiku se naštěstí objevil ve dveřích vedlejší kanceláře muž se svazkem dopisů v ruce. “Promiňte,” řekl, “ale potřeboval bych, abyste podepsal tyto dopisy. Je to důležité.”

Pan Larrabee vzal dopisy a pak mě představil: “Pan Miller je spisovatel. Má nějaký návrh pro pana Higginbothama.”

Potřásli jsme si rukama a pan Larrabee zabořil nos do papírů.

“No,” řekl muž - jmenoval se McAuliffe, pokud se nemýlím, “musím říct, že zde moc spisovatelů nevídáme.” Vytáhl tabatěrku a nabídl mi Benson and Hedges. “Díky,” řekl jsem a nechal si připálit.

“Neposadíte se?” pokračoval McAuliffe. “Nebude vám vadit, když si s vámi chvíli popovídám? Člověku se každý den nenaskytne příležitost potkat spisovatele.”

Pár dalších zdvořilostních frází, načež se zeptal: “Píšete knihy nebo příležitostně dopisujete do novin?”

Předstíral jsem, že dělám od všeho trošku. Řekl jsem to tak, aby to vyznělo, jako že o tom nechci ze skromnosti ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 39

mluvit.

“Ach tak, ach tak. A co romány?”

Pauza. Viděl jsem, že by se rád dověděl víc.

Přikývl jsem. “Občas dokonce i detektivky.”

“Mou specialitou,” dodal jsem, “je cestování a badatelství.”

Najednou se celý napřímil. “Cestování! Dal bych pravou ruku za rok dovolené, který bych mohl strávit pouze cestováním. Tahiti! To je místo, které bych chtěl vidět! Byl jste tam někdy?”

“No, vlastně ano,” odvětil jsem. “I když jen velice krátce. Pár týdnů, víc ne. Stavil jsem se tam cestou z Karolínských ostrovů.”

“Z Karolínských ostrovů?” Byl u vytržení. “Co jste tam proboha dělal?”

“Abych pravdu řekl, byl to takový poněkud nanicovatý výlet.”

Začal jsem mu líčit, jak jsem se nechal zlákat na antropologickou expedici, přestože jsem zmíněnému oboru nijak zvlášť nehověl. Ale starý přítel, spolužák, který expedici vedl, mě požádal, abych se připojil. Měl jsem si dělat, co se mi zachce. Pokud by z toho byla kniha, fajn. Pokud ne a tak dále.

“Ano, ano! A jak to dopadlo?”

“No, po pár týdnech jsme byli všichni na smrt nemocní. Strávil jsem zbytek pobytu v nemocnici.”

Telefon na stole pana Larrabeeho naléhavě zazvonil. “Promiňte,” řekl a zvedl sluchátko. Seděli jsme mlčky, zatímco pan Larrabee měl dlouhý rozhovor o čajích z dovozu. Když domluvil, předal panu McAuliffemu jeho dopisy, a jako by právě dostal nějakou posilující injekci, řekl: “Tak, pane Millere, a teď ten váš projekt.”

Vstal jsem, abych si potřásl rukou s panem McAuliffem, znovu jsem se posadil a bez dalších průtahů jsem se pustil do jedné ze svých extravagancí. Tentokrát jsem se však rozhodl mluvit pravdu. Nic než čistou pravdu a pak se rozloučit.

Vyprávění o mých dobrodružstvích bylo sice rychlé a zhuštěné, ale přesto jsem si uvědomoval, jak zde útočím na čas pana Larrabeeho, a to ani nemluvě o jeho trpělivosti. Byl to způsob, jakým naslouchal - celý našponovaný jako žába vykukující z kaluže - co mě ponoukalo. Mezitím se všichni ostatní úředníci vytratili. Byl čas oběda. Na okamžik jsem se zarazil, abych se zeptal, zda ho nezdržuji od oběda. Mávl nad tím rukou. “Jen pokračujte.”

A tak jsem se mu začal zpovídat. Nezadržel by mě ani nečekaný návrat pana Higginbothama z Afriky.

“Není absolutně žádná omluva pro to, že tu tak mařím váš čas,” začal jsem. “Ve skutečnosti nemám žádný projekt, který bych vám mohl navrhnout. Nicméně jsem sem nevtrhl ani proto, abych ze sebe dělal hlupáka. Jsou okamžiky, kdy se člověk prostě musí podvolit nutkání. Přestože se vám to může zdát podivné po tom všem, co jsem vám řekl o svém životě Nicméně jsem dospěl k přesvědčení, že v tomto světě průmyslu prostě musí být místo pro člověka, jako jsem já.

Obvyklý postup, když se člověk snaží prorvat přes překážky, je požádat o místo někde dole. Já se však rozhodl požádat o něco blíže k vrcholu. Prozkoumal jsem dno tam to nikam nevede. Mluvím k vám, pane Larrabee, jako bych mluvil k samotnému panu Higginbothamovi. Jsem si jist, že bych vaší organizaci dokázal poskytnout opravdu cenné služby.

Nevím ovšem, o jaké služby by se mohlo konkrétně jednat. Jediné, co vám mohu nabídnout, je má představivost - a moje energie, která je nevyčerpatelná. Nejedná se vlastně ani tak o práci jako takovou jako spíš o řešení mého současného problému, který je čistě osobní, avšak pro mne velmi důležitý. Jsem ochoten vrhnout se do čehokoli, zvlášť když to bude vyžadovat mou vynalézavost. Bouřlivý život, který mám za sebou, musel k něčemu být. Já nejsem bezcílné individuum ani nestálý člověk. Možná jsem trošku bojovník s větrnými mlýny a občas trošku zbrklý, ale jsem dříč. A nejlépe pracuji, když jsem naplno zapřažený. Rád bych vás, pane Larrabee, přesvědčil, že ať pro mne vytvoříte jakékoli místo, nebudete litovat. Toto je obrovská mašinerie plná koleček a soukolí. Jako pouhé kolečko bych byl bezcenný. Ale proč bych nemohl být součástí stroje? Proč bych nemohl patřit mezi jeho tvůrce? Přestože momentálně nemám žádný plán, kdo říká, že jej zítra nebudu mít? Věřte mi, že se momentálně nacházím na křižovatce a potřebuji, aby mi někdo dal důvěru. Nikdy jsem ničí důvěru nezklamal, na to vám mohu dát čestné slovo. Nežádám o okamžité přijetí.

Budu vděčný jen za trochu naděje, že na mne nezapomenete a dáte mi šanci, bude-li to jen trochu možné.”

Řekl jsem vše, co jsem chtěl říct. Vstal jsem a podal panu Larrabeemu ruku. “Byl jste velice laskav.”

“Nikam nespěchejte,” řekl pan Larrabee. “Dopřejte mi čas, ať si to trošku srovnám v hlavě.”

Hezkou chvíli pak koukal z okna, potom se otočil a řekl:

“Víte, snad ani jeden člověk z tisíce by neměl tu kuráž nebo průbojnost dát mi takový návrh. Nevím, zda vás mám obdivovat, nebo - no, nemohu vám slíbit nic určitého, ale budu na vás myslet. Přirozeně nemohu nic dělat, dokud se pan Higginbotham nevrátí. Pouze on by pro vás mohl vytvořit nějaké to místo “

Na chvíli zaváhal a pak dodal: “Chtěl bych vám říct sám za sebe ještě tolik: O spisovatelích ani o psaní toho moc nevím, ale připadá mi, že jen spisovatel může mluvit tak, jako jste právě mluvil vy. Musím dodat, že pouze výjimečný jedinec dokáže být natolik troufalý, aby se svěřil muži v mém postavení. Cítím se vám zavázán. Díky vám se cítím větší a lepší, než si obvykle myslím, že jsem. Možná jste zoufalý, jak jste sám řekl, ale rozhodně vám nechybí důvtip. Člověk jako vy se neztratí. Jen tak na vás rozhodně nezapomenu. Ať se stane cokoli, byl bych rád, kdybyste mě považoval za svého přítele. Myslím, že za týden pro vás bude tento rozhovor letitou minulostí.”

Červenal jsem se až ke kořínkům vlasů, taková odpověď se mi líbila ještě víc, než kdybych dostal místo u Hobsona a Holbeina.

“Neprokázal byste mi ještě jednu službu?” zeptal jsem se.

“Nevadilo by vám vyprovodit mne k výtahu?”

“Měl jste snad nějaké potíže s Jimem?”

“Takže víte svoje, že?”

Vzal mne v podpaží. “Nemá u výtahu co dělat. Je naprosto nevypočitatelný. Ale šéf z nějakého důvodu trvá na tom, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 40

aby u nás zůstal. Je to válečný veterán a myslím, že je s šéfem nějak vzdáleně spřízněn, ale jinak je k ničemu.”

Zmáčkl knoflík a výtah pomalu dorazil. Šílený Jim byl zjevně překvapen, když nás dva uviděl. Jakmile jsem nastoupil do výtahu, podal mi pan Larrabee ruku a zjevně kvůli Jimovi řekl: “A nezapomeňte, pokud byste kdykoli -” dal důraz na slovo kdykoli - “zabloudil do těchto končin, zastavte se. Můžeme spolu třeba jít na oběd. A abych nezapomněl, ještě dnes panu Higginbothamovi napíšu. Jsem si jist, že ho to velmi zaujme. Zatím na shledanou.”

“Na shledanou,” řekl jsem. “A mnohokrát děkuji!”

Zatímco výtah klesal, snažil jsem se koukat jen přímo před sebe.

Tvářil jsem se, jako bych přemýšlel, ale hlavou se mi honila jediná myšlenka - kdy vyletí? Měl jsem tušení, že teď vůči mně cítí ještě hlubší zášť než prvně - pro mou prohnanost. Co bych si asi počal, kdyby náhle zastavil výtah v mezipatře a pustil se do mě? Ani jsem nedutal a držel se od něj co nejdál. Dojeli jsme dolů, dveře výtahu se otevřely a já se vypotácel ven Pinocchio s upálenýma nohama.

Vstupní hala byla opuštěná. Vykročil jsem ke dveřím. Jim zůstal stát na svém místě, jako by se mezi námi nic neudálo.

Aspoň jsem měl pocit, že má k věci takový přístup. Uprostřed haly jsem se náhle otočil a šel zpět. Neproniknutelný výraz Jimovy tváře mi prozradil, že přesně to ode mne čekal. Přišel jsem k němu blíž a viděl jsem, že se tváří naprosto netečně. Uchýlil se do svého kamenného nitra - nebo se jen stáhnul do zálohy?

“Proč mě nenávidíte?” řekl jsem a pohlédl mu zpříma do očí.

“Já proti nikomu nic nemám,” byla neočekávaná odpověď. V obličeji se mu při tom nepohnul ani sval. Dokonce i panenky jeho očí zíraly stále do jednoho místa.

“Promiňte,” řekl jsem a otočil se, že půjdu.

“Není pravda, že vás nenávidím,” ožil náhle Jim. “Já vás lituju! Mě nenapálíte. Nikdo mě nenapálí.”

Zmocnila se mě panika. “Co tím myslíte?” vysoukal jsem ze sebe.

“Jen se nedělejte. Víte dobře, co tím myslím.”

Začal mi běhat mráz po zádech. Bylo to skoro, jako by řekl: “Mám dar druhého vidění. Dokážu číst ve vašich myšlenkách jako v knize.”

“No a co má být?” řekl jsem, překvapen nad vlastní troufalostí.

“Běžte domů a seberte se! To má být!”

Byl jsem jako omráčený, ale co následovalo, bylo přesně, jak říkal pan Larrabee, zcela neočekávané.

Jako uhranutý jsem zíral, jak si Jim vyhrnuje rukáv a odhaluje ošklivou jizvu, pak si vyhrnul nohavici a ukázal mi další strašnou jizvu. Potom si rozepnul košili, při pohledu na jeho hrudník jsem se málem složil.

“Tohle všechno jsem musel vyfasovat,” řekl Jim, “aby se mi otevřely oči. Běžte domů a dejte se dohromady. Běžte, než vám urazím palici!”

Otočil jsem se jako na obrtlíku a vyrazil ke dveřím. Musel jsem sebrat veškerou kuráž, abych se nedal do běhu. Z

ulice někdo vešel. Před ním by mě snad Jim nezmlátil - nebo ano? Pokračoval jsem v chůzi, přičemž jsem postupně zrychloval.

Zaplaťpánbůh! Venku jsem pustil kufřík na zem a zapálil si cigaretu. Pot se ze mě jen lil. Přemýšlel jsem, co dělat.

Utéct s ohonem staženým mezi nohy bylo zbabělé. Vrátit se byla sebevražda. Veterán neveterán, blázen neblázen, rozhodně myslel svoje slova vážně. A co víc, měl mě přečteného, to mě sžíralo.

Vytratil jsem se a cestou jsem si brblal pod nos. Jo, ten mě teda dostal: flákač, podvodník, mluvka, nanicovatý zmrd.

Ještě nikdy nikdo mě tak neponížil. Měl jsem pocit, že bych měl okamžitě napsat panu Larrabeemu dopis, že ať už ho moje slova jakkoli zaujala, byly to všechno jen lži a bohapusté výmysly. Byl jsem tak zhnusený sám sebou, že jsem se celý třásl. Kdyby se přede mnou objevil červ a zopakoval mi Jimova slova, pokorně bych sklopil hlavu. “Máte naprostou pravdu, pane Červ, jen mi dovolte natáhnout se vedle vás a zavrtat se pod zem.”

V Borough Hall jsem si koupil kávu a sendvič a pak jsem instinktivně zamířil do Hvězdy, starého šantánu, který pamatoval i lepší časy. Představení už začalo, ale to mi nevadilo. Na vtipech komiků a kroutících se prdelích nebylo nikdy nic nového.

Když jsem vstoupil, vybavily se mi vzpomínky na mou první návštěvu tohohle podniku. Pozvali mě můj přítel Al Burger a jeho věrný druh Frank Schofield. Muselo nám být teprve nějakých devatenáct dvacet let. Nejvíc ze všeho mi v paměti utkvělo přátelské teplo, které sálalo z osobnosti Franka Schofielda.

Předtím jsme se už asi dvakrát nebo třikrát potkali. Frank mě považoval za někoho velmi, velmi zvláštního. Rád mě poslouchal a hltal přitom každé slovo. Vlastně ho z nějakého důvodu fascinovalo vše, co jsem řekl. Jinak byl Frank ten nejobyčejnější člověk na světě, ze kterého však vyzařovala zvláštní citlivost.

Měl mamutí postavu - vážil přes sto kilo, pil jako duha a věčně měl v puse cigáro. Rád se smál, přičemž se mu břicho vždycky třáslo jako huspenina. “Proč se nenastěhuješ k nám?” říkával.

“Postaráme se o tebe, je mi hned fajn, jen se na tebe podívám.”

Srozumitelná, jednoduchá slova, ale poctivá a upřímná. V té době žádný z mých kumpánů neoplýval takovou jednoduchou vlídností.

Z Frankovy duše dosud neužíral žádný parazit. Byl nevinný, laskavý a skoro až přehnaně velkorysý.

Ale proč ke mně cítil takovou náklonnost? Tuhle otázku jsem si kladl, zatímco jsem se prodíral na své místo. Rychle jsem prošel seznam všech svých blízkých přátel a snažil se uhodnout, co si o mně každý z nich opravdu myslí. A pak jsem si vzpomněl na spolužáka Lestera Fabera, jemuž se opovržlivě zkřivily rty, kdykoli mě potkal - což se dělo skoro každý den. Nikdo ve třídě ho neměl rád, dokonce ani kantoři. Byl to naprostý suchar. Nasrat na něj! pomyslel jsem si.

Čím se dnes asi živí? A Lester Prink.

Kde tomu je konec? Najednou jsem viděl celou třídu tak, jak jsme vypadali na absolventské fotografii. Dokázal jsem si je vybavit jednoho po druhém, jejich jména, výšku, váhu, původ, kde bydleli, jak mluvili, cokoliv. Zvláštní, že jsem ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 41

pak už nikoho z nich nepotkal.

Představení bylo otřesné; uprostřed jsem málem usnul. Bylo tam však teplo a útulno, a kromě toho jsem stejně neměl kam spěchat.

Zbývalo nějakých sedm osm nebo devět hodin, než se ty dvě vrátí.

Když jsem odtamtud odešel, bylo venku o něco tepleji, k zemi se snášely drobné sněhové vločky. Jakési nevysvětlitelné nutkání mne zavedlo k obchodu se zbraněmi. Za výkladem tam měli revolver, který mě pokaždé upoutal, poněvadž opravdu vypadal jako vražedná zbraň.

Jak bylo mým zvykem, zastavil jsem se a přitiskl nos na výkladní skříň. Bodré plácnutí do zad mi div nevyrazilo dech, zprvu jsem si myslel, že pistole spustila. Když jsem se otočil, oslovil mě bujarý hlas: “Kde se tady k čertu bereš? Henry, ty kluku, jak se máš?”

Byl to Tony Marella. V puse měl dávno vyhaslý doutník, klobouk švihácky posunutý na stranu a jeho drobné korálkové oči se leskly jako oči starce.

Dobře, dobře, tak a tak, obvyklá výměna zdvořilostí, pak několik něžných vzpomínek, pak otázka: “A co teď zrovna děláš?”

Několika slovy jsem mu vylíčil svou situaci.

“To je zlé, Henry. Proboha, nikdy by mě nenapadlo, že na tom můžeš být tak zle. Proč jsi o sobě nedal vědět? Víš přece, že vždycky rád pomůžu.” Objal mě kolem ramen. “Co takhle dát si panáka? Možná bych ti mohl v něčem píchnout.”

Snažil jsem se mu vysvětlit, že žádnou pomoc nepotřebuju. “Jenom bys mařil čas,” řekl jsem.

“Ale no tak, no tak, tohle mi neříkej. Přece už tě nějaký ten pátek znám. Copak nevíš, že jsem tě vždycky obdivoval -

že jsem ti záviděl? Každému z nás se někdy daří líp a někdy hůř. Hele, tady je taková útulná hospůdka. Pojďme - něco zakousneme a napijeme se.”

Byl to bar (z ulice nenápadný), kde Tonyho evidentně dobře znali, a on mě každému představil - dokonce i čističi bot.

“Tohle je můj starý přítel, spolužák,” představoval mě Tony Marella každému zvlášť. “Je to spisovatel, chápete?”

Podal mi koktejl ze šampaňského. “Na, napij se! Joe, co takhle pořádný sendvič s roštěnkou? Hodně omáčky a troška čerstvé cibule. Co ty na to, Henry? Kruci, ani nevíš, jak rád tě zase vidím. Často jsem na tebe myslel a říkal si, copak asi děláš. Myslel jsem si, že jsi možná pláchl do Evropy. Legrační, co? A ty se mi tady místo toho schováváš přímo před nosem.”

Blábolil pořád dokola, šťastný jako blecha, objednával další drinky, kupoval cigarety, vyptával se na výsledky dostihů, vítal se s nově příchozími, každému mě představoval, půjčoval si drobné od barmana, telefonoval a tak dále.

Malé dynamo. Dobrý chlapík, to bylo každému zřejmé na první pohled, přátelský, překypující radostí a laskavostí.

S loktem opřeným o barový pult a s druhou rukou kolem mých ramen řekl po chvíli tichým hlasem: “Poslyš, Henry, vraťme se k věci. Mám teď dobrej flek, kdybys chtěl, měl bych pro tebe místo. Nebylo by to nic extra, ale pomohlo by ti to z nejhoršího. Myslím, než by sis našel něco lepšího, co ty na to?”

“Jasně,” řekl jsem. “O co kráčí?”

O místo na radnici v oddělení Správy parků, vysvětloval. On sám byl tajemníkem vedoucího odboru. Což znamenalo, že všecko odedřel, zatímco hlavoun se jen všude ukazoval. Politika. Špinavá hra, přiznal. Člověk musí být neustále připraven, že se mu někdo pokusí vrazit nůž do zad.

“Nebude to zítra ani pozítří,” pokračoval. “To víš, člověk musí dodržovat určitá pravidla hry, znáš to. Ale hned tě napíšu na seznam. Může trvat i měsíc, než pro tebe pošlu. Vydržíš tak dlouho?”

“Myslím, že jo.”

“O peníze se nestrachuj, zatím ti mohu půjčit, kolik budeš potřebovat.”

“To není potřeba!” zaprotestoval jsem. “Zvládám to docela dobře “

“S tebou je ale psina. Hele - přede mnou se nemusíš stydět. U mě je všechno v pohodě. To víš, v mé branži si člověk přijde na své. Jak víš, žádní chudí politici nejsou. Jak k tomu přijdem, to je druhá věc. Já se zatím docela držím. Ale snadné to není No dobrá, když nic nevezmeš teď, víš, kde mě hledat, kdybys potřeboval. Kdykoli, pamatuj na to!”

Stiskl jsem mu ruku.

“Co si dát ještě jednoho panáka na rozloučenou?”

Přikývl jsem.

“Jo, ještě na něco jsem zapomněl. Možná tě budu muset zpočátku zapsat jako nádeníka. Nebude ti to vadit? Bude to jen na pár týdnů. Neboj, nestrháš se, na to dohlédnu, pak budeš v kanceláři a pomůžeš mi s mými věcmi, budeš mi k ruce! Umíš psát skvělé dopisy - a já vlastně nedělám zpoloviny nic jiného.”

A když jsme odcházeli “Drž se psaní, Henry, narodil ses pro to. Mít tvůj talent, nikdy se nedám na politiku. Všechno jsem si musel vybojovat. Znáš to - ,ten malý přivandrovalec’.”

Potřásli jsme si rukama “Nenecháš mě ve štychu, že ne? Slibuješ? A pozdravuj ode mne tátu. Zatím se měj!”

“Zatím, Tony.”

Sledoval jsem ho, jak zastavuje taxík a nastupuje. Zamával jsem mu.

To byla ale klika! Tony Marella - zrovna ve chvíli, kdy už jsem si myslel, že se nade mnou zavře zem.

KAPITOLA(8)

Je zvláštní, jak se věci někdy semelou. Člověk může klít a modlit se, naříkat a skučet, a nestane se nic. Když už se smiřuje s nevyhnutelným, past se najednou otevře, Saturn přejde na jinou oběžnou dráhu a velké problémy zmizí. Nebo ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 42

to aspoň tak vypadá.

Stejně prostým a neočekávaným způsobem mě Stázka jednoho dne během Moniny nepřítomnosti informovala, že se nás chystá opustit.

Kdyby to nepřišlo z jejích vlastních úst, nevěřil bych tomu.

Tak mě to omráčilo a zároveň potěšilo, že jsem se ani neptal, proč chce odejít. A ona zase na druhé straně neměla nijak naspěch, aby se s tím svěřovala. To, že už měla po krk Moniných teatrálních výstupů, jak naznačovala, byl stěží dostatečný důvod pro tak náhlý odchod.

“Šel by ses se mnou projít?” zeptala se mě. “Než odejdu, chtěla bych si s tebou v soukromí popovídat o pár věcech.

Mám už sbaleno.”

Když jsme vyšli z domu, zeptala se, jestli mám něco proti tomu, abychom to vzali přes most. “Ani v nejmenším,”

odvětil jsem.

Souhlasil bych klidně i s procházkou přes Bílé pláně, kdyby to navrhla.

Skutečnost, že odchází, ve mně probudila sympatie. Bylo to podivné stvoření, ale rozhodně nebyla zlá. Když jsme se zastavili, abychom si zapálili cigaretu, důkladně jsem si ji prohlédl. Vypadala jako voják Konfederace vracející se z války.

V očích měla výraz opuštěnosti, ale bylo vidět, že ještě neztratila kuráž. Nepatřila nikam, to bylo zřejmé.

V tichosti jsme prošli kolem jednoho dvou bloků. Když jsme docházeli k mostu, začalo se to z ní sypat. Mluvila tiše, procítěně a velice přímočaře. Jako když se člověk svěřuje psovi.

Dívala se přímo před sebe.

Mluvila o tom, že jsem nebyl tak krutý, jak jsem mohl být. To situace byla krutá, nikoli já. Nefungovalo by to, i kdyby se nám dařilo tisíckrát lépe, mělo jí to být jasné hned. Také přiznala, že v tom bylo hodně přetvářky. Milovala Monu, to ano, ale nikdy do ní nebyla zoufale zamilovaná. To Mona byla zoufalá. Navíc to nebyla ani tak láska, co je poutalo k sobě, jako spíš potřeba kamarádství. Obě dvě byly osamělé duše. V Evropě by to možná šlo líp, ale na to už bylo pozdě. Jednou tam pojede sama - aspoň v to doufala.

“Ale kam pojedeš teď?” zeptal jsem se.

“Nejspíš do Kalifornie, kam jinam?”

“Proč ne do Mexika?”

Přikývla, že i to je možné, ale když, tak později. Nejprve se prý musí vzpamatovat. Tento chaotický bohémský život pro ni nebyl jednoduchý. V zásadě byla prostý člověk. Jejím hlavním problémem bylo srovnat se s ostatními. Na našem způsobu života jí nejvíc vadilo, že neměla prostor pro svou práci. “Já prostě musím něco dělat rukama,” řekla. “I kdyby to mělo být kopání kanálů. Chtěla bych dělat sochařinu, ne malovat nebo psát básničky.” Pospíšila si s poznámkou, že ji nesmím posuzovat podle jejích loutek - ty udělala jen pro radost Moně.

Pak řekla něco, co mi přišlo jako pořádný podraz. Dala se slyšet, že Mona umění nerozumí, že nedokáže rozeznat umělecké dílo od kýče. “Což zase tolik nevadí - nebo spíš by to nevadilo, kdyby měla odvahu si to přiznat. Ale kdepak, ona musí neustále předstírat, že všechno ví a všemu rozumí. Já předstírání nesnáším, to je ostatně jeden z důvodů, proč tak špatně vycházím s lidmi.”

Na chvíli se odmlčela, abych to mohl strávit. “Nechápu, jak to můžeš vydržet! Děláš spousty špinavých triků, občas dovedeš být příšerně jedovatý, máš spoustu předsudků a někdy jsi hrozně nespravedlivý, ale aspoň jsi čestný. Nikdy nepředstíráš, že jsi někdo jiný, než opravdu jsi. Ale Mona. Nemá vůbec smysl bavit se o tom, čím nebo kým je Ona je chodící divadlo. Ať dělá co dělá, ať přijde kam přijde, neustále si na něco hraje. Je to k zblití. Ale to už jsem ti všechno říkala. Víš to stejně dobře jako já.”

Ironicky se usmála. “Někdy” na chvíli zaváhala, “někdy si říkám, jaká asi může být v posteli. Taky to předstírá?”

Zvláštní dotaz, který jsem ignoroval.

“Jsem víc normální, než si myslíš,” pokračovala. “Všechny moje chyby jsou jen povrchové. Uvnitř jsem zakřiknutá holčička, co nikdy nevyrostla. Možná je to nějaká hormonální porucha. To by bylo legrační, kdyby ze mě pár hormonů denně mohlo udělat normální ženskou, co? Proč vlastně ženy tak nenávidím? Vždycky jsem byla taková. Nesměj se, ale opravdu se mi dělá nanic, když vidím ženskou, jak dřepí, aby se vychcala. Je to k smíchu promiň, že tě zatěžuju s takovými nesmysly. Chtěla jsem ti povídat o velkých věcech, o věcech, které mě opravdu tíží. Ale nevím, kde začít.

Navíc stejně odcházím, tak k čemu by to bylo?”

Byli jsme teď už skoro na konci mostu. Za chvíli budeme mezi pouličními obchodníky, obchody s výklady plnými uzených ryb, zeleniny, cibule, bochníků chleba, obrovských kotoučů sýra, slaných preclíků a dalších lahůdek. Mezi tím vším svatební róby, obleky, cylindry, korzety, spodničky, berle a kdejaká veteš.

Byl jsem zvědavý na to hlavní, co mi to vlastně chtěla říct - to hlavní.

“Až se vrátíme, dojde bezpochyby k výstupu,” řekl jsem. “Já na tvém místě bych předstíral, že jsem si to rozmyslel, a pak se při první příležitosti nenápadně vypařil. Jinak bude trvat na tom, že půjde s tebou, aby si byla jistá, že se vrátíš.”

Považovala to za skvělý nápad, dokonce se rozesmála. “Něco takového by mě nikdy nenapadlo,” řekla. “Nemám žádný smysl pro strategii.”

“Tím líp pro tebe,” řekl jsem.

“Když mluvíme o strategii, nemohl bys mi pomoct sehnat nějaké peníze? Jsem švorc. S kufrem a těžkou kabelou nemůžu přece stopovat přes celé Státy.”

(To opravdu nemůžeš, napadlo mě, ale mohli bychom je za tebou poslat později.) “Udělám, co budu moct,” řekl jsem nahlas. “Ale víš, že mi shánění peněz dvakrát nejde, to je Monina parketa. Ale pokusím se.”

“Dobře. Pár dní sem, pár dní tam - co na tom záleží.”

Došli jsme na konec mostu. Všiml jsem si prázdné lavičky a zamířil k ní.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 43

“Na chvíli si odpočineme.”

“Nemohli bychom si dát kafe?”

“Mám jenom sedm centů. A poslední dvě cigarety.”

“Jak to zvládáš, když jsi sám?” chtěla vědět.

“To je různé. Když jsem sám, dějí se všelijaké věci.”

“Bůh se o tebe stará, je to tak?”

Zapálil jsem jí cigaretu.

“Začínám mít hrozný hlad,” řekla. Nějak ztrácela náladu.

“No tak pojďme zpátky, když je to takhle.”

“Nemohu, Vale, je to příliš daleko. Počkejme chvíli.”

Vydoloval jsem čtvrťák a podal jí ho. “Tumáš, jeď metrem, já půjdu pěšky. Pro mě to nic není.”

“Ne,” zavrtěla hlavou. “Vrátíme se společně mám strach být s ní sama.”

“Strach?”

“Ano, Vale, strach. Bude hrozně naříkat a já změknu.”

“Ale ty přece máš změknout, nevzpomínáš si? Nech ji brečet pak řekni, že sis to rozmyslela jak jsem ti říkal.”

“Zapomněla jsem.”

Když jsme dopřávali odpočinek unaveným nohám, snesl se k nám holub a usadil se Stázce na rameně.

“Nemohl bys koupit nějaké buráky?” řekla. “Mohli bychom dát ptákům a sami si taky trošku vzít.”

“Na to zapomeň! Vsugeruj si, že nemáš hlad. To přejde. Já bych s plným žaludkem nebyl s to přejít ten most nazpátek. Seš jenom nervózní, to je všechno.”

“Někdy mi připomínáš Rimbauda,” řekla. “Ten byl taky věčně hladový a věčně na nohou.”

“Na tom není nic jedinečného, takových lidí je.”

Shýbl jsem se, abych si zavázal tkaničky u bot, přímo pod lavičkou ležely dva buráky ve slupce, sebral jsem je.

“Jeden pro tebe, jeden pro mě,” řekl jsem. “Vidíš, jak Prozřetelnost o člověka pečuje?”

Jako by jí burák dodal trošku sil i odvahy. Toporně jsme vstali a vydali se nazpátek.

“Ty nejsi špatný člověk,” začala znovu. “Bývala doba, kdy jsem tě doslova nenáviděla. Ne kvůli Moně, ne proto, že bych žárlila, ale proto, žes kašlal na všechny a na všechno kromě svého slaďoučkého já. Připadals mi bezcitný. Ale teď vidím, že máš srdce.”

“Jak jsi na to přišla?”

“Ani nevím. Možná je to tím, že začínám vidět věci v jiném světle. Každopádně ani ty už se na mě nedíváš tak, jako ses vždycky díval. Teď mě vidíš. Před tím ses díval jakoby skrz mě. Byl bys schopen klidně na mě šlápnout - nebo mě překročit. Začíná mě zajímat, jak spolu vy dva budete válčit dál, jakmile odejdu. V jistém smyslu jsem to byla já, kdo vás dva držel pohromadě. Kdybych byla prohnanější a chtěla ji pouze pro sebe, odešla bych už dávno a hezky si počkala, až se vy dva rozejdete. Pak bych se vrátila a vzala si ji.”

“Myslel jsem, že už jsi s ní skoncovala,” řekl jsem. Musel jsem si ovšem v duchu přiznat, že její postřeh má určitou logiku.

“Ano, všecho je to už minulost. Teď si chci uspořádat život podle svého. Musím dělat věci tak, jak chci, i kdybych se měla pokaždé spálit Ale co si počne ona? To by mě zajímalo. Jaksi se mi nedaří představit si, že by dělala cokoli smysluplného. Je mi tě líto. Věř mi, myslím to upřímně. Až odejdu, budeš s ní mít peklo. Možná si to ještě neuvědomuješ, ale je to tak.”

“I tak to bude lepší.”

“Jsi přesvědčen, že odejdu, ať se stane cokoli, že?”

“Ano, tím jsem si jistý. A jestli nepůjdeš sama, tak tě vyprovodím sám.”

Chabě se zasmála. “Nejraději bys mě zabil, co?”

“To bych neřekl. Ne, chci jen říct, že nadešel čas.”

“Řekl mrož.”

“Přesně! Co se bude dít, až budeš pryč, je moje věc. Na tobě je odejít, ne kličkovat.”

Spolkla to jako horkou bramboru. Došli jsme k prostřednímu oblouku, kde jsme se zastavili, abychom se podívali na západ slunce.

“Jak já nenávidím tohle místo!” řekla. “Nenáviděla jsem ho od prvního okamžiku, co jsem přijela. Jen se podívej na ty kotce,” ukázala směrem k mrakodrapům. “Vždyť je to nelidské!” Napřaženou paží udělala pohyby, jako by je chtěla smést. “Pokud v té mase oceli a betonu je jediný básník, tak já jsem šílený Turek. Jenom příšery mohou žít v těchto klecích.” Došla blíž k zábradlí a odplivla si do vody. “Dokonce i voda je tu špinavá, zamořená.”

Otočili jsme se a pokračovali v chůzi.

“Víš,” řekla. “Vyrůstala jsem na poezii: Whitman, Wordsworth, Amy Lowellová, Pound, Eliot. Dokázala jsem recitovat spoustu básní zpaměti. Především Whitmana. Teď dokážu tak maximálně jektat zuby. Musím se co nejrychleji vrátit na Západ. Joaquin Miller četls ho někdy? Básník ze Sierry. Ano, chtěla bych zase pobíhat nahá a otírat se o stromy. Je mi jedno, co si o tom někdo myslí. Mohu se milovat se stromy, ale ne s těmi obejdy v kalhotách, co vylézají z těch strašných baráků. Mužští jsou v pohodě - venku. Ale tady - Bože můj! To už je lepší masturbovat, než nechat se od nich v posteli oblézat. Jsou to samí červi, do jednoho. Smrdí! “

Dostávala se víc a víc do ráže, když najednou ztichla a výraz jejího obličeje se změnil. Naráz vypadala téměř andělsky.

“Pořídím si koně,” řekla. “A zmizím někde v horách. Možná se znovu naučím modlit se. Jako malá holka jsem se sama toulala třeba několik dní. Mezi vysokými borovicemi jsem mluvila k Bohu. Ne že bych o něm měla nějakou konkrétní ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 44

představu; Bůh byl prostě úžasná Přítomnost. Poznávala jsem ho všude, ve všem. Jak krásný se mi tehdy zdál svět!

Překypovala jsem láskou a něhou. A byla jsem tak vnímavá. Často jsem si klekla, jen abych políbila květinu. ,Jsi tak dokonalá!’ říkala jsem si. ,Tak soběstačná. Jediné, co potřebuješ, je slunce a déšť. A všechno, co potřebuješ, dostáváš bez ptaní. Nikdy nevyješ na měsíc, že ne, malá fialko? Nikdy si nepřeješ být jiná, než jsi.’ Takhle jsem mluvila s květinami, opravdu. Uměla jsem se dorozumět s přírodou. A všechno to bylo naprosto přirozené. Skutečné. Hrozně skutečné.”

Zastavila se a zkoumavě se na mě podívala. Teď mi přišla ještě víc andělská než před chvílí, dokonce i ten její ztřeštěný kloubouk vypadal nadpozemsky. Pak se začala zpovídat a její výraz se opět změnil. Ale aura zůstala.

Vykolejilo ji prý umění. Někdo jí nasadil do hlavy brouka, že je umělkyně. “Ale to už dávno není pravda,” zvolala.

“Vždycky jsem měla talent a ten se brzy projevil, ale nebylo v tom nic výjimečného. Každý upřímný člověk má v sobě špetku talentu.”

Začala mi vysvětlovat, jak ke změně došlo, jak se začala zajímat o umění a považovat se za umělkyni. Bylo to snad proto, že se tak lišila od ostatních? Že se kolem sebe dívala jinýma očima? Nebyla si jistá. Byla si však jistá, že se to jednoho dne stalo. Jako by přes noc ztratila svou nevinnost. Od toho okamžiku dostalo všechno nový rozměr. Květiny už k ní nemluvily, ani ona k nim.

Když se podívala na přírodu, vnímala ji jako báseň nebo krajinku.

Už nebyla s přírodou zajedno. Začala analyzovat, komponovat, prosazovat svou vlastní vůli.

“Jak jsem byla naivní! V okamžiku jsem přerostla sama sebe. Příroda mi nestačila. Zatoužila jsem po životě ve městě, považovala jsem se za kosmopolitního ducha. Chtěla jsem se stýkat s kolegy umělci, rozšířit si obzory rozhovory s intelektuály, stát se vůdčí osobností. Chtěla jsem vidět velká umělecká díla, o kterých jsem zatím jen slyšela nebo jsem o nich spíš jen četla, protože z mých známých nikdo o umění nemluvil. Pouze jeden člověk - ta vdaná žena, o které jsem ti už vyprávěla. Bylo jí okolo třiceti a vyznala se. Neměla ani špetku talentu, ale zatraceně milovala umění a měla vynikající vkus. To ona mi otevřela oči - nejen do světa umění, ale i do jiných oblastí. Pochopitelně jsem se do ní zamilovala. Jak by také ne? Byla mi matkou, učitelkou, patronkou, milenkou v jedné osobě. Byla vlastně celý můj svět.”

Na chvíli se zarazila, aby se zeptala, jestli mě nenudí.

“Zvláštní na tom je,” pokračovala pak, “že to byla ona, kdo mě vystrčil do světa. Nikoli její manžel, jak jsem se ti možná snažila namluvit. Ne, snášeli jsme se dobře všichni tři. Nikdy bych s ním nešla do postele, kdyby na mě tolik nenaléhala. Ona byla stratég - jako ty. Je jasné, že se se mnou nikdy nikam nedostal. Akorát mě vždycky objímal a tiskl se ke mně. Když se snažil vynutit si víc, odtáhla jsem se. Ale zřejmě mu to zas tak moc nevadilo, nebo se tak aspoň tvářil. Nejspíš ti to připadá zvláštní, ale bylo to úplně nevinné. Myslím, že je mi souzeno zůstat pannou, aspoň v srdci.

To jsem z toho ale udělala historku! Každopádně to byli ti dva, kdo mi dali peníze na cestu na Východ. Měla jsem chodit do umělecké školy, tvrdě pracovat a proslavit se.”

Zarazila se.

“A podívej se na mě teď! Co jsem? Co se ze mě stalo? Jsem vagabund, ještě větší potvora než tvoje Mona.”

“Ty nejsi potvora,” řekl jsem. “Jenom nikam nepatříš.”

“Nemusíš mě šetřit.”

Na okamžik jsem myslel, že se rozbrečí.

“Napíšeš mi někdy?”

“Proč ne? Když ti to udělá radost, samozřejmě.”

Pak řekla jako malá holka: “Bude se mi stýskat po vás obou, hrozně se mi bude stýskat.”

“Dobrá, je to pryč, koukej se před sebe, ne za sebe.”

“Tobě se to lehko řekne, budeš mít ji. Já.”

“Tobě bude líp samotné, věř mi. Je lepší být sám než s někým, kdo ti nerozumí.”

“Máš úplnou pravdu,” řekla a stydlivě se usmála. “Víš, jednou jsem si to zkoušela rozdat se psem, bylo to bláznivé.

Nakonec mě místo toho kousl do stehna.”

“Mělas radši zkusit oslíka - ten si dát spíš říct.”

Došli jsme na konec mostu. “Pokusíš se sehnat mi nějaké peníze, že?” zaprosila.

“Jistěže se pokusím. A nezapomeň předstírat, že zůstáváš. Jinak nás čeká příšerná scéna.”

Jak jsem předpovídal, došlo k výstupu. Jakmile však Stázka ustoupila, skončilo to jako jarní sprška. Být svědkem Monina zoufalství však pro mne bylo nejen deprimující, ale také ponižující. Když jsme dorazili domů, našli jsme ji na záchodě, kde kvičela jako sviňka. Našla sbalenou kabelu, zamčený kufr a Stázčin pokoj ve stavu naprostého chaosu.

Pochopila, že to znamená konec.

Bylo pro ni typické, že začala klást vinu mně. Naštěstí Stázka rázně popřela, že bych ji k odchodu jakkoli podněcoval.

Tak proč nás tedy chce opustit? Na to Stázka řekla, že už tady má všeho po krk. Potom prásk, prásk, jako kulometná palba Moniny výčitky. Jak můžeš něco takového říct? Kam půjdeš? Co jsem ti udělala?

Dokázala vystřílet stovky takových střel a s každou výčitkou nabírala její hysterie na obrátkách. Od slz přešla ke vzlykům, od vzlyků k vytí.

Vůbec ji nezajímalo, že já zůstávám, že bude mít mě. Bylo mi jasné, že pro ni už neexistuji, a pokud ano, jedině jako přítěž.

Jak jsem už řekl, Stázka nakonec změkla, ale až po Monině hromování, běsnění, kvílení a doprošování. Nechápal jsem, proč nechává scénu dojít tak daleko, líbilo se jí to snad? Nebo jí to přišlo natolik nechutné, až ji to fascinovalo? Sám sebe jsem se ptal, jak by to dopadlo, kdybych nebyl na její straně.

Byl jsem to však já, kdo už to nemohl déle vystát. Nakonec jsem se otočil ke Stázce, ať to ještě jednou zváží.

“Ještě neodcházej,” řekl jsem. “Ona tě opravdu potřebuje. Miluje tě, copak to nechápeš?”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 45

Stázka odvětila: “Ale právě proto musím odejít.”

“Ne,” řekl jsem. “Pokud má někdo odejít, budu to já.”

(V tom okamžiku jsem to myslel vážně.) “Prosím,” řekla Mona, “ani ty nechoď! Proč by měl kterýkoli z vás odcházet?

Proč? Proč? Chci vás oba. Potřebuji vás. Miluju vás.”

“To už jsme slyšeli,” prohlásila neoblomně Stázka.

“Ale já to myslím vážně,” naléhala Mona. “Bez vás nejsem nic. A teď, když jste se vy dva konečně spřátelili, proč bychom nemohli žít společně v dokonalé harmonii? Udělám, o cokoli mě požádáte. Ale neopouštějte mě, prosím!”

Znovu jsem se otočil ke Stázce: “Má pravdu,” řekl jsem.

“Tentokrát by to mohlo fungovat. Ty na mě nežárlíš proč bych tedy měl žárlit já na tebe? Promysli si to, ano? Pokud jsem to já, z koho máš strach, uklidni se. Chci, aby byla šťastná, o nic víc mi nejde. Pokud ji udělá šťastnou, když zůstaneš, zůstaň. Možná se také naučím být šťastný. Koneckonců už jsem se naučil i větší toleranci, nebo ne?”

Potutelně jsem se na ni usmál. “No, co mi na to řekneš? Nechceš přece zničit tři životy, že ne?”

Stázka se svezla na židli. Mona u ní poklekla a položila jí hlavu do klína. Pak pomalu pozvedla hlavu a naléhavě se na Stázku zadívala: “Zůstaneš, viď ?” zaprosila.

Stázka ji něžně odstrčila. “Ano, zůstanu. Ale pod jednou podmínkou. Nechci tu žádné další scény.”

Její oči byly upřené na mě. Koneckonců byl jsem spiklenec. Byl jsem to já, kdo zosnoval všechny ty scény. Jak se zachovám? To byla její tichá otázka.

“Já vím, co si teď myslíš,” řekl jsem. “Mohu k tomu říct jen to, že se budu snažit.”

“Řekni víc!” zvolala Stázka. “Řekni nám, jak se teď opravdu cítíš!”

Její slova mě opět vzpamatovala, začal jsem mít pocit, že hraje podle svého vlastního scénáře. Je snad v tomto okamžiku nutné, abych se smažil ve vlastní šťávě? Kdybych měl říct, jak jsem se v té chvíli opravdu cítil, no, cítil jsem se jako všivák, jako hrozný lump. Když jsem tohle divadýlko plánoval, nenapadlo mě, že se to tak protáhne. Pro Stázku byla jedna věc vyměknout, druhá věc dodržet naši dohodu a mámit přitom ze mě slavnostní přísahy, a šťourat se v mém vlastním srdci věc třetí. Možná jsme všichni byli pořád jen herci dokonce i ve chvílích, kdy jsme se snažili být naprosto upřímní. Nebo naopak. Začínal jsem se do toho zamotávat. Napadlo mě, že nakonec to bude Mona, herečka, kdo je z nás nejupřímnější.

Aspoň měla jasno v tom, co chce.

Všechno mi to prolétlo hlavou jako blesk.

Má odpověď, a byla to pravda, pak zněla: “Když mám být upřímný, pak nevím, jak se cítím. Myslím, že ve mně už žádné city ani nezůstaly. Každopádně už nechci o lásce ani slyšet, nikdy.”

A tím to skončilo. Ale Mona byla navýsost spokojená. A Stázka, jak se zdálo, také.

Ani jednoho z nás se to vážněji nedotklo. Byli jsme přece všichni už staří harcovníci.

A teď slídím okolo jako ohař, abych sehnal nějaké prachy a Stázka mohla pryč. Už jsem obešel tři nemocnice, abych prodal svou krev.

Pinta lidské krve teď stojí dvacet pět dolarů. Dřív to bylo padesát. Teď je ale hladových dárců dostatek.

Snažit se získat peníze tímto způsobem nemělo dál smysl, bude lepší si vypůjčit. Ale od koho? Nemohl jsem si vzpomenout na nikoho, z koho bych mohl dostat víc než jeden nebo dva dolary. A ona potřebovala nejméně stovku.

Dvě stovky by byly lepší.

Kdybych jen věděl, jak se dostat k tomu milionářskému zvrhlíkovi!

Pak jsem si vzpomněl na Ludwiga, dalšího perverzníka - ale se zlatým srdcem, jak vždycky říkala Mona. Ale co mu říct?

Prošel jsem kolem nádraží Grand Central. Mohl bych zaskočit do suterénu, kde se tísnili poslíčci. Třeba by si mě některý z nich pamatoval. (Costigan, na kterého byl spoleh, už to měl za sebou.) Strčil jsem tam nos a přehlédl dav, nepoznával jsem živou duši.

Když jsem vyšel zpět na ulici, vzpomněl jsem si, že někde poblíž bydlí doktor Zabriskie. Vzápětí jsem už listoval v telefonním seznamu. A opravdu tam byl - Pětačtyřicátá západní. Nálada se mi zlepšila. Tohle byl chlap, se kterým se dalo počítat - pokud nebyl zrovna taky na mizině. Ale to bylo nepravděpodobné, když si teď zařídil ordinaci na Manhattanu. Přidal jsem do kroku. Vůbec jsem si nelámal hlavu s tím, jaké bulíky mu pověsím na nos V minulosti, když jsem si k němu chodil spravovat zuby, to byl zpravidla on, kdo mi sám od sebe nabízel peníze. Občas jsem odmítl, poněvadž mi bylo stydno toho dobráka zneužívat. Ale to bylo někdy v osmnáctém století.

Ve spěchu jsem si naráz vzpomněl, kde míval svoji starou ordinaci. Bylo to ve třípatrovém cihlovém činžáku, ve kterém jsem svého času žil s vdovou Carlottou. Každé ráno jsem vynášel popelnice a odpadkové koše ze sklepa a stavěl je k okraji chodníku. To byl jeden z důvodů, proč si mě doktor Zabriskie tak oblíbil - protože jsem se neštítil umazat si ruce. Přišlo mu to po čertech ruské, jako pasáž z Gorkého Jak rád si se mnou povídal o všech těch spisovatelích ruského původu! Jak byl bez sebe nadšením, když jsem mu ukázal svou báseň o Jimu Londosovi, Londosovi Herkulovi, jak ho nazýval. Zabriskie je znal všechny - Stranglera Lewise, Zbyška, Earla Caddocka, Farmera a další - všecky je znal. A já jsem psal jako básník o jeho oblíbenci Jimu Londosovi - nemohl si vynachválit můj styl.

Tenkrát odpoledne mi při odchodu vtiskl do ruky deset dolarů. Za rukopis - trval na tom, že si jej nechá, aby ho mohl ukázat svému známému sportovnímu redaktorovi. Naléhal, abych mu ukázal víc ze své práce. Napsal jsem něco o Skrjabinovi, nebo o šachovém velmistru Aljechinovi? “Brzy zase přijď,” naléhal. “Přijď kdykoli, i když budeš mít zuby v pořádku.” A já tu a tam zašel nejen na kus řeči o šachu, zápasu či klavíru, ale také v naději, že mi při odchodu zase vrazí do ruky pětku.

Když jsem vstupoval do čekárny, snažil jsem se vybavit si, kdy jsem ho naposledy viděl. Muselo to být už hezkých pár let.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 46

V čekárně seděli jenom asi tři pacienti. Ne jako za starých časů, kdy měl čekárnu pouze na stání a vždycky plnou ženských se zarudlýma očima a opuchlými tvářemi, některé s haranty v náručí a všechny chudé jako kostelní myš a ochotné čekat třeba celý den.

Tahle nová ordinace byla jiná. Nábytek vypadal značkově a luxusně, na stěnách visely obrazy - dobré - a všechno bylo nehlučné, tiché - dokonce i vrtačka. Ale nikde žádný samovar.

Sotva jsem se posadil, otevřely se dveře mučírny a doktor vyprovázel pacienta. Hned se ke mně hrnul, třásl mi rukou a naléhal, ať na něj pár minut počkám. “Nic vážného?” strachoval se. Řekl jsem, že nemusí spěchat, pár kazů, nic víc.

Opět jsem se posadil a vzal do ruky časopis. Jak jsem tak koukal na obrázky, napadlo mě, že nejlepší bude, když řeknu, že Mona musí jít na operaci. Nádor ve vagíně nebo něco na ten způsob.

U doktora Zabriskieho znamená pár minut obvykle několik hodin, tentokrát však ne. Všechno probíhalo hladce a jako na drátkách.

Usadil jsem se do křesla a otevřel pusu dokořán, měl jsem jeden malý kaz. Rychle to zalepil. Zatímco vrtal, zasypával mě otázkami: Jak se mi daří? Ještě pořád píšu? Mám nějaké děti? Proč jsem se nestavil dřív? Jak je to s tím a tamtím?

Jestlipak ještě jezdím na kole? Na všechno jsem odpovídal jen vzdechy a poulením očí.

Konečně to bylo hotové. “Nikam nespěchej!” řekl. “Dáme si nejdřív panáka!” Otevřel sekretář a vytáhl láhev vynikající skotské.

Potom si přitáhl židli blíž ke mně a vybídl mě: “Tak mi pověz něco o sobě!”

Bylo zapotřebí určité předehry, aby mohlo dojít k tomu hlavnímu.

Povídal jsem tedy, jak si stojíme finančně i jinak, až jsem to nakonec vybalil - nádor. Hned mi oznámil, že má dobrého přítele, skvělého chirurga, který to udělá zadarmo, čímž mě zaskočil.

Pohotově jsem však dodal, že už jsem všechno dojednal, a dokonce složil zálohu sto dolarů.

“Ach tak,” pokýval hlavou. “To je škoda.” Na chvíli se zamyslel.

“A kdy máš zaplatit zbytek?”

“Pozítří.”

“Víš co,” řekl, “dám ti šek s pozdějším datem, zrovna teď je totiž moje bankovní bilance neutěšená, velmi neutěšená.

Kolik přesně potřebuješ?”

Řekl jsem dvě stě padesát.

“To je škoda,” on na to. “Mohl jsem ti ušetřit ty výlohy.”

Najednou mě zaplavily výčitky. “Poslyš,” řekl jsem. “Zapomeň na to! Nechci tě připravit o poslední cent.”

Nechtěl o tom ani slyšet, pacienti jenom zaostávali s placením, v tom byl celý problém. Jinak prý se mu vedlo dobře.

“Ke konci měsíce mi musí přijít nejméně tři tisíce dolarů. Jak vidíš,” usmál se, “nejsem zas tak chudý.”

Když jsem měl šek v kapse, ještě jsem chvíli zůstal, abych si zachoval tvář. Když mě nakonec vyprovodil k výtahu -

jednou nohou už jsem do něj nakročil - řekl: “Měl bys mi raději zavolat, než ten šek půjdeš vybrat jen pro jistotu, aby byl krytý.”

“Spolehni se,” řekl jsem a zamával mu na rozloučenou.

Pořád stejný, dobrosrdečný chlapík, říkal jsem si, zatímco výtah klesal. Škoda jen, že jsem si neřekl také o pár drobných, káva a kousek koláče by mi přišly vhod. Prošacoval jsem se. Jen pár centů. Stále stejná písnička.

Když jsem míjel knihovnu na Páté Avenue, přistihl jsem se, jak zvažuji klady a zápory povolání čističe bot. Jak jsem vůbec mohl na něco takového připadnout, podivil jsem se. Táhlo mi na čtyřicítku a přemýšlel jsem o tom, že bych lidem pucoval boty. To jsou teda myšlenky!

Když jsem došel až k průčelí střeženému kamennými lvy, zatáhlo mě to do knihovny. Ve velké čítárně bylo pokaždé teplo a útulno.

Navíc mne najednou přepadla zvědavost, jak je to s autory v mém věku. (Také tu byla možnost, že se s někým seznámím, a nakonec dostanu tu svoji kávu a koláček.) Především bylo jasné, že není důvod vrtat se v soukromí spisovatelů jako jsou Gorkij, Dostojevskij, Andrejev a jim podobní, totéž platí o Dickensovi.

Jules Verne! To byl spisovatel, o jehož životě jsem nevěděl absolutně nic. Mohlo by to být zajímavé. Někteří spisovatelé, jak se zdálo, nikdy neměli soukromý život. Všecko je v jejich knihách. Ostatní - jako Strindberg, Nietzsche, Jack London jejich životy jsem znal skoro tak dobře jako vlastní.

Nejspíš jsem ale doufal, že narazím na některý z těch životů, které začínají nikde, které nás zavádějí přes močály, solné pláně, kličkují zdánlivě bezúčelně sem a tam, až se najednou vynoří, vystříknou jako gejzíry a nepřestanou tryskat až do smrti. Po čem jsem toužil - jako když se člověk snaží popadnout něco neuchopitelného! - byl onen rozhodující okamžik ve vývoji génia, kdy z tvrdé, suché skály náhle vytryskne pramen. Jako se nebeské páry shlukují v mohutná oblaka, která se nakonec mění v potoky a řeky, tak jsem věřil, že i v mysli a v duši musí existovat rezervoár čekající na to, až bude přeměněn ve slova, věty, knihy a posléze se tak navrátí do oceánu myšlenek.

Pouze zkouškami a utrpením dojdeme otevření, říká se. Měl jsem snad najít toto - a nic jiného? - při listování svazky životopisů? Byli snad tvůrčí jedinci mučenými bytostmi, které došly spasení prostřednictvím zápasu s médiem umění?

V lidském životě byla krása spojena s utrpením a utrpení spojeno se spásou.

Nic z toho se v přírodě nevyskytuje.

Usadil jsem se v čítárně s tlustým biografickým slovníkem. Po přečtení několika nahodilých úryvků jsem se propadl do vlastní představivosti. Probírat se proudem vlastních myšlenek se nakonec ukázalo zábavnější než hloubat nad životopisy úspěšných ztroskotanců. Kdyby se mi podařilo vystopovat mé vlastní zátočiny a dostat se ke kořenům, možná bych nakonec vplul do proudu, který by mne přivedl k ústí. Na mysli mi vytanula Stázčina slova o tom, že potřebuji potkat spřízněnou duši, abych mohl růst a dávat ovoce. Snažit se konverzovat s milovníky literatury bylo pro spisovatele bezcenné. Potkal jsem už mnoho lidí, kteří dokázali o nějakém tématu hovořit mnohem výmluvněji a ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 47

vytříbeněji než kterýkoli spisovatel. (A nikdy přitom nenapsali ani řádku.) Existoval však skutečně někdo, kdo by dokázal zasvěceně hovořit o vnitřních procesech?

Velká otázka, věčná a zdánlivě nezodpověditelná, zní: Co vlastně mám říct světu, že je to tak zoufale důležité? S čím mohu přispět, co ještě nebylo řečeno, a tisíckrát, lidmi nekonečně talentovanějšími? Bylo to snad pouze mé nenasytné ego, které chtělo být za každou cenu vyslyšeno? V jakém směru jsem byl jedinečný? Nebyl-li jsem totiž jedinečný, bylo to jako přidávat další cifru k nekonečnému astronomickému číslu.

Od jedné věci k druhé - rozkošné Träumerei! - až jsem dospěl k tomu nejzásadnějšímu aspektu problému spisovatel: K zahájení.

Ve způsobu, jakým kniha začíná - tam leží svět sám o sobě. Jak rozmanité, jak jedinečné byly úvodní stránky velkých knih!

Někteří autoři byli jako obrovští draví ptáci - vznášeli se nad svými díly a vrhali úžasné zubaté stíny na svá slova.

Jiní začínali jako malíři jemnými, neuváženými tahy vedenými hlubšími instinkty, jejichž účel začal být patrný až mnohem později v kombinaci s hutnými nánosy ostatních barev. Někteří vás vzali za ruku jako snílci, spokojili se s prodléváním na pomezí snu a jen pomalu, s napětím vám umožnili nahlédnout do toho, co vlastně vyjádřit nelze. A pak byli zase jiní, kteří jako by byli usazeni ve strážních věžích, a nadmíru se radovali ze stisknutí ovladačů všelijakých signálních světel, díky nimž bylo všechno jasně nasvíceno a zdůrazněno. Jako by jejich myšlenky byly vlaky směřující od stanice ke stanici. A pak zde byli ti, kteří v poblouznění či pod vlivem halucinogenů zahajovali koňským ržáním, výkřiky a kletbami, své myšlenky nesázeli na stránky, nýbrž stříleli je skrz ně jako zuřivé stroje. Ale byť byly tyto metody rozbíjení ledů rozdílné, vždy se jednalo o symptomy osobnosti, a nikoli o předvádění naučených technik.

Způsob, jakým kniha začíná, je způsob, jakým autor mluvil a chodil, jak se díval na život, jak si dodával odvahy nebo zakrýval svůj strach.

Někteří začínali tak, že již měli o všem až do konce jasno. Jiní začínali naslepo - s každou řádkou jako modlitbou vedoucí k další. Jaká je to kalvárie, toto nadzvedávání závoje! Jaké šílené riziko, takto ukládat nahé mumie! Žádný autor, ani ten největší, si nemohl být jist, že nebude povolán před neuctivé oko. Jakmile je člověk zasvěcen, může se stát cokoli. Jako by v okamžiku uchopení pera povstali všichni “archóni”. Ano, archóni! Tyto tajemné bytosti, kosmické enzymy, které pracují v každém semínku a řídí stvoření - strukturální a estetické - každé květiny, každé rostliny, každého stromu, každého vesmíru.

Vnitřní síla. Nevyčerpatelný kvas, odkud vzchází zákon a řád.

A zatímco tyto neviditelné bytosti plnily svůj úkol, autor - to je ale nevhodné pojmenování! - žil a dýchal, plnil svou funkci domácího, vězně, tuláka či jinou roli, a jak dny nebo roky plynuly, svitek se rozvinul, tragédie (jeho vlastní nebo jeho postav) se odvíjela, jeho nálady se měnily jako počasí ze dne na den, jeho energie rostla a ztrácela se, jeho myšlenky vířily jako maelström, konec se blížil; to nebe, které si musel vynutit, i kdyby si ho nezasloužil, protože to, co bylo započato, musí být dokončeno, završeno, třeba na kříži.

K čemu je dobré pročítat stránky životopisů? K čemu je třeba studovat červa nebo mravence? Zamyslete se třeba jen na chvilku nad takovými ochotnými oběťmi jako byli Blake, Boehme, Nietzsche, Hölderlin, Sade, Nerval, Villon, Rimbaud, Strindberg, Cervantes, Dante nebo dokonce Heine či Oscar Wilde! A já? Co já? Měl jsem snad připsat své jméno k seznamu těchto příkladných mučedníků? Do jakých dalších hlubin ponížení budu muset klesnout, abych se mohl připojit ke stádu těchto obětních beránků?

Stejně jako při oněch pochůzkách z krejčovství a zpět se mne náhle zmocnil záchvat psaní. Všechno v hlavě, pochopitelně. Ale jaké nádherné stránky, jaká velkolepá frazeologie! Přimhouřil jsem oči, usadil se na židli co nejpohodlněji a naslouchal hudbě hlubin. To byla ale kniha! Nebyla-li moje, tedy čí? Byl jsem v transu. V transu, a přesto smutný, pokořený, zkroušený. K čemu je dobré povolávat ty neviditelné dělníky? Pro potěšení z toho, že se ponořím do oceánu tvorby? Při plném, soustředěném vědomí a s perem v ruce se mi nikdy nepodaří vyvolat takové myšlenky!

Všechno, pod co se možná někdy podepíšu, bude jen marginální, okrajové tápání idiota, snažícího se zachytit mihotavý let motýla Ale i tak bylo utěšující vědět, že člověk dokáže létat jako motýl.

Pomyšlení, že veškeré toto bohatství, bohatství předpotopního chaosu, je třeba nasát, aby se stalo chutným a stravitelným, s homérskou podrobností denního kolotoče, s opakujícím se dramatem lidských trápení, má v sobě dokonce i pro smrtelné uši monotónní šum větrných mlýnů, otáčejících se v nemilosrdném vesmíru. Malí a velicí: odděleni centimetry. Alexandr umírající na zápal plic v bezútěšných pustinách Asie; Caesar ve svém šarlatu usvědčen ze smrtelnosti bandou zrádců; Blake zpívající na smrtelném loži;

Damien lámaný v kole a křičící při tom jako tisíc kroužících orlů co na tom záleží, a komu? Sokrates připoutaný k hašteřivé semetrice, světec mořený nesmírným hořem, prorok politý asfaltem a posypaný peřím k čemu? Všechno jen obilí k semletí, údaje pro historiky a kronikáře, jed pro děti, kaviár pro školometa. A s tím a skrze to píše spisovatel svůj příběh, potácí se jako Bohem obdařený opilec, žije a dýchá, je oslavován a odmítán. To je tedy úděl! Ježíši, ochraňuj nás!

KAPITOLA(9)

Žádná káva, žádný jablkový koláč, setmělo se a ulice se vylidnila. Padal jsem hlady. Za svých pár centů jsem si koupil oplatek a coural se domů. Pěkná dálka, zvlášť s prázdným žaludkem. Ale v hlavě mi hučelo jako v úlu. Za společníky jsem měl mučedníky, ty veselé, umíněné ptáky, kteří už dávno posloužili jako potrava pro červy.

Šel jsem si okamžitě lehnout. Proč na ně čekat, i kdyby přinesly jídlo? Po mém skvělém biografickém úletu by mi ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 48

každá jejich věta zněla jako plácnutí do vody.

Počkal jsem několik dní, než jsem Stázce oznámil novinu. Když jsem jí předal šek, nevěřila svým očím. Nevěřila, že jsem něčeho takového schopen. Ale nespěchám na ni příliš? A co šek, je opravdu krytý?

To jsou otázky! Neřekl jsem nic o obavách doktora Zabriskieho a jeho prosbě, abych mu nejprve zavolal. Netřeba riskovat špatnou zprávu. Nejprve šek proměnit, pak si dělat starosti - tak jsem uvažoval.

Vůbec mě nenapadlo zeptat se jí, jestli si to se svým odchodem náhodou nerozmyslela. Svou část dohody jsem splnil, teď byla řada na ní. Nikoho se na nic neptat. Kdo se moc ptá, moc se dozví.

Kupředu - za každou cenu!

O pár dní později však přišly špatné zprávy, jako když spustí brokovnice. Tak zaprvé - banka odmítla šek, protože nebyl krytý.

Zadruhé - Stázka se rozhodla, že nebude s odchodem spěchat. Navíc jsem měl u Mony peklo kvůli tomu, že jsem se snažil zbavit Stázky. Zase jsem nedodržel slovo, jak mi mohou ještě někdy důvěřovat? A tak dál. Ruce jsem měl jako svázané - nebo spíš jazyk, nebylo možné jí vysvětlit, na čem jsme se potají se Stázkou domluvili. To by ze mě jen udělalo ještě většího zrádce.

Když jsem se zeptal, kdo proplatil šek, bylo mi řečeno, že mi do toho nic není. Předpokládal jsem, že to byl někdo, kdo si takovou ztrátu mohl klidně dovolit. (Nejspíš ten slizký milionář.) Co říct doktoru Zabriskiemu? Nic. Neměl jsem odvahu víckrát mu přijít na oči. A opravdu jsem ho už nikdy neviděl. Další jméno, které jsem škrtl ze svého seznamu.

Zatímco se to všechno tak pěkně hroutilo, došlo k bizarní epizodě. Jednoho dne zaklepal na naše okno Osiecki.

Působil jako vždy ošuntěle a rozháraně. Oznámil mi, že má narozeniny. Těch pár panáků, které v sobě už měl, ho zatím ještě úplně nezřídilo. Byl sice už trochu mimo, neustále si něco mumlal pod vousy a v jednom kuse se škrábal, ale lze-li to tak říct, tentokrát přijatelněji než jindy.

Odmítl jsem jeho pozvání na malou tichou oslavu. Ale moje chabé výmluvy nepronikly mlhovinou, která ho halila.

Měl tak žalostně psí výraz, že jsem nakonec změkl. Koneckonců - proč nejít?

Záleželo snad na tom, že jsem neměl košili vyžehlenou, kalhoty neměly puky a kabát jsem měl samý flek? Jak se vyjádřil Osiecki:

“Nesmysl!” Chtěl jít do Village, dát si pár panáků a hned se zase vrátit. Jenom jako připomenutí starých časů. Nebylo fér chtít po někom, aby slavil svoje narozeniny sám. Chrastil v kapse drobnými, jako by mi chtěl naznačit, že má prachy.

Nepůjdeme do žádných nóbl podniků, ujišťoval mě. “Možná bys předtím rád něco zakousl, co?” culil se na mě svými vykotlanými zuby.

Tak jsem tedy svolil. V Borough Hall jsem do sebe hodil sendvič a kávu - jednu, dvě, tři. Pak jsme zapadli do metra.

Osiecki si pro sebe pořád něco mumlal. Tu a tam se mi podařilo zachytit útržek věty. Znělo to, jako když burácí v potrubí: “Ach, jo, jo, jednou za čas si dopřeju bengál a randál kouknout na holky a rozjet to ne moc natvrdo hrábnout si do kožíšku znáš to vyklepat šváby.”

Na Sheridan Square jsme vystoupili. Nebyl žádný problém najít vhodný lokál. Celé náměstí jako by se utápělo v tabákovém dýmu.

Z každého okna vřískal jazz, hysterické skřeky prochcaných holek; teplouši, někteří v uniformách, si to tu rázovali ruku v ruce jako na Promenade des Anglais a za nimi se táhl oblak parfému, že by to zadusilo kočku. Tu a tam, jako ve staré Anglii, se válel u obrubníku ožrala, škytal, blil, nadával a prskal to své obvyklé “seru na vás na všechny, běžte do prdele!”. Prohibice byla báječná věc. Všichni po ní dostali žízeň, všichni začali rebelovat a vyvádět. Především ženská část. Gin dokázal děvky rozparádit. Ty měly ale jedovatý jazyk! Jedovatější než anglické kurvy.

Uvnitř jednoho takového pekelného kutlochu jsme si prorazili cestu k baru aspoň na takovou vzdálenost, abychom si mohli objednat. Všude okolo nás se to hemžilo gorilami s půlčíky v rukou. Někteří se pokoušeli o cosi na způsob tance, další se krčili jako při sraní, jiní dávili s očima navrch hlavy, další se zase hrbili pod stoly na všech čtyřech a čenichali jako psi a ostatní si jen klidně rozepínali a zase zapínali poklopce. Na jednom konci baru se opíral policajt v košili a kšandách, s očima napůl zavřenýma a košilí čouhající z kalhot. Pouzdro s bouchačkou měl položené na barpultu a přikryté čepicí. (Asi aby ukázal, že je ve službě.) Když si ho a jeho bezvládného stavu všiml Osiecki, měl chuť se do něj pustit. Odtáhl jsem ho, ale on přepadl přes stůl plný svinstva. Chopila se ho jakási holka a začala s ním tancovat -

na místě, pochopitelně. Osiecki měl při tom v očích nepřítomný výraz, jako by počítal ovečky.

Rozhodli jsme se, že vypadneme. Podnik byl na náš vkus příliš hlučný. Vydali jsem se dál ulicí lemovanou popelnicemi, prázdnými škatulemi a letitými odpadky. Další lokál.

Totéž v bleděmodrém, jenom horší. Tentokrát, Bože chraň, plný teplajzníků. Námořníci tu měli navrch. Někteří byli v sukních.

Hleděli jsme hned zase zmizet, zatímco na nás ti čumilové pokřikovali a pískali.

“Zvláštní,” mínil Osiecki, “jak se Village změnila. Jedna velká prdel, co?”

“Co to zkusit nahoře ve městě?”

Chvíli stál na místě a škrábal se na makovici. Nejspíš přemýšlel.

“Jo, teď si vzpomínám,” a přesunul ruku z hlavy do rozkroku, “na jedno tiché místo, kde jsem kdysi byl taneční parket, intimní osvětlení a nebylo to moc drahé.”

Náhle u nás zastavil taxík.

“Hledáte nějaký podnik?”

“Jo,” odvětil Osiecki, nepřestávaje se při tom škrábat.

“Naskočte!”

Poslechli jsme. Taxík vyrazil jako raketa. Nepadla žádná adresa.

Nelíbilo se mi, že si to někam hasíme tak naslepo, bez místa určení.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 49

Šťouchl jsem do Osieckého: “Kam to jedem?”

Odpověděl mi řidič: “Klídek, uvidíte. A můžete se spolehnout, že to nebude žádná dupárna.”

“Možná o něčem ví,” řekl Osiecki a tvářil se, že se mu to líbí.

Zastavili jsme u vysoké budovy ve West Thirties. Jak jsem zaregistroval, nebylo to daleko od francouzského bordelu, kde jsem si uhnal prvního tripla. Byla to neutěšená čtvrť - šedivá, zchátralá, zmražená. Dokonce i kočky, co se tady ploužily, vypadaly jako polomrtvé. Prohlédl jsem si budovu. Nikde se nesvítilo a nedoléhal sem zevnitř žádný zvuk.

“Zazvoňte a řekněte vrátnému, že vás posílám,” řekl šofér a dal nám svou navštívenku, kterou jsme se měli prokázat.

Dožadoval se dolaru navrch za to, že nám dal tip. Osiecki měl chuť se dohadovat. Proč? Co záleží na jednom dolaru navíc?

“Pojďme,” řekl jsem. “Ztrácíme čas. Tohle vypadá zajímavě.”

“Tohle není to místo, co jsem myslel,” řekl Osiecki a hleděl za mizejícím taxíkem a vyhozeným dolarem.

“Co na tom záleží? Máš narozeniny, vzpomínáš?”

Zazvonili jsme. Objevil se vrátný a my jsme mu ukázali taxikářovu navštívenku. (Přesně jako dva balíci odněkud z Nebrasky.) Dovedl nás k výtahu. Jeli jsme nějakých osm či deset pater. (Tentokrát žádné vyskakování z oken!) Dveře se nehlučně otevřely, jako by byly namazány máslem. Na okamžik jsem zůstal jako omráčený. Kde jsme se to octli - v božím modrém nebi? Všude samé hvězdy - na stěnách, na stropě, na dveřích, na oknech. Elysejská pole, jinak nevím. A ty plující, vznášející se bytosti v tylu a síťovině, dychtivé a éterické, s náručí dokořán, aby nás přivítaly. Může být ještě něco více okouzlujícího? Byly to hurisky s půlnoční oblohou jako pozadím. Doléhala to k mým uším hudba, nebo to bylo třepotání křídel serafů? Jako by přicházela z velké dálky - tichá, líbezná, božská. Toto je to, pomyslel jsem si, co si může člověk koupit za peníze. Jak musí být báječné mít peníze, jakékoli peníze, peníze kohokoli. Peníze, peníze mé modré nebe.

V doprovodu dvou nejislámštějších hurisek - jaké by si vybral i sám Mohamed - jsme došli do místa pohody, kde se všechno vznášelo v mlhavé modři, jako když světlo Asie prochází prasklým akváriem.

Očekával nás stůl; s bílým damaškovým ubrusem a s vázou čerstvých růžových růží uprostřed. V zářivé bílé ubrusu se odrážel lesk hvězd na stropě. Hvězdy byly také v očích hurisek a jejich ňadra, jen lehce zakrytá, byla jako zlaté pupence plné hvězdného nektaru. Dokonce i způsob, jakým mluvily, byl hvězdný - vágní, a přesto intimní, mazlivý, a přesto odtažitý. Zvonivý šum, provoněný svatojánským chlebem a aloe. A uprostřed toho jsem zaslechl slovo šampaňské. Někdo tu objednával šampaňské.

Šampaňské? Byli jsme snad lordi? Přejel jsem si prstem po zpoceném zátylku.

“Jasně!” řekl Osiecki. “Šampaňské, proč ne?”

“A snad trochu kaviáru?” zavrněla huriska po jeho levici.

“Jasně! Kaviár taky!”

Jakoby z propadliště vystoupila dívka s cigaretami. Přestože jsem ještě měl pár cigaret po kapsách a Osiecki kouřil výhradně doutníky, koupili jsme tři balíčky cigaret se zlatými proužky, protože zlatá ladila ke hvězdám, intimnímu osvětlení, nebeským harfám, které vyhrávaly bůhví kde za námi. Všechno to bylo tak útulné, tak intimní, tak naprosto božské.

Sotva jsem okusil šampaňské, už jsem zaslechl ty dvě, jak se nás obě současně ptají jakoby skrz hrdlo média: “Nechcete si zatančit?”

Vyskočili jsme jako dva cvičení lachtani. Jasně že si zatancujeme, proč ne? Ani jeden z nás nevěděl, kterou nohou dřív vykročit. Podlaha byla tak naleštěná, že jsem se pohyboval jako na bruslích. Obě tančily pomalu, velmi pomalu.

Jejich teplá, průzračná těla jako z hvězdného prachu přitisknutá k našim, údy pružné jako z gumy. Jaký omamný parfém byl cítit z jejich hladké, saténové pokožky! Netancovaly - slastně se svíjely v našem objetí.

Vrátili jsme se ke stolu a opět si dali trochu vynikajícího perlivého šampaňského. Položily nám několik zdvořilých otázek:

“Už jste ve městě dlouho? S čím obchodujete?” Pak: “Nedáte si něco k jídlu?”

Okamžitě se objevil číšník v plné polní. (Žádné luskání prsty, žádná posunčina - všechno tu fungovalo jako řízené radarem.) Než jsme se nadáli, zírali jsme do obrovského jídelního lístku.

Číšník zatím zdvořile vyčkával. Obě slečny také lačně sjížděly menu. Nejspíš byly vyhládlé. Aby nám usnadnily práci, objednaly pro nás stejně jako pro sebe.

A že měly na jídlo nos, ty dvě švitořivé čiperky! Samé vybrané lahůdky, to musím uznat. Humři, ústřice, další kaviár, sýry, anglické sušenky, pepřené závitky - skutečně lákavá tabule.

Všiml jsem si, že Osiecki se tváří dost vyjeveně. Tvářil se ještě vyjeveněji, když se objevil číšník s dalším kyblíkem šampaňského (objednaným radarem), které však bylo ještě perlivější a ještě lahodnější než to první.

Máme vše, čeho se nám žádá? Ozval se za námi uhlazený, od kolébky cvičený hlas.

Nikdo nepromluvil. Měli jsme plná ústa. Hlas ustoupil do pytagorejských stínů.

Uprostřed hostiny se jedna z dívek omluvila. Musí prý předvést své číslo. Objevila se uprostřed parketu v kruhu oranžového reflektoru. Byla jako živá skládačka. Jak dokázala všechny akrobatické výkruty s humrem, kaviárem a šampaňským v žaludku, to nechápu dodnes. Byla jako hroznýš královský požírající sám sebe.

Zatímco pokračovala ve svém výstupu, její kolegyně u našeho stolu nás zasypávala otázkami. Stále stejně tichým, nevtíravým medovým hláskem, avšak každá otázka byla o něco přímočařejší a záludnější. Bylo jasné, že se snaží přijít na to, jak jsme na tom vlastně s prachama. Co vlastně děláme? Čím se živíme? Její oči bloudily zvídavě po našem zevnějšku. Nejspíš jí tu něco nesedělo.

Anebo jí byla podezřelá naše přílišná spokojenost a naše nevšímavost ke všemu pozemskému? Také jí mohl jít na ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 50

nervy Osiecki se svým šklebem a svými věcnými, od boku odpálenými odpověďmi.

Zaměřil jsem svou pozornost na hadí ženu a výslech ponechal na Osieckém.

Vystoupení teď dospělo do vrcholného okamžiku, při kterém byl předstírán orgasmus. Pochopitelně velmi rafinovaným způsobem.

V jedné ruce jsem držel stopku se šampaňským a v druhé chlebíček s kaviárem. Všechno šlo dál jako po másle, dokonce i orgasmus na podlaze. Tytéž hvězdy, tatáž přízračná modř, tentýž bublavý sex orchestru, týž číšník, tentýž ubrus. A najednou byl konec. Mdlý potlesk, ještě jedna úklona a slečna se už vrací k hodovní tabuli. Ještě více šampaňského, nějaký ten kaviár, slané tyčinky.

Ech, kéž by jen bylo možno žít život tímto způsobem čtyřiadvacet hodin denně! Začal jsem se silně potit. Pociťoval jsem nutkání povolit si kravatu. (“To nesmíš!” okřikl mě tichý vnitřní hlas.) Stála teď u stolu. “Omluvíte mě?” řekla.

“Vrátím se za chviličku.”

To se ví, že jsme ji omluvili. Po takovém čísle se jistě potřebovala vyčurat, upravit se, znovu se nalíčit. Jídlo počká (nejsme vlci). A šampaňské. A my.

Někde v modrém půlnočním oparu začala opět vyhrávat hudba - tichá, sférická, nevtíravě naléhavá. Dotkla se gonád.

Nadzvedl jsem se a pohnul rty. K mému překvapení neměl náš osamělý andílek zájem. Prý nemá náladu. Také Osiecki vyzkoušel svůj šarm. Stejná odpověď. Dokonce ještě lakoničtější. Také jídlo už ji přestalo zajímat. Najednou mlčela jako zařezaná.

Osiecki a já jsme pokračovali v jídle a pití. Číšníci si nás přestali všímat. Žádné další kyblíky šampaňského se odnikud nevynořily. Okolní stoly se postupně vylidňovaly, hudba úplně utichla.

Naše ryba se náhle zvedla a rychle odběhla, aniž se obtěžovala s omluvou.

“Za chvíli dostaneme účet,” poznamenal Osiecki spíš pro sebe.

“A co pak?” zeptal jsem se. “Máš dost peněz?”

“Přijde na to,” odtušil a usmál se přes zuby.

A skutečně se po chvíli objevil číšník s účtem. Osiecki jej vzal, dlouho a pozorně ho studoval, několikrát jej hlasitě sečetl a posléze oslovil čísníka: “Mohu mluvit s šéfem?”

“Pojďte se mnou,” odvětil čísník, aniž hnul brvou.

“Hned jsem zpátky,” řekl Osiecki, mávaje přitom účtem jako urgentní depeší z fronty.

Hned nebo za hodinu - záleželo na tom? Jel jsem v tom s ním, žádná úniková cesta, spadla klec.

Zkoušel jsem uhodnout, o kolik nás oškubali. Ať už to bylo, kolik chtělo, Osiecki ty prachy neměl. Seděl jsem jako na trní a čekal, jak to dopadne. Dostal jsem žízeň. Natáhl jsem se po šampaňském, když přispěchal další číšník, aby sklidil ze stolu. První ze všeho popadl láhev, pak sklidil zbytky. Nenechal tam ani drobeček. Nakonec složil a odnesl i ubrus.

Chvíli jsem čekal, jestli mi někdo nepodtrhne židli, nebo mi nevrazí do ruky smeták a neporučí zametat.

Když je člověk nervózní, je dobré se vymočit. Dobrý nápad, řekl jsem si. Možná se mi cestou podaří najít Osieckého.

Záchod jsem našel na konci chodby hned vedle výtahu. Hvězdy pohasly. Už žádné modré nebe. Jen šedivá, každodenní realita - vousatá. Po cestě zpět jsem si všiml čtyř nebo pěti chlápků, kteří se krčili v koutku. Klepali se strachy. Nad nimi se tyčil obr v uniformně. Na první pohled mlátička.

Po Osieckém ale ani vidu ani slechu.

Vrátil jsem se ke stolu a sedl jsem si. Měl jsem čím dál větší žízeň. Vzal bych zavděk i sklenicí čisté vody, ale neměl jsem odvahu o ni požádat. Modrý opar zpopelavěl. Obrysy předmětů byly teď zřetelnější. Připomnělo to konec snu, kdy se rozostřují okraje.

“Co k čertu dělá?” ptal jsem se sám sebe. “Snaží se to snad nějak ukecat?”

Otřásl jsem se při pomyšlení, že by si nás vzala do parády obluda v uniformě.

Trvalo ještě nejméně půl hodiny, než se Osiecki objevil. Na to, že měl právě absolvovat ponižující škemrání a dohadování, vypadal až příliš dobře, vlastně se napůl usmíval a napůl pochichtával.

“Pojďme,” zavelel. “Je to v suchu.”

Vyskočil jsem. “Kolik?” vyhrkl jsem po cestě.

“Hádej!”

“Dám se poddat.”

“Skoro stovka!”

“To snad ne!”

“Počkej,” řekl. “Až budeme venku.”

Kolem to teď vypadalo jako ve fabrice na rakve. Míhaly se tu jen samé přízraky. Za plného slunečního svitu to nejspíš vypadalo ještě hůř. Pomyslel jsem na chlápky, kteří se třásli v rohu. Jak asi vypadali - po nakládačce.

Když jsme vyšli na ulici, svítalo. V dohledu nic kromě přeplněných popelnic, dokonce i kočky zmizely. Vyrazili jsme k nejbližší stanici metra.

“Tak a teď mi řekni,” řekl jsem, “jak jsi to s nima sakra skoulel?”

Zachechtal se. Pak řekl: “Nestálo nás to ani cent.”

Začal mi líčit, co se odehrálo v šéfově kanceláři. “Na cvoka,” říkal jsem si v duchu, “seš teda pěkně vykutálenej.”

Událo se tohle Když vylovil z kapes veškerou svou hotovost - což bylo nějakých dvanáct třináct dolarů - nabídl se, že napíše šek.

Šéf podniku se mu pochopitelně vysmál. Zeptal se, jestli si něčeho nevšiml cestou do jeho kanceláře. “Myslíte ty chlápky v rohu?” Jo, ti se taky pokoušeli nabídnout mu nekrytý šek. Pak ukázal na prsteny a hodinky na stole. Osiecki pochopil. S nevinnou tváří však navrhl, že zůstaneme, dokud se neotevřou banky. Po telefonu se dá zjistit, jestli je šek krytý, nebo ne.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 51

Následoval křížový výslech: Kde pracuje? Jako co? Jak dlouho bydlí v New Yorku? Je ženatý? Má nějaké úspory? A tak dále.

Všechno se ale obrátilo v Osieckého prospěch v okamžiku, kdy ukázal navštívenku a šekovou knížku, na obou bylo jméno známého architekta, přítele Osieckého. Tlak povolil, Osieckému vrátili šekovou knížku a on hbitě vypsal šek -

včetně tučného dýška pro číšníky! “Legrační,” řekl, “ale to spropitné na ně udělalo dojem. Mně by to na jejich místě bylo podezřelé.” Usmál se, maličko si odplivl a řekl: “A to je všechno.”

“Ale co řekne tvůj přítel, až zjistí, žes za něj podepsal šek?”

“Nic,” řekl Osiecki. “Je mrtvý, zemřel zrovna před dvěma dny.”

Přirozeně jsem byl zvědavý, jak se dostal k navštívenkám a šekové knížce svého přítele, ale řekl jsem si: “Vyser se na to! Chlápek, co je cvok a chytrouš zároveň, dokáže vysvětlit cokoli. Nestarej se!”

Místo toho jsem poznamenal: “Umíš v tom chodit, co?”

“Jinak to nejde, aspoň v tomhle městě ne.”

U vchodu do metra se ke mně naklonil a houkl mi do ucha, na které neslyším: “Hezká oslava narozenin, co? Chutnalo ti šampaňské? Ti hoši byli naivní - převezl by je kdekdo.”

U Borough Hall, kde jsme znovu vyšli na vzduch, zvedl oči k obloze, obličej se mu rozzářil radostí a spokojeností a zakokrhal z plných plic: “Kykyryký!” Potom zachrastil drobnými v kapse: “Co takhle dát si snídani u Joa?”

“Fajn,” přikývl jsem. “Slanina s vejci by přišla vhod.”

A když jsme vcházeli do restaurace “Takže si myslíš, že to ode mě bylo pěkně mazaný? To nestálo za řeč. Měls mě znát v Montrealu, když jsem obrážel bordely.”

Naráz jsem se vyděsil. Prachy kdo má prachy? Nechtělo se mi absolvovat podobný výstup ještě jednou.

“Co tě žere?” řekl. “To víš, že mám prachy.”

“Myslím hotovost! Neříkal jsi snad, žes jim všechno vysolil na dřevo?”

“Blbost, vrátili mi je, když jsem podepsal šek.”

“To je teda vrchol, ty nejsi chytrouš, ale kouzelník!”

Veškeré naše rozhovory se točí kolem Paříže. Jedině Paříž vyřeší všechny naše problémy, do té doby se musí každý otáčet jak umí.

Stázka bude vyrábět loutky a posmrtné masky, Mona prodávat svou krev - když je ta moje bezcenná.

Mezitím se ovšem vynořují nové oběti ochotné nechat se vysát.

Jednou z nich je indián - Čerokéz. Je k ničemu, poněvadž je věčně nalitý a otravný. Ale jakmile se opije, rozhazuje prachy Někdo další se zase zavázal platit každý měsíc nájemné. První splátku nám strčil v obálce pod dveře před několika měsíci, když jsme spali. Pak je tu ten židovský chirurg, taky připravený pomoci, který je odborník na judo. Kdo by to řekl do člověka v jeho postavení, napadá mě, je dobrý jako poslední instance. Ještě tu máme toho biletáře, kterého vzkřísili z mrtvých a který na oplátku nežádá nic než tu a tam chlebíček, na který si jedna z nich trošku ucvrnkne.

Během tohoto nového záchvatu šílenství byly zdi nově vyzdobeny: teď to u nás vypadá jako v muzeu Madame Tussaud. Nic než kostry, posmrtné masky, degenerovaní harlekýni, náhrobní kameny a mexičtí bůžkové - všechno v jásavých barvách.

Tu a tam, ať už z přemíry vzrušení či z jejich frenetických úletů, zvracejí, nebo dostanou sračku. Jedno po druhém jako v Rámájaně.

Potom jsem jednoho dne, znechucen tím vším okolo, dostal skvělý nápad - jen tak z legrace vyhledat Monina bratra.

Ne toho z West Pointu - toho druhého, mladšího. Mona vždycky říkala, že je velice upřímný. Prý neví, co je to lhát.

Proč si s ním nepromluvit mezi čtyřma očima? Pár strohých faktů a holá pravda poslouží jako milá vsuvka v nepřetržitém proudu lží a výmyslů.

Tak jsem mu zavolal, k mému překvapení byl celý žhavý se se mnou setkat, prý už k nám chtěl dávno zajít, ale Mona o tom nechtěla ani slyšet. Ve sluchátku zní jeho hlas jasně, upřímně a vůbec po všech stránkách sympaticky, s chlapeckým nadšením mi oznamuje, že doufá, že se zakrátko stane právníkem.

Už první obhlídka podivného muzea, které nám sloužilo jako obydlí, mu vyrazila dech. Jako v transu se procházel kolem, nakoukl sem, nakoukl tam a nevěřícně kroutil hlavou. “Takhle vy žijete?” opakoval stále dokola. “To je určitě její nápad. Proboha, ta je ale divná.”

Nabídl jsem mu sklenku vína, ale oznámil mi, že se nikdy alkoholu ani nedotkne. Kávu? Ne, sklenice vody postačí.

Zeptal jsem se ho, jestli byla Mona vždycky taková. Odpověděl, že ji vlastně nikdo z rodiny pořádně nezná. Vždycky si vedla svou, vždycky byla tajnůstkářka, vždycky předstírala, že věci jsou jinak, než byly. Nic než lži, lži, lži.

“Ale než šla na vysokou - jaká byla?”

“Na vysokou? Nikdy nedokončila střední školu, odešla z domu, když jí bylo šestnáct.”

Co možná nejtaktněji jsem nadhodil, že rodinná atmosféra byla deprimující. “Možná se nesnášela s macechou,” dodal jsem.

“S macechou? Řekla, že má macechu? Děvka!”

“Ano, vždycky tvrdila, že se nesnáší s macechou, ale zato prý velmi milovala svého otce, aspoň říká, že si byli velice blízcí.”

“A co ještě?” Rty se mu kroutily vztekem.

“Je toho spousta, například to, že ji sestra nenávidí. Prý neví proč.”

“Víc nechci slyšet! Dost! Je to právě naopak. Moje matka je laskavá, jak má správná matka být, a je to její skutečná matka, žádná macecha. To otec z ní byl často celý pryč a nelítostně ji bil, především za to její lhaní Sestra, říkáte. Ano, to je normální, konvenční žena, také velmi pohledná. Nikdy v ní nebyla žádná nenávist. Právě naopak - vždycky se nám ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 52

snažila ze všech sil ulehčit život, ale s touhle mrchou nikdo nic nesvede. Všechno muselo být vždycky po jejím, když ne, hned hrozila, že uteče z domu.”

“To nechápu,” řekl jsem. “Já vím, že je hrozná lhářka, ale obracet všechno takhle vzhůru nohama? Proč, o co jí jde?”

“Vždycky se považovala za něco víc,” odvětil. “My jsme na její vkus příliš prozaičtí, příliš konvenční. Vždycky si namlouvala, že je někdo - herečka. Ale nemá žádný talent - ani špetku. Byla příliš teatrální, jestli víte, co tím myslím. Ale musím uznat, že dokázala udělat na každého příznivý dojem, má přirozenou schopnost lidi zaujmout. Jak už jsem řekl, moc toho o ní od jejích šestnácti nevíme, vídáme ji sotva jedenkrát do roka.

Pokaždé se přižene s náručí plnou dárků jako princezna, a taky s fůrou lží o velkých věcech, které dělá. Ale nikdy se nikomu nepodaří zjistit, o jaké velké věci se to vlastně jedná.”

“Rád bych se vás na něco zeptal,” řekl jsem. “Vy pocházíte ze židovské rodiny, že?”

“Pochopitelně, proč? Snad se vám nesnažila namluvit, že je árijka? To by jí bylo podobné, ona jediná z celé rodiny se odmítá hlásit ke svému židovství. Moji matku to dříve dohánělo k šílenství. Předpokládám, že vám nikdy neřekla své pravé příjmení. Otec ho po příjezdu do Ameriky změnil. V polštině to znamená ,smrt’.”

Bylo vidět, že by se mě taky rád na něco zeptal, ale nevěděl přesně, jak to zformulovat. Nakonec se váhavě odhodlal: “Dělá vám potíže? Myslím máte nějaké manželské neshody?”

“Máme své problémy jako každý manželský pár, ano, mnoho problémů,” odvětil jsem. “Ale není tu nic, co by vám mělo dělat starosti.”

“Netahá se snad s jinými mužskými?”

“Ne-e-e, nic takového.” Proboha, kdyby jen věděl. “Miluje mě a já miluju ji, bez ohledu na její nedostatky je pro mne ta jediná a pravá.”

“V čem je teda problém?”

Nevěděl jsem, jak to vyložit, abych ho příliš nešokoval. Řekl jsem proto, že se to těžko vysvětluje.

“Nemusíte se ničeho bát, leccos snesu.”

“No víte, žijeme zde celkem tři, věci, které jsou tu rozvěšeny - to jsou práce té druhé. Jedná se o dívku zhruba stejně starou, jako je vaše sestra. Má velmi výstřední povahu a pro vaši sestru je, jak se zdá, idolem.” (Bylo zvláštní říkat “vaše sestra”.) “Někdy mám pocit, že jí na této přítelkyni záleží víc než na mně, občas mě to dost žere, jestli mi rozumíte.”

“Chápu, ale proč tu druhou prostě nevyhodíte?”

“To je právě ono, Nemohu, a ne že bych to nezkoušel, ale bylo to k ničemu. Když tahle odejde, vaše sestra půjde s ní.”

“Příliš mě to nepřekvapuje, je jí to podobné. Tím nechci říct, že by byla lesbička, ale prostě má takové věci ráda. Má ráda cokoli, co budí senzaci.”

“Kde berete jistotu, že není do té dívky zamilovaná? Sám jste přece řekl, že jste se s ní v posledních letech příliš nevídal “

“Ale tolik vím, že dávala přednost mužům.”

“Vypadá to, že jste si naprosto jistý.”

“Jsem, neptejte se, čím to je, ale jsem. Nezapomínejte, že ať už si to připouští, nebo ne, má v žilách židovskou krev.

Židovské dívky jsou věrné dokonce i tehdy, když jsou zvláštní a výstřední jako ona. Mají to v krvi “

“To rád slyším,” řekl jsem. “Jenom doufám, že je to pravda.”

“Víte, co si myslím? Měl byste k nám zajít a promluvit si s naší matkou, bude jenom ráda, když se s vámi seznámí, vůbec neví, koho si její dcera vzala. A každopádně vám naleje čistého vína.”

“Možná to udělám,” řekl jsem. “Pravda nemůže nikomu uškodit.

Kromě toho jsem zvědavý, jak její pravá matka vypadá.”

“Dobrá, domluvme si datum.”

Stanovil jsem to za pár dní a potřásli jsme si rukama.

Když za sebou zavíral branku, řekl: “Jediné, co potřebuje, je pořádný výprask, ale vy nejste ten typ, že?”

Za pár dní jsem u nich večer zaklepal. Čas večeře už byl dávno pryč. Přišel mi otevřít bratr. (Jistě si už nepamatoval, že před pár lety, když jsem se tu vyptával, jestli tu Mona skutečně bydlí, mi přirazil dveře před nosem.) Teď jsem byl tedy uvnitř a cítil jsem se trošku divně. Jak často jsem si to představoval - její domov, ji v kruhu rodiny jako dítě, dívku, ženu!

Přišla matka, aby mě přivítala. Byla to stejná žena, kterou jsem před lety viděl věšet na dvorku prádlo, žena, kterou jsem popsal Moně, abych si vysloužil její výsměch. “To byla moje teta!”

Monina matka měla smutný, ustaraný výraz, jako by se už řadu let ani neusmála. Mluvila se slabým přízvukem, ale její hlas byl příjemný. Vůbec se však nepodobal hlasu její dcery, ani ve tváři se mi nepodařilo vystopovat žádné příbuzné rysy.

Nějak mi pro ni připadlo typické, že šla rovnou k věci. Byla Moninou skutečnou matkou, nebo macechou? (To ji nejspíš pálilo nejvíc.) Přinesla ze skříně několik dokumentů, jedním z nich byl oddací list, pak tam byl Monin rodný list.

A fotografie celé rodiny.

Posadil jsem se ke stolu a pozorně si všechno prohlížel. Ne že bych se bál, že se jedná o podvrhy, byl jsem otřesen.

Poprvé jsem se dostal pravdě nadosah.

Napsal jsem si jméno vesnice v Karpatech, kde se otec i matka narodili. Pozorně jsem si prohlédl fotografii domu, v němž žili ve Vídni. Dlouho a s láskou jsem si prohlížel všechny Moniny fotografie - byla na nich jako nemluvně, pak jako zvláštní, cizí dítě s dlouhými černými kudrnatými vlasy, a konečně jako patnáctiletá Réjane či Modjeska, jejíž šaty vypadaly poněkud groteskně, byť splývaly s celou její osobností. A byl tam její otec - který ji tolik miloval! Pohledný, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 53

nápadný muž. Člověk by jej tipoval na lékaře, právníka, skladatele nebo potulného učence. A sestra - ano, byla ještě krásnější než Mona, ale byla to krása příliš poklidná a nenápadná. Obě dvě patřily k téže rodině, ale zatímco jedna náležela své rase, druhá byla jako plané ovoce zplozené větrem.

Když jsem nakonec vzhlédl, matka plakala.

“Tak ona vám řekla, že jsem její macecha? Jak jen mohla říct něco takového? A že jsem k ní byla krutá že jsem ji nechtěla chápat. Tomu nerozumím ne.”

Hořce naříkala. Přišel bratr a objal ji kolem ramen.

“Neber si to tak, mami, vždycky byla divná.”

“Divná, dobře ale tohle je jako zrada. Copak se za mne stydí? Co jsem udělala, čím jsem ji dohnala k takovému chování?”

Chtěl jsem také říct něco utěšujícího, ale nemohl jsem najít slova.

“Je mi líto vás,” řekla matka. “Musíte mít za sebou perné časy. Kdybych ji neporodila, myslela bych si, že se jedná o cizí dítě. Věřte mi, jako děvče nebyla taková. Ne, byla hodné dítě - uctivé, poslušné, dychtivé dělat lidem radost. Pak se najednou změnila - jako by ji posedl ďábel. Najednou jí nešlo pod nos nic, co jsme řekli nebo udělali, stala se z ní cizinka v našem kruhu. Zkoušeli jsme všechno možné, ale nikam to nevedlo.”

Znovu se rozplakala, položila hlavu do dlaní a naříkala. Celé její tělo se otřásalo nekontrolovatelnými vzlyky. Chtěl jsem vypadnout, co nejdřív to bude možné. Slyšel jsem dost. Ale oni trvali na tom, že mi udělají čaj. Seděl jsem tedy dál a poslouchal. Poslouchal jsem historii Monina života od doby, kdy byla ještě dítě. Je zajímavé, že v tom nebylo nic neobvyklého či význačného. (Pouze jeden detail mě zaujal: “Vždycky nosila nos nahoru.”) Svým způsobem bylo docela konejšivé slyšet tyto rodinné příběhy. Nyní jsem byl schopen přiložit k sobě obě strany mince Ta náhlá změna mi nepřišla jako něco zvlášť podivného, totéž se koneckonců přihodilo i mně. Co vlastně matky vědí o svých ratolestech? Podporují podivína, aby se svěřil se svými tajnými tužbami? Zkoumají také srdce dítěte? Přiznají se někdy, že jsou také příšerami? A stydí-li se dítě za svou vlastní krev - jak to sdělit vlastní matce?

Když jsem si tuto ženu prohlížel, nemohl jsem nalézt nic, co by mě k ní, kdybych byl její dítě, přitahovalo. Už jen její truchlivá povaha by mě od ní odpuzovala. A to ani nemluvím o jejím smyslu pro hrdost. Bylo zřejmé, že její syn se k ní chová hezky. Židovští synové takoví bývají. A druhá dcera, Jehova budiž pochválen, se šťastně provdala. Ale pak tu byla ta černá ovce, ten trn v patě. Myšlenka na ni ji naplňovala pocitem viny, zplodila špatné ovoce. A pláně se jí samo zřeklo. Může se matce dostat horšího ponížení, než když je nazvána macechou?

Ne, čím více jsem jí naslouchal, čím víc vzlykala a naříkala, tím jasněji jsem cítil, že nemá pro svou dceru opravdovou lásku.

Pokud ji vůbec někdy milovala, pak jen jako malé dítě. Nikdy se nepokusila svou dceru pochopit, v jejích protestech zaznívala jakási faleš. Ve skutečnosti si přála jen to, aby se dceruška vrátila pokorně domů a na kolenou prosila o odpuštění.

“Přiveďte ji sem,” naléhala, když jsem jim přál dobrou noc. “Ať nám tu před vámi zopakuje všechny ty ohavnosti, jestli se odváží. Jako vaše manželka vám to dluží.”

Z jejího tónu jsem vyrozuměl, že není úplně přesvědčena, že já a Mona jsme manželé. Byl jsem v pokušení říct: “Ano, přijdeme a doneseme s sebou i oddací list.” Ale ovládl jsem se.

Když mi tiskla ruku, poněkud zjihla: “Řekněte jí, že všechno je zapomenuto,” zamumlala.

Promluvila jako matka, pomyslel jsem si. Ale i tak to vyšlo naprázdno.

Cestou k metru jsem prošel čtvrť křížem krážem, hodně se toho změnilo od doby, co jsme tu naposledy bloumali s Monou. Dělalo mi potíže rozpoznat dům, u jehož zdi jsme si to kdysi rozdávali vestoje. Proluka, kde jsme šoustali v kaluži jako smyslů zbavení, už byla zastavěná. Všude nové budovy, nové ulice. Procházel jsem se dál, tentokrát však s jinou Monou - s patnáctiletou tragédkou, jejíž fotografii jsem před chvílí viděl poprvé. Jak byla už tehdy úžasná! Jaký měla jasný pohled! Upřímný, zvídavý, panovačný.

Vzpomněl jsem si na Monu, na kterou jsem čekával před tančírnou a snažil jsem se ty dvě sloučit. Nešlo to. Bloumal jsem ponurými ulicemi vždycky buď s tou, či s onou. Ani jedna z nich však už neexistovala, možná jsem neexistoval ani já.

KAPITOLA(10)

Dokonce i pitomci mého kalibru bylo jasné, že všichni tři se do Paříže nikdy nevypravíme. A když jsem dostal od Tonyho Marelly dopis, abych nastoupil během několika dní do práce, rozhodl jsem se využít příležitosti, abych jim k tomu řekl svoje. V srdečném rozhovoru, jaký jsme spolu už dlouho neměli, jsem jim dal na srozuměnou, že mají odcestovat, jakmile jim to finanční prostředky dovolí. Přijedu za nimi později. Teď když jsem měl zase normální práci, mohl jsem bydlet u rodičů a třeba si i ušetřit na cestu. A taky jim budu moci, pokud to bude nezbytné, poslat nějaké prachy. Sám jsem si ovšem nedovedl představit, že by kdokoli z nás odplul do Evropy v následujících měsících, pokud by vůbec odplul.

Nelze ani vylíčit, jak si obě dvě oddechly, když jsem jim oznámil, že s nimi nepojedu. Mona se mi pochopitelně snažila vymluvit bydlení u rodičů. Lépe prý bude, když se ubytuji u Ulrica. Předstíral jsem, že o tom budu uvažovat.

Jako by jim náš důvěrný rozhovor vlil novou krev do žil, každou noc se teď vracely s dobrými zprávami. Všichni jejich přátelé, stejně jako křeni, slíbili finanční výpomoc. Stázka si půjčila knížečku francouzské konverzace a já jí pak sloužil jako paňáca, na kterém si ty idiotské větičky zkoušela: Madame, avez-vous une chambre á louer? A quel prix, s’il vous plait? Y a-t-il de l’eau courante? Et du chauffage central? Oui? C’est chic. Merci bien, madame!’ (Máte pokoj k ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 54

pronajmutí? Za kolik? S vodovodem? S ústředním topením? Ano? To je prima. Děkuji mnohokrát.) Nebo se mě ptala, zda znám rozdíl mezi une facture a l’addition. L’oeil bylo jednotné číslo pro oko, les yeux byl plurál. Zvláštní, že? A předchází-li přídavné jméno sacré podstatnému jménu, má zcela jiný význam, než stojí-li za ním. Co vím o tom či onom?

Velmi zajímavé, že? Mně ale byly všechny tyhle nuance ukradené. Naučím se to, až bude třeba - a po svém.

Na zadní straně seznamu ulic byl plánek tras metra. To mě fascinovalo. Bylo tam vidět, kde je Montparnasse a kde Montmartre. Ty dvě půjdou nejspíš nejdřív na Montparnasse, protože tam se zdržovalo nejvíc Američanů. Stázka mi taky ukazovala Eiffelovu věž, Lucemburské zahrady, bleší trh, jatky a Louvre.

“Kde je Moulin Rouge?” chtěl jsem vědět.

Podívala se do rejstříku a ukázala.

“A guillotina? Kde ji mají uloženou?”

Na to odpověď nenašla.

Nemohl jsem si pomoci, abych se nepodíval, kolik ulic je pojmenováno po slavných spisovatelích. O samotě jsem si rozložil mapku a díval se: Rabelais, Dante, Balzac, Cervantes, Hugo, Villon, Verlaine, Heine Pak jsem hledal filosofy, historiky, vědce, malíře, hudebníky - a nakonec velké válečníky. Historická jména nebrala konce, to je ale škola, přemýšlel jsem, jenom při procházce takovým městem! Jen si představte kráčet ulicí, pasáží nebo po náměstí, jež nese jméno Vercingetorix! (V Americe jsem nikdy nenašel ani ulici pojmenovanou po Danielovi Boonovi, i když jedna taková prý je kdesi v Jižní Dakotě.) V hlavě mi uvízla jedna ulice, kterou mi ukázala Stázka. Byla v ní Akademie krásných umění (Stázka snila o tom, že na ní bude jednou studovat.) Ta ulice se jmenovala Bonaparte. (Vůbec mě tehdy nenapadlo, že to bude první ulice, ve které se po svém příchodu do Paříže ubytuji.) V postranní ulici Visconti, hned vedle, bylo kdysi Balzacovo nakladatelství - podnik, který ho postupem času zruinoval, a v další postranní ulici žil svého času Oscar Wilde.

Přišel den nástupu do práce. Do kanceláře Správy parků to bylo lán světa. Tony mě čekal s otevřenou náručí.

“Nemusíš se strhat,” řekl ohledně mé práce hrobníka. “Stačí, když to budeš jen tak šolichat. Nikdo ti nebude šlapat po krku.”

Přátelsky mě plácl po zádech. “Lopatu snad v ruce udržíš, ne? Nebo kolečko naložené hlínou?”

“Jasně,” řekl jsem. “To zvládnu.”

Představil mě předákovi. Upozornil ho, že mě nemá příliš zatěžovat, načež se vrátil do své kanceláře. Příští týden už tam prý budu sedět s ním.

Chlapi na mě byli hodní - možná pro mé doktorské dlaně. Dávali mi jen tu nejlehčí práci. Zvládl by to i malý kluk.

První den se mi ohromně líbil. Manuální práce, jak to bylo skvělé! A čerstvý vzduch, vůně hlíny, ptáci poletující kolem.

Nový přístup k smrti. Jaké to je, kopat někomu hrob? Škoda, říkal jsem si, že si tuhle práci nezkusí aspoň jedenkrát v životě každý z nás. V hrobu vykopaném vlastníma rukama se člověk musí cítit podstatně lépe.

A jakou jsem měl večer po návratu z práce chuť k jídlu! A to se rozhodně nedá říct, že by mi v tomto ohledu něco scházelo.

Zvláštní, vracet se domů z práce - jako každý Franta, Tonda nebo Jeník - a najít na stole připravené jídlo. Na stole byly také květiny a láhev skvělého francouzského vína. Kolik hrobařů přijde domů k takové tabuli? Ale já byl hrobník na penzi, shakespearovský hrobník. Prosit!

Přirozeně se jednalo o první a poslední jídlo tohoto typu, rozhodně to však bylo milé gesto. Koneckonců jsem si žádnou zvláštní pozornost či úctu za svou počestnou práci nezasloužil.

Práce byla den ze dne obtížnější. Velkým okamžikem bylo, když jsem stál na dně jámy a přes rameno vyhazoval lopaty hlíny.

Znamenitá práce. Díra v zemi? Jsou díry a díry. Tohle byla obětní jáma. Speciální - Adamovi Omega od Adama Cadma.

Toho dne, kdy jsem se dostal na dno, jsem byl ve formě. Byl jsem kopáč i výkop. Ano, právě na dně hrobu s lopatou v ruce jsem si uvědomil, že na mém úsilí je cosi symbolického. Přestože jáma byla nakonec určena pro jiné tělo, cítil jsem, že se jedná o můj vlastní pohřeb. (J’aurai un bel enterrement.) “Budu mít bezva pohřeb” je srandovní kniha.

Nebyla však žádná burleska stát v hluboké jámě a zaobírat se zlými předtuchami. Třeba jsem si v symbolickém smyslu slova skutečně kopal svůj vlastní hrob. No, ještě den nebo dva a moje zkušební lhůta bude u konce. To se dá vydržet.

Navíc dostanu za chvíli svou první výplatu. To je ale událost! Ne že by se jednalo o nějakou horentní sumu - ale zasloužil jsem si ji “potem a krví”.

Byl čtvrtek, pak pátek, potom výplata.

Ve čtvrtek - to byl ten den zlé předtuchy - jako by do domácí atmosféry vstoupil nový prvek. Nedokážu přesně definovat, co mě tak rozčilovalo. Rozhodně to nebyla skutečnost, že ty dvě byly nepřirozeně rozdováděné. Na podobné záchvaty už jsem si zvykl.

Byly nadmíru natěšené, dá-li se to tak říct. Ale na co? A jak se na mě usmívaly - jako na netrpělivé dítě. Jejich úsměv jako by říkal: “Jen vydrž, však se to včas dozvíš.” Nejvíc mě dráždilo, že ať jsem řekl cokoli, nic se jich nedotklo. Byly v neotřesitelné pohodě.

Den nato, v pátek, se domů přihnaly v baretech. “Co to má znamenat?” pomyslel jsem si. “To už se vidí v Paříži, nebo co?”

Nekonečně dlouho se cachtaly v koupelně. A zase se daly do zpěvu.

Zpívaly jako smyslů zbavené - jedna ve vaně, druhá pod sprchou:

“Chci ti říkat miláčku, ach, jak tě ráda mám uú-uú-uú “

Následovalo “Tipperary”. To je ale veselo! Jak se smály a chichotaly! Překypovaly štěstím.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 55

Nevydržel jsem to, abych se na ně nemrknul. Stázka stála ve vaně a drhla si pindu. Nevykřikla ani nevyjekla. Mona se právě vynořila ze sprchy s ručníkem omotaným kolem pasu.

“Ukaž, já tě utřu,” řekl jsem a sáhl po ručníku.

Zatímco jsem ji utíral, hladil a poplácával, předla jako kotě.

Nakonec jsem ji celou pocákal kolínskou. I to se jí líbilo.

“Jsi tak báječný,” řekla. “Miluji tě, Vale. Opravdu tě miluji.”

Vřele mě objala.

“Zítra bereš, že?” zeptala se. “Chtěla bych, abys mi koupil podprsenku a punčochy. Nutně to potřebuji.”

“Jasně,” odvětil jsem. “Máš ještě nějaké přání?”

“Ne, to je všechno, miláčku.”

“Seš si jistá? Koupím ti cokoli - zítra.”

Ostýchavě na mě pohlédla.

“Dobrá, tak ještě něco.”

“Co je to?”

“Kytičku fialek.”

Tuhle scénu manželské pohody jsme završili královským číslem, při kterém nás asi dvakrát vyrušila Stázka, která předstírala, že něco hledá. Přecházela však po chodbě sem a tam i poté, co jsme s Monou utichli.

Pak se přihodilo něco skutečně podivného. Zrovna jsem usínal, když přišla Stázka k posteli, sklonila se ke mně, něžně mě políbila na čelo a řekla: “Dobrou noc. Sladké sny.”

Byl jsem příliš vyčerpaný, než abych se mořil úvahami, co měl tento nenadálý výlev znamenat. “Cítí se osamělá, to je všechno!” bylo jediné, co mě v tu chvíli napadlo.

Ráno byly obě na nohou dřív, než jsem stačil otevřít oči. Už zase veselé a připravené se mi zavděčit. Byla to snad výplata, kterou jsem měl ten den přinést, co s nimi tak cvičilo? A proč jahody k snídani? Jahody se šlehačkou - no nazdar!

Pak další nezvyklá věc. Když už jsem se chystal k odchodu, rozhodla se najednou Mona, že mě musí vyprovodit.

“Co se děje?” řekl jsem. “Proč to?”

“Prostě se s tebou chci rozloučit, o nic víc nejde.” Opět mi věnovala jeden z těch úsměvů shovívavé matky.

Zůstala stát na zápraží ve svém průsvitném kimonu. V půli ulice jsem se otočil, abych se podíval, zda tam ještě je.

Byla, mávala mi na rozloučenou. Také jsem jí zamával.

Ve vlaku jsem si udělal pohodlí, abych si zdříml. Jak mi ten dnešní den hezky začal! (A netřeba kopat žádné další hroby!) Jahody k snídani. Mona mávající mi na rozloučenou. Všechno tak skvělé - jak to prostě má být. Bylo to úžasné.

Konečně jsem se tedy dobral spokojenosti V sobotu jsme pracovali jenom půlden. Sebral jsem výplatu, dal si oběd s Tonym, při kterém mi vysvětloval, jaké budou mé další povinnosti, prošli jsme se po parku, načež jsem zamířil k domovu.

Po cestě jsem koupil dvoje punčochy, podprsenku, kytičku fialek - a tvarohový koláč (ten byl pro mou maličkost).

Když jsem dorazil k domu, stmívalo se. Nikde žádné světlo.

Zvláštní, pomyslel jsem si. Chtějí si se mnou snad hrát na schovávanou? Vešel jsem, zapálil pár svíček a zběžně se rozhlédl kolem. Něco tu chybělo. Na okamžik mě napadlo, že nás navštívili zloději. Prohlídka Stázčina pokoje mě zneklidnila ještě víc - její kufr i brašna byly pryč. Vlastně zmizely i všechny její věci. Že by Stázka opustila hnízdo?

Proto ten polibek na dobrou noc? Prohlédl jsem ostatní pokoje. Některé šuplíky byly pozotvírané, nějaké oblečení bylo poházeno sem a tam. Nepořádek nasvědčoval tomu, že stěhování proběhlo kvapně a horečně. Opět se mne zmocnil úzkostný pocit, jako když jsem stál na dně hrobu.

Na stolku poblíž okna jsem spatřil proužek papíru - možná vzkaz.

Opravdu. Byl pod těžítkem a psala ho Mona.

“Drahý Vale,” stálo tam. “Odpluli jsme dnes ráno na Rochambeau. Neměli jsme to srdce ti to říct. Napiš nám na American Express, Paříž. Miluji tě.”

Četl jsem to znovu a znovu, což člověk obvykle dělá, když se mu dostane do ruky osudná zpráva. Pak jsem se zhroutil na židli.

Nejprve přišly slzy - pomalu, kapka po kapce, pak se začaly hrnout proudem. Nakonec jsem se rozvzlykal. Lomcovaly mnou mohutné vzlyky. Jak mi to jenom mohla udělat? Věděl jsem, že se chystají odjet beze mě - ale takhle? Upláchnout jako dva nezdární haranti. A ta poslední finta - “přines mi kytičku fialek!” Proč? Aby mě zmátla? Bylo to opravdu nutné? Opravdu se ze mě stalo dítě? Jenom s dětmi se takto zachází.

Navzdory vzlykotu se mě začal zmocňovat vztek, zatínal jsem pěsti a nadával jim do zasraných kurev. Modlil jsem se, ať loď ztroskotá. Přísahal jsem, že jim nepošlu ani cent. Nikdy - i kdyby tam měly pojít hlady. Pak abych si ulevil, jsem vstal, popadl těžítko, a mrštil jím po fotografii na zdi. Vzal jsem knihu a rozbil další obrázek. Pobíhal jsem z pokoje do pokoje a rozbíjel všechno, co mi přišlo pod ruku. Pak jsem si všiml hromady šatů v rohu pokoje. Patřily Moně. Bral jsem je do ruky kousek po kousku - kalhotky, podprsenky, blůzky - a automaticky k nim čichal. Pořád ještě voněly jejím parfémem. Všechny jsem je sesbíral a nacpal si je pod polštář. Pak jsem začal řvát. Řval jsem a řval a řval. A když jsem se vyřval, dal jsem se do zpěvu “Chci ti říkat miláčku, ach, jak tě ráda mám, uú-uú-uú.” Do tváře mi hleděl tvarohový koláč. “Jdi do hajzlu!” Zaječel jsem, zvedl ho nad hlavu a rozplácl ho o zeď.

V tom okamžiku se dveře potichoučku otevřely, s rukama zkříženýma na prsou tam stála jedna z holandských sester seshora.

“Ubohý pane, ubohý milý pane,” řekla a přikročila blíž, jako by mě chtěla vzít do náruče. “Prosím, neberte si to tak! Já vím, jak vám je ano, je to hrozné. Ale ony se vrátí.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 56

Těch několik prostých slov útěchy opět uvolnilo stavidla slz.

Objala mě a políbila na obě tváře. Nijak jsem se nezdráhal. Pak mě odvedla k posteli, posadila se a stáhla mě vedle sebe.

I přes svůj žal jsem si uvědomil její zdrchaný zevnějšek. Přes ucourané pyžamo - chodila v něm nepochybně celý den - měla flekatý župan. Punčochy jí plandaly kolem kotníků; z rozcuchaných vlasů jí trčely sponky. Pometlo, o tom nebylo pochyb. Ale cuchta necuchta, teď dávala najevo ryzí soucit. Skutečně o mě měla starost.

S jednou paží okolo mých ramen mi tiše a šetrně řekla, že už nějakou dobu věděla, co se chystá, ale že musela držet jazyk za zuby. Na chvíli se odmlčela, abych si mohl ulevit. Pak mě začala ujišťovat, že Mona mě opravdu miluje. “Ano,”

řekla. “Miluje vás. Hluboce vás miluje.”

Už jsem chtěl začít protestovat, když se dveře znovu tiše otevřely a objevila se druhá sestra, byla poněkud lépe ustrojena, a vůbec vyhlížela přitažlivěji. Došla k nám a po několika slovech se mi usadila po druhém boku. Obě dvě teď držely mé dlaně ve svých. To ale musel být pohled!

Taková starostlivost a péče! Bylo jim jasné, že jsem připraven vystřelit si mozek z hlavy? Znovu a znovu mě ujišťovaly, že všechno je v naprostém pořádku. Trpělivost, trpělivost! Nakonec se všechno v dobré obrátí. Jinak to nejde. Jak to? Protože jsem takový dobrý člověk. Bůh mě jen zkouší. Toť vše.

“Často jsme chtěly přijít,” řekla jedna, “a utěšit vás. Ale neodvažovaly jsme se vás vyrušovat. Víme, jak jste se cítil.

Slyšely jsme, jak přecházíte sem a tam, sem a tam. Rvalo nám to srdce, ale co jsme mohly dělat?”

Začínalo toho na mě být moc - tolik sympatií. Vstal jsem a zapálil si cigaretu. Cuchta se omluvila a odběhla nahoru.

“Hned se vrátí,” řekla druhá. Začala mi vyprávět o jejich životě v Holandsku. Něco z toho, co řekla, mě rozesmálo.

Radostně zatleskala. “Vidíte, není to tak hrozné, viďte? Pořád se ještě dokážete smát.”

Nato jsem se začal smát víc a víc. Nedalo se přesně určit, zda jsem se smál nebo brečel. Nemohl jsem přestat.

“No tak, no tak,” opakovala a tiskla mě k sobě. “Položte mi hlavu na rameno, to je ono. Vy ale máte citlivé srdíčko!”

I když se to může zdát legrační, bylo příjemné spočívat na jejím rameni. Dokonce jsem cítil i slabý sexuální náboj utajený v jejím mateřském objetí.

Její sestra se vrátila s podnosem, na kterém stála karafa, tři skleničky a bylo tam pár sušenek.

“Tohle vám prospěje,” řekla a nalila mi trošku kořalky.

Přiťukli jsme si, jako bychom slavili nějakou šťastnou událost, a kopli to do sebe. Byla to čistá ohnivá voda.

“Dejte si ještě jednu,” řekla ta druhá a znovu naplnila sklenky.

“Je to dobré, ne? Pálí to, co? Ale podpoří vás to na duchu.”

V rychlém sledu jsme zazdili ještě dva nebo tři panáky. Pokaždé řekly: “A hned je vám líp, že jo?”

Líp nebo hůř, těžko říct. Jediné, co jsem věděl, bylo, že mám vnitřnosti v jednom ohni. Načež se pokoj začal točit.

“Lehněte si,” naléhaly. Uchopily mě za ruce a uložily na postel.

Natáhl jsem se bezmocný jako nemluvně. Svlékly mi kabát, košili, kalhoty a boty. Nebránil jsem se.

“Prospěte se,” řekly. “Později se na vás přijdeme podívat. Máme pro vás večeři.”

Zavřel jsem oči. Pokoj teď rotoval o poznání rychleji.

“Dohlédneme na vás,” řekla jedna.

“Dobře se o vás postaráme,” řekla druhá.

Po špičkách vyšly z pokoje.

Procitl jsem až nad ránem. Měl jsem pocit, že slyším vyzvánět kostelní zvony. (Naprosto stejně vzpomínala moje matka na hodinu mého narození.) Vstal jsem a znovu si přečetl vzkaz. Teď už byly daleko na moři. Dostal jsem hlad. Na podlaze jsem našel úlomek tvarohového koláče a zhltl jsem ho. Ještě horší byla žízeň. Vypil jsem za sebou několik sklenic vody. Trochu mě bolela hlava.

Odplížil jsem se zpět do postele, ale už jsem neusnul. Za úsvitu jsem vstal, oblékl se a vyrazil do ulic. Lepší se procházet, než jen tak ležet a stýskat si. Půjdu, říkal jsem si, pořád půjdu, dokud nepadnu.

Ale nefungovalo to, jak jsem si představoval. Ať jsem byl čerstvý či unavený, myšlenky byly bez konce. Svištěly mi hlavou jako v bludném kruhu pořád dokola a pokaždé se vracely k mrtvému ohnisku - nepřijatelné přítomnosti.

Pokud jde o zbytek dne, mám naprosté okno. Pamatuji si pouze, že bolest srdce se stupňovala. Nic ji nedokázalo utišit. Nebylo to něco ve mně. Byl jsem to já. Já byl ta bolest. Chodící, mluvící bolest. Kdybych se jen tak mohl dovléci na jatka a nechat se porazit jako dobytče - byl by to pro mne akt milosrdenství. Jen jedna pořádná rána - přímo mezi oči.

To, jedině to by mohlo zastavit bolest.

V pondělí ráno jsem šel jako obvykle do práce. Musel jsem na Tonyho čekat dobrou hodinu. Sotva mě spatřil, hned se ptal: “Co se ti stalo?”

Krátce jsem mu to vyložil. Plný laskavosti řekl: “No, pojďme se napít. Tady nic nehoří. Jeho veličenstvo tu dnes není, takže se není čeho bát.”

Dali jsme si pár panáků a pak jsme šli na oběd. Po dobrém obědě, dobrý doutník. Ani slovo výčitek vůči Moně.

Jenom když jsme se vraceli zpátky do úřadu, uklouzla Tonymu nevinná poznámka: “Teda Henry, to mě ničí. Už jsem měl spoustu trablů, ale něco takovýho mě ještě nepotkalo.”

V kanceláři mě znovu zasvětil do mých povinností. “Zítra tě představím ostatním,” řekl (až se dáš trochu dohromady, chtěl říct). Dodal ještě, že si budu s kolegy dozajista dobře rozumět.

Tak uplynuly dva dny.

Seznámil jsem se s ostatními v úřadu. Byli to samí prospěcháři, kteří doufali, že to tam doklepou do penze. Skoro všichni pocházeli z Brooklynu, všechno normální chlápci, všichni mluvící příšernou brooklynštinou. Ale všichni nadmíru ochotní.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 57

Byl tam jeden, účetní, který mi ihned padl do oka. Jmenoval se Paddy Mahoney. Bylo to irský katolík, úzkoprsý, jak už to u nich chodí, hašteřivý, ješitný, zkrátka - měl všechny možné vlastnosti, které nesnáším. Ale jelikož jsem pocházel ze Čtrnáctého okrsku - on byl z Greenpointu - shodli jsme se náramně. Sotva za Tonym a šéfem odboru zapadly dveře, už byl u mého stolu, abychom proklábosili zbytek dne.

Ve středu ráno jsem našel na stole telegram: “Před přistáním musíme mít padesát dolarů. Prosím, pošli je obratem.”

Ukázal jsem zprávu Tonymu. “Co s tím chceš dělat?” řekl.

“To právě nevím,” pokrčil jsem rameny.

“Nechceš jim ty prachy doufám poslat, po tom, co ti provedly?”

Bezradně jsem na něj pohlédl. “Obávám se, že budu muset.”

“Neblbni, nech je, ať si snědí, co si nadrobily.”

Doufal jsem, že mi dá zálohu. Takhle jsem se zkroušeně vrátil ke své práci a lámal jsem si hlavu, kde a jak seženu potřebný obnos.

Tony byl mou jedinou nadějí. Neměl jsem však to srdce na něj naléhat, nešlo to - už tak pro mě udělal víc než dost.

Po obědě, na kterém byl jako obvykle se svými politickými kumpány v baru nedaleko Village, vpadl do kanceláře s velkým doutníkem v ústech. Pěkně z něj táhlo. Zeširoka se culil jako ve škole, když měl za lubem nějakou lumpárnu.

“Tak jak to jde?” řekl. “Už se do toho dostáváš, co? Není to špatné místo, že?”

Hodil klobouk přes rameno, zabořil se do křesla a dal si nohy na stůl. Dlouze potáhl ze svého cigára, mírně se pootočil ke mně a řekl: “Myslím, že příliš nechápu ženské, Henry. Jsem zapřísáhlý starý mládenec. Ty jsi jiný. Tobě nějaké ty komplikace asi nevadí. Nicméně když jsi mi dnes ráno řekl o tom telegramu, myslel jsem, že seš cvok. Teď už si o tom ale myslím něco jiného. Potřebuješ pomoc a já jsem myslím jediný, kdo ti ji může poskytnout. Podívej se, dovol mi, abych ti půjčil, kolik potřebuješ. Zálohu ti vyplatit nemohu - jsi tady příliš krátce. Navíc by to vyvolalo spoustu zbytečných otázek.” Sáhl do kapsy a vytáhl svazek bankovek. “Můžeš mi to splácet po pěti babkách týdně. Ale víc už se nenech ždímat! Buď tvrdej!”

Prohodil ještě pár slov a opět se chystal k odchodu. “Myslím, že už se nevrátím, pro dnešek jsem skončil. Pokud bys měl nějaké potíže, zavolej mi.”

“Kam?”

“Zeptej se Paddyho, on ti řekne.”

Bolest ustupovala s každým dnem. Tony mě neustále zaměstnával - nepochybně záměrně. Také mu neušlo, že jsem se spřátelil s hlavním zahradníkem. Mohl bych prý někdy sepsat brožurku o rostlinách, keřích a stromech v parku.

Zahradník prý mi s tím pomůže.

Každým dnem jsem čekal další telegram. Věděl jsem, že dopis by dorazil až za několik dní. Teď když už jsem měl zase slušnou práci, a protože jsem nesnášel každodenní návraty na místo svého neštěstí, požádal jsem rodiče, jestli bych se nemohl nastěhovat k nim. Pohotově souhlasili, přestože nechápali Monino chování.

Vysvětlil jsem jim však, že to tak bylo naplánováno a že za nimi mám přijet později. Věděli dobře, kolik uhodilo, ale nechali toho a dál mě netrápili.

Nastěhoval jsem se tedy. Ulice Raných smutků. Stejný stůl, u kterého jsem jako chlapec měl psávat (a který jsem nikdy nepoužil.) Všechny mé věci se vešly do jedné tašky, nepřinesl jsem si s sebou ani jedinou knihu.

Dalších pár dolarů mě stál telegram Moně, ve kterém jsem jí oznamoval změnu své adresy a kladl jí na srdce, aby mi psala a telegrafovala do úřadu.

Jak Tony předvídal, nedal na sebe druhý telegram dlouho čekat.

Tentokrát potřebovaly peníze na jídlo a bydlení. Žádná práce pro ně zatím nebyla v dohledu. Vzápětí nato dorazil dopis. Byl stručný a stálo v něm, že jsou šťastné, že Paříž je kouzelná a že si to musím nějak zařídit a co nejdřív přijet.

Ale jak bych to měl udělat, o tom ani zmínka.

“Daří se jim tam dobře?” zeptal se jednoho dne Tony. “Peníze už dál neloudí?”

O druhém telegramu jsem mu neřekl. Tentokrát mě z bryndy vytáhl můj strejda, co kšeftoval se vstupenkami.

“Někdy mě napadá,” pokračoval Tony, “že bych se sám taky rád podíval do Paříže. My dva bychom si to tam spolu náramně užili, co myslíš?”

Mimo běžnou úřednickou rutinu jsem obstarával i celou řadu podivných fušek. Byly tu například proslovy, které měl šéf odboru přednést při té či oné příležitosti, na jejichž přípravu však neměl čas. Bylo na Tonym, aby mu je napsal.

Když ze sebe Tony vydal to nejlepší, já jsem tomu dal závěrečnou fazónu.

Pitomá práce, tyhle projevy. Mnohem milejší mi byly mé rozhovory se zahradníkem. Už jsem dokonce začal s poznámkami pro svého “botanického” průvodce parkem, jak jsem tomu říkal.

Postupem času práce ubývalo. Byly dny, kdy se Tony v úřadě vůbec neukázal, a jakmile vypadl i šéf, všichni přestali dělat. Když jsme měli kancelář sami pro sebe - bylo nás tam všeho všudy jen sedm - trávili jsme dny hraním karet, kostek, zpíváním, vyprávěním oplzlých historek, někdy jsme dokonce hráli na schovávanou. Pro mě však byly takové dny horší, než když jsem byl zavalen prací. S výjimkou Paddyho Mahoneye nebyla s žádným z nich kloudná řeč. Paddy byl jediný, se kterým jsem si rád vykládal. A to jsme se nikdy nebavili o ničem inteligentním. Většinou jsme jen vzpomínali na starý Čtrnáctý okrsek, na hospody, kam jsme jako výrostci chodili na kulečník. Maujer, Ten Eyck, Conselyea, Devoe, Humboldtova ulice Opakovali jsme jejich jména, znovu to všechno prožívali, znovu hráli tytéž bláznivé hry - pod žhavým sluncem, ve studených sklepích, v měkkém světle plynových lamp, v docích a u řeky Paddyho na mně nejvíc ze všeho přitahoval můj pisálkovský talent.

Kdykoli jsem něco tloukl do stroje, byť se jednalo o obyčejný dopis, vždycky stál ve dveřích a civěl na mě jako na zjevení.

“Na čem děláš? Zas to tam pereš?” říkával a mínil tím další povídku.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 58

Někdy tam stál, chvíli počkal a pak se zeptal: “Seš moc zapřaženej?”

Když jsem řekl: “Ne, proč?” Odpověděl: “Jenom jsem si tak vzpomněl pamatuješ na tu putyku na rohu Wythe Avenue a Grandu?”

“Jasně, co je s ní?”

“No, vysedával tam jeden chlápek spisovatel jako ty. Psal seriály. Ale nejdřív se musel zhulit.”

Taková poznámka byla pokaždé jen na úvod. Chtěl si vykládat.

“Ten dědek, co bydlel ve vaší ulici jak se jmenoval? Martin? Jo, to byl on. Furt měl plné kapsy fretek, vzpomínáš?

Ten ale nadělal prachů s těma svýma prašivýma fretkama. Dělal pro všechny hotely v New Yorku. Chytal krysy. To byl kšeft, co? Já mám z těch potvor strach uhryznou ti koule jako nic o čem jsem to jo, to ti byl ale cvok! A jak chlastal.

Doteď ho vidím, jak se motá po ulici a ty jeho fretky mu čumí z kapes. Říkáš, že už se chlastu ani nedotkne? Tomu se mi nechce věřit. Rozhazoval prachy jako cvok - v tom baru, co jsem o něm zrovna mluvil.”

Pak přešel třeba k otci Flanaganovi nebo Callaghanovi, nevím už, jak se jmenoval. Byl to kněz, který se každou sobotu zkároval pod obraz. Jeden si na něj ovšem musel dávat pozor, s oblibou sjížděl ministranty. A přitom mohl mít každou ženskou, které by se mu zachtělo, byl to fešák.

“Kdykoli jsem šel ke zpovědi,” vykládal Paddy, “málem jsem si nasral do kalhot. Jo, ten parchant znal všechny hříchy v kalendáři.” Při tom se Paddy pokřižoval. “Člověk mu musel říct všechno i kolikrát týdně si ho honí. Nejhorší bylo, že ti s oblibou prděl do ksichtu. Ale když jsi byl v průseru, mohl ses na něj obrátit, nikdy tě neodmítl. Jo, jo, v téhle čtvrti byla spousta skvělých típků. Někteří z nich teď sedí, chudáci.”

Uplynul měsíc a já dostal od Mony zatím jen dva krátké dopisy.

Bydlely teď v rue Princesse v rozkošném hotýlku, prý velmi čistém a levném. Hotel Princesse. Kdybych ho prý jen mohl vidět - určitě bych si ho zamiloval! Zatím se stihly seznámit se spoustou Američanů - samí umělci a všichni chudí jako kostelní myš.

Chystají se prý také prozkoumat venkov, Stázka hrozně touží vidět jih Francie, kde jsou vinice, olivové háje a býčí zápasy a tak dál. A taky je tam spisovatel, bláznivý Rakušan, který se do Stázky zakoukal, myslí si o ní, že je geniální.

“Jak se jim daří?” vyptávali se mě čas od času naši.

“Dobře,” odpovídal jsem.

Jednoho dne jsem jim oznámil, že Stázka získala stipendium na Akademii krásných umění. To jen proto, aby dali na chvíli pokoj.

Mezitím jsem se stýkal se zahradníkem. Jeho společnost pro mě byla tak osvěžující! Svět, v němž se pohyboval, neměl nic společného s lidským plahočením a protloukáním se; zápolil jenom s počasím, půdou, obtížným hmyzem a geny. Cokoli, čeho se dotkl, vzkvétalo, pohyboval se v říši krásy a harmonie, kde vládl mír a pořádek. Záviděl jsem mu, jak vděčné je zasvětit celý svůj život květinám a stromům! Žádná žárlivost, žádná rivalita, žádné strkání a tlačení, žádné podvody, žádné lži. Macešce se dostává stejné pozornosti jako rododendronu; lilie není o nic lepší než růže. Některé květiny jsou od narození slabé a křehké, jiným se daří za každého počasí. Všechno mě to fascinovalo - jeho postřehy o složení půdy, rozličných hnojivech, umění roubování. Opravdu, toto téma mi připadalo nevyčerpatelné. Například úloha hmyzu nebo zázrak opylení, neustávající práce červů, správné a nesprávné zalévání, různé délky vegetačního období, podstata plevelů a jiných škůdců, boj o přežití, nájezdy sarančat a kobylek, božská služba včel. Jaký kontrast s říší člověka, zvlášť s tou oblastí, v jaké se pohyboval Tony! Květiny versus politici; krása versus čachry a podvody.

Chudák Tony, co ho to jen stálo námahy, aby si udržel čisté ruce! Neustále si namlouval, že politický slouha je dobrodincem země. Jelikož sám byl od narození věrný, spravedlivý, čestný a tolerantní, byl neustále znechucen taktikou a pletichařením svých kolegů. Jakmile bude senátorem, guvernérem, nebo o čem to snil, že se tím jednou stane, hned všechno změní.

Věřil tomu tak upřímně, že už jsem ani neměl srdce se mu proto smát. I tak si užil svoje. Přestože sám neudělal nic, co zatěžovalo jeho svědomí, musel dennodenně zavírat oči před skutky a praktikami, při kterých se mu pěnila krev. A také musel hrozně utrácet. Ale přestože byl až po uši v dluzích, podařilo se mu koupit pro jeho rodiče dům, ve kterém žili.

Své dva mladší bratry přitom ještě vydržoval na studiích. Jak mi sám jednoho dne řekl: “Víš, Henry, i kdybych se někdy chtěl oženit, nešlo by to. Nemohu si ženu dovolit.”

Jednoho dne, když mi vyprávěl o svých životních peripetiích, se mi svěřil: “Moje nejlepší dny byly, když jsem byl prezidentem atletického klubu. Pamatuješ? Tehdy v tom ještě nebyla žádná politika. Vzpomínáš si, jak jsem běžel maraton a museli mě odvézt do nemocnice? Tehdy jsem byl na vrcholu.” Zahleděl se na svůj pupek a pohladil si břicho. “To je od toho věčného večerního vysedávání. Napadne tě někdy, proč chodím každý den pozdě? Nikdy se nedostanu do postele před třetí hodinou ráno. A celý druhý den pak zápolím s kocovinou. Bože, kdyby tak naši věděli, co dělám pro své dobré jméno, zřekli by se mě. Tak to chodí, když je někdo přistěhovalecký synek. Jako špinavý Talián si musím všechno náležitě vybojovat. Ty máš kliku, že tě netrápí žádné ambice.

Jediné, co žádáš od života, je stát se spisovatelem, je to tak? A aby ses stal spisovatelem, nemusíš se brodit hromadou sraček, nebo jo?

Henry, ty kluku, někdy mi to všechno připadá hrozně beznadějné.

Dejme tomu, že se jednoho dne stanu prezidentem a co pak?

Myslíš, že budu opravdu schopen něco změnit? Mám-li k tobě být upřímný, sám tomu nevěřím. Ty nemáš vůbec představu, jak je to v téhle branži všechno propletené. Neustále jsi všem na očích, ať se ti to líbí, nebo nelíbí. Dokonce i Lincoln byl. Ne, já jsem jen kluk ze Sicilie, a dá-li Bůh, dostanu se jednoho dne do Kongresu. Ale pořád mám své sny.

To je to jediné, co ti v téhle branži zbývá - sny.

Jo, atletický klub tehdy si mě lidé považovali. Byl jsem světlo naší čtvrti. Ševcovský synek, který se vypracoval z ničeho. Když jsem měl promluvit, byli všichni jako uhranutí ještě dřív, než jsem vůbec otevřel pusu.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 59

Odmlčel se, aby si zapálil doutník. Potáhl, znechuceně se zašklebil, načež ho zase odhodil.

“Dnes je všechno jiné, jsem součástí stroje. Po většinu času jen pouhý přitakávač. Mrhám svým časem a propadám se hlouběji a hlouběji. Člověče, kdyby tys měl moje problémy, tak už jsi z toho dávno šedivý. Nedovedeš si představit, co to znamená, udržet si v tomhle humbuku plném pokušení aspoň trošku integrity. Stačí jeden chybný krok a už se vezeš. Každý se tu snaží na druhého nějakým způsobem vyzrát. A to je, myslím, právě drží pohromadě.

Jsou to ale nádherní hajzlové! Jsem rád, že jsem se nikdy nestal soudcem. Kdybych měl totiž někdy soudit tyhle kretény, byl bych nemilosrdný. Skutečně nechápu, jak může země vzkvétat na základě korupce a intrik. Nejspíš nad ní bdí nějaká vyšší moc.”

Náhle se odmlčel. “Zapomeň na to!” řekl. “Jen se tak vykecávám. Ale možná ti teď došlo, že si tady nijak zvlášť nehovím.”

Vstal a natáhl se pro klobouk. “Mimochodem, jak si stojíš? Nepotřebuješ prachy? Jen si klidně řekni, i kdyby to mělo být pro tu tvoji ženušku. Jak se má? Pořád ve veselé Parí?”

Zeširoka jsem se na něj usmál.

“Ty máš kliku, Henry. Máš kliku, že je tam, a ne tady. Aspoň máš čas si vydechnout. Ona se vrátí, jen se neboj.

Možná dřív, než se naděješ Abych nezapomněl, už jsem ti to chtěl říct dřív šéf má za to, že si vedeš docela dobře. Já taky. Zatím se měj!”

Po večeři jsem obvykle chodil na procházky - buď směrem k Čínskému hřbitovu, nebo na opačnou stranu cestou, která vedla okolo domu Uny Giffordové. Na rohu stával v zimě v létě jako na stráži starý Martin. Nebylo dost dobře možné ho minout a neprohodit s ním pár slov - obvykle o zlu alkoholu, tabáku a tak dále.

Někdy jsem sotva obešel blok, poněvadž jsem byl tak duševně skleslý, že se mi ani nechtělo zdvihat nohy. Před spaním jsem si přečetl nějakou pasáž z Bible, což byla jediná kniha v domě.

Bible je skutečně vynikající kniha na dobrou noc. Něco takového mohli napsat opravdu jenom Židé. Bezvěrec se v tom lehce ztratí - ve všech těch genealogických popisech, incestech, mrzačení, numerologii, otcovraždách, bratrovraždách, morových ranách, v záplavě jídla, manželek, válek, atentátů, snů, proroctví Žádná souvislost. Jenom student bohoslovectví to může brát vážně, nikomu jinému to nedává smysl. Bible se skládá ze Starého zákona a Apokryfů. Nový zákon je kniha hádanek - “jenom pro křesťany”.

Nicméně bych se zde chtěl zmínit o tom, že jsem se zamiloval do knihy o Jobovi. “Kde jsi byl, když jsem zakládal zem?

Pověz, víš-li něco rozumného o tom.” Tato věta se mi náramně líbila: “Pověz, víš-li něco rozumného o tom.” O tomhle nikdo nic rozumného neví. Jehovovi nestačilo zdrtit Joba vředy a dalšími ranami, musel ho trápit i hádankami. Znovu a znovu po králích, soudcích, letopisech a dalších uspávacích částech pojednávajících o kosmogonii, obřízce a bědách zatracenců jsem se vracel k Jobovi a nacházel jsem útěchu v tom, že nepatřím mezi vyvolené. Pokud si vzpomínáte, tak na konci se Jobovi dostane odměny. Mé starosti byly titěrné, daly se srovnávat leda s nočníkem.

O pár dní později, někdy okolo poledne, dorazila zpráva, že Lindbergh úspěšně přeletěl Atlantik. Všichni se vyhrnuli do ulic a jásali, pokřikovali a vzájemně si blahopřáli. Celá země se utápěla v hysterické radosti. Byl to homérský skutek a smrtelníkům trvalo celá tisíciletí, než se ho podařilo uskutečnit.

Mé vlastní nadšení bylo trochu jiného ražení. Poněkud mne zchladil dopis, který jsem toho rána obdržel. Mona mi v něm oznamovala, že odjíždí s několika svými přáteli do Vídně. Drahá Stázka se tou dobou už nalézala někde v severní Africe, kam pláchla s tím šíleným Rakušanem, kterému připadala tak báječná.

Z tónu dopisu se dalo usuzovat, že Mona odjela do Vídně někomu na zlost. Pochopitelně chybělo jakékoli vysvětlení, jak se jí to podařilo zařídit. Lindberghův let se mi v této souvislosti jevil snazší než její cesta do Vídně.

Přečetl jsem si dopis dvakrát, abych zjistil, kdo byli její společníci. Řešení bylo prosté. Stačilo nahradit množné číslo jednotným a ze společníků se stal společník. Bylo mi jasné, že se jednalo o nějakého bohatého, mladého, zahálčivého a pohledného Američana, který jí posloužil jako doprovod. Nejvíc ze všeho mě rozčililo, že neudala žádnou vídeňskou adresu, kam bych jí mohl psát. Nezbylo mi než čekat. Čekat a užírat se.

Lindberghovo vítězství nad přírodními živly jen oživilo mou vlastní frustraci. Tady jsem byl zavřený v kanceláři, lopotící se s nesmyslnou prací, téměř bez prostředků a dostávající pouze kusé odpovědi na mé dlouhé, srdcervoucí dopisy. A ona si poletovala sem a tam, z jednoho města do druhého jako pták v ráji. Jaký by pro mě mělo smysl snažit se také dostat do Evropy? Jak bych tam mohl najít práci, když jsem měl takové těžkosti doma? A proč si namlouvat, že ona by měla z mého příjezdu kdovíjakou radost?

Čím víc jsem o tom všem přemýšlel, tím jsem byl ztrápenější a zasmušilejší. Asi v pět hodin odpoledne ve stavu krajního zoufalství jsem se posadil k psacímu stroji, abych si připravil osnovu knihy, kterou jsem si umínil jednoho dne napsat. Své knihy Posledního soudu. Bylo to jako sepisování vlastního epitafu.

Psal jsem rychle, telegrafickým stylem. Začínalo to večerem, kdy jsem ji poprvé potkal. Z nějakého nepochopitelného důvodu jsem zjistil, že si všechno vybavuji v chronologickém sledu a bez nejmenší námahy. Událost po události jsem si vzpomínal na vše, co se přihodilo od onoho osudného večera až po dnešek. Sypal jsem stránku za stránkou a pořád bylo o čem psát.

Vyhladovělý jsem se vydal na procházku po Village, kde jsem se chtěl také něčeho najíst. Když jsem se vrátil do úřadu, ihned jsem zase usedl ke stroji. Při psaní jsem poplakával a zároveň jsem se pochichtával. Přestože jsem si zatím jen připravoval poznámky, připadalo mi, jako bych už pracoval na vlastní knize.

Líčil jsem zde celou svou tragédii den po dni, krůček po krůčku.

Bylo dobře po půlnoci, když jsem skončil. Naprosto vyčerpaný jsem se sesunul na podlahu a usnul. Brzy jsem procitl, zašel si znovu do Village pro něco malého k snědku a pak jsem se volně odšoural zpátky, abych vyfasoval práci na daný den.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 60

Později téhož dne jsem si přečetl, co jsem napsal předešlou noc.

Chybělo jen pár maličkostí. Jak se mi podařilo vzpomenout si s takovou přesností na tisíc maličkostí? A pokud bych tyto poznámky skutečně přetavil v knihu - copak by to nevyžadovalo několikasvazkové dílo, aby bylo tématu učiněno zadost? Obrovitost tohoto úkolu mě zaskočila. Budu mít vůbec někdy kuráž pustit se do díla takového rozsahu?

Uprostřed těchto úvah mě náhle udeřila úděsná myšlenka - s naší láskou je konec. Jak jinak bych mohl plánovat takovou práci?

Vzpíral jsem se však tento závěr přijmout. Zkoušel jsem si namluvit, že mám pouze potřebu vyzpovídat se - “pouze!” -

z příběhu svého neštěstí. Je však možné psát o vlastním utrpení, dokud stále trvá? Abélard to zvládl. Začala na mě dotírat pro změnu sentimentální myšlenka. Napíšu knihu pro ni - jí - a až si ji přečte, tak pochopí, oči se jí otevřou, ona mi pomůže pohřbít minulost, začneme spolu nový život, život společný opravdovou pospolitost.

Taková naivita! Jako by se dalo srdce ženy, jednou zavřené, znovu otevřít!

Potlačoval jsem tyto vnitřní hlasy, tato niterná nutkání, která mohla pocházet jen od samotného ďábla. Více než jindy jsem žíznil po její lásce. Byl jsem nyní zoufalejší než kdy předtím. Vzpomněl jsem si na tu noc před lety, kdy jsem jí, sedě u kuchyňského stolku (zatímco má první žena byla již v posteli), vylil své srdce v zoufalé, sebevražedné žádostivosti. A dopis zabral.

Dostal jsem ji. Proč by tedy celá kniha neměla mít ještě větší účinek? Zvláště když by se jednalo o knihu, ve které zcela obnažím své srdce? Zamyslel jsem se nad dopisem, který jedna z Hamsunových postav napsala své Viktorii - nad tím, který vznikl “za Boží asistence”. Zamyslel jsem se nad dopisy, které si vyměnili Abélard a Heloisa. Nad tím, jak jim čas nijak neubral na síle. Och, jaká je síla v psaném slově!

Toho večera, zatímco naši četli noviny, jsem jí napsal takový dopis, který by dojal i mrchožrouta. (Napsal jsem ho u svého stolku, který jsem dostal jako malý kluk.) Mluvil jsem v něm o chystané knize a o tom, jak jsem na jeden zátah napsal celý její náčrt. Psal jsem jí, že to bude kniha pro ni, že tou knihou bude ona. Psal jsem jí, že na ni budu čekat, i kdyby to mělo trvat tisíc let.

Byl to kolosální dopis. A když jsem ho dopsal, uvědomil jsem si, že jej nemohu odeslat - protože ona mi zapomněla udat svou novou adresu. Rozčililo mě to. Jako by mi tím ustřihla jazyk, jak si se mnou mohla tak krutě zahrávat? Ať už byla kdekoli, v tom či onom náručí, copak necítila, že bojuji, abych ji získal zpět? Mé srdce nepřestávalo navzdory vzteku a zoufalství volat: “Miluji tě, miluji tě, miluji tě.”

A když jsem se plížil do postele, opakoval jsem si tuto idiotskou větu a skučel jsem jako raněné zvíře.

KAPITOLA(11)

Následujícího dne jsem se v kanceláři přehraboval v odpadkových koších ve snaze najít ztracený dopis a narazil jsem na zmuchlaný list, který tam zřejmě znechuceně odhodil šéf odboru. Rukopis byl drobný a roztřesený, jako by patřil nějakému starci. Byl však dobře čitelný i přes četné vyumělkované kličky a kudrlinky, ve kterých si pisatel zjevně liboval. Zběžně jsem si jej prohlédl, načež jsem ho strčil do kapsy, abych si jej mohl později v klidu přečíst.

Byl to právě tento dopis, svým způsobem směšný a současně patetický, který mě zachránil. Díky němu jsem si nespolkl vlastní srdce. Když ho šéf házel do koše, nejspíš mu vedl ruku můj anděl strážný.

“Velevážený pane,” začínal dopis, a hned následující slova ze mne sňala veškerou tíhu. Náhle jsem zjistil, že se nejen pořád dokážu smát jako dřív, ale že se dokážu smát i sám sobě, což bylo ještě důležitější.

“Velevážený pane, doufám, že se máte dobře a těšíte se dobrému zdraví i v tomto velmi proměnlivém počasí. I mně se v současnosti vede dobře a jsem rád, že to mohu konstatovati.”

Pak se pisatel pustil bez dalších průtahů do své arboricko-solipsistické tirády: “Dovoluji si vás požádati o velmi ušlechtilou a velmi speciální laskavost. Mohli by se prosím zaměstnanci Vaší Správy parků vydati od Borough Lines v Queensu a Kings Counties a postupovati východně a zpět západně, podobně i jižně a severně a odstraniti všecky uschlé a usychající stromy, stromy zbavené kůry a stromy tlející, jakož i stromy naklánějící se a připravené kdykoliv se vyvrátiti a ohroziti tak životy a majetek lidí? Dále by bylo záhodno věnovati všem dosud zdravým stromům náležitou péči, jako je včasné prořezávání, vyvětvování a seřezávání od kořenů až ke koruně po celé délce a obvodu kmene.

Dále si vás dovoluji požádati o velmi ušlechtilou a velmi speciální laskavost, aby zaměstnanci Vaší Správy parků zkrátili, seřezali a prořezali všecky přerostlé stromy na výšku okolo dvaceti pěti stop a zkrátili všecky dlouhé větve úměrně ostatním proporcím stromů, aby tak stromy propouštěly více světla, přirozeného světla, více vzduchu a skýtaly tak pěším, jakožto i všem kolemprojíždějícím a svému okolí vůbec více krásy a bezpečí.

To se týká všech ulic, silnic, náměstí, dálnic, bulvárů, teras a alejí, jakožto i parků a lesoparků.

Dále naléhavě žádám, aby na vzdálenost dvanácti až patnácti stop od každé budovy byly zkráceny, seřezány a prořezány všechny větve přiklánějící se k čelním, zadním či bočním zdem domů a ostatních budov všech možných účelů, aby tak nedocházelo ke kontaktu těchto větví s budovami (jak se ve většině případů děje, přičemž dochází k ohýbání větví a poškozování zdiva). Tím pádem by se docílilo více světla, více přirozeného světla, více vzduchu, více krásy, a ještě více bezpečí.

Dovoluji si vás požádati, abyste laskavě nařídil svým zaměstnancům seřezati, prořezati a vyvětviti všecky větve a ratolesti do výše až šest stop nad chodníky, cesty, pěšiny, průchody, stezky apod., aby tak nedocházelo k jejich naklánění se přes cesty, jak mnohé z nich činí, a bylo tedy možno bezpečně pod nimi procházeti.”

Tak to pokračovalo dál a dál stále stejným tónem, zabíhajíc do nejmenších podrobností. Ještě jeden odstavec: “Dovoluji si vás požádati, aby byly zkráceny, prořezány či uřezány větve a ratolesti povážlivě se naklánějící nad ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 61

střechy domů a ostatních budov, a bylo tak zabráněno jejich prorůstání, ohýbání, lámání a vůbec kontaktu s domy a budovami. Dále by se mělo dbáti o to, aby větve spolu sousedících stromů se vzájemně neproplétaly, nekřížily, vzájemně neohýbaly či nelámaly a vůbec nijak nedotýkaly, aby tak bylo zabezpečeno více světla, více přirozeného světla, více vzduchu, více krásy a mnohem více bezpečí pro pěší, kolemprojíždějící a vůbec okolí ve všech částech Queens County, New York.”

Jak jsem už řekl, cítil jsem se po přečtení tohoto dopisu zcela uvolněný, smířený se světem a nesmírně spokojený se svým vlastním já. Bylo to, jako by něco z toho světla - “více přirozeného světla” - prozářilo mou bytost. Už jsem nebyl zahalen mlhou zoufalství. Bylo tu více vzduchu, více světla, více krásy všude kolem: v mém vnitřním okolí.

Přišla sobota odpoledne a já se vydal na ostrov Manhattan; na Times Square jsem vylezl z metra, narychlo něco zhltl v automatu, načež jsem zamířil rovnou do nejbližší tančírny. Ani jsem si přitom neuvědomil, že opakuji postup, který mne uvrhl do mé současné bídy. Teprve když jsem procházel ohromným portálem tančírny Itchigumi v přízemí dementně vyhlížející budovy Café Mozambique, napadlo mě, že v naprosto stejné náladě jsem před časem vešel do jiné broadwayské tančírny, kde jsem se zamiloval.

Od té doby až dosud měla má mysl od těchto podniků, kde andělé milosrdenství s rozmyslem podváděli své sexuchtivé patrony, klid.

Nyní jsem pouze toužil uniknout na pár hodin nudě. Na několik hodin zapomenout - a pokud možno s co nejmenšími výdaji. Nebylo třeba se obávat, že bych se znovu zamiloval, nebo si dokonce zapíchal, přestože jsem to už zatraceně potřeboval. Jenom jsem toužil stát se prostým smrtelníkem, medúzou, je-li vám libo, která se nechává unášet oceánem.

Nežádal jsem víc než být chvíli obklopen šumem a klokotem vroucího navoněného masa pod duhou omamných světel jakoby prosakujících masami vod.

Když jsem vstoupil, připadal jsem si jako sedlák ve městě.

Okamžitě mě to omámilo, omámil mě oceán tváří, zapáchající teplo, kterým žhnuly stovky nadržených těl, břinkot orchestru, kaleidoskopický rej reflektorů. Všichni se zmítali jako v horečce. Každý mi tu připadal napjatý a ostražitý, napjatý a ostražitý na nejvyšší míru. Vzduch přímo sršel touto elektrizující žádostí, tímto všestravujícím soustředěním.

Tisíce různých parfémů se tu navzájem mísily, mísily se s vedrem v sálu, s potem, horečkou, chtíčem trpících, neboť všichni zde byli jednoznačně trpící, ať už tím či oním. Někdo trpěl vaginálním vestibulem lásky. Pak tu byly trpící ikony, kráčející si navzájem vstříc s ústy pootevřenými, se suchými, horkými rty, hladovými rty, rty rozechvělými, rty, které prosily, skučely, žadonily, kousaly a rozmělňovaly jiné rty. A všichni střízliví. Toporně střízliví. Střízliví až příliš. Střízliví zločinci připravení k zločinu. Vzájemně se proplétali v jedné obrovské, svíjející se hromadě těsta, záři světel, míhajících se jim po tvářích, lebkách, kyčlích, stříhajících je na proužky, které se zaplétaly a šmodrchaly, a přesto se jim stále dařilo znovu a znovu se vymotávat, zatímco se svíjeli dokola, tělo na tělo, tvář na tvář, rty na rty.

Už jsem skoro zapomněl, jaké to je, tahle taneční mánie. Byl jsem příliš osamělý, příliš blízko svému žalu, příliš rozlítostněný.

Tady byla opuštěnost se svou beztvarou tváří a okleštěnými sny.

Zde bylo území zvonících kramflíčků, saténových prdýlek, rozpuštěných vlasů, Miss Victorie-Nyanzy, není již více Egypta, ani Babylónu, ani Gehenny. Tady se natřásají paviáni ve vrcholném stádiu říje, třesou břichem Nilu ve snaze dojít konce všehomíra; zde jsou starověké menády, znovuzrozené z hlaholu rohů a saxíků; zde vyvrhují a větrají mumie mrakodrapů své zanícené vaječníky, zatímco nepřetržitá hudba nalévá jed do pórů, otravuje mysl, otevírá stavidla.

Elektrický náboj chtíče tu v potu a odporném zápachu parfémů a deodorantů visí jako fata morgána.

Procházel jsem se tam a zpátky podél řady mandlových tyčinek Hershey, vyrovnaných jako ingoty, a otíral se o smečku. Tisíce úsměvů prší ze všech stran. Pozvedl jsem obličej, jako bych se snažil zachytit pár kapek rosy unášených vánkem. Úsměvy, úsměvy.

Jako by nebylo života ani smrti, závodu zpět do dělohy a zase nazpátek. Třepotání a šustění, kafr a čevabčiči, olej Omega křídla naplno roztažená, údy obnažené k doteku, vlhké dlaně, lesknoucí se čela, rozpraskané rty, vyplazené jazyky, zuby blýskavé jako z reklamy, oči jasné, těkavé, svlékající donaha pronikavé, vlezlé oči, některé hledající zlato, jiné šoustání, jiné vražedné, ale všechny jasné, bezostyšně, nevinně jasné jako rudý chřtán lví a předstírající, ano, předstírající, že je sobotní odpoledne, podlaha jako každá jiná, kunda jako kunda, není prachů, není šuků, kup si mě, vem si mě, zmáčkni mě, vše je dobré v Itchigumi, nešlap po mně, není to teplé, ano, to se mi líbí, to se mi opravdu líbí, ještě mě kousni, ještě, silněji, silněji.

Spřádání a rozpřádání, přeměřování - výška, váha, textura - tření loktů o sebe, přeměřování prsou, zadků, pasů, studium účesů, nosů, postojů, lačná ústa pootevřená, zavírání ostatních spřádání, krok-sun-krok, strkání, tření, a všude moře tváří, moře těl vyřezaných šavlovými záseky světla - a celá ta horda je slepena dohromady jako jeden obrovský terpsychorejský kus sekané. A nad tímto horkým konglomerátem masa víří jako v díži omáčka z žesťů, kvílení trombónů, kopulujících saxofonů, pronikavých trumpet - všechno jako tekutý oheň zasahující žlázy.

Po stranách stojí jako žízniví strážci obrovské tanky s oranžádou, limonádou, sodovkou, coca-colou, zázvorovým pivem, oslím mlékem a šťávou z divokých sasanek. Nad tím téměř neslyšitelný šum ventilátorů, vysávajících kyselý, čpavý odér masa a parfémů a předávajících ho dál nad hlavy pádícího davu na ulici.

Najdi někoho! Na to jediné jsem byl schopen myslet. Ale koho?

Kroužil jsem kolem, ale nic mi nebylo dobré. Některé byly nádherné, rajcovní - jako prdelky. Ale já chtěl něco víc. Byl to bazar, bazar těl - proč si jedno nevzít a nevyzkoušet? Většina přítomných měla prázdný pohled odpovídající jejich prázdným duším. A jak by ne, když se den co den dotýkali jen zboží, peněz, značek, knoflíků, nádobí, dodacích listů?

Měli snad mít i nějakou osobnost? Některé holky jako hladoví ptáci ve větvích měly nepopsatelný pohled vraků zmítaných bouří - ani coury, ani kurvy, ani holky z obchoďáku, ani grizetky. Některé stály jako povadlé květiny nebo jako láhve zabalené do vlhkých ručníků. Některé, čisté jako svlačec, vypadaly, jako by doufaly, že budou znásilněny, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 62

ale že jim přitom nebude ublíženo. Ta správná živá návnada byla na parketu - natřásaly se, kroutily se a jejich výmluvné hýždě zářily jako moiré.

V rohu za pokladnou postávaly hostesky. Zářivé a svěží, jako by právě vylezly z vany. Všechny krásně načesané, krásně oblečené.

Čekaly, až si je někdo koupí, a budou-li mít štěstí, objedná jim víno a večeři. Čekaly na toho pravého - na otupělého milionáře, který jim může v okamžiku poblouznění nabídnout sňatek.

Opíral jsem se o zábradlí a chladně si je prohlížel. Kdybychom byli teď v Yoshiwaře při pohledu jejich směrem by se začaly obnažovat, dělat obscénní gesta, volat na vás obhroublým hlasem.

Ale v Itchigumi to chodí jinak, tady si máte velmi zdvořile a upřímně utrhnout kytičku podle vlastního výběru, odvést ji doprostřed parketu, zaplatit, vrkat, ochutnávat, hltat, natřásat se, svíjet se, koupit další tance, koupit dívce něco k pití, správně mluvit, přijít zase za týden, vybrat si jiný křehký kvítek, pěkně poděkovat, dobrou noc.

Hudba na okamžik utichla a tanečníci roztáli jako sněhové vločky.

Dívka ve žlutých šatech se plouží zpět do kotce otrokyň. Vypadá jako Kubánka. Menší, dobře stavěná a s ústy, která vypadají nenasytně.

Chvíli čekám, aby se mohla osušit, pak vyrážím. Může jí být osmnáct, a jako by právě přišla z džungle. Eben a slonovina. Její pozdrav je vřelý a přirozený - žádný nacvičený úsměv, žádná chodící pokladnička. Je tady nová, dozvídám se, a je z Kuby. (To je přece báječné!) Zkrátka nevadí jí, když ji někdo osahává, oslintává et cetera. Pořád ještě směšuje potěšení s obchodem.

Jsme zatlačeni doprostřed parketu, kde zůstáváme, a ovíjíme se jako housenky. Dohlížitel, který dbá na dobré chování v sále, spí, světla sotva svítí, hudba se táhne jako najatá kurva od chromozómu k chromozómu. Přichází orgasmus a dívka se odtahuje v obavě, abych jí nepotřísnil šaty.

Zpátky na barikádě jsem se roztřásl jako list. Jediné, co jsem byl schopen vnímat, byla kunda, kunda, kunda. Nemělo smysl dál tancovat. Znovu příští sobotu. Proč ne?

A přesně to jsem udělal. A tu další jsem narazil v boxu otrokyň na novicku. Měla nádherné tělo, nádhernou tvář, sem tam flíček jako antická socha. Vzrušovala mě. Byla o něco inteligentnější než ty ostatní, což nemohlo uškodit, a nebyla tak na prachy. Což je něco výjimečného.

Když měla volno, bral jsem ji do kina nebo do levné tančírny v jiné čtvrti, nezáleželo jí na tom, kam jsme šli. Stačilo vzít nějaký alkohol a byla spokojená. Ne že by se chtěla za každou cenu namazat, to ne jenom měla za to, že pak jde všechno líp.

Byla to venkovská holka ze severu.

V její přítomnosti jsem se cítil naprosto uvolněně. Snadno se rozesmála a pobavilo ji leccos. Když jsem ji vyprovázel domů - bydlela v penziónu - zůstávali jsme na chodbě a dělali jsme to, jak nejlépe jsme uměli. Bylo to k zbláznění, se všemi těmi nocležníky chodícími celou noc sem a tam.

Občas když jsem od ní odcházel, jsem si kladl otázku, jak to přijde, že mě nikdy nezaujme takový jednoduchý, bezproblémový typ. Proč mě přitahují jenom ty složité povahy? Tahle holka neměla ani špetku ambicí, nic ji netrápilo, o nic se nestarala.

Nedělala si dokonce ani starosti s tím, že by se “chytla”.

(Nejspíš to dobře uměla s jehlou.) Nebylo ovšem tak těžké přijít na to, že jsem imunní proto, že se začnu pokaždé hned nudit. Každopádně nehrozilo žádné nebezpečí, že bych to s ní začal myslet jakkoli vážně. Koneckonců jsem byl také nocležník, a to takový, který nemá dvakrát daleko k tomu, aby chodil své domácí na drobné.

Už jsem řekl, že tahle noční muška měla nádherný zevnějšek. Je to pravda. Plné tvary, ale přitom byla pružná, hbitá a hladká jako tuleň. Stačilo přejet rukou po jejím zadečku a zapomněl jsem na všechny své problémy, na Nietzscheho, Stirnera i na Bakunina.

Její obličej možná nebyl přímo krásný, ale byl atraktivní a zajímavý. Nos měla možná o trošku delší a maličko silnější, ale ladil s její osobností, hodil se k té její laškovné kundičce.

Jakmile jsem však začal srovnávat její tělo s Moniným, pochopil jsem, že to nemá smysl. Ať byly její krev a maso sebelepší, zůstávaly stále jen krví a masem. Nebylo v ní víc, než co člověk viděl, čeho se mohl dotknout a co cítil.

Mona byla něco naprosto jiného. Každý kousek Monina těla ve mně dokázal zažehnout požár.

Její osobnost byla ukryta zrovna tak v její levé kozičce jako v pravém malíčku u nohy. Její tělo promlouvalo každým svým centimetrem, z každého úhlu. A přitom ani její tělo nebylo dokonalé. Bylo to však tělo melodické a provokativní.

Odráželo její nálady. Nemusela jím nijak kroutit nebo vlnit - docela stačilo, aby v něm prostě byla - aby byla jím.

Potom bylo na Monině těle zajímavé ještě to, že procházelo neustálými změnami. Jak dobře si vzpomínám na ty dny, kdy jsme bydleli s doktorem a jeho rodinou v Bronxu, kde jsme se spolu vždycky sprchovali, vzájemně se mydlili, objímali, šoustali ze všech sil - pod sprchou - zatímco švábi mašírovali po zdech nahoru a dolů jako armády při manévrech. Tehdy scházel jejímu tělu, přestože jsem je miloval, pevný tvar. Kolem boků jí visely záhyby kůže, ňadra povadlá, zadek byl příliš plochý, příliš chlapecký. A přesto totéž tělo, když se navléklo do švýcarských puntíkovaných polkových šatů, mělo veškerý šarm a kouzlo subrety.

Krk byl plný. Říkal jsem mu sloupový krk. Hodil se k sytému, temnému vibrujícímu hlasu, který z něj vycházel. Během měsíců a let naší známosti prošlo její tělo nesčetnými změnami. Někdy bylo pevné, útlé, napjaté, až příliš pevné a příliš štíhlé. A pak zase změna - pokaždé odrážející její vnitřní přerod, její kolísání, její nálady, touhy a zklamání. Ale vždycky bylo provokativní a plné života, žádoucí, pulzující láskou, něhou, vášní. Každý den jako by hovořilo jiným jazykem.

Jakou moc tedy může mít nějaké jiné tělo? Jenom chabou, přechodnou. Našel jsem to tělo. Jiné jsem nepotřeboval.

Jiné mě nikdy nemohlo uspokojit. Ne, tento laškovný druh nebyl pro mne.

Člověk takovým tělem pronikl jako nůž do krabice. A já toužil po nedotknutelném, prchavém. (Po těkavém baziliškovi, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 63

jak jsem tomu říkal.) Po prchavém a zároveň nenasytném. Po těle, jaké měla Mona. Čím více se ho člověk zmocňoval, tím se stával posedlejším.

Toužil jsem po těle, které s sebou nese všechny rány Egypta - a jeho divy i kouzla.

Zkusil jsem jinou tančírnu. Všechno bylo dokonalé - hudba, světla, děvčata, dokonce i ventilátory, ale ještě nikdy jsem necítil větší samotu a stesk. Ze zoufalství jsem tančil s jednou po druhé. Všechny byly vstřícné, vnadné, přítulné, hebké, všechny ladné, půvabné, saténové a snědé, ale zoufalství se mě zmocňovalo víc a víc, až mě zalehlo. Jak se odpoledne vleklo, svazoval mě pocit hnusu. Především mě dráždila hudba. Kolikrát už jsem slyšel tyto omšelé, prázdné, skrz naskrz idiotské melodie s jejich texty o lásce, ze kterých mi bylo na blití! Žvásty výrostků a ztrápenců, kteří neměli ani potuchy o soužení lásky.

“Nedochůdčata,” říkal jsem si v duchu. Hudba embryí pro embrya.

Sráč brodící se sračkami ke své milované. Kňoural kňourající nad ztrátou té jediné a tonoucí ve vlastních chcankách.

Romance o kopulaci fialky s blatouchem. Miluji tě! napsáno na prvotřídním hebkém savém toaletním papíře, hlazeném tisíci extrajemnými hřebínky. Verše zplozené pomatenými pederasty; lyrika Bílku a jeho druhů. Fuj!

Když jsem odtamtud prchal, myslel jsem na desky s africkou hudbou, které jsem kdysi měl. Na tlukot krve, vytrvalý a strhující, který dával té hudbě život. Jediný monotónní, tepající rytmus sexu - ale jak osvěžující, ryzí, nevinný!

Byl jsem v takovém stavu, že jsem měl sto chutí vytáhnout ptáka - přímo tady, na Broadwayi, a zčerstva si ho vyhonit. Jen si představte sexuálního maniaka, jak vytahuje čuráka - v sobotu odpoledne! - přímo před vchodem do automatu!

Vzteky bez sebe jsem zapadl do Central Parku a mrštil sebou na trávu, prachy v prachu, co dál? Taneční mánie -

pořád ještě jsem na to myslel. Bez ustání jsem v duchu bral po dvou ty schody k pokladně, kde seděl Řek a kasíroval.

(“Ano, za chvíli přijde; jen pojďte dál a zatím si zatančete s jinou.”) Často vůbec nepřišla, v koutě fidlali ostošest barevní muzikanti, den za dnem, bez přestávky, pot se z nich lil, funěli, poulili oči. Ani jim nebylo do smíchu, ani holkám, přestože se někdy udělaly do kalhotek. Člověk musel být cvok, aby vedl takový podnik.

Poddal jsem se pocitu blažené malátnosti, zvolna jsem zavíral oči, když naráz, bůhví kde se tady vzala, usedla na malou vyvýšeninu hned nade mnou krásná mladá žena. Možná si ani neuvědomila, že tak, jak sedí, mi odhaluje úplně všechno. Možná jí to bylo jedno. Možná to byl její způsob vyzývavého úsměvu či laškovného mrknutí. Nebylo na ní ale nic nestydatého či vulgárního, připadala mi jako nějaká křehká, éterická bytost, která se snesla na zem, aby si odpočinula.

Byla natolik netečná k mé přítomnosti, tak klidná, tak pohroužena do vlastního snění, že jsem zavřel oči a usnul, jakkoli se to zdá nemožné. Vzápětí jsem si uvědomil, že už nejsem na této zemi. Ve snu jsem si pomalu zvykal na onen svět. Nejzajímavější na tom všem bylo, že vše, co se mi zachtělo udělat, mohl jsem učinit bez sebemenší námahy.

Dostal-li jsem chuť se proběhnout - rychle či pomalu - učinil jsem tak, aniž jsem se zadýchal. Umanul-li jsem si přeskočit jezero či horu, prostě jsem je přeskočil. Když se mi chtělo létat, létal jsem. Nic obtížného; a tak to bylo se vším, čeho se mi zachtělo.

Po čase jsem si uvědomil, že nejsem sám. Někdo mi byl po boku jako stín a pohyboval se se stejnou lehkostí a samozřejmostí jako já. Nejspíš můj anděl strážný. Přestože jsem nepotkával nic, co by se podobalo pozemským bytostem, neustále jsem s někým hovořil, opět zcela nenuceně, s kýmkoli, kdo se mi připletl do cesty.

Bylo-li to zvíře, rozmlouval jsem se zvířetem. Byl-li to kámen, povídal jsem si s kamenem. Jednalo-li se o strom, debatoval jsem se stromem. Tento dar jazyka jsem přičítal na vrub bytosti, která mě provázela.

Ale do jaké říše mě vyprovázela? A k jakému konci?

Pomalu jsem si začal uvědomovat, že krvácím, vlastně jsem byl jedna velká rána od hlavy k patě. Tehdy se mě zmocnil strach a ztratil jsem vědomí. Když jsem opět otevřel oči, spatřil jsem k svému úžasu Bytost, jež mě provázela, jak něžně ošetřuje má zranění a potírá mé tělo olejem. Byl jsem snad na prahu smrti?

Skláněl se to nade mnou anděl milosrdenství, nebo jsem překročil Velký Předěl?

Naléhavě jsem se zadíval do očí své Utěšitelky. Poklidný účastný pohled, který prozařoval její tvář, mě uklidnil.

Přestalo mě zajímat, zda jsem stále ještě na tomto světě, či nikoli. Celou mou bytost zaplavil pocit míru a já jsem opět zavřel oči. Do mých údů začala pomalu, ale vytrvale proudit nová síla. Až na nepřirozený pocit prázdnoty v krajině srdeční jsem se cítil zcela osvěžený.

Pak jsem otevřel oči a zjistil, že jsem sám, ale nikoli opuštěný či osamělý. Instinktivně jsem si položil ruku na srdce, ke svému zděšení jsem nahmatal prázdnou díru. Díru, ze které se řinula krev. “Tedy jsem mrtev,” zamumlal jsem. Přesto jsem tomu nemohl uvěřit.

V tomto zvláštním okamžiku smrti nesmrti se otevřely brány paměti dokořán a já jsem zíral koridorem času na to, co smí člověk spatřit až ve chvíli, kdy se chystá vypustit duši: viděl jsem každou fázi a každý okamžik žalostné slabosti vraku, kterým jsem byl, onoho hulváta, který se tak bláhově a s takovým vypětím snažil chránit své nanicovaté srdíčko.

Viděl jsem nyní, že mé srdce nikdo nezlomil, jak jsem si myslel, nýbrž že se scvrklo na velikost pouhého nic, jelikož bylo paralyzováno strachem. Viděl jsem, že žalostné rány, které mě stáhly dolů, jsem všechny inkasoval díky své nesmyslné snaze ochránit své otřesené srdce.

Jemu samotnému se přitom nic nestalo, pouze zakrnělo zahálením.

A nyní bylo toto srdce pryč, bylo mi nepochybně odebráno andělem milosrdenství. Byl jsem uzdraven a vyspraven natolik, abych ve smrti mohl žít tak, jak jsem nikdy nežil za svého života. Nebyl jsem už zranitelný. K čemu tu bylo zapotřebí srdce?

Ležel jsem ztuhlý a veškerá síla se mi vrátila, nesmírnost mého osudu na mě dolehla jako balvan. Pocit totální prázdnoty existence mne ochromil. Dosáhl jsem nezranitelnosti, ta byla teď napořád má, ale život - pokud se jednalo o život - pozbyl jakéhokoli významu. Rty se mi pohnuly jako při modlitbě, ale potřeba vyjádřit žal mě zradila, ztratil jsem ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 64

schopnost komunikovat - dokonce i se Stvořitelem.

Znovu se mi zjevil anděl. V jeho sepjatých dlaních spočívala jako v kalichu ubohá, seschlá napodobenina mého srdce. Anděl na mě upřel pohled plný soucitu, načež nafoukl onen mrtvolný ostatek tak, že se znovu naplnil krví a začal v jeho dlaních pulzovat jako živé lidské srdce.

Vrátil pak srdce na jeho místo a pohnul rty, jako by mi žehnal.

Neozval se však žádný zvuk. Mé prohřešky mi byly odpuštěny. Byl jsem zproštěn všech svých hříchů. Opět jsem byl volný, opět jsem se mohl hřát v žáru duše. A v onom okamžiku jsem pochopil, abych už nikdy, nikdy nezapomněl, že je to srdce, které vládne, spojuje a chrání. A také že toto srdce nikdy nezahyne, protože je v jiných, mocnějších rukou.

Jaká radost se mě v té chvíli zmocnila, naprostá a absolutní důvěra!

Jako naveskrz nová bytost jsem vyskočil a rozpřáhl jsem paže, abych obejmul svět. Nic se nezměnilo; byl to tentýž svět, jaký jsem znal. Nyní jsem ho však viděl novýma očima. Už jsem z něj netoužil uniknout, nechtěl jsem léčit jeho neduhy nebo ho nějakým způsobem měnit. Byl jsem ho plný a byl jsem s ním v souladu.

Přešel jsem údolí smrti. Už jsem se nestyděl být člověkem - člověkem skrz naskrz.

Našel jsem své místo, poznal jsem, kam patřím. Mé místo bylo na světě, uprostřed smrti a zkázy. Za společníky jsem měl slunce, měsíc a hvězdy. Srdce, vyčištěné od nepravostí, se zbavilo strachu; nyní sálalo touhou dát se prvnímu zájemci. Opravdu, měl jsem pocit, že jsem jedno velké srdce, srdce, které nelze už víckrát zlomit ani zranit, jelikož je už navždy neodlučitelně spjato s tím, kdo mu dopřál zrození.

A tak zatímco jsem kráčel dál do lůna světa plného zmatků a paniky, křičel jsem z plných plic: “Chyťte se za srdce, ó bratři a sestry! Chyťte se za srdce!”

KAPITOLA(12)

Když jsem v pondělí ráno dorazil do práce, našel jsem na svém stole telegram. Stálo v něm černé na bílém, že Mona připluje v úterý a že ji mám čekat v přístavu.

Tonymu jsem nic neřekl, pokládal by to za pohromu. Četl jsem si zprávu znovu a znovu; připadalo mi to neuvěřitelné.

Trvalo mi několik hodin, než jsem se sebral. Když jsem odcházel z úřadu, ještě jednou jsem si telegram přečetl, jestli jsem to náhodou špatně nepochopil. Ne, v úterý měla přijet. Byla to pravda. Ano, toto úterý. Ani příští ani minulé. Toto úterý, neuvěřitelné.

Nejdřív ze všeho bylo třeba najít nové místo k bydlení. Nějaký útulný pokojík kdekoli, ne příliš drahý. To znamenalo, že si budu muset znovu vypůjčit. Ale od koho? Rozhodně ne od Tonyho.

Rodiče ta novina příliš nepotěšila, matka jenom poznamenala:

“Doufám, že teď, když tu bude, se zase nevykašleš na práci.”

V úterý jsem byl v přístavišti o hodinu dřív. Mona měla připlout na jednom z německých parníků. Loď přistála s menším zpožděním, cestující vystoupili, zavazadla zmizela z dohledu, ale nikde ani stopy po Moně či Stázce. V panice jsem běžel do cestovní kanceláře, abych se podíval na seznam cestujících. Její jméno tam nebylo, ani Stázčino.

Vrátil jsem se do pokojíku, který jsem si pronajal. Srdce jsem měl těžké jako z olova. Mohla mi přece poslat další telegram.

Tohle bylo kruté, šíleně kruté.

Druhý den ráno mi do práce zavolali z telegrafní stanice, prý pro mě mají telegram. “Přečtěte mi ho!” houkl jsem do sluchátka. (Na co ti pitomci čekali?) Zpráva: “Připluji v sobotu na Berengarii. S láskou.”

Tentokrát se nejednalo o žádnou blamáž. Díval jsem se na ni, jak vystupuje z lodi. Ona, ona. Ještě krásnější než kdy jindy. Kromě malého kufru měla ještě cestovní brašnu a krabici na klobouky plnou věcí. Ale kde je Stázka?

Stázka byla stále ještě v Paříži, těžko říct, kdy se vrátí.

Báječné! pomyslel jsem si. Víc jsem vědět nepotřeboval.

V taxíku jsem jí řekl o pronajatém pokojíku, zdálo se, že ji to potěšilo. “Později si najdeme něco lepšího,” podotkla.

(“Ježíši, ne!” pomyslel jsem si. “K čemu něco lepšího?”) Umíral jsem touhou položit jí tisíce otázek, ale ovládl jsem se, dokonce jsem se ani nezeptal, proč na poslední chvíli změnila loď. Co záleželo na tom, co se stalo před měsícem, včera, před pěti lety? Byla zpátky - a to stačilo.

Nebylo třeba se na nic ptát, Mona přímo překypovala zážitky.

Musel jsem ji poprosit, aby zpomalila a nevychrlila to ze sebe všechno najednou. “Nech taky něco na jindy,” řekl jsem.

Doma se začala hrabat v kufru - přivezla spoustu dárků včetně obrázků, rytin, uměleckých katalogů - ale já už to nemohl vydržet, abych se s ní nepomiloval. Vlítli jsme na to uprostřed papírů, knih, obrazů, šatů, bot a kdoví čeho ještě.

Ale ani tohle přerušení nedokázalo zpomalit proud její výmluvnosti, měla toho tolik co vyprávět. Mým uším to znělo jako pomatené brebtání.

“Řekni mi jednu věc,” přerušil jsem ji rázně. “Seš si jistá, že by se mi tam líbilo?”

Její tvář získala naprosto extatický výraz: “Líbilo? Vale, tam je to přesně takové, jak jsi o tom celý život snil. Patříš tam mnohem víc než já. Je tam všechno, co hledáš a nemůžeš tady najít. Všechno.”

A pustila se do toho nanovo - jména ulic, jak vypadají, malé, křivolaké, aleje, pasáže, okouzlující malá náměstíčka, velké a široké bulváry, tržiště, masné krámy, stánky s knihami, mosty, policajti na kolech, kavárny, kabarety, parky, fontány, dokonce i záchodky. Dál a dál, jako z Bedekra. Mně nezbylo než valit oči, potřásat hlavou, tleskat. “Je-li to jen z poloviny pravda,” uvažoval jsem, “pak to musí být báječné.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 65

Zazníval v tom všem jediný falešný tón: francouzské ženy. Nejsou prý ani trochu hezké. Ano, jsou atraktivní, ale žádné krásky.

Rozhodně prý se nevyrovnají americkým ženám. Muži jsou naopak zajímaví, plní života, i když často neodbytní. Prý si budu s Francouzi určitě rozumět, přestože ona doufá, že si neosvojím jejich zvyky ve vztahu k ženám. Podle Mony zastávali Francouzi “středověký” postoj. Muž prý má právo zbít ženu třeba na veřejnosti. “Je to hrozná podívaná,”

zvolala. “Nikdo se do toho neodváží vložit, dokonce i poldové si radši hledí svého.”

Tuto poznámku jsem ovšem vzal s rezervou jako ženský pohled na věc. A co se amerických krásek týče, ať si je Amerika nechá, mě nikdy nezajímaly.

“Musíme se tam vrátit,” řekla, jako by zapomněla, že jsme tam nebyli spolu. “Jedině tam na tebe čeká život, Vale.

Budeš tam psát, za to ti ručím. I kdybychom padali hlady. Tam to vypadá, jako by nikdo neměl peníze. A přesto to zvládají - jak, to nevím.

Každopádně tam není žádná hanba být na mizině. Tady je to něco hrozného. Tam je to no, dalo by se říct, až romantické. Ale my nebudeme strádat, až se tam vrátíme. Teď musíme tvrdě pracovat, šetřit, takže nám zabere přinejmenším tři roky, než se tam budeme moci vypravit.”

Bylo příjemné slyšet ji mluvit s takovým zápalem “o práci”. Den nato, v neděli, jsme strávili veškerý čas procházkami a povídáním. Nic než samé plány do budoucna. Abychom ušetřili, rozhodla se Mona najít nějaké místo, kde bychom mohli vařit. Něco víc domáckého než byla místnost s vchodem přímo z chodby, kterou jsem pronajal. “Místo, kde budeš moci pracovat,” řekla.

Celé mi to bylo až příliš povědomé. Jen ji nech, ať si dělá, co chce, říkal jsem si v duchu. Stejně by si prosadila svou.

“Ta tvoje práce, to musí být příšerná nuda,” poznamenala.

“Není to tak zlé.” Věděl jsem, co bude následovat.

“Doufám, že tam nehodláš zůstat věčně?”

“Ne, zlato, brzy se znovu pustím do psaní.”

“Tam to lidi zvládají daleko lépe než tady,” řekla. “A vystačí s málem. Když je někdo malíř, maluje. Kdo je spisovatel, píše. Nikdo nečeká na nějaké lepší časy.” Odmlčela se, poněvadž ode mě zřejmě očekávala nějakou skeptickou poznámku. “Já vím, Vale,” pokračovala po chvíli změněným hlasem. “Já vím, že nemáš rád, když dělám věci, které je třeba dělat, abychom dosáhli svého. Ale ty nemůžeš současně pracovat i psát, to je jasné. Pokud se má někdo obětovat, budu to já. A říkám ti rovnou, nechápu to jako oběť. Já žiju jen proto, abych tě viděla dělat, co máš rád.

Musíš mi věřit. Věřit, že dělám to, co je pro tebe nejlepší. Jakmile se dostaneme do Evropy, bude všechno jinak, vyrosteš tam, vím to.

Tady vedeme takový mizerný, nudný život. Uvědomuješ si, Vale, že nemáš skoro žádného přítele, kterého bys opravdu potřeboval občas vidět? To ti nic neříká? Tam stačí posadit se do kavárny a noví přátelé k tobě přicházejí sami, a všichni navíc mluví tvým jazykem. Z tvých zdejších přátel tak mluví jedině Ulric, pro ostatní jsi jenom šašek.

Není to snad pravda?”

S tím jsem musel souhlasit. Tento upřímný rozhovor ve mně vzbudil dojem, že ona možná opravdu ví lépe než já, co potřebuji a co ne.

Ještě nikdy předtím jsem nebyl tak dychtivý vyřešit všechny své problémy. Především problém týkající se práce v zaměstnání, problém podívat se zpříma do očí.

Vrátila se pouze s několika centy v kapse. Právě nedostatek peněz ji přinutil změnit na poslední chvíli loď, vysvětlovala. Jistě, měla i další důvody, které se mi snažila podrobně vylíčit, ale byl to takový zmatek, že jsem se v tom nevyznal. Překvapilo mě, že pro nás dokázala téměř okamžitě najít nové bydlení - v jedné z nejkrásnějších brooklynských ulic. Našla přesně to správné místo, zaplatila nájem na měsíc dopředu, pronajala psací stroj, naplnila spižírnu a vůbec toho stihla hrozně moc. Mě jenom zajímalo, kde tak rychle sehnala prachy.

“Na nic se neptej,” odbyla mě. “Až bude třeba, budeme mít ještě víc.”

Vzpomněl jsem si na svou marnou snahu sehnat pár směšných dolarů a na dluhy vůči Tonymu.

“Víš,” řekla, “všichni jsou rádi, že mě zase vidí, a tak mi nedokážou nic odepřít.”

“Všichni” jsem si přeložil jako “někdo”.

Věděl jsem, na co za chvíli dojde. “Vykašli se na tu pitomou práci!”

Bylo to jasné i Tonymu. “Vím, že u nás už dlouho nepobudeš,” řekl mi jednoho dne. “Svým způsobem ti závidím, ale až odejdeš, neztrať se mi z očí. Chyběl bys mi, ty grázle.”

Snažil jsem se mu vyložit, jak jsem mu vděčný za všechno, co pro mě udělal, ale on nad tím mávl rukou. “Udělal bys totéž, kdybys byl na mém místě. Ale teď vážně - hodláš se teď opravdu naplno pustit do psaní? Doufám, že ano, o hrobníky není nouze, ale se spisovateli je to jinak, co?”

Neuplynul ani týden a já se s Tonym rozžehnal, tehdy jsem ho viděl naposledy. Své dluhy jsem mu sice nakonec splatil, ale po směšných částkách. Ostatní, kterým jsem dlužil, se dočkali až za nějakých patnáct dvacet let. Někteří umřeli dřív, než na ně přišla řada. Takový je život - “univerzita života”, jak tomu říkal Gorkij.

Naše nové bydlení bylo božské, měli jsme celou jednu polovinu druhého poschodí ve staré kamenné vile s veškerým vybavením včetně měkkých koberců, tlustých vlněných dek, ledničky, vany, sprchy, obrovské spíže, elektrického sporáku a tak dále. Patřilo to volnomyšlenkářské židovce zapálené pro umění. Mít u sebe spisovatele a herečku - jak nás uvedla Mona - byl pro ni dvojnásobný triumf. Až do smrti jejího manžela byla učitelkou - se spisovatelskými choutkami. Životní pojistka jejího manžela jí umožnila přestat s učením a ona doufala, že se co nevidět pustí do vlastního psaní. Možná bych jí mohl dát pár cenných rad - když budu mít čas, samozřejmě.

Nová situace byla skvělá po všech stránkách. Jak dlouho nám to vydrží? Tato otázka mi ustavičně vířila v hlavě. Víc než cokoli jiného mi dělalo dobře sledovat Monu, jak se každý den vrací odpoledne domů s plnou nákupní taškou. Byla ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 66

skutečně jako vyměněná, vzala si zástěru a už vařila večeři. Dokonalý obrázek šťastně provdané ženy. A zatímco se připravovalo jídlo, vyhrával nám zbrusu nový fonograf líbezné melodie - pokaždé něco exotického, co bych si sám nikdy nebyl schopen koupit. Po večeři nějaký výborný likér a káva, tu a tam kino nebo místo kina procházka po naší aristokratické čtvrti. Indiánské léto v pravém smyslu toho slova.

A když mi tedy jednoho dne sebevědomě líčila, jak se do ní zakoukal prachatý starý páprda, který uvěřil, že je spisovatelka, poslouchal jsem trpělivě a bez nejmenšího projevu nevole či rozmrzelosti.

Příčina tohoto prudkého uvolnění sebedůvěry vyšla brzy najevo.

Kdyby mohla dokázat svému novému ctiteli - jak báječně uměla toto substantivum obměňovat! - že je schopna napsat knihu, třeba román, dohlédl by na to, aby vyšla. Navíc se nabídl, že jí bude každý týden vyplácet tučné stipendium, zatímco ona bude psát.

Očekával pochopitelně, že mu bude umožněno nahlédnout každý týden do několika stránek. Poctivé jednání, nebo ne?

“A to není zdaleka všechno, Vale, ale zbytek ti povím později, jakmile se pustíš do té knihy. Nejraději bych ti to vyklopila všechno hned, ale musíš mi věřit. Co ty na to?”

Byl jsem příliš překvapen, než abych si cokoli myslel.

“Dokážeš to? Uděláš to?”

“Mohu se pokusit, ale.”

“Ale co, Vale?”

“Copak on hned nepozná, že to psal mužský, a ne ženská?”

“Ne, Vale, nepozná!” následovala pohotová odpověď.

“Jak to víš? Jak si můžeš být tak jistá?”

“Protože jsem si ho už vyzkoušela, přečetl si něco z tvých věcí - vydávala jsem je pochopitelně za svoje - a on neměl ani stín podezření.”

“A tááák, hmmm, neztrácelas čas, že?”

“Jestli chceš něco vědět, hrozně ho to zaujalo, nechal se slyšet, že mám rozhodně talent. Hned to chtěl ukázat jednomu známému nakladateli, to ti nestačí?”

“Ale román opravdu si myslíš, že zvládnu napsat román?”

“Proč by ne? Ty dokážeš všechno, co si zamaneš. Nemusí to být klasický román. Jediné, o čem se chce přesvědčit, je, jestli mám vytrvalost. Tvrdí, že jsem nestálá, roztěkaná, náladová.”

“Mimochodem,” řekl jsem, “ví, kde bydlíme chci říct bydlíš?”

“Jasně že ne! Myslíš, že jsem blázen? Řekla jsem mu, že bydlím s matkou, která je invalidní.”

“A čím on se živí?”

“Má obchod s kožešinami, myslím.” Po této odpovědi mě napadlo, že by nebylo bez zajímavosti zjistit, jak Mona přišla k této známosti a jak se jí podařilo dostat se za tak krátkou dobu tak daleko. Kdybych se ale zeptal přímo, dostalo by se mi jen vyhýbavých odpovědí.

“Taky hraje na burze,” dodala. “Nejspíš má víc želízek v ohni.”

“Takže on si myslí, že jsi svobodná žena, která žije s invalidní matkou?”

“Řekla jsem mu, že jsem se vdala a pak se rozvedla, a představila jsem se mu uměleckým jménem.”

“Vypadá to, žes to skvěle navlíkla. No, aspoň nebudeš lítat po nocích - nebo snad ano?”

Na to řekla: “Je stejný jako ty, nesnáší Village a ty bohémské nesmysly. Vážně, Vale, je to kulturní člověk.

Přinejmenším je blázen do hudby, kdysi prý hrával na housle.”

“Jo? A jak mu říkáš, tomuhle starému páprdovi?”

“Pop.”

“Pop?”

“Ano, Pop.”

“A kolik mu je asi tak?”

“Och, tak padesát, řekla bych.”

“To tedy není zas tak starý, co?”

“Ne-e, ale je už takový usedlý, vypadá starší.”

“Dobrá,” řekl jsem, rozhodnutý tuhle záležitost uzavřít. “Je to všechno strašně zajímavé. Kdo ví, možná to k něčemu povede. Pojďme se projít, co říkáš?”

“To víš, že jo,” odvětila. “Cokoli budeš chtít.”

Cokoli budeš chtít. Tohle jsem od ní neslyšel už spoustu měsíců.

Copak ji výlet do Evropy opravdu tak změnil? Nebo se tu něco peklo, co se jí zatím dařilo přede mnou tajit? Nehodlal jsem se užírat pochybnostmi. Byla tu ale minulost připomínající všechny ty šrámy. Ale tahle Popova nabídka -

vypadalo to opravdově. A ona do toha šla zjevně kvůli mně, nikoli kvůli sobě. A co na tom, když jí dělalo dobře vydávat se za spisovatelku místo za herečku?

Ne, udělala to, aby mi pomohla v rozjezdu, byl to její způsob řešení problémů.

Jedna věc mi však na celé věci nehrála, dostal jsem se k tomu až později, když mi líčila jeden svůj rozhovor s Popem.

Bavili se o “její práci”. Tenhle chlapík nebyl rozhodně žádný trouba.

Vyptával se, a někdy dost ostře. A ona, jelikož nebyla žádná spisovatelka, neuměla často odpovědět. Když se jí například zeptal: “Proč jsi napsala tohle?” mohla klidně říct: “Nevím.” Ale poněvadž si myslela, že by to měla vědět, pustila se pohotově do úžasného a pracného vysvětlování, na jaké by mohl být mnohý spisovatel hrdý. Popa tyto odpovědi nadchly, koneckonců ani on nebyl spisovatel.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 67

“Pověz mi víc!” řekl jsem.

A tak vyprávěla, přestože většina toho byly nejspíš výmysly, já jenom seděl a válel se smíchy. Jednou mě tak pobavila, že jsem poznamenal: “Jak víš, že bys sama nemohla psát?”

“Ach ne, Vale, kdepak, já nikdy nebudu spisovatelkou, jsem herečka, nic víc.”

“Chceš říct, že pořád jen předstíráš?”

“Chci říct, že nemám žádný opravdový talent.”

“Ale takhle jsi nikdy neuvažovala,” řekl jsem, protože mě její vynucené doznání poněkud zabolelo.

“Ale uvažovala!” odsekla. “Stala jsem se herečkou teda spíš jsem vylezla na jeviště jen abych svým rodičům dokázala, že jsem víc, než si o mně myslí. Ale ve skutečnosti se mi v divadle nelíbilo, měla jsem hrůzu z každé své role.

Připadala jsem si jako podvodník. Když říkám, že jsem herečka, myslím tím, že neustále někoho o něčem přesvědčuji.

Nejsem opravdová herečka - a ty to víš. Copak jsi mě neměl od začátku přečtenou? Prokoukneš vždycky všechno, co je falešné nebo jen předstírané. Někdy se divím, jak to se mnou můžeš vydržet. Opravdu já.”

Bylo zvláštní slyšet od ní tohle. Dokonce i teď, kdy se snažila být upřímná, hrála. Předstírala, že vždycky jen předstírá. Stejně jako tolik žen s histrionským talentem se pokoušela sama sebe umenšit či zveličit, kdykoli přišla řeč na její skutečné já.

Dokázala být přirozená pouze tehdy, když na někoho chtěla udělat dojem. Byl to způsob, kterým odzbrojovala své protivníky.

Co bych za to dal, kdybych mohl na vlastní uši vyslechnout některý z jejích rozhovorů s Popem! Obzvláště některý z těch, které se týkaly psaní. Jejího psaní. Kdo ví? Možná do ní ten starý páprda, jak ho tvrdošíjně titulovala, viděl.

Možná jenom předstíral, že ji zkouší (ohledně psaní), aby pro ni bylo snazší brát od něj peníze, které jí strkal. Možná si myslel, že jelikož jí umožňuje vydělat si tyhle peníze, chrání sám sebe před ztrapněním. Z toho, co jsem slyšel, to byl těžko typ, který by ji otevřeně požádal, aby se stala jeho metresou. Mona mi to nikdy přímo neřekla a občas narážela na to, že ji fyzicky něčím odpuzuje. (Jak jinak to žena může říct?) Ale abych neodbočoval Tím, že lichotil jejímu já - a co mohlo být pro ženu jejího ražení více lichotivé, než být považována za skutečnou umělkyni? - ji možná přiměje, aby přijala roli metresy bez toho, aby ji musel žádat. Z čiré vděčnosti. Žena, jež je skutečně vděčná za pozornost, které se jí dostává, nabídne svoje tělo skoro pokaždé.

Byla tu ovšem také možnost, že systém něco za něco mezi nimi funguje od samého počátku.

Podobné úvahy však nijak nenarušovaly náš nově zbudovaný vztah.

Je úžasné, kam až se může mysl odvážit, a nepoškodit tím ducha, když je všechno v pořádku.

Líbily se mi naše procházky po večeři, byly v našem soužití něčím úplně novým. Pěkně jsme si při nich povídali.

Pomohla i skutečnost, že jsme měli dostatek peněz; umožnilo nám to bavit se o jiných věcech než o našich pochmurných vyhlídkách. Okolní ulice byly široké, elegantní, vznosné. Půvabně chátrající stará sídla dřímala v prachu zašlých věků, a ještě se nad nimi stále vznášel opar velkoleposti. Před některými z nich stáli železní černoši - připomínka starých časů.

Příjezdové cesty vedly ve stínu stromů s bohatými korunami, upravené a pečlivě udržované trávníky zářily jiskřivou zelení. A především byly tyto ulice ponořeny do strnulého klidu, zaslechli jste i kroky na jejich druhém konci.

Vládla zde atmosféra, která přímo sváděla k psaní. Z našich oken jsem se mohl dívat na krásnou zahradu, které vévodily dva obrovské stromy. Skrz okna doléhala do pokoje krásná hudba. Tu a tam jsem rozpoznal zpěváka -

zpravidla Sirotu nebo Rosenblatta, neboť naše domácí brzy zjistila, že mám rád synagogální hudbu.

Občas u nás zaklepala, aby mi nabídla kousek domácího koláče nebo štrůdlu, a pokaždé se dlouze zahleděla na můj psací stůl plný papírů a knih a zase odběhla. Skoro se až zdálo, že je vděčná za to, že mohla nahlédnout do spisovatelovy pracovny.

Při jedné z našich večerních procházek jsme se zastavili u krámku, kde prodávali zmrzlinu a limonády, abychom si koupili cigarety. Byl to starý podnik, který patřil židovské rodině.

Sotva jsme vstoupili, hned se mi tam zalíbilo. Uvnitř totiž vládla ta omšelá, ospalá atmosféra malých obchůdků, které jsem tak rád navštěvoval jako kluk, když jsem slídil po čokoládové zmrzlině nebo sáčku španělských buráků. Majitel krámu seděl v tmavém rohu místnosti u stolu a hrál šachy se svým přítelem.

Způsob, jakým se skláněli nad šachovnicí, mi připomněl slavné obrazy, především ten s hráči karet od Cézanna. Silný muž s šedivými vlasy a čepicí naraženou do čela pokračoval ve studiu šachovnice, zatímco nás majitel obsluhoval.

Koupili jsme cigarety, načež jsme se rozhodli, že si dáme i trošku zmrzliny.

“Nenechte se zdržovat od hry,” řekl jsem, když nás obsloužil.

“Vím, jaké to je, když vás někdo vytrhne od šachů.”

“Taky hrajete?”

“Ano, ale nevalně. Strávil jsem nicméně nad šachy nejednu noc.”

Pak jsem, přestože jsem neměl v úmyslu dále ho odvádět od hry, utrousil několik poznámek o Druhé Avenue, o tamním šachovém klubu, kam jsem svého času chodíval, o Café Royal a tak dále.

Muž s čepicí teď vstal a přistoupil blíž k nám. Ze způsobu, jakým nás přivítal, jsem pochopil, že nás považuje za Židy.

Měl jsem z toho příjemný pocit.

“Takže vy taky hrajete šachy?” řekl. “To je skvělé, proč se nepřidáte?”

“Dnes ne,” odvětil jsem. “Šli jsme se jen trochu nadýchat čerstvého vzduchu.”

“Bydlíte v této čtvrti?”

“Hned za rohem,” řekl jsem a dal mu naši adresu.

“Ale to je přece dům paní Skolské,” řekl. “Dobře ji znám, mám nedaleko obchod s pánskou galanterií - na Myrtle Avenue. Zastavte se někdy.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 68

Nato napřáhl ruku a řekl: “Jmenuji se Essen, Sid Essen.” Pak podal ruku Moně.

Představili jsme se a on si s námi potřásl rukou, zdálo se, že ho seznámení těší. “Vy nejste Žid, že?” řekl.

“Ne,” řekl jsem. “Ale často mě za něj pokládají.”

“Ale vaše žena, ta je Židovka, viďte?” pozorně pohlédl na Monu.

“Ne,” řekl jsem. “Je částečně romského, částečně rumunského původu, pochází z Bukoviny.”

“Báječné!” zvolal. “Abe, kde máš ty doutníky? Podej přece krabici panu Millerovi.” Obrátil se k Moně. “A co takhle nějaké zákusky pro mladou paní?”

“Vaše šachová partie,” namítl jsem.

“Nechte to být! Jenom tím zabíjíme čas. Je příjemné popovídat si s člověkem, jako jste vy - a s vaší okouzlující ženou.

Je herečka, že?”

Přikývl jsem.

“Hned mi to bylo jasné.”

A tím začal náš rozhovor. Povídali jsme si pak ještě celou hodinu nebo možná i déle. Essena nejspíš nejvíc ze všeho mátl můj zápal pro všechno židovské. Musel jsem slíbit, že ho brzy navštívím v jeho krámku, prý si zahrajeme šachy, pokud budu mít zájem.

Vysvětloval, že to tam začíná pomalu vypadat jako v márnici, nebylo mu jasné, proč svůj obchod ještě nezavřel, zůstalo mu už jen pár zákazníků. Když jsme se loučili, zeptal se nás, jestli bychom mu prokázali tu čest a navštívili jeho rodinu. “Vždyť jsme skoro sousedé,” řekl.

“Máme nového přítele,” poznamenal jsem, když jsme se s Monou ploužili domů.

“Je do tebe celý pryč, to bylo vidět,” řekla Mona.

“Vypadal jako pes, který touží, aby ho někdo pohladil, že?”

“Nejspíš to bude velmi osamělý člověk.”

“Nemluvil o tom, že hrál na housle?”

“Ano, copak si nevzpomínáš? Mluvil o tom, že jeho smyčcový kvartet se u něj schází každý týden - nebo scházel.”

“Vlastně ano. Bože, jak ti Židi milují housle!”

“Nejspíš si myslí, Vale, že v sobě máš trošku židovské krve.”

“Možná mám. A kdyby, rozhodně bych se za to nestyděl.”

Rozhostilo se trapné ticho.

“Tak jsem to nemyslel,” řekl jsem nakonec.

“Já vím,” odvětila. “To je v pořádku.”

“A všichni taky umí hrát šachy.” Mluvil jsem vlastně spíš sám pro sebe. “A rádi dávají dárky, všimla sis?”

“Nemohli bychom se bavit o něčem jiném?”

“Samozřejmě! To víš, že ano! Promiň. Prostě mě to vzrušuje, to je vše. Kdykoli narazím na opravdového Žida, mám pocit, jako bych se vrátil domů. Sám nevím proč.”

“To proto, že jsou stejně vřelí a velkorysí jako ty,” řekla.

“Je to proto, že se jedná o starý národ, to si myslím já.”

“Ty patříš, Vale, do jiného světa, nehodíš se do Ameriky. Rozumíš si skvěle se všemi lidmi kromě svých krajanů, jsi odpadlík.”

“A co potom ty? Ty sem taky nepatříš!”

“Já vím,” řekla. “Dobrá, napiš ten román a vypadnem odsud. Je mi jedno, kam mě vezmeš, ale rozhodně se musíš nejdřív podívat do Paříže.”

“Domluveno! Ale chtěl bych navštívit i jiná místa Řím, Budapešť, Madrid, Vídeň, Konstantinopol. Taky bych někdy rád do tvé Bukoviny. A do Ruska - Moskva, Petrohrad, Nižnyj Novgorod. Ech, projít se tak po Něvském prospektu v Dostojevského stopách, to je sen!”

“To všechno může být, Vale. Není důvod, proč bychom nemohli jet, kamkoli se nám zachce kamkoli do světa.”

“To si opravdu myslíš?”

“Já to vím.” Pak náhle vyhrkla: “Kdepak je teď asi Stázka.”

“Ty nevíš?”

“Jasně že nevím. Neozvala se mi, co jsem se vrátila do Ameriky.

Mám takový pocit, že už o ní možná v životě neuslyším.”

“Neboj se. To víš, že o ní uslyšíš. Jednoho dne se tu prostě objeví - jen tak zničehonic.”

“Stal se tam z ní jiný člověk.”

“Jak to myslíš?”

“Nevím přesně. Jiný. Možná normálnější. A jako by ji začal přitahovat určitý typ mužů. Jako ten Rakušan, o kterém jsem ti vyprávěla. Prý byl tak něžný, tak chápavý, tak rozvážný.”

“Myslíš, že spolu něco měli?”

“Kdo ví? Byli spolu pořád, jako by se šíleně milovali.”

“Řeklas jako by, co to znamená?”

Zaváhala a pak plamenně prohlásila: “Žádná žena se nemůže zamilovat do někoho takového! Plazil se před ní, zobal jí z ruky. A jí se to líbilo, možná si tak konečně připadala žensky.”

“To se Stázce nepodobá. Ale nemyslíš si, že se opravdu změnila, že ne?”

“Já nevím, co si mám myslet, Vale. Je mi smutno, toť vše. Cítím, že jsem ztratila výbornou přítelkyni.”

“Nesmysl!” namítl jsem. “Člověk neztrácí přátele tak snadno.”

“Vyčetla mi, že jsem příliš majetnická, příliš.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 69

“Možná jsi byla - ve vztahu k ní.”

“Nikdo ji nechápal lépe než já. Jediné, po čem jsem toužila, bylo vidět ji šťastnou. Šťastnou a svobodnou.”

“To říká každý, kdo je zamilovaný.”

“To bylo víc než láska, Vale. Mnohem víc.”

“Jak může existovat něco většího než láska? Láska je všechno, nebo ne?”

“U žen je to možná trochu jinak. Muži nejsou dostatečně citliví, aby to dokázali pochopit.”

Z obavy, aby se to nevyvinulo v hádku, jsem se snažil co možná nejnenápadněji změnit téma hovoru. Nakonec mi nezbylo než předstírat, že mám hlad. K mému překvapení na to řekla: “Vidíš, já taky.”

Vrátili jsme se do svého bytu. Po dobré svačině - paté de foie gras, studený krocan, zelný salát a skvělé moselské -

jsem měl pocit, že bych měl usednout k psacímu stroji a pustit se do psaní. Možná mě inspiroval rozhovor o cestování, cizích městech o novém životě. Nebo skutečnost, že se mi podařilo zabránit, aby se náš rozhovor zvrhnul v hádku. (Vše okolo Stázky bylo velmi delikátním tématem.) Nebo to byl ten Žid Sid Essen, který mi bezděky připomněl rasové problémy. Nebo k tomu nepřispělo nic jiného než útulnost našeho bytu, pocit bezpečí, tepla a domova.

Když Mona sklízela ze stolu, poznamenal jsem: “Kdyby jen člověk dokázal psát, tak jak mluví psát jako Gorkij, Gogol nebo Knut Hamsun!”

Podívala se na mne jako matka, která napomíná dítě, jež drží v náručí.

“Proč bys měl psát jako oni?” řekla. “Piš jako ty, to je o moc lepší.”

“Bože, jak bych si to přál! Víš, v čem je moje potíž? Že jsem chameleon, chci napodobovat každého autora, do kterého se zamiluju. Kdybych tak jenom dokázal imitovat sám sebe!”

“Kdy mi konečně ukážeš něco ze své práce?” zeptala se. “Umírám touhou vidět, cos až dosud napsal.”

“Brzy.”

“Je to o nás?”

“Myslím, že ano, o čem jiném bych měl psát?”

“Ty dokážeš psát o všem, Vale.”

“To si myslíš ty. Mám pocit, že si vůbec neuvědomuješ mé hranice. Ani netušíš, s čím se musím potýkat. Někdy se cítím naprosto prázdný, někdy se ptám sám sebe, jak mě vůbec mohlo napadnout stát se spisovatelem. Ovšem, ještě před několika minutami jsem psal jako šílenec, opět v hlavě. Jakmile se však posadím za stroj, všechno se ztratí. Ničí mě to. Hrozně mě to ničí.”

“Víš vůbec,” pokračoval jsem. “Že Gogol se na sklonku svého života vydal do Palestiny? Zvláštní chlápek, tenhle Gogol. Představ si takového šíleného Rusa, jak umírá v Římě! Rád bych věděl, kde já jednou zemřu.”

“Co to do tebe vjelo, Vale? O čem to tu mluvíš? Budeš žít ještě nejmíň osmdesát let. Piš! A nemluv o umírání.”

Cítil jsem povinnost prozradit jí něco málo o románu. “Hádej, jak říkám sám sobě v knize!” řekl jsem. Neuhodla. “Vzal jsem si jméno tvého strýce, toho, co žije ve Vídni. Vyprávělas mi, že sloužil u husarů. Dělá mi ale potíže představit si ho jako plukovníka regimentu hrdlořezů, ani jeho židovství mi k němu nesedí. Ale líbí se mi líbí se mi všechno, cos mi o něm povídala. Proto jsem si vzal jeho jméno.”

Pauza.

“Rád bych v tom zatraceném románu - pouze Pop to tak možná nebude vidět - vším proletěl jako opilý kozák. Rusko, Rusko, kam se řítíš? Dál, dál, jako vítr! Jediný způsob, jak být sám sebou, je všechno ničit. Nikdy nenapíšu knihu, která půjde nakladatelům pod nos. Už jsem napsal příliš mnoho knih, náměsíčných knih. Ty víš, co tím myslím. Miliony a miliony slov - všechna v hlavě. Chřestí tam jako úlomky zlata, už mě nebaví uždibovat zlato. Jsem unaven těmi husarskými nájezdy potmě. Každé slovo, které od této chvíle napíšu, musí být jako šíp vystřelený přímo k cíli, otrávený šíp.

Chci pozabíjet knihy, spisovatele, nakladatele, čtenáře. Psaní pro veřejnost pro mne nic neznamená. Chci psát pro blázny - nebo pro anděly.”

Odmlčel jsem se a při následující myšlence jsem se potutelně usmál.

“Ta naše domácí - moc by mě zajímalo, co by si pomyslela, kdyby mě slyšela takto mluvit. Je na nás příliš hodná, nemyslíš? Ona nás totiž nezná, ještě netuší, jaký jsem kráčející pogrom. Ani neví, proč jsem takový blázen do Siroty a veškeré té zatracené synagogální hudby.” Ustřihl jsem to. “A co s tím k čertu má co dělat Sirota?”

“Ano, Vale, jsi rozrušený, napiš to. Nevysiluj se mluvením!”

KAPITOLA(13)

Někdy jsem proseděl u psacího stroje celé hodiny, aniž bych napsal jediný řádek. Zažehlé nápadem (často irelevantním) se mi myšlenky rozběhly tak rychle, že jsem je nestačil zaznamenávat.

Byl jsem jimi vláčen jako válečník, kterému se převrhl jeho vůz a on zůstal zapleten do otěží.

Na stěně po mé pravici jsem měl připíchnuté kdeco: dlouhý seznam slov, která mne okouzlila a který jsem hodlal za každou cenu uplatnit; reprodukce obrazů - Uccellových, della Francescy, Breughela, Giotta, Memlinga; názvy knih, ze kterých jsem se chystal citovat; obraty, jež jsem ukradl mým oblíbeným autorům a jež jsem citovat nezamýšlel, ale které mi připomínaly, jak se dají věci někdy zaobalit, například: “Červ, který hryže svůj měchýř,” nebo “Beztvará hmota, co se mu rozbředla pod čelem.”

V Bibli jsem měl založena místa, kde bylo možno nalézt perly.

Bible pro mne byla skutečným klenotem. Kdykoli jsem nahlédl do některé pasáže, byl jsem omámen. Ve slovníku jsem měl záložky s poznámkami, kde je možno najít cokoli o květinách, ptácích, stromech, plazech, drahokamech, jedech a tak ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 70

dále. Zkrátka a dobře - až po zuby jsem se ozbrojil.

Ale co z toho vzešlo? Přemýšlel jsem nad slovy jako praxis či pleroma, moje myšlenky se motaly jako opilé vosy.

Končilo to zpravidla tím, že jsem začal vzpomínat na jméno určitého ruského skladatele, mystika či teosofa, který zanechal své největší dílo nedokončené. Na někoho, o kom někdo jiný napsal: “On, mesiáš ve své vlastní představivosti, který snil o tom, že povede lidstvo k ,poslední slavnosti’, který viděl sám sebe jako Boha a svou tvorbu za Boží pokládal, kdo snil o tom, že síla jeho tónů otřese vesmírem, zemřel na neštovice.” Skrjabin, tak se jmenoval.

Ano, Skrjabin mne dokázal svádět na scestí po celé dny. Kdykoli mi jeho jméno vytanulo na mysli, octl jsem se zpátky na Druhé Avenue, v zadní místnosti některé z kaváren, obklopen Rusy (zpravidla Bílými) a ruskými Židy, naslouchal jsem přednesu nějakého neznámého génia, který hrál Skrjabinovy sonáty, preludia a etudy. Od Skrjabina k Prokofjevovi a k večeru, kdy jsem jej slyšel poprvé. Bylo to patrně v Carnegie Hall, vysoko na galerii.

Byl jsem tak unešen, že jsem stál, tleskal a křičel - všichni tenkrát ječeli jako šílení - až jsem málem spadl z balkónu.

Byl to takový vysoký, kostnatý člověk ve fraku jako z Žebrácké opery, jako Monsieur les Pompes Fune‚bres. Od Prokofjeva k již zesnulému Luke Ralstonovi, který byl rovněž asketou s tváří podobnou posmrtné masce Monsieura Aroueta. Dobrý přítel Luke Ralston, který se poté, co navštívil krejčovství na Páté Avenue se vzorky vlněných přaden, vracel domů, aby cvičil německé lidovky, zatímco mu jeho stará máma, která ho zničila svou láskou, vařila vepřové koleno se zelím a po tisící mu povídala, jaký je dobrý, předobrý syn. Jeho vysoký, kultivovaný hlas byl bohužel příliš slabý, takže se nehodil pro hutné melodie jeho milovaného Huga Wolfa, kterým pravidelně kořenil svůj program. V

třiatřiceti zemřel - údajně na zápal plic, ale nejspíš to bylo zlomené srdce A mezitím přicházely vzpomínky na další zapomenuté postavy - minesengry, flétnisty, čelisty, pianisty v sukních, jako byla ta, která vždy zařazovala do svého vystoupení Schumannův Karneval.

(Tolik mi připomínala Maud: jeptiška, která se stala virtuózkou.) Byly zde i další - s krátkými i dlouhými vlasy, všechny dokonalé jako havanské doutníky. Některé, s hrudí jako býci, dokázaly svými wagnerovskými výškami roztřást lustry. Jiné byly jako miloučké Jessiky, s vlasy rozdělenými uprostřed pěšinkou: neškodné madony (většinou Židovky), které ještě neměly ve zvyku celou noc rabovat ledničku. A pak tu byly houslistky, někdy dokonce levačky, často zrzavé či rusovlasé a s ňadry, které překážely smyčcům A to vše, jak už jsem řekl, při pohledu na jediné slovo.

Nebo na obraz či knihu. Někdy stačil pouhý název. Třeba Heart of Darkness* či Under the Autumn Star**. Jakže začínal ten nádherný příběh? Podíváme se. Přečetl jsem pár stránek, potom jsem knihu odhodil. Nenapodobitelné. A jak jsem začal já? Přečetl jsem si to znovu, můj imaginární úvod Paula Morphyho. Slabé, uboze slabé.

Něco mi spadlo ze stolu. Musel jsem to začít hledat. Na všech čtyřech mne zaujala puklina v parketách. Něco mi připomněla. Co?

Zůstal jsem tak, jako bych čekal, až budu “obsloužen” jako bahnice. Myšlenky mi v lebce vířily jako o závod a unikaly ven ventilem na temeni. Natáhl jsem se pro papír a naškrábal pár slov. Další myšlenky, morové myšlenky. (To, co mi spadlo ze stolu, byla krabička od sirek.) Jak tato slova vtěsnat do románu?

Pořád totéž dilema. A pak jsem si vzpomněl na Twelve Men***.

Kdyby se mi tak podařilo vymáčknout ze sebe jen jedinou kapitolu, která by oplývala stejnou něhou, vřelostí a patosem jako ona část o Paulu Dresslerovi. Ale já nejsem žádný Dreiser. A nemám bratra Paula. Břehy Wabashe jsou příliš vzdálené. Dál, mnohem dál než Moskva, Kronstadt nebo teplý, tak romantický Krym. Proč?

Rusko, kam nás to vedeš? Kupředu! Ech hyjé, hyjé!

Vzpomněl jsem si na Gorkého, pekařského pomocníka s tváří bílou od mouky, a velkého tlustého rolníka (v noční košili), jak se válí v bahně se svou zamilovanou sviní. Univerzita života.

Gorkij: matka, otec, kamarád. Gorkij, milovaný tulák, který ať už vandroval, brečel, chcal, modlil se, nadával, stále psal. Gorkij, který psal krví. Spisovatel pravdivý jako sluneční hodiny Stačilo podívat se na název, povídám.

Celý den mi uběhl jako klavírní koncert pro levou ruku. Když mi přálo štěstí, mohl jsem se pochlubit jednou či dvěma stránkami jako jediným výsledkem těch muk a inspirace. Psaní! Bylo to jako rvát jedovatý dub z kořenů nebo hledat mandragoru.

Když se mě tu a tam zeptala: “Tak jak ti to jde, drahý Vale?” měl jsem sto chutí zakrýt si tvář dlaněmi a vzlykat.

“Nesnaž se to lámat přes koleno, Vale.”

Ale já to lámal. Tlačil jsem a tlačil, až jsem v sobě neměl ani jediný bobek. Často se to rozjelo teprve v okamžiku, kdy zavolala: “Večeře je na stole!” K čertu! Možná po večeři, možná až půjde spát. Maňana.

U stolu jsem mluvil o své práci jako druhý Dumas nebo Balzac. Ale vždycky o tom, co jsem měl v plánu, a nikdy o tom, co jsem napsal. Měl jsem nadání pro neuchopitelné, nezapočaté, ještě nenarozené.

“A tvůj den?” zeptal jsem se občas. “Jak vypadal tvůj den?” (Ptal jsem se tak spíš proto, abych zaplašil dotěrné démony, než abych znovu poslouchal pitominy, které jsem znal všechny dávno zpaměti.) Poslouchaje jen na půl ucha, představoval jsem si Popa, jak čeká jako věrný čokl na svoji kost. Bude na ní dostatek masa? Rozpadne se mu v tlamě?

A já si musel připomenout, že to nejsou stránky mé knihy, na které čeká, nýbrž šťavnatější sousto - ona. Je trpělivý.

Spokojí se - aspoň prozatím - s literární debatou.

Dokud bude ona o sebe dbát a vypadat mile, dokud bude nosit nádherné šaty, které jí koupil. Dokud bude milostivě přijímat dary, kterými ji zasypává. Jinak řečeno, dokud s ním bude zacházet jako s člověkem. Dokud se s ním nebude stydět ukazovat na veřejnosti. (Opravdu si o sobě myslel, jak tvrdila, že vypadá jako ropucha?) S přimhouřenýma očima jsem ho viděl, jak čeká.

Čeká na rohu ulice nebo ve foyer nepříliš luxusního hotelu či v nějaké zastrčené kavárně (v jiném vtělení), v kavárně jako “Zum Hiddigeigei”. Pokaždé jsem ho viděl ohozeného jako gentlemana s rukavičkami a hůlkou či bez nich. Typ nenápadného milionáře, kožešníka či burziána. Žádný dravčí typ, ale chlápek, který jak se zdá, dává přednost dobrým věcem života před všemocným dolarem.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 71

Muž, který svého času hrál na housle. Člověk s vkusem. Zkrátka - žádný osel. Možná průměrný, ale nikoli všední.

Nápadný svou nenápadností. Nejspíš plný melounových semínek a ostatních jader.

A svázán s nemohoucí ženou, kterou nechce za žádnou cenu ranit.

(“Koukej, miláčku, co jsem ti koupil! Matesy, lososa a sklenici nakládaného paroží ze sobí země.”) A když si přečte úvodní stránky, tento ušlápnutý milionář zvolá:

“Aha, větřím lumpárnu!” Nebo pošle svůj mozek na dovolenou a jen si v duchu zamumlá: “Miloučký škvár, romance odněkud z dávnověku.”

A naše domácí, paní Skolská, co by asi řekla, kdyby mohla nahlédnout do těch stránek? Zvlhly by jí kalhotky vzrušením? Nebo by slyšela hudbu tam, kde se ozývají jen seismografické otřesy?

(Už ji vidím, jak peláší do synagogy pro beraní rohy.) Jednoho dne si spolu musíme popovídat o psaní. Buď bude více štrůdlu a více Siroty, nebo - garotte. Kdybych jen znal aspoň trochu jidiš!

“Říkejte mi Rebe,” byla Essenova slova na rozloučenou.

To je ale znamenitá trýzeň, tohle hamburgerové psaní! Bláznivé vzpomínky smíchané se záchvaty kašle a s tím, čemu Švédové říkají mardrömmen. Dřepící siluety zachumlané do diamantových tiár.

Barokní architektura. Kabalistické logaritmy. Mezuzaš a modlitební mlýnky. Zlověstné výroky. (“Nechť nikdo,” řekla alka, “nevzhlíží k tomuto muži s úctou!”) Obloha z modrozelené mědi, ozdobená krajkovou duhou; deštníkové žebroví, obscénní graffiti.

Balám olizující si pozadí. Slizouni frkající nesmysly.

Menstruující prasnice A všechno jenom proto, že jsem dostal, jak se vyjádřila Mona, svou “životní šanci”.

Někdy jsem do toho vplachtil s velkými, černými křídly. Pak z toho vzešel galimatyáš. Stránky a stránky. Haldy stránek. A žádná z nich nenáležela k románu. Ba dokonce ani do Knihy věčného zatracení. Když jsem si je pak po sobě pročítal, míval jsem dojem, že zkoumám starobylý tisk: pokoj ve středověkém stavení, stařena sedící na nočníku, doktor stojící opodál s rozžhavenými kleštěmi, myš kradoucí se ke kusu sýra v koutě poblíž krucifixu.

Pohled do přízemí. Kapitola z historie věčné mizérie. Zlo, nespavost a hlad v póze tří grácií. Všechno vymalováno rtutí, benzinem a hypermanganem.

Den nato mohou mé prsty bloudit po klávesnici s blažeností vražedné pracky Borgiů. Vyberu si techniku staccata a budu se opičit po slovních hříčkách a vtipech Ghibellinů. Nebo to tam budu sázet jako šarlatán balamutící slabomyslného monarchu.

Následující den to ožije: všechno v úderech kopyt, chuchvalcích žluči, chrchlech a prdech. Hřebec (ou!) pádící přes zamrzlé jezero s torpédy v břiše. Samá bravura, dá se říct.

A pak, jako když utichne hurikán, letí to jako píseň - tiše, spořádaně, s pravidelným třpytem hořčíku. Jako bych zpíval Bhagavadgítu. Mnich v šafránově žlutém rouchu chvalořečící dílu Vševědoucího. Už žádný spisovatel. Světec.

Světec seslaný Veleradou. Bože, žehnej autorovi! (Máme zde Davida?) Jaká radost, psát jako varhany uprostřed jezera!

Kousejte mě, vy štěnice! Kousejte, dokud mám sílu!

Nezačal jsem mu říkat Reb ihned, nešlo to. Říkal jsem mu pane Essene, a on mi zase říkal pane Millere. Ale kdyby někdo vyslechl náš rozhovor, myslel by si, že se známe odmalička.

Jednou večer jsem se to vleže na gauči pokoušel vysvětlit Moně.

Byl vlahý večer, my jsme se jen tak poflakovali. U ruky jsem měl něco chlazeného k pití, Mona poletovala kolem v krátkých čínských šatech a já jsem se líně povaloval.(Toho dne se mi navíc podařilo napsat pár skvělých stránek.) Zahájil jsem svůj monolog nikoli o Sidu Essenovi a jeho obchůdku jako márnici, ale o deprimující náladě, která se mě zmocňovala, kdykoli vlak nadzemky projel určitou zatáčkou. Nejspíš jsem o tom měl potřebu mluvit proto, že ona černá nálada tak ostře kontrastovala s tou současnou, která byla veskrze jásavá. Při průjezdu onou zatáčkou jsem vždycky viděl do oken bytu, kde jsem se poprvé sešel s vdovou když jsem se jí “dvořil”. Každý týden se u ní zastavil příjemný chlápek, Žid ne nepodobný Sidu Essenovi, aby od ní vzal dolar či dolar a půl za nábytek, který si koupila na splátky.

Když ho neměla, řekl prostě: “Nevadí, tak příště.” Bída, čistota a sterilita jejího života mne deprimovaly víc než život v kanálu. (Právě tam jsem se poprvé pokusil psát. Špačkem tužky, jestli si dobře vzpomínám. Nenapsal jsem toho víc než dvanáct řádků - dost na to, abych nabyl přesvědčení, že nemám naprosto žádný talent.) Každý den cestou z práce a do práce jsem jezdil stejnou tratí nadzemky, projížděl kolem stejných dřevěných baráčků, prožíval stejnou černou náladu.

Měl jsem chuť se zabít, ale chyběla mi k tomu odvaha. Ani jsem nebyl schopen od ní odejít. Zkoušel jsem to, ale bylo to k ničemu. Čím víc jsem se snažil, tím víc jsem k ní byl připoután. Dokonce i mnoho let po tom, co jsem se jí zbavil, mne ta nálada přepadla, kdykoli jsem tou zatáčkou jel.

“Jak si to vysvětluješ?” zeptal jsem se. “Připadá mi, jako bych za zdmi toho domu nechal část sebe sama. Určitá část mého já se od ní nikdy neodpoutala.”

Mona seděla na podlaze, opřená o nohu stolu. Vypadala klidně a uvolněně. Měla náladu poslouchat. Tu a tam mi položila otázku - ohledně vdovy - jakým se ženy obvykle vyhýbají. Stačilo jen trochu se naklonit a mohl jsem jí položit dlaň na kundu.

Byl to jeden z oněch výjimečných večerů, kdy všechno slibuje harmonii a porozumění, když člověk mluví snadno a přirozeně o intimních věcech dokonce i s manželkou. Žádný spěch udělat to nebo ono. Nespěchal dokonce ani pořádný pich, přestože jsem na něj ustavičně myslel.

Nahlížel jsem nyní na lexingtonskou trasu nadzemky jako z nějakého budoucí vtělení. Nejenže mi připadala vzdálená, ale také nemyslitelná. Už nikdy víc na mě nedolehne onen konkrétní typ zoufalství. Tím jsem si byl jist.

“Někdy si myslím, že to bylo proto, že jsem byl příliš nevinný. Připadalo mi nemožné, že bych mohl být tímto způsobem lapen. Nejspíš bych na tom byl lépe a méně bych trpěl, kdybych si ji vzal, jak jsem měl původně v úmyslu.

Kdo ví? Mohli jsme být po léta šťastni.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 72

“Vždycky říkáš, Vale, že tě u ní držela lítost. Ale já myslím, že to byla láska. Myslím, žes ji opravdu miloval.

Koneckonců jste se nikdy nehádali.”

“To nešlo, s ní ne. To byla moje nevýhoda. Vzpomínám si, jak jsem se každý den zastavoval před její fotografií - ve výkladní skříni. Měla v očích takový smutek, až mi srdce usedalo. Den za dnem jsem se jí chodil dívat do očí, studovat ten smutný výraz a zamýšlet se nad jeho příčinou. A později, když už jsme se znali delší dobu, jsem byl svědkem toho, jak se ten smutek do jejích očí vrací zpravidla poté, co jsem ji nějakým hloupým, bezmyšlenkovitým způsobem ranil. Její pohled byl vyčítavější a víc zničující než jakákoli slova.”

Chvíli jsme oba mlčeli. Teplý, voňavý vánek šustil záclonami, v přízemí vyhrával fonograf. “And I shall offer up onto thee, O Israel.” Poslouchal jsem, a přitom hladil Monu zlehka po kundě.

“Neměl jsem v úmyslu mluvit o tom všem,” dal jsem se znovu do řeči. “Chtěl jsem vlastně mluvit o Sidu Essenovi.

Včera jsem ho byl navštívit v jeho obchodě. Je to skutečně to nejponuřejší místo, kam jsem kdy strčil nos. Vysedává tam celé dny a čte. Když za ním přijde nějaký přítel, hrají šachy. Chtěl mi vnutit nějaké dárky - košile, ponožky, kravaty, cokoli bych si přál. Bylo obtížné mu to rozmluvit. Jak jsi správně řekla, je to osamělá duše, nebude snadné držet si ho od těla Málem bych zapomněl, co jsem ti to chtěl říct. Co myslíš, že zrovna četl?”

“Dostojevského?”

“Ne, hádej znovu.”

“Knuta Hamsuna.”

“Ne, Lady Murasaki - The Tale of Genji*. To mi nejde do hlavy, nejspíš čte všechno. Rusy čte v ruštině, Němce v němčině, také umí pochopitelně číst polsky a v jidiš.”

“Pop čte Prousta.”

“Opravdu? No a jestlipak víš, co mi Sid navrhl? Chce mě naučit řídit auto, má velkého osmiválcového buicka. Chce mi ho půjčovat, až se naučím řídit. Prý k tomu budou stačit tři lekce.”

“Ale proč se chceš naučit řídit?”

“V tom je to - já nechci. Ale jemu se zdá hezké, když tě budu moci občas vzít na výlet.”

“Nedělej to, Vale, ty nejsi člověk, který by měl řídit auto.”

“Přesně to jsem mu řekl, něco jiného by bylo, kdyby mi nabídl kolo. Víš, byla by to sranda, mít zase kolo.”

Neřekla na to nic.

“Nezdáš se být tou myšlenkou dvakrát nadšená.”

“Já tě znám, Vale. Když budeš mít kolo, nebudeš psát.”

“Možná máš pravdu, ale rozhodně je to příjemné pomyšlení. Stejně jsem už na cyklistiku starý.”

“Starý?” rozesmála se na celé kolo. “Ty a starý? Vidím tě, jak žhavíš gumy ještě v osmdesáti, jsi druhý Bernard Shaw.

Nikdy nebudeš na nic starý.”

“Ale ano, pokud budu muset psát další romány. Psaní člověka huntuje, nevšimla sis toho? Řekni to někdy Popovi.

Copak si myslí, že děláš osm hodin denně?”

“On na takové věci nemyslí, Vale.”

“Možná ne, ale rozhodně nad tebou musí žasnout, není obvyklé, aby tak hezká žena byla zároveň spisovatelkou.”

Zasmála se. “Pop není hlupák, je mu jasné, že nejsem opravdová spisovatelka. Chce se jen přesvědčit, jestli dokážu něco dokončit. Chce zjistit, jestli mám dostatečnou sebekázeň.”

“Zvláštní,” poznamenal jsem.

“Ani ne. Ví, že se ničím. Že dělám všechno současně.”

“Ale vždyť tě sotva zná, to musí teda mít ohromnou intuici.”

“Miluje mě, copak to není dostatečné vysvětlení? Neodvažuje se mi to říct, samozřejmě. Myslí si, že není pro ženy atraktivní.”

“To je opravdu tak ohyzdný?”

Usmála se. “Ty mi nevěříš, co? No, nikdo by ho nenazval hezounem, vypadá přesně na to, čím je - na byznysmena. A stydí se za to, je to nešťastný člověk. A jeho smutek mu na kráse nepřidá.”

“Nakonec mě přinutíš, abych toho ubožáka litoval.”

“Prosím tě, tak o něm nemluv, Vale. To si nezaslouží.”

Chvíle ticha.

“Vzpomínáš si, jak jsme bydleli s tou doktorskou famílií v Bronxu? Jak jsi chtěla, abych po večeři spal, abych ti mohl chodit ve dvě ráno naproti k tančírně? Myslela sis, že pro tebe mohu tu maličkost udělat a v osm hodin se svěží jako rybička hlásit do práce. Vzpomínáš? A já to udělal - párkrát - přestože mě to málem zabilo. Myslela sis, že mužský musí takovou věc zvládnout, pokud ženu doopravdy miluje.”

“Byla jsem tehdy ještě moc mladá, navíc jsem si nepřála, abys někde pracoval. Možná jsem doufala, že tě tak přiměju, abys toho nechal.”

“To se ti taky podařilo, a já ti nikdy nepřestanu být vděčný. Kdyby to bylo na mně, nejspíš bych tam ještě pořád byl a zařezával; najímal a propouštěl.”

Pauza.

“A pak najednou, když se to konečně rozjelo, se věci zvrtly. Pořádně jsi mi zatápěla, víš o tom? Nebo jsem možná já zatápěl tobě.”

“Vale, prosím tě, nevracejme se k tomu.”

“Dobrá, vlastně ani nevím, proč jsem o tom začal. Zapomeň na to.”

“Víš, Vale, ty to na světě nikdy nebudeš mít jednoduché. Když tě nebudu trápit já, bude to někdo jiný. Ty prostě potíže vyhledáváš, a neuraz se pro to. Možná utrpení potřebuješ. Utrpení tě nikdy nezahubí, to ti mohu říct. Ať se ti ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 73

přihodí cokoli, vždycky se z toho vylížeš. Seš jako kus korku - je možné tě stáhnout až na dno, ale ty pokaždé zase vyplaveš na povrch. Někdy mě až děsí, do jakých hloubek jsi schopen se ponořit. Já taková nejsem, moje vzlínavost je fyzická, kdežto tvoje Chtěla jsem říct spirituální, ale to není to pravé. Je animální. Ty máš silnou duševní podstatu, ale také je v tobě víc zvířete než v ostatních lidech. Chceš žít za každou cenu ať už jako člověk, zvíře, hmyz, červ.”

“Možná v té své hlavě něco máš,” řekl jsem. “Ještě jsem ti neříkal o tom legračním dobrodružství s teploušem, které jsem zažil, když jsi byla pryč? Bylo to opravdu k popukání, ale tehdy mi moc do smíchu nebylo.”

Hleděla na mě s vyvalenýma očima, na tváři poplašený výraz.

“Ano, stalo se to chvíli po tvém odjezdu. Tak hrozně jsem chtěl jet za tebou, že mi bylo jedno, co pro to budu muset udělat.

Snažil jsem se najmout na loď, ale neúspěšně. Pak jsem jednou večer v italské restauraci ve městě víš v které narazil na chlapíka, kterého jsem tam potkával už dřív. Myslím, že se zabývá výzdobou interiérů. Nicméně byl docela uhlazený.

Zatímco jsme si povídali o The Sun Also Rises* napadlo mě, že bych ho mohl požádat o peníze na cestu. Měl jsem pocit, že by je mohl dát, pokud by se mi podařilo dostatečně ho dojmout. Mluvil jsem o tobě a o tom, jak mi chybíš, až mi tekly slzy z očí. Viděl jsem, jak roztává. Nakonec jsem vytáhl peněženku a ukázal mu tvoji fotku, tu, která se mi tak líbí. Udělalo to na něho dojem. ,Je překrásná!’ zvolal.

,Opravdu výjimečná, co je v ní vášně a smyslnosti!’ - ,Teď si snad dovedete představit, jak mi je,’ řekl jsem. ,Ano,’

odvětil.

,Chápu, jak moc může někdo toužit po takové ženě.’ Položil fotografii na stůl, jako by si ji chtěl dál prohlížet, a objednal pití. Z nějakého důvodu náhle začal mluvit o Hemingwayovi, vyprávěl, že zná Paříž, že tam několikrát byl a tak dále.”

Odmlčel jsem se, abych viděl, jak to snáší. Hleděla na mě se zvláštním úsměvem. “Pokračuj,” řekla. “Jsem celá napjatá.”

“No, nakonec jsem mu řekl, že jsem ochoten udělat cokoli, jen abych sehnal peníze na cestu. Zeptal se: ,Cokoli?’

,Ano,’ řekl jsem. ,Cokoli s výjimkou vraždy.’ A tehdy mi svitlo, o co mu jde.

Ale on nešel hned na věc, místo toho se rozpovídal o dalších věcech - býčích zápasech, archeologii a všem možném.

Začal jsem si zoufat; mačkal mi ruce.

Poslouchal jsem ho, dokud to šlo, a nakonec jsem zavolal číšníka, aby mi přinesl účet. ,Dáš si ještě něco?’ zeptal se.

Řekl jsem mu, že už jsem příliš unavený a že chci jít domů. Náhle změnil tón. ,Co se toho výletu do Paříže týče’ řekl, ,proč nezajdeš na pár minut ke mně? Možná bych ti mohl pomoci.’ Pochopitelně už jsem věděl, o co kráčí, a srdce mi spadlo do kalhot. Chtěl jsem vzít roha, ale pak jsem si řekl: ,Ale co - nemůže přece udělat nic, co mu nedovolím. Ukecám ho o prachy,’ myslel jsem si. Ale přepočítal jsem se. V okamžiku, kdy na mě vybalil svou sbírku nemravných fotek, jsem věděl, kolik uhodilo. Teda musím říct, že byly něco japonské. Zatímco mi je ukazoval, položil mi ruku na koleno. Tu a tam se na mě pozorně zahleděl a zeptal se: ,Co říkáš na tuhle?’ Pak jeho pohled zjihnul a on se snažil jezdit mi po noze.

Nakonec jsem ho odstrčil. ,Jdu pryč,’ prohlásil jsem. Naráz se jeho chování změnilo, vypadal zničeně. ,Proč by ses vláčel až do Brooklynu? Můžeš zůstat přes noc tady. Nemusíš se mnou spát, pokud z toho máš strach. Mám tu válendu ve vedlejším pokoji.’ Šel ke skříni a vytáhl pyžamo pro mě. Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. Jestli hraje fér nebo zaváhal jsem. ,V nejhorším,’ pomyslel jsem si, ,se prostě moc nevyspím.’ ,Nemusíš do té Paříže hned zítra, ne?’

řekl. ,Já bych na tvém místě tak nevyváděl.’ Tuhle jeho dvojsmyslnou poznámku jsem ignoroval. ,Kde je ta válenda?’

zeptal jsem se. ,Popovídáme si později.’ Šel jsem si lehnout, ale pořád jsem byl na stráži, jestli se o něco nepokusí.

Nepokusil. Buď jsem ho dostatečně znechutil - nebo si myslel, že trpělivost přináší růže. Každopádně jsem oka nezamhouřil. Převaloval jsem se až do rána a potom jsem se velmi tiše oblékl. Když jsem se soukal do kalhot, všiml jsem si výtisku Joycova Odyssea. Popadl jsem ho a odnesl k oknu. Přečetl jsem si monolog Molly Bloomové. Byl jsem v pokušení odejít i s tou knihou. Místo toho jsem ale dostal lepší nápad. Po špičkách jsem se odplížil na chodbu, kde měl šatník, a hezky jsem mu ho projel. Našel jsem však všeho všudy sedm dolarů a nějaké drobné. Sebral jsem to a vypařil se “

“A už jsi ho nikdy neviděl?”

“Ne, do té hospody už jsem víckrát nepáchl.”

“A co kdyby ti, Vale, rovnou nabídl peníze za.”

“Na to se těžko odpovídá, od té doby jsem na to často myslel. Vím, že bych toho nebyl schopen - ani kvůli tobě ne.

V takových případech je snazší být ženskou.”

Začala se smát, smála se a smála.

“Co je tady k smíchu?”

“Ty!” vykřikla. “Typický chlap!”

“Jak to? Byla bys radši, kdybych se nechal přefiknout?”

“To neříkám, Vale, říkám jenom, že ses zachoval jako typický chlap.”

Najednou jsem si vzpomněl na Stázku a její divoké exhibice. “Vlastně jsi mi ještě neřekla, co se stalo se Stázkou.

Zmeškalas loď kvůli ní?”

“Jak jsi na tohle přišel? Už jsem ti řekla, proč jsem změnila loď, nevzpomínáš si?”

“To je pravda, ale asi jsem tě špatně poslouchal. Stejně je ale zvláštní, že se neozvala. Kde myslíš, že teď asi je?”

“Nejspíš v Africe.”

“V Africe?”

“Ano, když jsem o ní slyšela naposled, byla v Alžíru.”

“Hmmmm.”

“Ano, Vale, abych se mohla vrátit k tobě, musela jsem slíbit Rolandovi, to je ten, co jsem s ním jela do Vídně, že ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 74

odpluji s ním. Souhlasila jsem pod podmínkou, že pošle Stázce peníze, aby mohla odjet z Afriky. Neudělal to. Přišla jsem na to v poslední chvíli. Neměla jsem tehdy ani dost peněz na to, abych ti poslala telegram. Každopádně jsem s Rolandem neodplula. Poslala jsem ho zpátky do Paříže. Přinutila jsem ho slíbit, že najde Stázku a přiveze ji zpátky domů.

Tak to bylo.”

“Ale on to samozřejmě neudělal, co?”

“Ne, je to zkažený slaboch, který se stará jen o sebe. Nechal Stázku a jejího rakouského přítele samotné kdesi v pustině, když začalo jít do tuhého. Nechal je tam bez jediného centu. Když jsem na to přišla, myslela jsem, že ho zabiju.”

“To je tedy všechno, co víš?”

“Ano, podle toho, co vím, může být už dávno mrtvá.”

Vstal jsem, abych si vzal cigaretu. Balíček jsem našel na otevřené knize, kterou jsem začal toho dne číst. “Poslechni si tohle,” řekl jsem a začal číst pasáž, kterou jsem si zatrhl:

“Smyslem literatury je pomoci člověku v objevování sebe sama, v upevňování jeho sebedůvěry a touhy po pravdě.”

“Lehni si,” poprosila. “Chci, abys mi něco povídal, a ne četl.”

“Hurá na Karamazovy!”

“Nech toho, Vale. Pojďme si ještě povídat, prosím.”

“Dobrá tedy, co Vídeň? Navštívila jsi svého strýčka? Vlastně jsi mi o Vídni ještě skoro nic neřekla, uvědomuješ si to?

Já vím, že je to citlivé téma, s Rolandem a tím vším okolo. Ale přece jen.”

Vysvětlila mi, že se ve Vídni dlouho nezdrželi. Navíc by ji prý ani ve snu nenapadlo navštívit své příbuzné, pokud by jim nemohla dát peníze. A Roland nebyl typ, který by obětoval vlastní peníze pro její chudobné příbuzné. Podařilo se jí však přimět ho k tomu, aby vesele rozhazoval, kdykoli narazili na umělce, který to potřeboval.

“Dobrá,” řekl jsem. “A narazili jste na nějakou celebritu uměleckého světa? Třeba na Picassa nebo Matisse?”

“První člověk, s kterým jsem se seznámila, byl Zadkine - ten sochař.”

“Neříkej, opravdu?”

“A potom ještě Edgar Vare‚se.”

“A to je kdo?”

“Skladatel. Skvělý člověk, Vale, líbil by se ti.”

“A ještě někdo?”

“Marcel Duchamp. Toho doufám znáš?”

“To víš, že jo. Jaký byl - jako člověk?”

“Ten nejcivilizovanější mužský, jakého jsem kdy potkala,” byla její pohotová odpověď.

“To už je něco.”

“Je to pravda, Vale.” Načež mi začala vyprávět o umělcích, o kterých jsem v životě neslyšel o Hansu Reichelovi, Tihanyim, Michonzeovi - o samých malířích. Zatímco vyprávěla, v duchu jsem si poznamenal, v jakém hotelu se ve Vídni ubytovala - hotel Muller. Pokud se někdy dostanu do Vídně, musím tam zajít a podívat se, pod jakým jménem se zapsala.

“Napoleonův hrob jsi asi nenavštívila, že?”

“Ne, ale byli jsme v Malmaisonu a málem jsem viděla popravu.”

“Ale příliš nelituješ toho, žes to prošvihla, co?”

Jaká škoda, pomyslel jsem si, že k takovým rozhovorům mezi námi dochází tak zřídka. Nejvíc ze všeho jsem si liboval v jejich nesouvislém, kaleidoskopickém průběhu. Často jsem v odmlkách mezi poznámkami v duchu odpovídal něco zcela jiného, než co jsem později řekl. Své kouzlo měla navíc atmosféra pokoje, knihy povalující se kolem, bzučení much, poloha jejího těla, pohodlně nataženého na gauči. Nic zde nemělo pevné místo, nic nebylo udržováno. Drolila-li se zeď, tak se drolila, myšlenky se komíhaly sem a tam jako proutky v zurčivém potoku. Rusko, pořád ještě stoupá dým z cesty, která ubíhá pod tvými koly? Stále ještě duní mosty, po kterých jdeš? Odpovědi? K čemu odpovědi? Ach, vy koně! Co koně! Má smysl mít pěnu u huby?

Když už jsem byl zralý do postele, náhle jsem si vzpomněl, že jsem ráno potkal MacGregora. Zmínil jsem se o tom, když se Mona přese mě hrabala do postele.

“Doufám, žes mu nedal naši adresu,” řekla.

“Nemluvili jsme spolu, nevšiml si mě.”

“To je dobře,” řekla, zatímco mě brala za ptáka.

“Co je dobře?”

“Že tě neviděl.”

“Zdálo se mi, že myslíš něco jiného.”

KAPITOLA(14)

Když jsem šel na vzduch, stavoval jsem se často v obchodě Sida Essena, abych si s ním trošku poklábosil. Pouze jedenkrát jsem tam zastihl zákazníka. V zimě v létě tam bylo šero a chlad - přesně ta správná teplota pro uchovávání nebožtíků. Dvě výkladní skříně byly plné košil vybledlých sluncem a zaneřáděných od much.

Sid obvykle seděl v zadní části krámu a četl si při světle elektrické žárovky, visící ze stropu na drátě. Žárovka byla ověnčená chuchvalci mucholapek. Sid tam měl pohodlnou pohovku vyrobenou z automobilové zadní sedačky, podložené dvěma bednami.

Za bednami stálo plivátko, které používal při žvýkání tabáku.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 75

Většinou však měl mezi zuby začouzenou dýmku a někdy doutník značky Owl. Velikánskou čepici sundával, jen když šel do postele.

Límec měl stále bílý od lupů, a když smrkal - což činil často a se sloním troubením - používal modrý kapesník velikosti plachty.

Na polici poblíž měl stohy knih, časopisů a novin, střídal je podle nálady. Opodál měl neustále krabici s buráky, ve které zalovil v okamžicích rozrušení. Na první pohled bylo zřejmé, že je náramný jedlík. Jeho žena, vyprávěl, je báječná kuchařka.

Pochopil jsem, že vaření je její nejpřitažlivější stránkou, přestože Sid nikdy neopomenul dodat, že je zároveň velmi sečtělá.

Ať jsem k němu zavítal v kteroukoli denní dobu, pokaždé otevřel nějakou láhev. “Jenom hlt,” říkal, když vytahoval láhev vodky nebo nějakého likéru. Napil jsem se vždycky jen proto, abych se mu zavděčil. Když jsem se při tom zašklebil, řekl: “Moc vám to nejde, co? Zkuste tuhle režnou.”

Jednoho rána mi nad sklenkou režné zopakoval svůj návrh ohledně řízení. “Tři lekce vám budou stačit,” řekl. “Je škoda nechat káru zahálet. Jakmile se to naučíte, zalíbí se vám to. Co takhle projet se v sobotu odpoledne? Najdu si někoho, kdo se mi postará o krám.”

Byl pro to tak zapálený a tolik naléhal, že jsem nemohl odmítnout.

Přišla sobota a my jsme se sešli u garáže. Velký čtyřdveřový sedan parkoval u obrubníku. Jen jsem na něj mrknul a hned mi bylo jasné, že to nebude nic pro mě. Ale nebylo zbytí. Byl jsem usazen za volant, hýbal jsem řadící pákou, šlapal na pedály. Krátká lekce. Víc prý až vyjedeme z města.

Za volantem se z Reba stal jiný člověk, hotový král. Pořád na plný plyn, měl jsem z toho za chvíli srdce až v krku.

“Vidíte,” řekl Reb a šermoval oběma rukama nad volantem. “Nic to není, jede to samo.” Pustil nožní pedál plynu a ukázal mi táhlo ručního plynu, bylo to jako u lokomotivy.

Cestou z města jsme občas zastavili, abychom vybrali nájemné.

Rebovi patřilo několik domů, všechny v chudobných čtvrtích.

Všechny byly osídleny černošskými rodinami. “Je třeba vybírat nájem každý týden,” vysvětloval. “Barevní nevědí, jak nakládat s penězi.”

V proluce poblíž jedné takové barabizny mi udělil další instrukce. Jak se otočit, jak náhle zastavit, jak parkovat. A jak couvat. To je prý zatraceně důležité, to couvání.

Hlava mi z toho šla za chvíli kolem. “Dobrá,” řekl. “Pojedeme. Za chvíli budeme na dálnici, tam to trošku proženu.

Uhání jako vítr - uvidíte jo, kdybyste náhodou někdy zpanikařil a nevěděl, co dřív, prostě vypněte motor a dupněte na brzdu.”

Najeli jsme na dálnici. Sid se celý rozzářil. Stáhl si čepici ještě víc do očí. “Držte se!” řekl a fííí! Vyrazili jsme. Měl jsem pocit, že se sotva dotýkáme země. Mrkl jsem na tachometr - osmdesát pět mil. Přidal plyn. “Vytáhne stovku, ani o tom neví. Nebojte se, mám to v ruce.”

Neříkal jsem nic. Jen jsem se držel a přivřel oči. Když jsme sjeli z dálnice, požádal jsme ho, aby na chvíli zastavil. Chtěl jsem si protáhnout nohy.

“Paráda, co?” křičel.

“To teda jo.”

“Některou neděli,” řekl, “až vybereme nájemné, vás vezmu do jedné své oblíbené restaurace, kde dělají skvělá kachňátka. Nebo můžeme zajet na East Side, do polského podniku. Nebo co říkáte na židovskou kuchyni? Cokoli si budete přát. Je mi s vámi opravdu dobře.”

Na Long Islandu jsme udělali malou objížďku po nákupech: herinci, uzené makrely, losos, kyselé okurky, kukuřičný chleba, sladké máslo, med, para ořechy, vlašské ořechy, obrovské červené cibule, česnek a tak dále.

“I kdybychom neměli nic jiného, aspoň dobře jíme,” řekl. “Dobré jídlo, dobrá hudba, dobře si promluvit - co jiného člověk potřebuje?”

“Možná dobrou ženu,” řekl jsem poněkud bezmyšlenkovitě.

“Já mám dobrou ženu, akorát že se k sobě povahově nehodíme. Jsem pro ni příliš všední, příliš usedlý.”

“Nepřipadáte mi tak.”

“Už to není, co bejvalo nejspíš stárnu. Kdysi jsem docela slušně vyváděl, taky jsem se díky tomu dostal často do maléru. Navíc jsem karbanil. To je docela průšvih, když má člověk takovou ženu jako já. Mimochodem - sázel jste někdy na koníčky? Já si pořád ještě tu a tam vsadím. Neslibuji vám, že z vás udělám milionáře, ale každopádně bych mohl vaše peníze zdvojnásobit, stačí říct. Vaše peníze by u mne byly v bezpečí.”

Blížili jsme se ke Greenpointu, pohled na benzinové nádrže ve mně vzbuzoval sentimentální nálady. Tu a tam kostelík jako na staré Rusi, názvy ulic mi byly stále povědomější.

“Nevadilo by vám zastavit na Devoe Street u čísla 181?”

“Jistě, proč ne? Někoho tam znáte?”

“Znával jsem, bydlela tam moje první láska. Chci se na ten dům jen podívat, nic víc.”

Automaticky šlápl na plyn, zrovna nám blikla červená. Projel to.

“Semafory a značky pro mě neexistují,” řekl. “Ale neberte si ze mne příklad.”

U čísla 181 jsem vystoupil, smekl klobouk (jako bych přicházel k hrobu) a přistoupil k plotu. Vzhlédl jsem směrem k oknům v podkroví, rolety byly stažené jako vždy. Srdce se mi rozbušilo jako před lety, když jsem tady postával, civěl do těch oken a modlil se, abych zahlédl jen její stín. Vždycky jsem tam postál jen pár okamžiků a zase se vzdálil. Někdy jsem obešel blok i třikrát za sebou - jen pro jistotu. (“Ty ubožáku,” pomyslel jsem si, “pořád tu ještě obcházíš kolem.”) Když jsem se vracel k autu, zavrzala vrátka v přízemí, ven vyhlédla starší žena. Došel jsem k ní a téměř třesoucím se ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 76

hlasem jsem se jí zeptal, zda v domě ještě bydlí Giffordovi.

Pozorně si mě prohlédla - jako by spatřila zjevení, a pak odvětila: “Proboha, vždyť ti se už před lety odstěhovali.”

Zamrazilo mě.

“Proč?” zeptala se. “Znal jste je?”

“Jednu z rodiny. Ale myslím, že už by se na mě nepamatovala.

Jmenovala se Una. Nevíte náhodou, co se s ní stalo?”

“Odjeli na Floridu.” (Řekla odjeli, ne odjela.) “Díky, děkuji mnohokrát!” Uklonil jsem se jí skoro jako milosrdné sestře.

Když jsem otvíral dveře auta, zavolala na mě: “Pane! Pane, kdybyste se chtěl o Uně dovědět víc, může vám to říct jedna paní o pár bloků dál.”

“To je v pořádku,” řekl jsem. “Není to důležité.”

Vyhrkly mi slzy, přestože to bylo hloupé.

“Co se děje?” chtěl vědět Reb.

“Nic, nic, jenom vzpomínky.”

Otevřel přihrádku v palubní desce a vytáhl plochou cestovní láhev. Lokl jsem si jeho všeléku, byl to čistý špiritus.

Zajíkl jsem se.

“To nikdy nezklame,” poznamenal Reb. “Už je vám líp?”

“To si pište.” Vzápětí ze mě vylezlo: “Bože, jak to člověk může pořád ještě cítit! To mě ničí. Co bych asi dělal, kdyby vyšla ona - se svým dítětem? Bolí to, pořád to bolí. Neptejte se proč. Patřila mně. Víc nemohu říct.”

“To teda musel být románek.” Slovo románek mi nesedlo.

“Ne,” řekl jsem. “Bylo to fiasko, úkladná vražda. To už jsem se mohl rovnou zamilovat do královny Guinevery.

Nechal jsem se tím unést, chápete? Bylo to zlé. Nikdy jsem se z toho nevzpamatoval. Doprdele! Proč se o tom vůbec bavit?”

Dobrák Reb mlčel, díval se rovnou před sebe a sešlápl plyn.

Po chvíli velmi prostě řekl: “Jednou byste o tom měl napsat.” Já na to: “Nikdy! Nikdy pro to nebudu umět najít slova.”

Na rohu vedle hokynářství jsem si vystoupil.

“Zase si někdy vyrazíme, co vy na to?” řekl Reb a podával mi svou mohutnou tlapu. “Příště vás seznámím se svými barevnými přáteli.”

Kráčel jsem ulicí, míjel železné sloupy, rozlehlé trávníky, velké verandy. Pořád jsem myslel na Unu Giffordovou. Kéž bych ji tak mohl znovu vidět jeden jediný pohled, nic víc. A pak zavřít knihu - provždy.

Kráčel jsem dál, minul jsem dům, minul jsem železné otroky s růžovými ústy a v pruhovaných blůzách, minul jsem vznešená sídla i portály verand. Florida, nic míň. Proč ne rovnou Cornwall, Avalon nebo Diamantový zámek? Začal jsem si v duchu prozpěvovat “V celém světě nebyl král tak vznešený.” Když mnou náhle otřásla hrozivá vidina. Marco!

Ze stropu mého mozku visel Marco, který se oběsil. Snad tisíckrát se Moně vyznával ze své lásky; tisíckrát ze sebe dělal šaška; tisíckrát ji varoval, že se oběsí, nedojde-li milosti v jejích očích. A ona se mu vysmívala, zesměšňovala ho, ponižovala. Ale on se před ní nepřestával plazit a zahrnovat ji velkolepými dary. Jen když ji spatřil, když zaslechl její výsměšný smích, celý se rozklepal. Ale nic nemohlo zahubit jeho lásku. Když ho odkopla, vracel se do svého podkrovního pelechu, kde psal vtipy. (Ten chudák se živil prodejem vtipů časopisům.) A každý vydělaný cent dával jí.

A ona mu nikdy ani nepoděkovala. (Teď jdi, pse!) Jednoho ráno ho našli viset z krovu v jeho světničce. Žádný dopis na rozloučenou, jenom tělo houpající se v šeru a prachu. Jeho poslední vtip.

A když mi to Mona oznámila, řekl jsem: “Marco? Co mám co společného s nějakým Marcem?”

Mona ronila hořké, přehořké slzy. Jedinou útěchou, kterou jsem jí byl schopen poskytnout, bylo: “Udělal by to dřív nebo později stejně. Byl to ten typ.”

A ona odpověděla: “Jsi krutý. Ty nemáš srdce.”

Byla to pravda, neměl jsem ho. Jenomže byly zde zástupy dalších, ke kterým se ona chovala stejně ohavně. A já jí to svým krutým, nelítostným způsobem připomněl. “Kdo bude další?” zeptal jsem se.

Skryla hlavu do dlaní a vyběhla z pokoje. Hrozné. Příliš hrozné.

Vdechoval jsem vůni šeříků, buganvílií a velkých červených růží.

Přitom jsem si myslel: “Možná ten ubožák Marco miloval Monu stejně jako já kdysi Unu Giffordovou. Možná doufal, že nějakým zázrakem se její výsměch a pohrdání obrátí v lásku, a ona ho konečně uvidí takového, jaký byl - jako velké, krvácející srdce překypující láskou, něhou a shovívavostí. Možná se každou noc, když se vracel do své komůrky, na kolenou modlil. (Ale nebyl vyslyšen.) Copak jsem každý večer nevzdychal, uléhaje do postele? Copak já se nemodlil?

A jak! Bylo to nechutné, takové modlení, takové žadonění, takové kňourání! Kdyby mi Hlas aspoň řekl: ,Nemá to cenu, nejsi muž pro ni!’ Možná bych to pak vzdal, možná bych udělal místo jinému. Nebo bych Boha aspoň proklel, že mi připravil takový osud.”

Chudák Marco! Neprosil, aby byl milován, ale prosil o souhlas, aby mohl milovat. A byl odsouzen ke smolení vtipů!

Teprve nyní chápu, jak moc jsi trpěl, drahý Marco. Teď se s ní můžeš těšit - shůry. Můžeš se na ni dívat ve dne v noci.

Jestliže ona tě během tvého života odmítala vidět takového, jaký jsi byl, teď aspoň můžeš vidět, jaká je ona. Měl jsi ve svém křehkém těle příliš velké srdce. Ani samotná Guinevera nestála za tu velkou lásku, kterou vzbuzovala. Avšak královny našlapují tak zlehka, dokonce i když chtějí zašlápnout veš.

Bylo prostřeno, večeře už na mě čekala. Mona byla nezvykle dobře naložená.

“Tak jaké to bylo? Bavil ses?” zvolala, když mi ovinula paže kolem krku.

Všiml jsem si květin ve váze a láhve vína vedle svého talíře.

Bylo to Napoleonovo oblíbené, které pil na Svaté Heleně.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 77

“Co to má znamenat?” zeptal jsem se.

Doslova klokotala radostí. “To znamená, že Pop považuje těch prvních padesát stran za úžasné, byl nadšený.”

“Byl jo? Řekni mi o tom víc, co přesně říkal?”

Byla sama tak omráčená, že si nemohla hned všechno vybavit.

Posadili jsme se ke stolu. “Jen se najez,” řekl jsem. “Však si vzpomeneš.”

“Jasně,” vykřikla. “Pamatuju si tohle. Řekl, že mu to trošku připomíná raného Melvilla a taky trochu Dreisera.”

Polkl jsem.

“Ano, a také Lafcadia Hearna.”

“Cože? I toho Pop četl?”

“Už jsem ti, Vale, řekla, že je náruživý čtenář.”

“Ale nemyslíš si, že jen tak žvanil, že ne?”

“To rozhodně ne, mluvil smrtelně vážně. Opravdu ho to zaujalo, to ti garantuju.”

Nalil jsem si víno. “To koupil Pop?”

“Ne, já.”

“Jak jsi věděla, že to bylo Napoleonovo oblíbené?”

“Řekl mi to prodavač.”

Napil jsem se.

“Dobré?”

“Nikdy jsem nepil lepší. Napoleon ho pil každý den? Ten se teda měl!”

“Vale,” řekla, “budeš mi muset trošku poradit, abych mohla Popovi odpovědět na některé záludnější otázky.”

“Myslel jsem, že všechny odpovědi znáš.”

“Dnes mluvil o gramatice a rétorice, a já o tom nevím vůbec nic.”

“Ani já ne, opravdu. Chodilas do školy, ne? Absolventka Wellesley by měla něco vědět.”

“Víš dobře, že jsem nešla na vysokou.”

“Řeklas mi, že ano.”

“Možná když jsme se potkali. Nechtěla jsem, abys mě měl za negramotnou.”

“Sakra! Jako by mi záleželo na tom, jestli jsi dokončila třeba jen základku! Nemám ke vzdělání žádnou úctu, všechno je to naprostý blábol, tahle rétorika a gramatika. Čím méně toho člověk ví, tím lépe. Tím spíš, když je spisovatel.”

“Ale co když upozorňuje na chyby, co pak?”

“Řekni - ,Asi máš pravdu. Budu o tom přemýšlet.’ Nebo ještě lépe - ,Jak bys to řekl ty?’ Tím ho zatlačíš do obrany, chápeš?”

“Někdy bych si přála, abys tam byl místo mě ty.”

“Já taky. Hned bych poznal, jestli to ten vrták myslí upřímně, nebo ne.”

“Dnes,” řekla, nevšímajíc si mé poznámky, “mluvil o Evropě. Jako by četl mé myšlenky. Mluvil o amerických spisovatelích, kteří žili a tvořili v zahraničí. Řekl, že je důležité žít v takové atmosféře, která je potravou pro duši.”

“A co ještě říkal?”

Na chvíli zaváhala a pak řekla: “Slíbil mi, že když dokončím knihu, dá mi dostatek peněz, abych mohla zůstat v Evropě i rok nebo dva.”

“Báječné,” řekl jsem. “A co tvoje nemohoucí matka? Tedy já, jinými slovy.”

Myslela i na to. “Nejspíš ji budu muset nechat umřít.” Dodala, že Pop jistě pustí dost na to, abychom se přes moře dostali oba dva.

Je prý velice štědrý.

“Víš,” pokračovala, “v Popovi jsem se nezmýlila. Nechci na tebe naléhat, ale.”

“Ale měl bych s tou knihou pohnout, co?”

“Ano, jak dlouho ti to ještě bude trvat?”

Odvětil jsem, že nemám ani nejmenší tušení.

“Tři měsíce?”

“Nevím.”

“Je ti jasné, co je třeba všechno udělat?”

“Ne, není.”

“A tobě to nevadí?”

“Jasně že vadí. Ale co s tím nadělám? Píšu, jak nejrychleji dovedu.”

“Ale neztrácíš nit?”

“I když se mi to stane, zase ji najdu. Aspoň doufám.”

“Tobě se do Evropy nechce, viď?”

Než jsem odpověděl, dlouze jsem se na ni podíval.

“Jestli já chci nebo nechci do Evropy? Moje milá, já chci jet kamkoli do Asie, Afriky, Austrálie, Peru, Mexika, Siamu, Arábie, na Jávu, Borneo Také do Tibetu a Číny. Jakmile odsud jednou vypadneme, chci zůstat navěky pryč. Chci zapomenout, že jsem se zde narodil. Chci se pohybovat, toulat, křižovat svět. Chci dojít až na konec každé cesty.”

“A kdy budeš psát?”

“Cestou.”

“Vale, ty seš snílek.”

“Jasně že jsem. Ale jsem aktivní snílek, a to je rozdíl.”

Pak jsem dodal: “Všichni jsme snílci. Někteří z nás ovšem tu a tam procitají, aby napsali pár slov. Rozhodně chci psát.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 78

Ale stejně rozhodně si nemyslím, že je to začátek a konec všeho bytí. Jak to říct? Psaní je jako sraní ve spánku. Je to rozhodně blažené sraní, ale nejprve život, potom sraní. Život je změna, pohyb, boj směřování do neznáma. Jen málo lidí o sobě může prohlásit - ,Já jsem žil!’ Od toho máme knihy - jsou o lidech žijících naplno. Ale když i autor žije naplno - !”

Přerušila mě: “Někdy když tě poslouchám, Vale, mám pocit, že chceš žít současně tisíce životů. Jsi neustále nespokojený - s životem jaký je, se sebou, prostě se vším. Jsi Mongol. Patříš do stepí střední Asie.”

“Víš,” řekl jsem, “jedním z důvodů, proč se cítím tak rozpolcený, je, že mám v sobě kousek ode všeho. Mohu se přenést do kteréhokoli období a být v něm jako doma. Když čtu o renesanci, cítím se jako renesanční člověk; když čtu o čínských dynastiích, cítím se doslova jako Číňan té které epochy. Každá rasa, každé období, každý národ - Egypťané, Aztékové, Indové či Chaldejci - to všechno mi dokonale sedí, a vždy se jedná o bohatý svět, jehož divy jsou nevyčerpatelné. A o to mi právě jde - o člověkem stvořený svět, o svět reagující na lidské myšlenky, lidské sny, lidské touhy. Na zdejším, americkém životě mě rozčiluje, že my zabíjíme všechno, co nám přijde pod ruku. Všichni ti Mongolové a Hunové byli ve srovnání s námi kavalíři. Toto je ohavná, pustá, bezútěšná země. Sleduji své krajany očima našich předků. Vidím skrz ně a vidím jejich prázdnotu.”

Vzal jsem láhev Gevrey-Chambertin a dolil jsem, bylo toho akorát na jedno pořádné polknutí.

“Na Napoleona!” řekl jsem. “Na muže, který prožil svůj život naplno!”

“Vale, někdy mě děsí, jak mluvíš o Americe, opravdu ji tak nenávidíš?”

“Možná je to láska, zvrácená láska. Já nevím.”

“Doufám, že nic z toho nehodláš zapracovat do svého románu.”

“Žádné strachy. Ten román bude stejně neskutečný jako země, ve které vzniká. Nemohl bych říct: ,Všechny postavy v této knize jsou smyšlené.’ Ani nic z toho, co se obvykle píše do záhlaví knih. Nikdo však nepozná nikoho - autor nejméně ze všech. Dobré je, že to bude pod tvým jménem. To by byla sranda, kdyby z toho nakonec byl bestseller! Jen si představ, jak ti na dveře buší reportéři, aby s tebou udělali rozhovor!”

Tato myšlenka ji vyděsila. Nezdálo se jí to ani trochu legrační.

“Och, a před chvílí jsi mě nazvala snílkem. Víš co? Přečtu ti pasáž z Hory snů. Měla by sis tu knihu někdy přečíst celou, je to kniha snů.”

Šel jsem ke knihovně a vytáhl zmíněnou knížku.

“Právě tady se píše o Miltonově Lycidas - že se nejspíš jedná o vůbec nejdokonalejší literární výtvor. Machen dále píše:

,Literatura je smyslové umění, které vytváří jedinečné dojmy skrze slovo.’ Ale pasáž, kterou ti chci přečíst, je hned ta následující: ,A přesto zde bylo ještě něco navíc; mimo logické myšlení, které bylo často zavádějící, obtížnou, avšak inspirující náhodu, mimosmyslové vnímání, věčné potěšení a radost, mimo toto zde byly nedefinovatelné, nevyjádřitelné představy, které v mysli vyvolává každá dobrá literatura. Stejně jako je chemik při svých pokusech někdy očarován objevením neznámého, neočekávaného prvku v křivuli či zkumavce, stejně jako je svět materiálních věcí považován za jakýsi tenký závoj vesmíru nehmotného, tak ten, kdo čte nádherný verš či prózu, si je vědom nutkání, které nelze vyjádřit slovy, které nevyvěrá z logického smyslu a které je spíše paralelní než spojené se smyslovým požitkem. Takto ohraničený svět se podobá spíše světu snů, světu, ve kterém někdy žijí děti. Je to svět náhle se zjevující a náhle mizející, svět mimo veškeré vyjádření či analýzu, ať už smyslovou či rozumovou ‚”

“To je krásné,” řekla, když jsem knihu odložil. “Ale nesnaž se psát tímto způsobem. To nech na Arthuru Machenovi, když ho to baví. Ty piš podle svého.”

Posadil jsem se opět ke stolu. Vedle šálku s kávou stála teď láhev Chartreuse. Když jsem si naléval bledězelenou tekutinu do sklenice, řekl jsem: “Teď už tu chybí jen jediné: harém.”

“Chartreuse je od Popa,” řekla. “Tak se mu líbily ty stránky.”

“Doufejme tedy, že se mu dalších padesát bude líbit stejně.”

“Nepíšeš tu knížku pro něj, Vale, píšeš ji pro nás.”

“To je pravda. Chvílemi zapomínám.”

Napadlo mě, že jsem jí ještě nic neřekl o svém plánu napsat tu pravou knihu. “Měl bych ti něco říct,” začal jsem.

“Nebo neměl? Možná bych si to měl nechat ještě nějaký čas pro sebe.”

Poprosila mě, abych ji nenapínal.

“Dobrá, tak ti to řeknu. Je to o knize, kterou hodlám jednoho dne napsat, mám už spoustu poznámek. Napsal jsem ti o tom v dlouhém dopise, když jsi byla ve Vídni nebo kdovíkde. Nemohl jsem ti to poslat, protože jsem neměl tvoji adresu.

Jo, to bude panečku knížka ohromná. O tobě a o mně.”

“Máš ten dopis?”

“Ne, roztrhal jsem ho. Tvoje chyba! Ale mám poznámky. Akorát že ti je zatím ještě neukážu.”

“Proč?”

“Protože nestojím o žádný komentář. Navíc kdybychom o tom mluvili, nikdy bych to nenapsal. Pak jsou tam věci, o kterých nechci, abys věděla, dokud je nenapíšu načisto.”

“Můžeš mi přece věřit,” řekla. Začínala smlouvat.

“Ne, ne, ani to nezkoušej, musíš počkat.”

“Ale co když ty poznámky ztratíš?”

“Budu schopen napsat si to celé znovu. To mi starosti nedělá.”

Začala se vztekat. Koneckonců to nebude jenom má kniha. Bude také o ní a tak dál. Já však zůstal neoblomný.

Jelikož mi bylo jasné, že obrátí byt vzhůru nohama, aby mé poznámky našla, dal jsem jí na srozuměnou, že jsem je nechal u svých rodičů.

“Schoval jsem je tak, že je nikdy nenajdou,” dodal jsem. Věnovala mi pohled, ze kterého jsem poznal, že mi to nebaští.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 79

Ať se chystala udělat cokoli, rozhodla se předstírat, že se s tím smířila a nebude na to dál myslet.

Abych atmosféru trochu odlehčil, řekl jsem jí, že bude-li kniha kdy napsána, spatří-li kdy světlo světa, stane se Mona nesmrtelnou. A jelikož to znělo poněkud nadneseně, dodal jsem:

“Možná se vždycky nepoznáš, ale mohu ti slíbit tohle: Až budu s tvým portrétem hotov, nebudeš nikdy zapomenuta.”

Vypadala dojatě. “Jak se zdá, jsi velmi sebejistý,” řekla.

“Mám k tomu důvod. Tuhle knihu jsem žil. Mohu začít odkudkoli a probrat se tím kolem dokola. Je to jako trávník s tisícem zavlažovačů: stačí jen otočit kohoutkem.” Poklepal jsem si na hlavu. “Všechno je to tady neviditelným a nesmazatelným inkoustem.”

“Chceš říct pravdu - o nás?”

“To si piš. O všech, nejen o nás.”

“A ty myslíš, že ti takovou knihu někdo vydá?”

“O tom jsem zatím nepřemýšlel, nejdřív to musím napsat.”

“Ale nejdřív dopíšeš román - doufám.”

“Rozhodně, možná i nějakou hru.”

“Hru? Ach Vale, to by bylo báječné.”

Tím byl hovor u konce.

Opět mne napadla znepokojivá myšlenka: “Jak dlouho nám tohle příměří vydrží?” Zatím to všechno klapalo až příliš dobře.

Vzpomněl jsem si na Hokusaie, jeho vzlety a pády, jeho sto čtyřicet sedm změn adresy, jeho vytrvalost, neuvěřitelnou produktivnost. To byl ale život! A já, já byl teprve na prahu toho všeho. Teprve ve svých devadesáti nebo sto letech se snad budu moci pochlubit plody své práce.

Vzápětí další znepokojivá myšlenka: “Napíšu někdy vůbec něco přijatelného?”

Odpověď, která mi splynula ze rtů, zněla: “Ser na to!”

Ale další myšlenka na sebe nedala dlouho čekat: “Proč jsem tak posedlý pravdou?”

A i tentokrát se mi ihned dostalo stručné a jasné odpovědi:

“Protože je jen pravda a nic než pravda.”

Ale nesmělý hlásek namítl: “Literatura je však o něčem jiném.”

Pak tedy k čertu s literaturou! Kniha života, to je to, co chci psát.

A jakým jménem se pod ni podepíšu?

Stvořitel.

Tím to bylo vyřešeno.

Myšlenka, že bych jednoho dne sesmolil takovou knihu - knihu života - mi vířila hlavou celou noc. Tancovala mi před zavřenými víčky jako fata morgána nějaké legendy. Nyní když jsem si slíbil, že ji uvedu ve skutek, se roztáhla do dálky. Její naplnění se také zdálo podstatně obtížnější, než když jsem o tom jen mluvil.

Připadala mi skutečně ohromující. Byl jsem si však jistý jednou věcí - jakmile se do toho pustím, tak už to pojede.

Nebude to jako lisování kapek. Vzpomněl jsem si na svou první knihu o dvanácti poslíčcích. To bylo ale fiasko! Od té doby jsem ovšem příliš nepokročil, byť o tom kromě mne nikdo jiný nevěděl. Ale jaké to bylo plýtvání materiálem!

Mým tématem mělo být všech osmdesát či sto tisíc poslíčků, které jsem během oněch šílených kosmokokických let najal či propustil. Není divu, že jsem neustále ztrácel svůj hlas. Obyčejný rozhovor s těmito lidmi byl jako hodokvas.

Ale nebylo to jenom v řeči. Byly zde také jejich tváře a výraz těchto tváří - smutek, zoufalství, hněv, prohnanost, ponížení, zloba, proradnost, vděčnost, závist a tak dále - jako bych místo lidských bytostí jednal s totemovými zvířaty: liškami, rysy, šakaly, vránami, lumíky, strakami, hrdličkami, bizony, hady, krokodýly, hyenami, lasičkami, sovami. Jejich zjevy jsem měl stále v živé paměti. Ty dobré i ty špatné, podvraťáky a lháře, mrzáky, maniaky, pobudy, hazardní hráče, prasáky, zvrhlíky, světce, mučedníky - všechny. Ty obyčejné i neobyčejné. Pamatoval jsem si dokonce i na jistého poručíka od jízdní policie, který měl tvář tak zohavenou - rudochy či černochy - že když se smál, plakal, a když plakal, celý zářil.

Když mě oslovoval - obvykle aby podal stížnost - stál vždy v pozoru, jako by nebyl strážník, ale kůň. A co třeba ten Řek s dlouhým, koňským obličejem, na první pohled učenec, který chtěl předčítat z Promethea spoutaného - nebo nespoutaného? Čím to bylo, že přestože jsem ho měl rád, vždy ve mně probouzel nelibost a výsměch? Nakolik zajímavější a pomilováníhodný byl ten Egypťan, který neměl v hlavě nic jiného než sex! Neustále jako na trní, zvlášť tehdy, když se mu nepodařilo aspoň dvakrát za den si ho vyhonit. A ta lesba, Iliada si říkala - proč Iliada? - tak milá, skromná, přívětivá - také skvělá hudebnice. Vím to, protože si jednou večer přinesla do mé kanceláře housle a zahrála mi. A když mi tak přehrála svůj repertoár (Bacha, Mozarta a Paganiniho), oznámila mi, že už ji nebaví být lesbou. Chce prý se stát kurvou, a zda bych ji prý mohl přeložit do nějaké lepší úřední budovy, kde by jí lépe kvetly obchody.

Defilovali přede mnou jako přízraky minulosti - se svými tiky, grimasami, svým podlézáním, svými nekalými fintičkami. Každý den se mi sesypali na můj stůl jako z velkého pytle. Oni a jejich problémy, trampoty, bolístky a nesnáze. Možná v okamžiku, kdy jsem dostal tento neobyčejný flek, si někdo vzal velkého Šoupáka stranou, vrazil mu do kapsy obálku a pošeptal mu: “Zaval tohoto maníka prací. Ponoř mu nohy do bahna reality, až mu budou vstávat hrůzou vlasy na hlavě. Servíruj mu ptačí zob. Znič v něm i tu poslední iluzi!” A ať už se velký Šoupák nechal podmáznout, či ne, učinil, jak mu bylo řečeno. Možná přidal i něco navíc. Dal mi poznat, co je to žal a trápení.

Avšak mezi těmi tisíci, kteří přicházeli a odcházeli, kteří škemrali, skuhrali a naříkali přede mnou nazí, oloupení, kteří se mě dovolávali jako poslední instance před tím, než se nechali odvést na jatka, se tu a tam objevil drahokam lidství, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 80

obvykle z nějakého vzdáleného koutu světa, z Turecka či z Persie. A tak se stalo, že se přede mnou jednoho dne vyloupl tenhle Ali, nebo jak se jmenoval, mohamedán, který někde v poušti přišel k umění kaligrafie. Sotva mě blíže poznal a zjistil, že jsem člověk s velkýma ušima, napsal mi dopis. Dopis o třiceti dvou stránkách, bez jediné chybičky, ve kterém nechyběla jediná čárka či středník. V tomto dopise mi vysvětloval (jako by to pro mne mělo obrovský význam), že Kristovy zázraky - bral si je na přetřes jeden po druhém - nebyly vůbec žádné zázraky. Všechny prý už před ním zvládli - včetně vzkříšení - neznámí lidé, kteří rozuměli zákonům přírody. O těchto zákonech, hlásal tento Ali, nemají dnešní vědci ani ponětí. Jsou to prý však zákony věčné, které lze dokázat provozováním takzvaných zázraků, když se k tomu namane ten pravý člověk a on, Ali, byl strážcem takového tajemství. Já se však o tom neměl nikomu dále šířit, neboť on, Ali, si zvolil dráhu poslíčka a “břímě pokory” z důvodu, který byl znám pouze Alláhovi, budiž požehnáno jeho jméno. Ale až nadejde ten pravý čas, stačí říct jediné slovo a a tak dále.

Jak jsem jen dokázal opustit všechny tyto božské behemoty a rambajs, který neustále vytvářeli, když přede mnou na koberečku vysvětlovali to či ono, jako by se mne snažili strhnout ke svému podivnému, neobyčejně ztřeštěnému jednání. Jo, to byla ale fuška přesvědčit velkého šéfa (s mozkem trpaslíka), že květ Ameriky vyrůstal z útrob bláznů, příšer a poblouzněných idiotů, kteří navzdory všelijakým svým lumpárnám vládli schopností číst kabalu pozpátku, násobit deset sloupců čísel současně či sedět na kusu ledu a vykazovat známky horečky. Žádné z těchto vysvětlení ovšem nedokázalo zastřít otřesnou skutečnost, že jakási stařenka byla onoho večera znásilněna přičmoudlým poslíčkem, který jí měl doručit úmrtní oznámení.

Bylo to drsné. Nikdy jsem mu nic z toho nedokázal vysvětlit.

Nemohl jsem mu přednést případ Tobachinikova, studenta talmudu, který byl nejbližší replikou Krista, jaký kdy chodil ulicemi New Yorku, a roznášel velikonoční pozdravy. Jak jsem mohl říct svému sovímu šéfovi: “Tenhle maník potřebuje pomoc. Jeho matka umírá na rakovinu. Jeho otec den co den prodává po domech šňůrky do bot. Dítka jsou dementní. (Domovem se jim stala synagoga.) Potřebuje zvýšit plat, potřebuje si nacpat břicho.”

Abych ho pobavil či zmátl, vyprávěl jsem mu o svých poslíčcích občas krátké anekdoty, pokaždé v minulém čase, jako by dotyčný už nebyl v našich službách. (Přitom byl stále v našich řadách, pečlivě ukrytý někde v oddělení Px či FU.) Ano, vyprávěl jsem, patřil k výpravě Johanny Gadské do Černého lesa. Ano (o jiném), svého času pracoval pro Pasteura v jeho slavném pařížském institutu. Ano (zase jiný), vrátil se do Indie, aby tam dokončil své Dějiny světa ve čtyřech jazycích. Ano (pecka na rozloučenou), byl to jeden z největších žokejů; po odchodu od nás vydělal jmění; potom se zřítil do výtahové šachty a roztříštil si lebku.

A jaká byla neměnná odpověď: “Velmi zajímavé, opravdu. Věnujte se své práci svědomitě. Nenajímejte nikoho než hezké, čisté chlapce z dobrých rodin. Žádné Židy, žádné mrzáky, žádné bývalé trestance. Chceme být na svou doručovatelskou službu hrdí.”

“Ano, pane!”

“A mimochodem, postarejte se o propuštění všech těch negrů, které jste svého času přijal. Nechceme, aby naši klienti byli bez sebe hrůzou.”

“Ano, pane!”

A já se vrátil na své bidlo, trošku jsem tím zamíchal, zahrál si s nimi na škatule, hejbejte se, ale nikdy jsem nikoho nevyhodil.

Ani když byl černý jako bota.

Jak jsem je mohl pominout, všechny ty rozkošné případy dementie praecox, ty hvězdné tuláky, diamantové logiky, epileptiky zmrzačené v bitvách, zlodějíčky, pasáky, kurvičky, zkrachovalé kněžoury a studenty talmudu, kabaly a posvátných knih Východu?

Romány! Jako by bylo možné napsat o takových figurkách a jejich osudech román. Kam se dá do takového díla umístit srdce, játra, oční nerv, slinivka nebo žlučník? Oni nebyli žádnou fikcí. Byli živí. Jeden jako druhý. Byli sužováni nemocemi, jedli a pili každý den, močili, vyprazdňovali střeva, souložili, loupili, vraždili, falešně svědčili, zrazovali své bližní, posílali své děti do práce, své sestry nutili šlapat chodník, matky žebrat, otce prodávat tkaničky do bot či knoflíky a nosit domů vajgly od cigaret, staré noviny a pár měďáků ze slepcovy misky. Kde je v románu místo pro takové věci?

Ano, bylo krásné vracet se zasněženou nocí z Town Hall, kde si člověk právě poslechl krásnou symfonii. Všechno to tam bylo tak civilizované, potlesk byl tak ukázněný, poznámky byly tak zasvěcené. A tu dopadne na sníh kužel světla, taxík zastaví u obrubníku a zase odjede. Světla jiskří jako ledová tříšť.

Monsieur Barrére a jeho malá skupinka se kradou zadním vchodem do domu nějakého zámožného usedlíka na Park Avenue, aby mu tam předvedli soukromý recitál. Tisíce stop vedou z koncertní síně a na konci každé z nich je tragická figura, kráčející vstříc svému osudu. Stopy se neustále křižují: porobení a mocní, pokoření a tyrani, majetní a žebráci.

Ano, mnohokrát jsem večer navštívil koncert v některé z těchto dutých hudebních márnic a pokaždé, když jsem odcházel, jsem nemyslel na muziku, kterou jsem právě slyšel, nýbrž na některého z mých nalezenců, na někoho ze své krvácející kosmokokické posádky, koho jsem toho dne přijal či propustil. Kdepak, ani myšlenky na Haydna, Bacha, Scarlattiho, Beethovena, Belzebuba, Schuberta, Paganiniho či kohokoli z dechového, strunného či bicího klanu muzikantů to nedokázaly přerazit. Znovu jsem ho viděl, zbědovaného ubožáka, jak opouští mou kancelář se svou doručovatelskou uniformou zabalenou do hnědého papíru, míří ke stanici nadzemky u Brooklynského mostu, kde naskočí na vlak směr Fresh Pond Road či Pitkin Avenue, respektive Kosciusko Street, kde vystoupí, vnoří se do davu, hmátne po nakládané okurce, vyfasuje kopanec do zadnice, nadlábne se brambor, vypráší štěnice z pelechu, pomodlí se za svého praděda, zemřelého rukou opilého Poláka, pro něhož byl vlající plnovous prokletím, a zalehne.

Viděl jsem také sám sebe, jak si to rázuju po Pitkin Avenue či Kosciusko Street, hledám určitou chatrč či barabiznu a děkuji Bohu, že jsem se narodil jako gój plynně hovořící anglicky. (Jsem pořád ještě v Brooklynu? Kde to vlastně ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 81

jsem?) Někdy jsem cítil zápach škeblí v zátoce, což byla možná voda z kanálu. A všude, kudy jsem chodil při hledání ztraceného a prokletého, jsem viděl požární schodiště obtěžkaná matracemi, ze kterých padaly jako ranění cherubíni rozličné druhy vší, blech, štěnic, švábů, rusů a šlupky ze včerejšího kabanosu. Tu a tam jsem si posloužil kyselými okurky či uzeným herinkem zabaleným do novin. Nebo ty tlusté slané preclíky - jak byly dobré! Všechny ženy měly rudé dlaně a modré prsty - od mrazu, drhnutí, máchání a ždímání. (Ale syn, již hotový génius, měl dlouhé, štíhlé prsty s pěstěnými nehty. Zanedlouho již bude hrát v Carnegie Hall.) Nikde v polstrovaném světě gójů, ze kterého jsem pocházel, jsem nenarazil na génia ani skorogénia. Tam byl problém najít i knihkupectví. Kalendáře - ano. Celé stohy kalendářů. Prodávali je řezníci i pekaři. Ale žádný Holbein, Carpaccio, Hirošige, Giotto či Rembrandt. Ještě tak Whistler, ale nanejvýš jeho matka, to všední stvoření celé v černém, s rukama založenýma v klíně, tak odevzdaná, tak velice vážená. Ne, nikdy nic mezi námi křesťany, co by vonělo uměním. Ale přecpané masné krámy plné buřtů, kýt a tlačenek.

A pochopitelně linoleum, smetáky a květináče. Všechno z živočišné a rostlinné říše plus nářadí. Německý tvarohový koláč, párek a kyselé zelí. Kostel na každém rohu, pochmurné stavení, jaká jsou schopni budovat jen luteráni a presbyteriáni pro svou sterilní víru. A Ježíš byl tesař! Postavil chrám, ale ne z klád a kamení.

KAPITOLA(15)

Všechno zatím šlo jako po másle. Bylo to skoro jako naše začátky v japonském hnízdečku lásky. Když jsem se šel projít, inspirovaly mne dokonce i uschlé stromy. Navštěvoval jsem Reba a vracel se domů obtěžkán nápady stejně jako košilemi, kravatami, rukavicemi a kapesníky. Nemusel jsem se bát střetů s naší domácí kvůli dlužnému nájemnému.

Všechno jsme měli zaplaceno, a kdybychom chtěli půjčku, nebyl by to problém. Dokonce i židovské svátky probíhaly bez obtíží, s hostinou v našem či jiném domě. Byl konec podzimu, ale tentokrát mi tato roční doba nepůsobila deprese.

Jediné, po čem se mi snad stýskalo, bylo kolo.

Absolvoval jsem další lekce řízení automobilu, a kdykoli jsem si mohl požádat o řidičák. Jakmile bych ho měl, mohl bych vyvézt Monu na projížďku, k čemuž mě Reb neustále nabádal. Mezitím jsem se seznámil s Rebovými černošskými nájemníky. Dobří lidé - přesně jak říkal Reb, po každém vybírání nájemného jsme se vraceli domů pod parou a bouřlivě veselí. Jeden z nájemníků, který pracoval jako celník, mi nabídl půjčování knih. Měl úžasnou sbírku erotické literatury, všechno to zabavil v docích při celních prohlídkách. Ještě nikdy jsem neviděl tolik nemravných knih, tolik nemravných fotografií. Napadlo mě v té souvislosti, jaké poklady asi skrývá v sekci zakázaného ovoce slavná vatikánská knihovna.

Tu a tam jsme chodili do divadla, přičemž většinou se jednalo o zahraniční hry - Georg Kaiser, Ernst Toller, Wedekind, Werfel, Sudermann, Čechov, Andrejev. Přijel irský soubor a přivezl Juno and the Paycock* a The Plough and the Stars**. To byl ale dramatik, tenhle Sean O’Casey! První svého druhu po Ibsenovi.

Za slunných dní jsem vysedával ve Fort Green Parku a četl knihy - Idle Days in Patagonia***; Haunch, Paunch and Jowl**** či The Tragic Sense of Life***** (Unamuno). Chtěl-li jsem si poslechnout desku, kterou jsem nevlastnil, mohl jsem si ji půjčit od Reba nebo od naší domácí. Když se nám do ničeho nechtělo, hráli jsme s Monou šachy, ona sice nebyla žádný velký hráč, ale to v té době ani já. Zjistil jsem, že je velmi vzrušující studovat šachové partie z šachových knih, zvláště z té od Paula Morphyho, nebo si číst o vývoji hry či o zájmu, jakému se těšila mezi Islanďany nebo Malajci.

Ani pomyšlení, že bude třeba stavit se u našich - na Den díkůvzdání - mě nezkrušilo. Nyní jsem jim mohl oznámit, a byla to jen poloviční lež, že dostávám stipendium na psaní románu, že dostávám zaplaceno za svou práci. Budou z toho celí pryč! Hlavou se mi honily jen samé příjemné myšlenky. Všechny dobré věci, které mne potkaly, vyplouvaly na povrch. Dostával jsem chuť posadit se, psát a poděkovat tomu či té za něco, co pro mě udělali. A proč ne? A existovala i místa, kterým jsem chtěl vyjádřit svou vděčnost - za chvíle dokonalého štěstí. Zblbnul jsem z toho natolik, že jsem se jednoho dne vydal až k Madison Square Garden, kde jsem v tichosti poděkoval zdi za velkolepé chvíle, které jsem tam strávil při sledování Buffalo Billa a jeho indiánů, Jima Londose, malého Herkula, jak přehazuje přes rameno obrovského Poláka, šestidenních cyklistických závodů a neuvěřitelných vytrvalostních závodů, jichž jsem byl svědkem.

V těchto vzletných náladách, kdy jsem se zcela otevřel nebi, nebylo divu, že na mě paní Skolská, když mě potkala, jak někam odcházím nebo se odněkud vracím, zůstala pokaždé zírat s očima dokořán. Následovala půlhodinka, během níž jsem na ni vysypal názvy knih, zastrčených uliček, sny, vracející se holuby, remorkéry, prostě všechno, co mi v tu chvíli přišlo na mysl. A všechno to přišlo zcela náhle, jelikož jsem byl šťastný, uvolněný, bezstarostný a v plné síle.

Přestože jsem neudělal jediný chybný pohyb, věděli jsme já i ona, že bych ji měl obejmout, stisknout, zlíbat a dát jí pocítit, že je žena, a nikoli domácí. “Ano,” řekla by, avšak svými prsy. “Ano,” svým měkkým, teplým bříškem. “Ano.”

Vždycky ano. Kdybych řekl: “Vyhrň si sukni a ukaž mi svou zahrádku!” i na to by řekla ano. Ale já měl dost rozumu, abych se podobných volovin vyvaroval. Spokojil jsem se s tím, jak jsem se jí jevil nyní - jako zdvořilý, hovorný a poněkud neobvyklý (gójský) nájemník. Mohla by za mnou přijít nahá, s talířem plným Kartoffelklöse s hustou, černou omáčkou, a já bych na ni nevztáhl ruku.

Ne, byl jsem příliš šťastný, příliš spokojený, než abych se zaobíral nějakým nahodilým šoustáním. Jak už jsem řekl, jediné, co mi chybělo, bylo kolo. Rebovo auto, se kterým jsem měl nakládat podle jeho přání jako s vlastním, pro mě neznamenalo nic. Zrovna tak by mi byla ukradená limuzína s šoférem, která by mě vozila sem a tam. Dokonce ani cesta do Evropy pro mě tolik neznamenala. Bylo hezké o ní snít, povídat si o ní, kochat se tou myšlenkou. Ale jinak mi bylo dobře tam, kde jsem se právě nacházel. Každý den usednout ke stroji a naťukat pár stránek, číst knihy, které se mi chtělo číst, poslouchat oblíbenou hudbu, procházet se, chodit na představení, kouřit doutníky - co víc jsem si mohl přát? Žádné další vzpomínky na Stázku, žádné další slídění a špiclování, žádné vysedávání po nocích a čekání.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 82

Všechno klapalo, tak jak mělo, včetně Mony. Brzy jsem snad měl vyslechnout i příběh jejího dětství, a dostat se tak do toho zakázaného území nikoho, které mezi námi dosud leželo. Když jsem ji viděl, jak si vykračuje domů s plnýma rukama, růžovými tvářemi a s jiskřivýma očima - co na tom záleželo, odkud se vracela nebo jak strávila den? Byla šťastná, já jsem byl šťastný, dokonce i ptáci na zahradě byli šťastní. Po celý den vyzpěvovali, večer obrátili zobáčky k nám a švitořivou řečí si sdělovali: “Hele, to je šťastný pár! Pojďme jim před spaním zazpívat.”

Nakonec nadešel den, kdy jsem měl vzít Monu na projížďku. Podle Rebova mínění jsem už byl způsobilý řídit samostatně. Složit zkoušku je však jedna věc a vzít život vlastní ženy do svých rukou věc druhá. Jenom při couvání z garáže jsem byl nervózní jako pes. Ta zatracená kraksna byla příliš velká, nemotorná a moc silná. Cestou jsem se potil jako kůň. Každých pár kilometrů jsem zastavoval - tam, kde jsem měl dostatečný prostor na rozjezd! - jen abych se uklidnil. Vybíral jsem si pokud možno málo frekventované silnice, ale všechny mě nakonec vyvedly zpátky na dálnici.

Než jsme ujeli dvacet mil, byl jsem zpocený jako myš.

Původně jsem měl namířeno do Bluepointu, kde jsem jako kluk trávil báječné prázdniny, ale nedorazili jsme tam.

Nakonec to tak bylo dobře, protože když jsem tam později zavítal, málem mi to zlomilo srdce - změnilo se to tam k nepoznání.

Na postranní cestě jsem zastavil u krajnice a zničeně sledoval ostatní idioty, jak si to hasí kolem. Zapřísahal jsem se, že víckrát za volant nesednu, Mona z toho měla jedině radost. “Není to nic pro tebe,” řekla. Souhlasil jsem. “Vůbec bych nevěděl, co mám dělat, kdybychom píchli,” řekl jsem.

“Co bys dělal?”

“Vystoupil bych a šel pěšky.”

“Já taky.”

“Neříkej Rebovi, jak jsme dopadli,” poprosil jsem ji. “Myslí si, že nám prokazuje velikou laskavost, nerad bych ho zklamal.”

“Musíme tam dnes večer na večeři?”

“No jasně.”

“Tak si teda pospěšme.”

“To se lehko řekne,” posteskl jsem si.

Cestou zpátky nás auto zlobilo, naštěstí nás z bryndy vytáhl jakýsi řidič náklaďáku. Pak jsem zezadu narazil do jedné staré rachotiny, ale jejímu řidiči to příliš nevadilo. A pak garáž - jak se trefit do toho úzkého prostoru? Zajel jsem tam do poloviny, pak si to rozmyslel a jen tak tak, že jsem neboural s okolo projíždějící dodávkou. Nakonec jsem to nechal stát napůl na chodníku a napůl ve škarpě. “Seru na to!” pomyslel jsem si. “Ať si to tam strčí sám.”

Pěšky to bylo jen přes dva bloky. S každým krokem, kterým jsme se vzdalovali od toho monstra, jsem cítil větší a větší úlevu. Jak jsem se odtamtud hnal, děkoval jsem Bohu, že jsem se narodil jako technický antitalent. A možná jako antitalent i v ostatních směrech. Byli dřevaři a nosiči vody, a byli kouzelníci mechanického věku. Já patřil věku kolečkových bruslí a bicyklů.

Jaké štěstí mít zdravé ruce a nohy, hbitá chodidla a dobrý apetit! Klidně bych došel po svých do Kalifornie a zpět! A co se týče cestování rychlostí sto kilometrů za hodinu, dokázal jsem to i rychleji - ve snu. Bez mrknutí oka jsem dokázal doletět na Mars a zpět. A bez defektu

Bylo to naše první jídlo u Essenů. Nikdy předtím jsme se s paní Essenovou nepotkali, ani s jejich synem a dcerou. Už na nás čekali. Bylo prostřeno, hořely svíčky, oheň v krbu praskal a z kuchyně se linula příjemná vůně.

“Napijem se!” byla první Rebova slova, v rukou držel dvě sklenky těžkého portského. “Jak to šlo, nebyl jste moc nervózní?”

“Ani trochu,” řekl jsem. “Dojeli jsme až do Bluepointu.”

“Příště to bude Montauk Point.”

V tom okamžiku se do hovoru vmísila paní Essenová, přesně jak mi vyprávěl Reb, byla to dobrá duše, i když možná krapet strojená.

Kdesi v pozadí jsem cítil něco nezdravého.

Všiml jsem si, že svého manžela téměř neoslovovala, jenom ho tu a tam napomenula za jeho humpoláctví či špatné vyjadřování. Na první pohled bylo jasné, že mezi nimi už nic není.

Mona udělala dojem na obě děti, které byly v pubertě. Nepochybně se dosud nesetkaly s nikým jejího ražení. Dcera měla nadváhu, vypadala všedně a měla podivně špalkovité nohy, které se snažila všemožně zakrýt. Neustále se červenala. Syn zase patřil mezi ty přemoudřelé děti, které toho mnoho namluví, všechno ví, všemu se smějí a vždycky řeknou něco nepatřičného. Překypoval energií, byl neposedný a neustále o něco zakopával nebo nám šlapal na nohy.

Opravdový mazlíček, jehož myšlenky přeskakovaly sem a tam.

Když jsem se ho zeptal, zda ještě chodí do synagogy, zaškaredil se, stiskl si nos dvěma prsty a zatahal se za něj. Jeho matka mi rychle vysvětlila, že přestoupili k Ethical Culture. Potěšilo ji mé sdělení, že i já jsem svého času navštěvoval schůzky tohoto sdružení.

“Pojďme si dát ještě něco k pití,” prohlásil Reb, kterého zřejmě ani trochu nebavily řeči o Ethical Culture, New Thought, Baha’i a podobných nesmyslech.

Dali jsme si tedy ještě trochu jeho silného portského. Bylo skvělé, ale příliš těžké. “Po večeři,” řekl, “vám zahrajeme.”

Myslel sebe a kluka. (To bude strašné, pomyslel jsem si.) Zeptal jsem se, jak to klukovi jde. “No, není to ještě žádný Mischa Elman.” Otočil se k manželce: “Večeře je hotová?”

Toporně vstala, přičísla si vlasy dozadu a odešla do kuchyně, jako by byla náměsíčná.

“Pojďme ke stolu,” řekl Reb. “Určitě už umíráte hlady.”

Paní Essenová byla vynikající kuchařka, ale se štědrostí to trochu přeháněla, na stole bylo jídlo pro dvakrát větší ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 83

počet lidí. Víno nestálo za nic. Opět se mi potvrdilo, že Židi nemají na víno nos. S kávou a zákuskem došlo na kmínku a benediktýnku.

Moně se zlepšila nálada, milovala likéry. Všiml jsem si, že paní Essenová pila pouze vodu. Reb si naopak dopřával.

Řekl bych, že už byl lehce pod parou. Jeho řeč byla těžká, jeho gesta rozšafná a malátná. Bylo zajímavé ho takto pozorovat, choval se přirozeně.

Paní Essenová samozřejmě předstírala, že si jeho stavu nevšímá, zato syn byl jako u vytržení. Nejspíš ho bavilo pozorovat, jak ze sebe jeho otec dělá blázna.

Byla to zvláštní sešlost. Paní Essenová se občas pokusila pozvednout úroveň rozhovoru. Dokonce vzpomenula Henryho Jamese - kterého nepochybně považovala za kontroverzní téma - ale bezvýsledně. Tón diskuse udával Reb.

Mluvil jako dlaždič a rabínovi nadával do hlupáků, nenechal si vzít slovo. Pustil se do boxu a zápasení, pěl ódy na Bennyho Leonarda, svůj idol, a proklínal Stranglera Lewise, kterého nesnášel.

Abych ho popíchl, zeptal jsem se: “A co Redcap Wilson?”

(Ten pro mě totiž svého času pracoval jako noční poslíček. Byl hluchoněmý, pokud si vzpomínám.) Reb nad ním mávl rukou: “Třetí liga, nešťastník.”

“Jako Battling Nelson,” řekl jsem.

Tady nás přerušila paní Essenová s návrhem, abychom se přemístili do vedlejší místnosti. “Tam se vám bude lépe povídat,” řekla.

Sid Essen však bouchl pěstí do stolu a vykřikl: “Proč bychom se měli stěhovat? Copak nám tu něco chybí? Ty jenom chceš, ať změníme téma, v tom je to!” Natáhl se po kmínce. “Tady, dejte si.

Dobrá, co?”

Paní Essenová a její dcera vstaly, aby sklidily ze stolu.

Počínaly si při tom tiše a hbitě, stejně jako má matka se sestrou. Na stole zůstaly pouze láhve a sklenice.

Reb do mě šťouchl a řekl způsobem, který zřejmě považoval za šepot: “Jakmile zmerčí, že se dobře bavím, hned se do mě obuje. To je žena pro vás.”

“Táto,” řekl syn. “Měli bychom si nachystat housle.”

“Tak je nachystej, brání ti někdo?” odbyl ho Reb. “Ale nehudlej mi tu falešně, to mi leze na nervy.”

Přesunuli jsme se do salonku, kde jsme se roztahovali na pohovce nebo se uvelebili v křeslech. Nevěnoval jsem pozornost tomu, co a jak hráli, poněvadž jsem byl trochu zmožený vším tím laciným vínem a likéry.

Zatímco muzikanti ladili nástroje, naservírovala paní Essenová ovocný koláč a ořechy.

Pro začátek si vybrali Haydnův duet. Od prvního taktu byli z rytmu, ale hráli furt pryč, nejspíš doufali, že se do toho časem dostanou. Vrzali hrozně. Asi uprostřed už to Reb nevydržel. “K čertu!” zaklel a odhodil housle na křeslo. “Zní to příšerně, myslím, že jsme z formy. Co se tebe týče,” obrátil se k synovi, “tak bys měl víc cvičit, než se rozhodneš někomu hrát.”

Rozhlédl se, jako by hledal flašku, zachytil však zlověstný pohled své ženy a tiše se usadil do křesla. Omluvně zamumlal něco v tom smyslu, že stárne, na což nikdo nereagoval. Reb hlasitě zívl. “Co kdybychom si zahráli šachy?”

nadhodil unaveně.

“Prosím tě, dnes večer ne!” zvolala paní Essenová.

Namáhavě se postavil. “Je tady dusno,” řekl. “Půjdu se na chvíli projít. Nikam neutíkejte, budu hned zpátky.”

Když odešel, pokusila se paní Essenová omluvit jeho nespolečenské chování. “O všechno ztratil zájem, je příliš sám.” Mluvila o něm, jako by umíral.

Promluvil syn: “Potřeboval by dovolenou.”

“Ano,” přidala se dcera. “Rádi bychom, aby si zajel do Palestiny.”

“Proč ho nepošlete do Paříže?” řekla Mona. “To by ho vzpružilo.”

Chlapec se začal hystericky chichotat.

“Co je?” zeptal jsem se.

Smál se víc a víc, pak vyhrkl: “Kdybychom ho poslali do Paříže, víckrát bychom ho neviděli.”

“No tak, no tak,” snažila se ho uklidnit matka.

“Znáš tátu, úplně by tam zcvoknul. Ve všech těch kavárnách, s tolika holkama.”

“Jak to mluvíš?!” napomenula ho paní Essenová.

“Ty ho neznáš,” nedal se odbýt kluk. “Já ano. On chce žít. Stejně jako já.”

“Proč je nepošlete do ciziny oba dva?” zeptala se Mona. “Otec dohlédne na syna a syn na otce.”

V tom okamžiku zazvonil zvonek. Byl to soused, který se dozvěděl, že Essenovi mají návštěvu, a přišel se představit.

“To je pan Elfenbein,” řekla paní Essenová. Nezdálo se, že ho ráda vidí.

Pan Elfenbein se nám řítil vstříc se sepjatýma rukama, z čela mu kapal pot a jeho obličej celý zářil.

“Jaká čest!” zvolal, zlehka se nám uklonil a mocně si se mnou potřásl rukou. “Tolik jsem toho o vás slyšel! Doufám, že omluvíte můj vpád. Mluvíte jidiš nebo rusky?” Krčil rameny a kýval hlavou ze strany na stranu, jeho oči připomínaly střelky kompasu.

Zakřenil se na mě: “Paní Skolská mi řekla, že máte rád Cantora Sirotu.”

Cítil jsem se jako pták vypuštěný z klece, přistoupil jsem k němu a pevně ho objal.

“Z Minska nebo Pinska?” zeptal jsem se.

“Ze země Moabitů.”

Věnoval mi zářící pohled a pohladil si bradku, chlapec mu vsunul do ruky skleničku s kmínkou. Na temeni plešatějící hlavy měl osiřelý pramen vlasů, který trčel vzhůru jako vývrtka. Kopnul do sebe panáka a vzal si kousek ovocného koláče. Opět sepjal ruce na prsou.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 84

“To je ale radost,” řekl, “seznámit se s inteligentním gójem. Gójem, který píše knihy a rozmlouvá s ptáky. Který čte ruské autory a světí Yom Kippur. A měl kuráž oženit se s dívkou z Bukoviny dokonce Cikánkou! A herečkou k tomu!

Kde je ten otrapa Sid? Už se zase zhulákal?” Rozhlížel se kolem jako stará moudrá sova. “Matko, studuje-li člověk celý svůj život, aby nakonec zjistil, že je idiot, má pravdu, nebo ne? Odpověď zní ano i ne. V naší vesnici říkáme, že člověk má pracovat na svém vlastním nesmyslu, nikoli na nesmyslu cizím. A v kabale se praví . Ale netřeba si hned rvát vlasy.

Z Minska pocházejí norkové kožichy a z Pinska nic než mizérie. Žid, pocházející z území mezi těmito dvěma místy, je Žid nedotčený ďáblem. Moishe Echt byl takovým Židem. Byl to můj bratranec. Neustále měl problémy s rabínem. Když přišla zima, zamkl se do sýpky. Byl to sedlář.”

Náhle zmlkl a věnoval mi ďábelský úsměv.

“V Knize o Jobovi,” začal jsem.

“Říkejte radši Zjevení,” řekl. “To je ektoplazmatičtější.”

Mona se začala hihňat, paní Essenová se tiše odplížila. Zůstal s námi pouze chlapec, který dělal panu Elfenbeinovi za zády grimasy a kroužil prstem okolo spánku.

“Když začínáte nový opus,” zeptal se pan Elfenbein, “v jakém jazyce se modlíte nejdřív?”

“V jazyce našich otců,” odvětil jsem pohotově. “Abrahama, Izáka, Ezechiela, Nehemiáše.”

“A Davida a Šalamouna a Rút a Ester,” doplnil mě.

Chlapec dolil panu Elfenbeinovi sklenici a ten ji opět vyprázdnil na jedno polknutí.

“Jednou z něho bude prima mladý gangster,” řekl a mlaskl. “Už teď rozezná nic od ničeho. Mohl by z něho být malamed - kdyby měl za ušima. Pamatujete na Souzen a potrestán ?”

“Myslíte Zločin a trest?” řekl mladý Essen.

“V ruštině je to Zločin a jeho trest. Teď si hezky sedni a přestaň se mi pitvořit za zády. Já vím, že jsem mešuge, ale tento gentleman to ještě neví. Ať na to přijde sám. Není to tak, pane Gentleman?” Posměšně se uklonil.

“Odvrátí-li se Žid od své víry,” řekl, nepochybně ve vztahu k Essenovým, “je to, jako když se tuk mění ve vodu. To už je lepší stát se křesťanem než některým z těch nedomrlých sektářů.”

Náhle zmlkl a krátce se zamyslel. “Křesťan je vlastně Židem s krucifixem v ruce,” pokračoval. “Nemůže nám zapomenout, že jsme ho zabili, toho Krista, který byl Žid jako každý jiný, akorát že byl větší fanatik. Aby člověk rozuměl Tolstému, na to nemusí být křesťan. Židi chápou Tolstého stejně dobře. Na Tolstém je velkolepé to, že měl nakonec odvahu utéct od své ženy a vzdát se svých peněz. Blázen je požehnán - nezáleží mu na penězích. Křesťané jsou blázni pouze naoko; nosí u sebe životní pojistku a růženec a modlitební knížku současně. Žid s sebou žalmy netahá, zná je nazpaměť. Mumlá si je pro sebe, i když prodává na ulici šňůrky do bot. Když křesťan zpívá hymnus, zní to, jako by se chystal do války. Kristovi vojáci! Jak to jde k sobě? Mašírovat jako do války. K čemu to je? Pořád troubí do boje - s šavlí v jedné a s krucifixem v druhé ruce.”

Mona vstala, aby si přisunula blíž křeslo. Pan Elfenbein jí nabídl rámě jako při tanci. Prohlédl si ji přitom od hlavy až k patě jako při dražbě. Pak řekl: “A jaká byla vaše poslední role, má růže saronská?”

“Zelený papoušek,” odvětila. (Žvást.) “A před tím?”

“Kozí píseň, Liliom Svatá Jana.”

“Stop!” zvedl ruku. “Dybbuk by se lépe hodil k vašemu temperamentu. Je to genealogičtější. A jak se jmenovala ta Sudermannova hra? To nevadí. Už to mám Magda. Vy jste Magda a žádná Monna Vanna. Zeptám se vás, jak by mi to slušelo v Bohu pomsty? Jsem Schildkraut nebo Ben Ami? Chci hrát Sibiř, a ne Služebníka v domě!” Pošimral ji pod bradou. “Připomínáte mi malou Elissu Landiovou. Ano, možná také trošku Nazimovou. Kdybyste trošku přibrala, mohla z vás být druhá Modjeska. Hedda Gablerová, to by vám sedlo. Já osobně mám nejraději Divokou kachnu. A potom Hrdinu západu. Ale ne v jidiš, Bože chraň!”

Bylo jasné, že divadlo je jeho zamilované téma. Před lety býval hercem. Nejprve v Rummeldumvitza či v nějaké takové díře a potom v Thalii na Bowery. Tam potkal Bena Amiho. A jinde zase Blanche Yurkovou. Také znal Vestu Tilleyovou. A Davida Warfielda.

Androcles a lev považoval za klenot, ale ostatní Shawovy hry ho nezajímaly. Měl velice rád Bena Jonsona a Marlowa a také Hasenclevera a Hoffmansthala.

“Z krásných žen jsou málokdy dobré herečky,” řekl. “Vždycky je třeba mít nějaký defekt - dlouhý nos nebo lehce šilhavý pohled. Nejlepší je mít nezvyklý hlas. Lidé si vždycky pamatují hlas. Například hlas Pauliny Lordové.” Otočil se k Moně. “Vy máte také dobrý hlas, má v sobě karamel, hřebíček a muškát. Nejhorší je americký hlas - nemá v sobě žádnou duši. Jacob Ben Ami měl obrovský hlas jako dobrá polévka nikdy nezkysl. Ale vlekl se pokaždé jako želva.

Žena by měla především věnovat pozornost svému hlasu. Také by se měla více zamýšlet nad smyslem hry, nikoli nad svým skvostným poštovným chtěl jsem říct pozadím. Židovské herečky bývají zpravidla příliš macaté. Když kráčejí po jevišti, třesou se jako sulc. Ale mají smutek v hlase Sorge. Nepotřebují si představovat, jak je ďábel napichuje na rožeň. Ano, hřích a smutek jsou ty nejlepší ingredience. A také troška přízračnosti. Jako u Webstera nebo Marlowa.

Švec, který rozmlouvá s ďáblem, kdykoli jde na záchod. Nebo se zamiluje do fazolí jako v Moldávii. Irské hry jsou plné pomatenců a ožralů a jejich do nebe volajících nesmyslů. Irové jsou vždycky básníky, zvlášť když vůbec nic nevědí.

Také trpěli, možná ne tolik jako Židi, ale trpěli. Nikomu by se nelíbilo cpát se bramborami třikrát denně nebo používat vidlí místo párátka na zuby. Skvělí herci, tihle Irové, úplní šimpanzi. Britové jsou příliš vyumělkovaní, příliš přemýšliví, mužní, ale vykastrovaní .”

Od dveří se ozvaly kroky. Byl to Sid Essen, vracející se z procházky se dvěma vyzáblými kočkami, kterých se zřejmě ujal.

Jeho manželka se je snažila vypakovat.

“Elfenbeine!” vykřikl. “Nazdar! Kde se tady bereš?”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 85

“Kde se tu beru? Přišel jsem po svých, jak jinak?” vykročil dopředu. “Dýchni na mě.”

“Ale běž, běž ode mě! Už jsi mě někdy viděl opilého?”

“Pokaždé když máš moc dobrou náladu - nebo ne dost dobrou.”

“Skvělý kámoš Elfenbein,” řekl Reb a něžně Elfenbeina objal. “Je to židovský král Lear co se děje? Proč jsou sklenice prázdné?”

“Stejně jako tvoje myšlenky,” řekl Elfenbein. “Napij se ducha jako Mojžíš. Z kamene prýští voda, z láhve pouze hloupost. Styď se, synu Zweifelův, za svou neuhasitelnou žízeň!”

Hovor se roztříštil. Paní Essenová se zbavila koček, uklidila nepořádek, který nadělaly v předsíni, a opět si uhladila vlasy dozadu. Dáma každým coulem, žádná zatrpklost, žádné výčitky.

Chladná, ale svým vyumělkovaným, eticko-kulturním způsobem.

Usadila se k oknu nepochybně doufajíc, že hovor se obrátí racionálnějším směrem. Měla pana Elfenbeina ráda, ale deprimovaly ji jeho starozákonní řeči, jeho grimasy a vtípky.

Židovský král Lear byl zatím nezkrotný. Pustil se do obsáhlého monologu o Zendu Avestovi, přičemž občas zabrousil ke knize Etikety, nejspíš židovské, byť podle toho, co říkal, se mohlo stejně dobře jednat i o knihu čínskou.

Zrovna hlásal, spolu se Zoroasterem, že člověk byl vyvolen k tomu, aby pokračoval v díle stvoření. Potom dodal: “Člověk není ničím, pokud se na něm nepodílí, Bůh není živý skrze modlitby a milodary. Na to všechno Židi už zapomněli, a cokoli nežidovské je duševní mrzáctví.”

Po tomto prohlášení následovala zmatená diskuse, čímž se Elfenbein náramně bavil. Uprostřed toho všeho se náhle rozezpíval z plných plic: “Rumeinie, Rumeinie, Rumeinie a mameligele a pastramele a karnatsele un a gleizle wine, Aha!”

“Víte,” řekl pak, když se rozruch poněkud utišil. “Dokonce i v liberální domácnosti je nebezpečné přijít s nějakým nápadem. Bývaly doby, kdy takovéto rozhovory byly hudbou pro lidské uši. Rabín vzal vlas a nožem ostrým jako břitva ho rozřezal na tisíce vlásků. Nikdo s ním nemusel souhlasit. Bylo to cvičení, které zbystřovalo mysl a pomáhalo přemáhat strach. Když hrála hudba, nepotřebovali jsme žádného partnera. Tancovali jsme se Zovem, Toftem, Gimlem.

Teď když diskutujeme, sami si zavazujeme oči. Jdeme se podívat na Tomaševského a brečíme jak hovada. Už ani nevíme, kdo to byl Pečorin nebo Aksakov. Jestliže má Žid na jevišti navštívit bordel - třeba proto, že si spletl cestu -

všichni se stydí za autora. Ale dobrý Žid je schopen sedět třeba uprostřed jatek, a myslet při tom pouze na Jehovu.

Jednou jsem v Bukurešti viděl svatého muže, který sám urazil láhev vodky a pak mluvil tři hodiny v kuse. Mluvil o Satanovi. Vylíčil ho tak odpudivě, že jsem ho doslova cítil. Když jsem z té kavárny vyšel, všechno mi připadalo ďábelské. Musel jsem jít do veřejného domu, račte prominout, abych se toho pekelného smradu zbavil. Žhnulo to tam jako v peci; ženy vypadaly jako růžoví andílci, dokonce i madam, která byla učiněná supice. Ale náramně jsem si tu noc užil. A to jen díky tomu, že si Cadik trošku víc přihnul vodky. Ano, je dobré tu a tam zhřešit, člověk se však nesmí chovat jako čuně. Hřešit je třeba s rozmyslem. Ponořit se do rozkoší těla, ale nepouštět se stébla. Bible je plná patriarchů, kteří si libovali v masíčku, a přesto neztratili kontakt s Bohem. Naši praotcové byli muži ducha, ale měli zároveň krev v žilách. Člověk mohl mít konkubínu, a nemusel si proto přestat vážit své manželky. Koneckonců, copak se děvky neučily řemeslu u bran kostela? Ano, hřích byl tenkrát skutečný - stejně jako Satan. Teď máme etiku, z našich dětí se stali oděvní magnáti, gangsteři a koncertní mistři. Zakrátko budou i akrobaty a hokejisty.”

“Ano,” pronesl Reb ze svého hlubokého křesla. “Nyní jsme méně než nic. Kdysi jsme mívali hrdost.”

Elfenbein mu skočil do řeči: “Teď máme Židy, kteří mluví jako bezvěrci. Kteří hlásají, že nezáleží na ničem jiném kromě úspěchu. Máme Židy, kteří posílají své syny do vojenských akademií, aby se tam naučili zabíjet své bratry Židy. Dcery zas posílají do Hollywoodu, aby se tam proslavily jako Maďarky nebo Rumunky vystavováním své nahoty. Místo velkých rabínů máme boxery těžké váhy. Je mezi námi plno homosexuálů, weh is mir. Nepotrvá dlouho a budeme mít židovské kozáky.”

Místo refrénu Reb zahuhlal: “Bůh Abrahámův již není.”

“Ať si ukazují svou nahotu,” pokračoval Elfenbein, “ale ať při tom nepředstírají, že jsou pohanky. Ať nezapomínají na své otce, kteří byli podomními obchodníky a učenci a kteří padali jako mouchy pod ranami barbarských nájezdníků.”

Pokračoval dál a dál, pletl páté přes deváté. Ze rtů mu splývala jména jako Mordechai a Ahasver společně s Vějířem lady Windermerové a Sodomou a Gomorou. Jedním dechem rozprávěl o Ševcovských prázdninách a ztracených kmenech Izraele. A pokaždé, jako by si stěžoval na počasí, se vrátil ke zkaženosti bezvěrců, o kterých mluvil jako o eine Arschkrankheit. Nový Egypt - ale tentokrát bez slávy a zázraků. A tato zkaženost nyní zasáhla mozek. Vrtochy a opium.

Dokonce i Židi nyní doufali ve vzkříšení. Pro ně, horlil, to však bude jako válka bez kulek dum-dum.

Nechal se unést vlastními slovy. A popíjel teď pouze minerálku.

Slovo blaženost, které vyslovil, jako by mu v hlavě zažehlo explozi. Co je to blaženost? Dlouhý spánek v trubicích Fallopiových. Nebo - Hunové bez Schrecklichkeit. Dunaj věčně modrý jako Straussův valčík. Ano, připustil, v Pentateuchu je spousta nesmyslů, ale má to svou logiku. Kniha Numeri nebyla jen planým žvástem. Má v sobě teleologické zanícení. Co se obřízky týče, zrovna tak lze psát o sekaném špenátu - takový to má význam. Synagogy byly načichlé dezinfekcí a naftalínem.

Amelekitové byli duchovními šváby své doby, novokřtěnci jsou zase švábi dneška. “Není divu,” zvolal, “že všechno je ve stavu ,šasi’. Jak pravdivá byla slova Tzaddikova, který řekl: ,Mimo Něj neexistuje nic vskutku čistého.’”

Začínalo být obtížné ho sledovat. A to ještě nebyl zdaleka všemu konec. Náhle se z jeho nitra vyřinul zářivý gejzír.

Bylo zde několik velkých jmen, která cítil potřebu vzpomenout, patřila k jinému řádu. Barbusse, Thákur, Romain Rolland, Péguy. Přátelé lidstva. Heroické duše jeden jako druhý. Dokonce i Amerika dokázala zplodit lidskou duši, svědka Eugena V. Debse. Existují myši, pravil, které se honosí uniformou polních maršálů, a bohové, plížící se naším středem jako žebráci. Bible je plná morálních a duchovních velikánů. Kdo se může přirovnávat ke králi Davidovi? Kdo ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 86

je tak mocný a tak moudrý jako král Šalamoun? Lev Judey byl stále ještě živý a řvoucí. Žádné anestetikum nedokáže tohoto lva uspat navěky. “Blížíme se,” pravil, “k časům, kdy i ta nejtěžší dělostřelectva uvíznou v pavoučí síti a armády se rozpustí jako sněhové vločky. Ideje se hroutí jako staré zdi. Svět se smrskává jako slupka vlašského ořechu. Lidé se ustrašeně tisknou k sobě jako mokré hadry. Když prorok poručí, i kámen promluví. Patriarchové nepotřebují žádné megafony. Klidně stojí a čekají, až k nim sestoupí Pán. Nyní poskakujeme jako žabáci z jedné kaluže do druhé a kuňkáme nesmysly. Satan rozprostřel svou síť nad světem, a my mu do ní skáčeme jako ryby zralé na pekáč. Člověk byl postaven doprostřed zahrady nahý a beze snů. Každý tvor dostal své místo a postavení. ,Poznej své místo!’ zněl rozkaz. Nikoli: ,Poznej sám sebe!’ Z housenky se stává motýl jen tehdy, je-li nakažena velkolepostí a krásou života.

Oddali jsme se zoufalství. Extáze ustoupila opilosti. Muž zmámený životem vidí zjevení, nikoli hady. Netrpí kocovinou.

Nyní máme modráska v každé domácnosti - v láhvi se zátkou. Někdy se tomu říká Old Kentucky, jindy to má číslo licence - Vat 69. Všechno je to jed, přestože zředěný.”

Nalil si další sklenku minerálky. Reb tvrdě spal, na tváři měl výraz krajní blaženosti, jako by se mu zjevila hora Sinaj.

“A teď,” zvolal Elfenbein, “si připijme na divy Západního světa. Nechť co nejdřív zaniknou! Připozdívá se a já opanoval půdu, příště si pohovoříme o ekumeničtějších otázkách. Možná vám povím o svých dnech Carmen Sylva.

Myslím tu kavárnu, nikoli královnu. Mohu se ovšem pochlubit tím, že jsem jednou přenocoval v jejím paláci ovšem ve stáji. Připomeňte mi, abych vám toho pověděl víc o Jacobu Ben Amim. On byl mnohem víc než jen pouhý hlas.”

Když jsme se sbírali k odchodu, zeptal se, zda nás může vyprovodit k našemu domu. “Bude nám potěšením,” řekl jsem.

Na ulici se náhle zastavil, aby dal prostor náhlé inspiraci.

“Mohl bych vám navrhnout,” řekl, “abyste svou knihu, pokud pro ni ještě nemáte jméno, nazval Svět pohanů? Bude to rozhodně ten správný název, byť nedává valný smysl. Použijte nom de plume jako Boguslavsky - aspoň to zmate čtenáře.”

“Pokaždé nejsem tak výřečný,” dodal. “Ale vy - oba dva - jste typ Grenze. Pro starého Transylvánce je to jako aperitiv. Vždycky jsem chtěl psát romány - takové přihlouplé jako Dickens, na způsob Pickwickova klubu. Místo toho se ze mě stal playboy. No, teď vám už popřeji dobrou noc. Elfenbein je můj pseudonym, budete žasnout nad mým skutečným jménem. Podívejte se do Deuteronomia, do třinácté kapitoly. ,Povstane-li mezi vámi - ‚ dostal hrozný záchvat kašle. “To ta minerálka!” houkl. “Možná bych měl zajít do tureckých lázní, je období chřipkových epidemií.

Dobrou noc! Kupředu jako za války! Nezapomeňte na lva Judey! Můžete ho vidět v kině, když se ozve znělka.”

Napodobil zařvání. “Tohle,” řekl, “znamená, že je stále ještě vzhůru.”

KAPITOLA(16)

“Proč musíme neustále scházet ze své cesty, abychom popisovali ubohost a nedokonalost života, a odkryli postavy z divokých a vzdálených koutů naší země?”

Takto začíná Gogol jedenáctou část svého nedokončeného románu.

Byl jsem nyní zcela zabrán do románu - svého vlastního - ale pořád jsem neměl jasnou představu o tom, kam mě to vede. Příliš na tom však nezáleželo, protože Pop se zatím radoval ze všeho, co mu bylo až dosud předloženo, peníze chodily včas a my jsme si mohli dovolit dobré jídlo a pití; ptáků ubylo, ale zatím stále vyzpěvovali. Nadešel a uplynul Den díkůvzdání a má šachová hra se poněkud zlepšila. Nikdo zatím neobjevil naši skrýš - myslím nikdo z našich dotěrných známých. Díky tomu jsem se mohl s chutí procházet, což jsem dělal přesycený pomstychtivostí, poněvadž vítr byl teď studený a kousavý a můj zapálený mozek mě nutil bloumat ulicemi, hrabat se ve vzpomínkách, vstřebávat budovy, vůně (hnijící zeleniny), opuštěná přístavní mola, dávno zesnulé hokynáře, salony přeměněné v ponuré obchůdky, hřbitovy stále ještě plné truchlících.

Divoké a vzdálené kouty země byly všude kolem mě, jen co by kamenem dohodil od hranic naší aristokratické čtvrti.

Stačilo jen překročit čáru, Grenze, a octl jsem se v důvěrně známém světě svého dětství, v zemi chudých a degenerovaných, na smetišti, kde všechno, co bylo v rozpadu, co bylo k ničemu, co bylo prolezlé plísní, bylo zachraňováno krysami, které odmítaly opustit potápějící se loď.

Nakukoval jsem do výkladních skříní, procházel se alejemi, a nikde jsem neviděl nic než zkázu. Myslel jsem na černochy a na to, jak jsou tím vším nedotčeni. Nákaza bílých bezvěrců nezasáhla jejich smích, jejich dar řeči, jejich přímočarý způsob života.

Museli se potýkat se všemi našimi nemocemi, museli čelit celé řadě předsudků, a přesto odolávali.

Ten se sbírkou erotické literatury si mě velice oblíbil; musel jsem se mít neustále na pozoru, aby mě nezatlačil do rohu a nenatrhl mi prdel. Ani ve snu mě tenkrát nenapadlo, že jednoho dne bude zabavovat i mé knihy a bude je zařazovat do své úctyhodné sbírky. Byl to skvělý klavírista. Ovládal tu suchou pedálovou techniku, jakou jsem tak obdivoval u Counta Basieho či Fatse Wallera. Tyhle milé duše dokázaly hrát na každý nástroj - a když nebyl žádný po ruce, hráli prsty a dlaněmi - na desce stolu, na prázdných sudech nebo na čemkoli jiném.

Zatím jsem do románu nezařadil žádné “postavy z jiného světa”, stále jsem se ještě krotil, byl jsem pořád ještě zamilovaný spíš do slov než do psychopatických úchylek. Dokázal jsem strávit celé hodiny s Walterem Paterem či Henrym Jamesem v naději, že se mi podaří objevit nějakou znamenitě formulovanou větu. Nebo jsem zíral na japonský tisk, třeba “Nestálý typ” od Utamara, a snažil se přemostit matnou, snivou fugu představy a živě kolorovaného obrazu.

Věčně jsem horečnatě šplhal po žebřících, abych si mohl utrhnout fík z nějaké exotické visuté zahrady minulosti.

Ilustrované stránky časopisů, jako byl Geographic, mne dokázaly uhranout na celé hodiny. Jak dovnitř zapracovat jinotajný odkaz na nějakou odlehlou oblast Malé Asie, kde chetitská příšera jakéhosi panovníka zanechala kolosální ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 87

sochy na památku svého blešího ega? Také jsem se rád hrabal v historických knihách - třeba v té od Mommsena -

abych se dopídil analogie mezi mrakodrapovými kaňony Wall Street a přecpanými oblastmi císařského Říma. Nebo mě zaujaly stoky - velké stoky pod povrchem Paříže či jiné metropole, ať posloužily jako téma Hugovi či jinému francouzskému spisovateli. Okamžitě jsem se vrhl do studia života dotyčného romanopisce, abych zjistil, co ho vedlo k takovému zájmu o kanalizaci.

A celou tu dobu byly, jak jsem už řekl, “divoké a vzdálené oblasti země” při ruce. Stačilo se jen zastavit u stánku se zeleninou a člověk hned narazil na podivuhodný charakter. Jeden italský pohřební ústav mě zaujal natolik, že jsem musel jít dovnitř a vyptávat se, kolik stojí rakev. Všechno za Grenze mě vzrušovalo. Zjistil jsem, že někteří z nejzajímavějších omylů přírody z mého bývalého kosmokokického působiště obývali krajinu pustoty. Jedním z nich byl Patrick Garstin, egyptolog. (Vypadal spíš jako zlatokop než jako archeolog.) Bydlel tu i Donato, sicilský chasník, který vytáhl na svého otce sekyru, ale naštěstí mu usekl jen jednu ruku. A jaké měl tento otcovrah ambice!

V sedmnácti snil o místě ve Vatikánu. Prý proto, aby se lépe obeznámil se svatým Františkem!

Při těchto pochůzkách od jedné zatuchlé díry k druhé jsem si postupně osvěžoval své poznatky o geografii, etnologii, folklóru a střelných zbraních. Architektura byla plná atavistických anomálií. Byla zde obydlí jakoby transplantovaná až odněkud z pobřeží Kaspického moře, chýše jako z Andersenových pohádek, krámky z chladných labyrintů Fezu, dvoukoláky a bryčky bez ojí, věčně prázdné ptačí klícky, nočníky, často z majoliky, ozdobené motivy slunečnic, korzety, berle a stará paraplata prostě spousta harampádí označeného Made in Atlantida. A ti skrčci!

Jeden z nich předstíral, že mluví pouze bulharsky, přestože ve skutečnosti pocházel z Moldávie. Bydlel v psí boudě na dvorku. Se psem i jedl - z téhož cínového talíře. Když se usmál, ukázal jenom dva zuby - obrovské, jakoby vlčí, uměl i štěkat a vrčet.

Ale nikoho takového jsem se neodvážil vsunout do svého románu.

Ne, svůj román jsem udržoval jako budoár. Žádný šmejd. Ale ne snad, že by všechny mé postavy byly vážené a neposkvrněné. Ani nápad! Některé, které jsem tam zasadil pro oživení, byly hotové cetky (Prepucelos.) Hrdina, který byl současně vypravěčem a kterému jsem se trošičku podobal, byl typ intelektuálního akrobata. Na něm záleželo, zda bude kolotoč v chodu. Tu a tam si dopřál jízdu zdarma.

Každý bizarní či neobvyklý prvek vrtal Popovi hlavou. Otevřeně se zajímal o to, jak může mladá žena, autorka, přijít k takovým myšlenkám či představám. A Monu nikdy nenapadlo říct: “Mám to z minulého života!” Upřímně řečeno, já sám bych nevěděl, jak to vysvětlit. Některé z ulítlejších představ jsem si “vypůjčil” z ročenek, jiné pocházely z potrhlých snů. Co dokázalo Popa opravdu pobavit, bylo občasné uvedení psa nebo kočky na scénu.

(Pochopitelně netušil, že se psů k smrti bojím a kočky nesnáším.) Nicméně jsem dokázal zařídit, aby pes promluvil. A byly to skutečně psí řeči, na to můžete vzít jed. Tato stvoření nižšího řádu jsem do knihy zařazoval proto, abych vyjádřil své pohrdání určitými postavami, které se mi vymkly z ruky. Správně navedený pes dokáže udělat slepici i z královny. Když jsem chtěl zesměšnit určitou myšlenku, která se mi stala prokletím, stačilo se prostě proměnit v čokla, zvednout zadní nohu a vymočit se na ni.

Navzdory všem bláhovostem a podfukům se mi nicméně podařilo vytvořit určitý typ starodávné glazury. Mým záměrem bylo dodat tomu takový závěrečný lak, takovou patinu, aby každá stránka zářila jako hvězdný prach. Došlo mi, že v tom vlastně tkví podstata psaní - že je občas zapotřebí dělat blátivé louže, ale přitom dbát na to, aby se v nich nepřestávaly zrcadlit galaxie.

Bláboly nějakého idiota jsem proložil zasvěcenými úvahami o paleontologii, geometrii či hyperborejství, glosa některého šíleného císaře také přišla vhod. Pochopitelně z úst nějakého zhýralého troglodyta. A hodila se i poťouchlá hamsunovská replika. “Nepůjdeš se projít, Froken? Blatouchy už zmírají žízní.” Poťouchlá, neboť se jednalo o krkolomnou narážku na to, že Froken má ve zvyku podřepnout a močit, kdykoli si myslí, že ji nikdo nevidí.

Procházky za účelem odpočinku, získání nové inspirace či jen provětrání varlat, měly na mé dílo rušivý vliv. Když jsem zahnul za roh ulice, mohlo se stát, že rozhovor (se strojvedoucím či nezaměstnaným přidavačem) se najednou rozvinul do takové délky, šíře a extravagance, že když jsem se vrátil zpět ke stolu, nebyl jsem schopen znovu navázat na nit příběhu. Ke každé myšlence, která mě napadla, měl přidavač, nebo o koho se zrovna jednalo, nějaký komentář. A bez ohledu na to, co jsem odpověděl, pokračoval náš dialog dál. Skoro to vypadalo, jako by si tyto bezvýznamné nuly umanuly mě vykolejit.

Občas se mi něco podobného stávalo i se sochami, především s těmi otřískanými a rozlámanými. Stačilo se někde na dvorku zakoukat na mramorovou hlavu s chybějícím uchem a rázem! - už ke mně hovořila hovořila dvorním jazykem.

Nějaká šílená touha mě přiměla pohladit otlučené rysy. A socha se na mě usmála, jako by jí má ruka vrátila život.

Netřeba dodávat, že se jednalo o vděčný úsměv. A tehdy mohlo dojít k ještě pozoruhodnější věci. O hodinu později jsem třeba míjel výkladní skříň prázdného obchodu a ten mě ze svých temných hlubin pozdravil - stejným dvorním jazykem!

Zachvácen hrůzou jsem v takovém okamžiku přitiskl nos na sklo a zíral. Byla tam - s chybějícím uchem, uraženým nosem. A její rty se pohybovaly! “Krvácení sítnice,” mumlal jsem si, když jsem odcházel. “Bůh mi pomáhej, jestli mě přijde navštívit ve spánku!”

Tímto způsobem se u mě vyvinulo něco na způsob malířského oka.

Často jsem se vracel na určité místo, abych si přehrál “strnulý život”, který jsem den nebo dva před tím příliš chvatně opustil.

Strnulý život, jak jsem to označoval, mohl spočívat v neumělém uspořádání předmětů, na které by se nikdo, kdo by byl při smyslech, neobtěžoval pohlédnout víckrát jak jednou. Například - několik hracích karet ležících lícem vzhůru na chodníku a vedle nich dětská pistolka nebo uťatá slepičí hlava. Otevřený slunečník roztrhaný na cáry, vyčnívající z dřevníku, a vedle dřevníku roztřepený výtisk The Golden Ass* probodnutý rezavým nožem. Když jsem přemítal o tom, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 88

co mě na podobných náhodných útvarech tak fascinuje, uvědomil jsem si, že podobná zátiší jsem viděl na obrazech.

Celou noc jsem pak strávil přemýšlením, o který obraz se jednalo konkrétně, kdo ho namaloval a kdy jsem ho poprvé viděl. Je zvláštní, že když se člověk zamyslí nad podobnými chimérami, náhle zjistí, jak úžasné triviality, jaké totální nesmysly kralují některým uměleckým skvostům.

Avšak nejcharakterističtějším rysem mých procházek a toulek byla setkání s panoramatickou říší gest. Lidské posunky. Všechny přejaté ze světa zvířat či hmyzu. Dokonce i ty, používané “kultivovanými” či pseudokultivovanými jedinci, jako byli majitelé pohřebních ústavů, lokajové, ministranti a majordomové.

Způsob, jakým určitý nýmand trhl v okamžiku překvapení hlavou vzad a zamžikal, mi stále strašil v hlavě i po tom, co jsem dávno zapomněl na dotyčného slova či skutky. Zjistil jsem, že existovali romanopisci, jejichž specialitou bylo právě využívání takových zvláštností a kteří nemysleli na nic jiného, než jak uvést nějakou hloupost - jako třeba ržání koně - aby tím čtenáře upozornili na nějakou postavu, o které byla zmínka šedesát stránek zpátky. Kritici jim říkali kumštýři a nepochybně to byl kumšt.

Ano, při svých toulkách a při svém psaní jsem učinil celou řadu objevů. Jedním z nich bylo zjištění, že člověk nemůže skrýt svou identitu pod masku třetí osoby, ani nemůže sebe implantovat do děje prostým užitím první osoby jednotného čísla. A dalším bylo - nepřemýšlet nad prázdnou stránkou. Ce n’est pas moi, le roi, c’est l’autonome. Jinými slovy - to ne já, to Otec ve mně.

Bylo zapotřebí určité sebekázně, aby se slova řinula, aniž by je bylo nutné míchat stříbrnou lžičkou. Naučit se čekat, čekat trpělivě jako dravý pták, i když mouchy štípaly jako šílené a ptáci cvrlikali o překot. Před Abrahámem byl Ano, před olympským Goethem, před velkým Shakespearem, před božským Dantem či nesmrtelným Homérem existoval Hlas a ten Hlas byl v každém člověku. Člověku nikdy nechyběla slova. Potíže nastaly teprve v okamžiku, kdy člověk přinutil slova, aby za něj prosila. Buď trpělivý a čekej na příchod Pána! Vymaž veškeré své myšlenky, pozoruj poklidný pohyb nebes! Vše plyne. Všechno je pohyb, světlo a stín. Co je strnulejší než zrcadlo? Zmražená skleněnost skla - a přesto, jakého vzruchu, jakého hemžení může nabýt jeho povrch!

“Dovoluji si Vás požádati, abyste laskavě poslal zaměstnance Správy parků, aby ořezali a posbírali veškeré suché větve, plané výhonky, větve špatně rostlé, větve pokřivené a poraněné, jakož i všechny větve převislé. Dále by bylo záhodno příslušně prořezati a zastřihnouti všechny stromy zdravé a taktéž je náležitě postříkati od kořenů až k vrcholu po celém obvodu kmene. Takto by se mělo postupovati v případě každé ulice, silnice, parku, aleje, náměstí, dvora, bulváru apod bude tím dosaženo více světla, více přirozeného světla, více vzduchu a více krásy v celém okolí.”

Takovou zprávu bych rád tu a tam vyslal směrem k bohu literární říše, aby mne zbavil zmatku, oprostil od chaosu, osvobodil od obdivné posedlosti autory žijícími i zesnulými, jejichž slova, fráze a představy mi blokovaly cestu.

A co bránilo mým vlastním jedinečným myšlenkám ve volném toku na papír? Mnoho let jsem jen pobíhal sem a tam jako krysa, půjčoval si od oblíbených mistrů, ukrýval své poklady, zapomínal, kam jsem je uložil, a stále znovu a znovu hledal. V nějaké hluboké, zapomenuté proláklině byly pohřbeny všechny myšlenky a zkušenosti, které jsem mohl oprávněně nazvat svými vlastními a které byly dozajista jedinečné, ale ke kterým mi chyběla odvaha, potřebná k jejich oživení. Copak mě někdo uhranul natolik, že jsem byl nucen pracovat ochrnutými pahýlky místo dvou mohutných pěstí? Našeptával mi snad někdo ve spánku: “Nikdy to nedokážeš, nikdy, nikdy!” (Rozhodně to nemohl být Stanley, protože ten nesnášel šepot; ale nemohl třeba syčet jako had?) Kdo tedy? Nebo to znamenalo, že jsem byl stále ještě zakuklený jako housenka, stále ještě nedostatečně vykrmená velkolepostí a krásou života?

Jak má člověk vědět, že mu jednoho dne narostou křídla, že se bude jako pták vznášet ve vzduchu a zářit oslnivým jasem? To předvídat nelze. Člověk může jen doufat, modlit se a mlátit hlavou do zdi. Ale “to” ví. To si dokáže najít svůj čas. To ví, že všechny chyby, všechny zajížďky, všechna selhání a zklamání budou zúročena. Orel si musí od narození zvykat na výšky.

Spisovatel si musí od narození zvykat na depresi, utrpení, ponížení. A především se musí naučit oddělenému životu.

Spisovatel se musí přimknout ke své větvi jako lenochod, zatímco pod ním plyne život pomalým, vytrvalým tempem.

A když je připraven - šplouch! Pustí se, vrhne se do proudu a bojuje o život. Copak tomu tak není? Nebo je někde příjemná, usměvavá země, kam je spisovatel v rozpuku přiveden, zasvěcen do svého umění, veden milovanými mistry, a místo toho, aby žuchnul jen tak do proudu, klouže jako úhoř bahnem, močálem a břečkou?

Přes den jsem měl spoustu času pro podobné myšlenkové rozmary.

Rozjížděly se podél mne, zatímco já se snažil přemýšlet nebo jsem bloudil ulicemi a hledal inspiraci, nebo jsem praštil hlavou na polštář a snažil se spát. “Jaký báječný život, tenhle život literární!” říkal jsem si někdy v duchu. Myslel jsem tím toto přechodné území plné vzájemně se proplétajících a ohýbajících větví, prutů, výhonků, vyžírků a všeho možného. Umírněná aktivita spojená s mou “prací” ze mne energii nejenže nevysávala, ale naopak ji stimulovala.

Neustále jsem drnčel a sršel. Stěžoval-li jsem si na únavu, pak proto, že jsem předtím nebyl schopen nic kloudného napsat. Nikdy to nebylo z toho, že bych psal příliš mnoho.

Copak jsem se podvědomě obával, že když se rozjedu naplno, promluvím svým skutečným hlasem? Bál jsem se snad, že jakmile objevím tento zapomenutý poklad, už nikdy nepoznám klid, už nikdy neuniknu dřině?

Samotná myšlenka stvoření - jak se mi to zdálo neuchopitelné!

Nebo opak - chaos. Nebylo možné pokládat něco takového za nestvořené. Čím hlouběji se zadíváme, tím více odhalujeme pořádek v nepořádku, právo v bezpráví, světlo v temnotách. Negace - absence věcí - je nemyslitelná; je to přízrak myšlenky. Všechno hučí, tlačí se, roste, zaniká, mění se - a tak tomu bylo vždy. A ke všemu dochází na základě nevysvětlitelných pohnutek a sil, kterým pokud je odhalíme, říkáme zákony. Chaos! O chaosu nevíme vůbec nic.

Ticho! Pouze mrtví znají ticho. Nicota! Ať dáš sebevětší ránu, něco tu vždycky zůstane.

Kdy a kde končí stvoření? A co může vytvořit pouhý spisovatel - co ještě nebylo vytvořeno? Nic. Spisovatel pouze přeuspořádává šedivou hmotu ve své makovici. Stará se o začátek a konec - tedy pravý opak stvoření! - a mezitím, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 89

když se zmítá sem a tam, či spíš je zmítán, zrodí se imitace reality: kniha. Některé knihy změnily tvář světa.

Přeuspořádání, nic víc. Problém života zůstává. Vrásky ve tváři lze odstranit, ale věk je nesmazatelný.

Knihy nemají žádný vliv. Spisovatelé nemají žádný vliv. Vliv byl dán Prvotní příčinou. Kde jsi byl, když jsem zakládal svět?

Odpověz na tuto otázku, a vyřešíš hádanku stvoření!

Píšeme, přestože je nám jasné, že jsme od samého počátku ze hry.

Každý den škemráme o čerstvé utrpení. Čím více nás to svědí a čím více se musíme škrábat, tím lépe se cítíme. A když se naši čtenáři začnou rovněž ošívat a škrábat, cítíme se vznešeně. Nechť nikdo nezemře na letargii! Vzduch musí být neustále plný myšlenkových šípů vyslaných les hommes de lettres. Literatura, považte! Jak krásně řečeno. Písmena jsou svázána k sobě neviditelnými dráty, nabitými neviditelným magnetickým polem.

Všechno je to nadměrné namáhání mozku, který měl pracovat jako kouzelný strojek, pracovat bez práce. Kráčí ti vstříc člověk nebo mysl? Mysl rozdělená do knih, stránek, vět, oddělených tečkami, čárkami, středníky a pomlčkami.

Jeden autor dostane cenu nebo křeslo v akademii, druhý červy prožrané kosti. Jména některých jsou propůjčena ulicím a bulvárům, jména druhých šibenicím a chudobincům. A když je všechna tato “tvorba” konečně přečtena a strávena, lidé nadále buzerují jeden druhého. Žádný autor, ani ten největší, nebyl schopen vyvrátit tuto drsnou, mrazivou skutečnost.

A velký život je stejný. Myslím literární život. Kdo chce změnit svět? (Ať si hnije, ať chcípne, ať zanikne!) Tetrazzini procvičuje své kousky, Caruso otřásá lustry, Cortot baletí jako slepá myš, velký Vladimir ovládá klaviaturu - byla to tvorba nebo spása, na co mysleli? Možná nic jiného než zácpa. Kopyta tvých koní víří prach na cestě, mosty duní, nebesa se hroutí. Jaký je smysl toho všeho? Vzduch, rozerván na cáry, sviští kolem. Všechno sviští kolem - zvony, knoflíčky, kníry, pomeranče, ruční granáty.

Uskakujeme, abychom vám udělali cestu, vy ohniví oři. A vám - drahý Jascho Heifetzi, drahý Josephe Szigeti, drahý Yehudi Menuhine. Pokorně se stahujeme stranou - slyšíte? Žádná odpověď, jenom zvuk jejich rolniček.

Noci, kdy všechno jenom letí, kdy všechny nezemské postavy vylézají ze svých skrýší, aby hrály na střeše mého mozku, hádaly se, ječely, jódlovaly, klusaly, svištěly - jací jsou to koně! Já vím, že toto je jediný možný život, život spisovatele. Svět ať si zůstane, jaký je. Klidně se může i zhoršit, onemocnět, pojít.

Všechno najednou. Já totiž už nenáležím tomuto světu, světu, který chřadne a umírá, který sám sebe znovu a znovu zraňuje, který klopýtá jako chromý krab. Já mám svůj vlastní svět, svět Graben, plný Vespasiánů, Miróů a Heideggerů, svět bidetů, Yoshivy Bochera, zpěváků s hlasy klarinetů, primadon plovoucích ve vlastním sádle, trubačů a ruských trojek, které sviští s větrem o závod. Není tu místo pro Napoleona ani pro Goetha, dokonce ani pro tak něžné duše, jako jsou sv. František, litevský básník Milosz a Wittgenstein. Když ležím na zádech, přikurtován skřítky a trpaslíky, je má síla nesmírná a nevyčerpatelná. Moji nohsledi mě poslouchají; pukají jako kukuřice na roštu, víří a řadí se ve věty, odstavce, stránky. A v nějakém vzdáleném místě nějakého nadcházejícího nebeského dne se nechají ostatní strhnout hudbou slov a odpoví na poselství bouří, která rozpoutá bezmezné delirium. Kdo ví, proč musí být takové věci? Nebo kantáty a oratoria? My víme pouze tolik, že jejich kouzlo je zákonem a že tím, že je budeme pozorovat, následovat a odrážet, přidáme radost k radosti, bídu k bídě, smrt k smrti.

Nic není tak tvořivého jako tvoření samo. Ábel zplodil Bogula, Bogul zplodil Mogula, Mogul zplodil Zobela. Cévička, bečička, nicička. Jedno písmeno spojené s jiným tvoří slovo; slovo se slovem větu; věta za větou, odstavec za odstavcem, stránka za stránkou, kapitola za kapitolou, kniha za knihou, epos za eposem: babylónská věž dosahující téměř, ale ne zcela, ke rtům Velkého “Já Jsem”. “Pokora, to je slovo!” Nebo jak vysvětluje můj milovaný Mistr: “Musíme mít neustále na paměti naši blízkou příbuznost k hmyzu, pterodaktylům, ještěrům, slimákům, molům, skunkům a těm malým létajícím veverkám, kterým se říká poletuchy.” Ale nezapomínejme přitom, když nás tvorba tahá za pačesy, že každý atom, každá molekula, každý jednotlivý prvek vesmíru jsou s námi ve spojení, strkají nás vpřed a srážejí dolů, jen aby nám připomněly, že nesmíme nikdy myslet na prach jako na prach a na Boha jako na Boha, neboť vše je promíseno, takže my se jen honíme jako komety za vlastním ocasem, čímž dáváme lži pohyb, hmotu, energii a ostatní koncepční bláboly, které visí z řitě stvoření jako hemoroidy.

(“Můj slamák se mísí se slamákem pěstitelů rýže.”) V této zářivé říši je zbytečné hodovat na hnoji nebo kopulovat s mrtvolou podle vzoru některých ukázněných duší. Ani není nutné odříkat si jídlo, alkohol, sex nebo drogy po vzoru poustevníků.

Ani není ničí povinností cvičit celé hodiny durové a mollové stupnice, arpeggia, pizzicata či kadence, jak činili potomci Liszta, Czerneho a jiných pyrotechnických virtuózů. Netřeba také usilovat o to, aby slova třeskala jako petardy v souladu s balistickými pravidly opilých sémantiků. Stačí se protáhnout, zívnout, kýchnout, prdnout a krknout. Pravidla jsou pro barbary, techniky pro troglodyty. Pryč s minesengry, dokonce i s těmi z Cappadocie!

Když jsem tak lopotně a otrocky napodoboval způsoby mistrů - nástroje a techniky - mé instinkty burcovaly k revoltě. Vzýval-li jsem magické síly, tak nikoli proto, abych podepřel nové struktury, abych přidal další patro na babylónské věži, ale abych ničil, podkopával. Román jsem musel napsat. Point d’honneur. Ale co pak ? Potom pomsta!

Plenění a pustošení země: udělat z kultury otevřený kanál, jehož zápach napořád utkví v nozdrách paměti.

Všechny mé idoly - a měl jsem opravdový panteon - budou nabídnuty jako oběti. Veškerou sílu výřečnosti, kterou mne obdařily, použiji k proklínání a rouhání. Copak nám proroci dávných dob neslíbili zkázu? Copak někdy zaváhali pokálet vlastní řeč, aby vzkřísili mrtvé? Nebyl snad určitý účel v tom, že jsem si za své společníky vždy vybíral jen vyvržence a odpadlíky? Copak nebyli mými idoly rovněž vyvrženci a odpadlíci v tom nejhlubším smyslu slova? Copak se neplavili na přílivu kultury a nebylo jimi smýkáno sem a tam jako neznámými vraky všedního světa? Nebyli snad jejich démoni stejně bezcitní a nemilosrdní jako kterýkoli otrokář? Copak se všechno nespiklo - velké, vznešené a dokonalé práce stejně jako nízké, malé a bezvýznamné - aby byl život den ode dne méně k žití? K čemu všechny ty ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 90

poémy o smrti, zásady a rady světců, kodexy a zákoníky zákonodárců, k čemu všichni vůdci, myslitelé a umělci, když samotné prvky, tvořící předivo života, nelze přetvořit?

Pouze tomu, kdo ještě nenalezl svou cestu, je dovoleno klást všechny ty špatné otázky, kráčet po špatných stezkách, doufat a modlit se za zkázu všech existujících způsobů a forem. Někdy jsem byl z toho všeho tak zmatený a poblouzněný, až jsem se přistihl, jak civím přímo před sebe s myslí totálně prázdnou, jako šimpanz v okamžiku, kdy leze na druhého šimpanze. Právě v takovém duchu zplodil Ábel Bogula a Bogul Mogula. Já byl poslední v řadě, Zobelův pes s kostí v čelistech, kterou jsem ani nežvýkal, ani neolizoval, ale o kterou jsem se bál, s kterou jsem si hrál a na kterou jsem plivl. Brzo ji pochčím a zahrabu. A jméno té kosti bylo Babylón.

Jak je skvělý ten literární život. Nikdy už se nebudu mít lépe.

Takové nástroje! Takové techniky! Jak mohl někdo, pokud mi nevisel za patami jako stín, znát tisíce rumišť, která jsem navštěvoval při hledání rudy? Nebo všechny ty druhy ptáků, kteří mi zpívali, zatímco jsem hloubil své sluje a šachty? Nebo štěbetavé a hašteřivé skřítky a elfy, kteří na mě čekali, zatímco jsem se lopotil, kteří mi dodávali odvahy, opakovali si má slova nebo mi odhalovali tajemství ukrytá v kamíncích, proutcích, blechách, vších a pylu? Kdo mohl znát důvěrnosti, sdělované mně mými idoly, jež mi neustále posílaly noční vzkazy nebo tajné kódy, které ke mně byly vysílány, jakmile jsem se naučil číst mezi řádky, abych mohl opravovat falešné biografické údaje či vnést světlo do gnostických komentářů? Nikdy jsem nebyl na pevnější terra firma než tehdy, když jsem se pohyboval v onom kypícím a přesýpacím světě vytvořeném vandaly kultury, ke kterému jsem se nakonec rozhodl otočit zády.

A kdo, ptám se, kdo kromě “mistra reality” si dokáže představit, že onen první krok do světa stvoření je třeba provázet hlasitým, pekelně smrdutým prdem, jako by se člověk poprvé v životě setkal s kanonádou? Jen stále vpřed!

Generálové literatury sladce spí ve svých útulných bunkrech. My vlasatci bojujeme. Ze zákopu, který je třeba dobýt, už není návratu. Jen zůstaňte za námi, vy laureáti Satana! Máme-li se bít na sekery, tedy je použijme v plné síle. Nikoho nešetřete! Hrr na ty tučné kačeny! Avanti, avanti!

Bitva nebere konce. Neměla začátek, nemůže tedy ani skončit. My, kteří prskáme a máme pěnu u úst, jsme v tom byli odnepaměti.

Ušetřte nás dalšího poučování! Máme snad pěstovat zelené trávníky při postupu od zákopu k zákopu? To máme být nejen řezníky, ale také zahradními architekty? Máme se hnát za vítězstvím navonění jako kurvy? Pro koho se tady pitvoříme?

Jaké štěstí, že jsem měl pouze jediného čtenáře, a navíc tak shovívavého! Kdykoli jsem usedal ke stolu, abych pro něj napsal další stránku, upravil jsem si košili, přičísnul vlasy a přepudroval nos. Kdyby mě tak mohl vidět při práci, ten milý Pop!

Kdyby tak věděl, jakou bolest mi působí dát jeho románu ten správný literární střih. Jaký jsem to byl Marius, jaký epikurejec!

Paul Valéry kdysi řekl: “To, co má hodnotu jen pro nás samotné (týká se básníků), nemá hodnotu žádnou. To je zákon literatury.”

Že by tak? Uf, uf! Pravda, náš Valéry tu rozpráví o umění poezie, o úloze a poslání básníka, o jeho raison d’tre. Já osobně jsem nikdy nechápal poezii jako poezii. Pro mě je básníkova pečeť všude a ve všem. Destilovat myšlenku, dokud vězí v koloně básně, a neodhalit jedinou skvrnu, jediný stín, jediný nádech “nečistoty”, ze které byla vypálena, to je podle mě nesmyslná, neplodná námaha, byť by se jednalo o tichou a oddanou lopotu oněch ženušek, které se dřou ve jménu Krásy, Formy, Inteligence a tak dále.

Mluvím o poezii, protože tenkrát, ve svém blaženém embryonálním stavu, jsem jí byl mnohem blíž než kdykoli jindy.

Nikdy mě nenapadlo jako Diderota, že “moje myšlenky jsou moje kurvy”. Na co chtít kurvy? Ne, moje myšlenky byly zahradou rozkoše. A já byl bezmyšlenkovitý zahradník, který byl sice něžný a pozorný, ale příliš ho nezneklidňovala přítomnost plevele, trní a bodláčí.

Zahradník, který prožíval jen čirou radost, kdykoli vstoupil do toho místa, do té intimní domény listí, květů, květin, včel, ptáků a brouků lecjakých druhů. Nikdy jsem zahradou nekráčel jako chlípník, ba ani jsem nikdy neměl nečisté myšlenky. Také jsem tam nikdy nezavítal jako botanik, entomolog či zahrádkář. Nic jsem nezkoumal - dokonce ani svůj úžas ne. Ani jsem se nepokoušel dát některé požehnané věci jméno. Stačilo se na květinu jen podívat.

Nebo k ní přivonět. Jak to přijde, že jsou květiny? Jak to přijde, že vůbec něco je? Ptal-li jsem se na něco, ptal jsem se takto: “Jsi zde, můj malý příteli? Máš stále dostatek rosy , abys ovlažil své lístky?”

Co mohlo být uvážlivější než zacházet s myšlenkami, nápady a záchvěvy inspirace jako s květinami rozkoše? Jaké lepší pracovní návyky než vítat je každý den s úsměvem, nebo se mezi nimi procházet a těšit se z jejich velkoleposti?

Jistě, tu a tam jsem se mohl dopustit takové neurvalosti, jako že jsem si jednu utrhl a strčil si ji do klopy. Ale zneužívat ji, posílat ji, aby šlapala chodník nebo dělala burzovního makléře - nemyslitelné.

Mně stačilo být inspirován, ale nikoli donekonečna. Nikdy jsem nebyl básníkem ani otrokem. Byl jsem prostě z divočiny.

Heimatlos.

Můj jediný čtenář později ho vyměním za ideálního čtenáře, toho důvěrného ničemu, toho milovaného rošťáka, ke kterému budu moci hovořit způsobem, jako by mi nezáleželo na nikom jiném než na něm - a na mně. Proč dodávat - na mně? Mohl by tímto ideálním čtenářem být někdo jiný než mé vlastní druhé já? Proč si vytvářet svůj vlastní svět, když bude muset dávat smysl i pro každého Josefa, Jardu nebo Tondu? Nemají ostatní tento svět všednosti, kterým sice údajně pohrdají, ale přesto se ho drží jako klíšťata?

Není to zvláštní jak ti, kdo jsou neschopní či příliš líní na vytvoření svého vlastního světa, tak rádi napadají světy naše?

Kdo nám to v noci pošlapal záhon? Kdo nechal cigaretové vajgly ve fontáně? Kdo nám pochcal kvetoucí fialky? My ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 91

víme, jak pleníte stránky literatury v honbě za tím, co se vám líbí. Nacházíme otisky vaší bludné duše všude. Jste to vy, kdo vraždí génia, kdo mrzačí velikány, ať už prostřednictvím lásky a obdivu, či závisti, zášti a nenávisti. Ten, kdo píše pro vás, píše si vlastní rozsudek smrti.

Malý vrabčáku Pozor, pozor, z cesty, Pan Kůň přichází.

Tohle napsal Issa-san. Řekněte mi, jakou to má hodnotu!

KAPITOLA(17)

Byla sobota, asi deset hodin ráno, a Mona právě odešla před několika minutami do města. Posadil jsem se zrovna k psacímu stroji, když zaklepala paní Skolská.

“Vstupte!” řekl jsem. Váhavě vstoupila, uctivě se odmlčela a pak řekla: “Přišel za vámi nějaký pán, prý je to váš přítel.”

“Jak se jmenuje?”

“Nepředstavil se, ale nemám vás prý vyrušovat, pokud jste příliš zaneprázdněn.”

(Kdo to sakra mohl být? Nikomu jsem přece nedal naši adresu.) “Řekněte mu, že za chvíli přijdu dolů.”

Když jsem sestoupil ze schodů, nečekal mě tam se širokým úsměvem nikdo jiný než MacGregor, poslední člověk na světě, kterého bych si přál vidět.

“Vsadím se, že mě rád vidíš,” zakňoural. “Schováváš se jako obvykle. Jak se máš, ty parchante?”

“Pojď nahoru!”

“Opravdu nemáš moc práce?” pronesl se zřetelným sarkasmem.

“Vždycky mohu vyšetřit deset minut pro starého přítele,” odvětil jsem.

Vydupal do schodů. “Hezké místo,” řekl, když vešel do bytu. “Jak dlouho tu jste? K čertu, a vůbec tě nenapadlo něco říct.” Posadil se na gauč a klobouk hodil na stůl.

Potom kývl směrem ke stroji a řekl: “Pořád v tom lítáš, co? Myslel jsem, že už jsi to dávno vzdal. Člověče, ty bys zasloužil výprask.”

“Jak jsi nás tady našel?”

“To byla hračka, zatelefonoval jsem tvým rodičům. Nedali mi sice tvoji adresu, ale řekli mi telefonní číslo, pak už to bylo snadné.”

“To je teda věc!”

“Co je? Nejsi rád, že mě vidíš?”

“To víš, že jo.”

“Nemusíš mít strach, nikomu nic neřeknu. Mimochodem, pořád s ní žiješ, s tou jak se jmenuje ?

“Myslíš Monu?”

“Jo, Monu, nemůžu si zapamatovat její jméno.”

“To víš, že je se mnou, proč by neměla být?”

“Tak, prostě jsem nevěřil, že vám to spolu tak dlouho vydrží. No, jsem rád, že jsi šťastný. Já ne, mám starosti, velký starosti. Proto jsem za tebou přišel, potřebuju tě.”

“S tím vůbec nezačínej! Jak bych ti já mohl pomoct? Vždyť víš, že já.”

“Chci jenom, abys mě vyslechl, žádné strachy. Jsem zamilovaný, o to jde.”

“To je dobře, co je na tom zlého?”

“Ona mě nechce.”

Rozesmál jsem se na celé kolo. “A to je všechno, to tě trápí? Ubohý blázne!”

“Ty to nechápeš, tentokrát je to něco jiného. Je to láska. Budu ti o ní vyprávět.” Na chvíli se odmlčel. “Pokud ale nemáš moc práce.” Zahleděl se na psací stůl, všiml si prázdné stránky ve stroji a dodal: “Co je to tentokrát, román?

Nebo filosofická stať?”

“Ale nic,” řekl jsem, “o nic nejde.”

“To zní podivně, svého času bylo všechno, cos dělal, zatraceně důležité. No tak, co mi to tady tajíš? Vím, že jsem tě vyrušil, ale to není důvod, abys přede mnou něco schovával.”

“No, když to teda chceš vědět, tak je to román.”

“Román? Proboha, Hene, nic takového nezkoušej román nikdy nenapíšeš.”

“Proč, kde bereš tu jistotu?”

“Protože tě znám, proto, nemáš cit pro zápletku.”

“To musí mít román vždycky nějakou zápletku?”

“Podívej, nechci tě nijak zrazovat od tvé práce, ale.”

“Ale co?”

“Proč se nedržíš svého kopyta? Můžeš psát cokoli kromě románu.”

“Co tě vede k názoru, že vůbec dokážu psát?”

Sklopil hlavu, jako by přemýšlel o odpovědi.

“Nikdy jsi mi jako spisovateli nevěřil,” pokračoval jsem. “Nikdo mi nevěří.”

“Ty seš dobrý spisovatel,” řekl MacGregor. “Možná jsi ještě nenapsal nic, co by stálo za to, ale to přijde. Tvoje potíž je, že jsi příliš zatvrzelý.”

“Zatvrzelý?”

“Ano, zatvrzelý, paličatý jako mezek. Chceš vejít hlavní branou, chceš být jiný, ale nechceš za to platit. Hele, proč ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 92

nevezmeš práci reportéra, neprošlapeš si cestu, nestaneš se korespondentem a pak se teprve nevrhneš na něco velkého? To mi řekni!”

“Protože by to byla ztráta času, proto.”

“Ostatní to tak udělali, větší spisovatelé, než jsi ty, co třeba takový Bernard Shaw?”

“Pro něho to bylo dobré, ale já mám vlastní cestu.”

Nějakou dobu bylo ticho. Pak jsem mu připomněl náš společný večer v jeho kanceláři, kdy po mně hodil večerníkem s tím, že si mám přečíst povídku od Johna Dos Passose, tehdy mladého spisovatele.

“Víš, cos mi tehdy řekl? Řekls: ,Hene, proč to nezkusíš stejně? Něco takového dokážeš napsat kdykoli, podívej se na to!’”

“To jsem řekl?”

“Ano, nevzpomínáš si, co? No, ale ta slova, která jsi nejspíš plácl jen tak do větru, mi uvízla v paměti. Jestli budu nebo nebudu někdy tak dobrý jako John Dos Passos, to je vedlejší. Hlavní pro mě bylo, že tě vůbec někdy napadlo, že dovedu psát.”

“Copak jsem někdy řekl něco jiného, Hene?”

“Ne, ale chováš se tak. Chováš se, jako bys se mnou procházel nějakou šílenou eskapádou, jako by to všechno bylo beznadějné. Chceš po mně, abych to dělal jako všichni ostatní, abych opakoval jejich chyby.”

“Bože, ty jsi ale citlivka! Tak dobře, napiš si svůj zatracený román! Vypiš si svou bláznivou hlavu, když chceš! Já se ti jen snažil přátelsky poradit stejně jsem se nepřišel bavit o tvém psaní. Jsem v louži, a ty jsi jediný, kdo mi může pomoci.”

“Jak?”

“To nevím, ale nech mě, ať ti to nejdřív vyložím, pak tomu budeš rozumět líp. Půlhodinka tě nezabije, nebo jo?”

“Myslím, že ne.”

“Dobrá, věc se má takhle Pamatuješ si na ten podnik ve Village, kam jsme chodívali v sobotu odpoledne? George tam věčně vysedával. Asi před dvěma měsíci jsem tam jen tak nakoukl, moc se to nezměnilo pořád tam vysedávají stejné typy holek. Ale já se nudil, dal jsem si pár skleniček jen tak sám a začal jsem se litovat, měl jsem pocit, že stárnu nebo co. Najednou jsem si všiml holky o dva stoly dál, která vypadala osaměle stejně jako já.”

“Předpokládám, že byla zatraceně krásná?”

“Ne, Hene, to bych neřekl, ale byla jiná. Každopádně jsem se do ní zakoukal, požádal ji o tanec, a když jsme dotancovali, posadila se ke mně. Už jsme pak dál netančili, jenom jsme seděli a povídali si až do zavíračky. Chtěl jsem ji vyprovodit domů, ale odmítla, požádal jsem ji o telefonní číslo, ale ani to mi nechtěla dát. ,Možná bychom se mohli vidět příští sobotu,’ řekl jsem. ,Možná,’ odvětila. A tak to začalo Nejspíš tu nemáš nic k pití, že?”

“To víš, že mám,” odvětil jsem a šel do skříně pro láhev.

“Co je tohle?” zeptal se a vzal do ruky láhev vermutu.

“To je vlasové tonikum,” řekl jsem. “Předpokládám, že bys radši whisky?”

“Jestli máš, tak jo, pokud ne, mám nějakou v autě.”

Přinesl jsem láhev skotské a nalil mu pořádného panáka.

“A co ty?”

“Ani nápad, ještě je moc brzo.”

“Máš pravdu, musíš psát ten svůj román, že?”

“Dám se do toho, hned jak odejdeš.”

“Já budu stručný, Hene. Je mi jasné, že tě nudím, ale je mi to jedno. Musíš mě vyslechnout Kde jsem přestal? Jo, v tančírně. No, následující sobotu jsem tam byl zas, ale po ní ani stopy. Proseděl jsem tam celé odpoledne. Ani jednou jsem nešel tancovat. Guelda nikde.”

“Cože? Guelda? Tak se jmenuje?”

“Jo, no a co?”

“Legrační jméno, co je zač jaké je národnosti?”

“Skotsko-irské, myslím, jakou to hraje roli?”

“Žádnou, vůbec žádnou, byl jsem jenom zvědavý.”

“Není to žádná cikánka, jestli myslíš na tohle. Ale má v sobě něco, co mě přitahuje, musím na ni pořád myslet. Jsem zamilovaný. A myslím, že jsem ještě nikdy předtím zamilovaný nebyl, rozhodně ne takhle.”

“Je rozhodně legrační slyšet něco takového říkat tebe.”

“Já vím, Hene. Je to víc než legrační. Je to tragické.”

Znovu jsem se rozesmál.

“Ano, tragické,” opakoval. “Poprvé v životě jsem potkal někoho, komu jsem totálně ukradený.”

“Jak to můžeš vědět?” zeptal jsem se. “Viděls ji ještě někdy?”

“Jestli jsem ji ještě viděl? Člověče, od toho dne jsem se za ní ploužil jako stín. To víš, že jsem ji viděl. Jednou v noci jsem ji sledoval až domů. Vystoupila z autobusu u Borough Hall. Nevšimla si mě. Den nato jsem jí zavolal. Byla vzteky bez sebe. Jak si to představuju jí volat? Kde jsem vzal její číslo? A podobně. No, pár týdnů nato byla opět v tančírně.

Tentokrát jsem před ní musel doslova padnout na kolena, aby si se mnou šla zatancovat. Řekla mi, ať ji neobtěžuju, že ji nezajímám, že jsem jí nesympatický a takové věci. Už se ke mně nechtěla posadit. O pár dní později jsem jí poslal kytici růží, bezvýsledně. Pokusil jsem se jí znovu zavolat, ale zavěsila, jakmile uslyšela můj hlas.”

“Nejspíš z tebe šílí,” podotkl jsem.

“Otravuju ji, to je to.”

“Zjistils, čím se živí?”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 93

“Je učitelka.”

“Učitelka? Tak to je vrchol! Ty běháš za učitelkou! Teď už si ji dovedu představit lépe - vysoké, poněkud neforemné stvoření, velmi všední, ale nikoli domácké, sotva se usměje, vlasy nosí na způsob.”

“Seš blízko, Hene, ale zároveň úplně vedle. Ano, je trošku jakoby velká a hranatá, ale spíš v dobrém slova smyslu, její vizáž nedokážu přesně popsat - jenom její oči. Jsou jasně modré a září .”

“Jako hvězdy.”

“Fialky, přesně jako fialky. Zbytek tváře nehraje roli. Abych byl upřímný, Hene, myslím, že má předkus.”

“A co nohy?”

“Nic moc, trošku silnější. Ale rozhodně ne jako od piána!”

“A co zadek, houpe se jí při chůzi?”

Vyskočil na nohy. “Hene,” zvolal a položil mi ruku na rameno.

“Právě její zadek mě bere nejvíc. Kdybych si ho jen mohl pohladit - jednou - umřel bych štěstím.”

“Ale ona je prudérní, co?”

“Nedotknutelná.”

“Políbils ji?”

“Zbláznil ses? Políbit ji? Radši by zemřela.”

“Hele,” řekl jsem. “Nemyslíš, že jsi do ní takový blázen jenom proto, že tě tak kategoricky odmítá? Podle toho, cos mi řekl, už jsi měl lepší holky. Nejlepší bude, když na ni zapomeneš. Neboj, srdce ti to nezlomí. Ty navíc ani nemáš srdce.

Seš rozený Don Juan.”

“Už ne, Hene, nemohu se teď na žádnou jinou ani podívat, jsem v tom až po uši.”

“A jak teda myslíš, že ti můžu pomoct?”

“To nevím. Ale myslel jsem možná kdyby ses s ní setkal, promluvil s ní, řekl jí, jak to myslím vážně. Něco na ten způsob.”

“Ale jak se k ní vůbec dostanu? Jako tvůj emisar? Odvrátí se ode mě, sotva mě s tebou uvidí.”

“To je pravda, ale možná bychom našli způsob, jak by ses s ní mohl seznámit, aniž by věděla, že jsi můj přítel. Mohl by sis získat její přízeň a pak.”

“A pak to na ni vybalit, co?”

“Co je na tom zlého? To by šlo, nebo ne?”

“Všechno je možné. Akorát.”

“Akorát co?”

“No, to tě vůbec nenapadlo, že bych se do ní mohl zabouchnout sám?” (Ve skutečnosti jsem se ničeho takového nebál, ale chtěl jsem jen vidět jeho reakci.) Tenhle absurdní nápad ho ale rozesmál. “Není tvůj typ, Hene, nemusíš mít strach. Ty vyhledáváš exotiku a ona je skotsko-irská, jak už jsem řekl. Nemáte spolu vůbec nic společného. Ale ty umíš mluvit! Když teda chceš. Byl by z tebe skvělý advokát, jak už jsem ti několikrát říkal. Představ si sám sebe, jak mě obhajuješ. Můžeš přece na chvíli sestoupit ze svých výšin a prokázat starému příteli službu, ne?”

“Možná to bude stát nějaké peníze,” řekl jsem.

“Peníze? Na co peníze?”

“Na útratu: květiny, taxík, divadlo, kabaret.”

“Na to se vykašli! Ještě tak ty květiny - možná. Ale nepředstavuj si to jako nějakou velikou akci, jenom se seznámíte a začnete si povídat, nemusím ti přece radit, jak to zaonačit. Musíš ji obměkčit, o to jde. Naříkej, když to jinak nepůjde.

Bože, kdybych se tak mohl dostat k ní domů, vidět ji o samotě. Padl bych jí k nohám, líbal bych jí střevíčky, nechal bych po sobě šlapat. Myslím to vážně, Hene. Nevyhledal bych tě, kdybych nebyl zoufalý.”

“Dobrá, promyslím si to, dej mi trochu času.”

“Ale nevykašleš se na mě? Slibuješ?”

“Neslibuju ti nic, potřebuju si to promyslet. Udělám, co bude v mých silách, víc ti slíbit nemohu.”

“Ruku na to,” řekl a napřáhl pravici.

“Nedovedeš si představit,” pokračoval, “jak jsem rád, žes to řekl, Hene. Nejdřív jsem chtěl požádat George, ale znáš ho, chápal by to jako srandu. Ale tohle je všechno, jenom ne sranda - to je ti jasné, že? Kruci, vzpomínám si, jak sis chtěl vystřelit mozek kvůli té, té.”

“Moně.”

“Jo, Moně. Prostě jsi ji musel mít, že? A teď jsi doufám šťastný. Ale já si netroufám žádat toho tolik - být s ní šťastný. Chci se na ni akorát dívat a zbožňovat ji. To zní klukovsky, co? Ale já to myslím vážně, jsem z toho úplně vedle. Jestli ji nedostanu, tak se zblázním.”

Nalil jsem mu další sklenku.

“Vysmíval jsem se ti, pamatuješ? Jak jsi byl věčně zamilovaný. Pamatuješ na tu svou vdovu, která mě nesnášela?

Mimochodem, co se s ní stalo?”

Zavrtěl jsem hlavou.

“Byls do ní cvok, co? Jak o tom teď přemýšlím, nebyla špatná. Možná příliš stará, příliš smutná, ale jinak pohledná.

Neměla syna, co byl starý jako ty?”

“Ano, umřel před několika lety.”

“Nejspíš sis myslel, že už se z toho chomoutu nikdy nevykroutíš, že? Teď se to zdá jako před tisíci lety A co Una?

Řekl bych, že tohle tě dodneška nepustilo, co?”

“Asi ne.”

“Víš co, Hene? Ty máš kliku, Bůh ti pokaždé přispěchá na pomoc. Podívej, už tě nebudu dál zdržovat od práce, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 94

zavolám ti za pár dní a ty mi řekneš, cos vymyslel. Ale nenech mě ve štychu, prosím tě!”

Sebral svůj klobouk a šoural se ke dveřím. “Mimochodem,” kývl s úsměvem k psacímu stroji. “Jak se bude jmenovat ten tvůj román?”

“Železní koně z Vladivostoku,” odvětil jsem.

“Nekecáš?”

“Nebo možná - Pohanský svět.”

“To z toho určitě udělá bestseller!”

“Pozdravuj ode mě Gueldu, až jí budeš zas volat!”

“Ty něco vymysli, parchante! A vyřiď můj pozdrav té, té.”

“Moně!”

“Jo, Moně. Čau!”

Později téhož dne mě znovu vyrušilo zaklepání na dveře, tentokrát to byl Sid Essen. Vypadal vzrušeně a podrážděně.

Horlivě se omlouval, že mě vyrušuje.

“Musel jsem vás prostě vidět,” začal. “Doufám, že mi prominete. Klidně mě vypakujte, jestli máte cokoli rozdělaného.”

“Jen se posaďte,” řekl jsem. “Nikdy toho nemám tolik, abych si neudělal čas pro vás. Nějaké potíže?”

“Ne, ne, potíže ne. Možná se cítím osamělý a znechucený sám sebou. Jak jsem tam tak pořád seděl potmě, šla na mě větší a větší trudnomyslnost. Přišla na mě až skoro sebevražedná nálada. A najednou jsem si vzpomněl na vás, řekl jsem si: ,Proč nezajít za Millerem? Ten mě určitě rozveselí.’ A tak jsem se zvedl a šel, o obchod se teď stará kluk Opravdu, stydím se za sebe, ale už jsem to tam nemohl vydržet ani minutu.”

Vstal z gauče a přistoupil k obrázku, který visel na zdi vedle mého stolu. Byl to jeden Hirošigův tisk z “Padesáti tří stupňů Tokaida”. Reb se na něj pozorně zahleděl, potom se otočil a začal si prohlížet ostatní. Jeho výraz se náhle změnil z pochmurnosti a ustaranosti do čiré radosti. Když se nakonec obrátil ke mně, měl v očích slzy.

“Millere, Millere, to je ale prostředí! To je atmosféra! Stačí tu jen chvíli postát ve vaší přítomnosti, obklopen veškerou tou krásou, a člověk se cítí jako znovuzrozený! Já jsem křupan, jak je vám známo, ale mám rád umění, jakékoli umění, a orientální zvlášť. Myslím, že Japonci jsou báječní lidé. Všechno, co dělají, má k umění blízko Ano, ano, je dobré pracovat v takovém pokoji. Sedíte tady se svými myšlenkami a jste králem světa. To je opravdový život! Víte, Millere, někdy mi připomínáte hebrejského učence. A taky je ve vás kousek světce. Proto jsem šel za vámi. Dodáváte mi naději a kuráž, i když nic neříkáte. Nevadí vám, že takhle mluvím? Musel jsem to ze sebe dostat.” Odmlčel se, jako by sbíral odvahu. “Já jsem ztroskotanec, co si budeme namlouvat. Vím to a jsem s tím smířený. Ale člověka zabolí, když si to o něm myslí i jeho syn. Nechci, aby mě litoval. Pohrdat mnou může, ale nikdy mě nesmí litovat.”

“Rebe,” řekl jsem. “Nikdy mě ani ve snu nenapadlo považovat vás za ztroskotance, připadáte mi skoro jako starší bratr. Navíc jste laskavý a citlivý, a až přehnaně velkorysý.”

“To by měla slyšet moje žena.”

“Co na tom, co si ona myslí, manželky jsou vždycky přísné k těm, které milují.”

“Láska. Láska už mezi námi není kdoví kolik let, ona má svůj svět a já mám svůj.”

Rozhostilo se trapné ticho.

“Myslíte, že by něčemu prospělo, kdybych vyklidil pole?”

“Pochybuji, Rebe. Co byste chtěl dělat, kam byste šel?”

“Kamkoliv. A co se živobytí týče, klidně bych čistil boty. Peníze pro mě nic neznamenají. Mám rád lidi, rád jim posloužím.”

Znovu pohlédl na zeď. Ukázal na Hokusaiův obrázek ze “Života v hlavním městě Východu”.

“Vidíte všechny ty postavičky?” řekl. “Obyčejní lidé vykonávající běžné, každodenní práce. To bych rád - být jedním z nich, být něčím obyčejným. Výrobcem sudů nebo cínového nádobí - jaký je v tom rozdíl? Být součástí procesu - o to jde. A ne vysedávat v prázdném obchodě a zabíjet čas. Přece se k čertu ještě k něčemu hodím! Co vy byste dělal na mém místě?”

“Rebe,” řekl jsem, “já na tom byl svého času naprosto stejně. Ano, vysedával jsem celé dny v dílně svého otce a nedělal naprosto nic. Myslel jsem, že z toho zešílím, nenáviděl jsem to místo, ale nevěděl jsem, jak z toho ven.”

“A jak jste to nakonec udělal?”

“Myslím, že to za mě zařídil osud. Ale musím vám říct tohle Zatímco jsem se tak užíral, současně jsem se modlil.

Každý den jsem se k někomu modlil - možná k Bohu - aby mi ukázal cestu, také jsem pomýšlel na psaní - už tenkrát. Byl to ale spíš sen než reálná možnost. Trvalo mi celé roky, dokonce i po tom, co jsem z té krejčovny vypadl, než jsem napsal první řádek. Člověk by si nikdy neměl zoufat.”

“Ale tehdy jste byl ještě dítě, ze mě už bude za chvíli stařec.”

“Na tom nezáleží. Roky, které vám ještě zbývají, jsou vaše. Pokud existuje něco, co opravdu chcete dělat, nikdy není pozdě.”

“Millere,” řekl téměř žalostně, “ve mně není žádná tvořivá síla, jenom se chci dostat z té pasti, nic víc. Chci znovu žít, vrátit se zpátky do proudu. To je vše.”

“A co vám brání?”

“To mi neříkejte! Prosím, jen to ne! Co mi brání? Všechno. Moje žena, moje děti, moje závazky. A ze všeho nejvíc já sám. Mám o sobě příliš nízké mínění.”

Musel jsem se usmát. Pak jsem, skoro jakoby pro sebe, odvětil:

“Zdá se, že pouze my lidé o sobě míváme nízké mínění. Co třeba takový červ - myslíte si, že si červ dělá podobné starosti?”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 95

“Je hrozné cítit se provinile,” řekl Reb. “A proč? Co jsem udělal?”

“Nejde spíš o to, co jste neudělal?”

“Ano, ano, samozřejmě.”

“Víte, co je mnohem důležitější, než něco udělat?”

“Ne.”

“Být sám sebou.”

“Ale když nejste nic?”

“Tak buďte nic, ale buďte nic na sto procent.”

“To zní bláznivě.”

“Taky je to bláznivé, proto to tak zní.”

“Pokračujte,” pobídl mě. “Začíná mi být lépe.”

“V moudrosti je smrt - to už jste slyšel, ne? Není tedy lepší být trošku mešuge? Kdo má o vás starost? Jenom vy sám. Nemůžete-li to ve svém krámu už vydržet, proč se nejdete projít? Nebo do kina? Zavřete obchod, stáhněte roletu.

O jednoho zákazníka víc nebo míň - změní to nějak váš život? Užívejte si! Zajděte si tu a tam na ryby, i když to třeba neumíte. Nebo nasedněte do auta a jeďte na venkov. Kamkoliv. Naslouchejte ptákům, přineste domů nějaké květiny nebo pár čerstvých ústřic.”

Nakláněl se vpřed, uši našpicované, na tváři široký úsměv.

“Povídejte dál,” řekl. “Zní to báječně.”

“No, mějte na paměti jedno obchod vám neuteče. Obchody vám už asi lépe nepůjdou. Nikdo po vás nežádá, abyste tam trčel celý den jako ve vězení. Jste svobodný člověk. Jestliže vám troška nedbalosti přinese štěstí, nikdo vám to nebude moci zazlívat. Navrhnu vám toho ještě víc. Nemusíte nikam chodit sám. Můžete třeba vzít některého ze svých černošských nájemníků, aby se měl i on dobře. Dát mu nějaké šaty z vašeho obchodu. Zeptat se ho, jestli mu nemůžete půjčit nějaké peníze. Koupit pro jeho ženu nějaký dárek. Chápete, co myslím?”

Začal se smát. “Jestli chápu? Zní to skvěle. Přesně tak to udělám.”

“Ale zase se do toho nežeňte příliš bezhlavě,” varoval jsem ho.

“Hezky pomalu a klidně, poslouchejte své instinkty. Možná vás jednou napadne, že byste rád ulovil nějakou kočku.

Nedělejte si kvůli tomu výčitky svědomí, zakázaného ovoce tu a tam nezaškodí, chutná lépe a je levnější. Cokoli, co vám přinese uvolnění, pamatujte na to. Prostě o sebe hezky pečujte. Cítíte-li se jako červ, plazte se, cítíte-li se jako pták - létejte. Nestarejte se o to, co tomu řeknou sousedé. Nemějte starost o své děti - ty už se o sebe dokážou postarat samy. A co se vaší manželky týče - možná obrátí, až vás zase uvidí ve formě. Je to dobrá žena. Možná jen trošku moc svědomitá. Taky se potřebuje čas od času zasmát. Nezkoušel jste na ni někdy nějakou rýmovačku? Zkuste třeba tuhle: ,Byla jedna mladá dívka z Basileje, které zdálo se, že Žid ji znásilňuje, uprostřed noci náhle procitla, nesmírnou slastí vykřikla, když viděla, že právě se tak děje.’”

“Dobré, dobré!” zvolal. “Znáte ještě nějaké?”

“Ano, ale teď už se musím vrátit ke své práci. Už se cítíte líp, ne? Zítra půjdeme navštívit uzenáče, co vy na to? A příští týden se s vámi možná svezu do Bluepointu. Co říkáte?”

“Opravdu? Ach, to by bylo skvělé, opravdu skvělé. Mimochodem, jak pokračuje vaše kniha? Budete ji mít brzy hotovou? Hořím touhou si ji přečíst. I paní Essenová.”

“Rebe, ta kniha by se vám ani trochu nelíbila. To vám řeknu na rovinu.”

“Jak to můžete říct?” doslova křičel.

“Protože není dobrá.”

Podíval se na mě, jako bych přišel o rozum. V prvním okamžiku zřejmě vůbec nechápal, o čem to mluvím. Pak zahuhlal: “Millere, vy jste cvok! Vy nemůžete napsat špatnou knihu. To je nemožné. Na to vás příliš dobře znám.”

“Znáte mě jenom z jedné stránky. Nikdy jste neviděl odvrácenou stranu měsíce, co? Se mnou je to stejné. Terra incognita. Věřte mi - jsem teprve zelenáč. Za takových deset let se vám snad budu moci něčím pochlubit.”

“Ale přece už píšete několik let.”

“Jenom se tak cvičím, trénuju stupnice.”

“Děláte si srandu. Jste příliš skromný.”

“V tom se právě mýlíte. Já jsem všechno jiné, jenom ne skromný. Jsem hnusný egoista. Ale jsem taky realista - aspoň sám k sobě.”

“Máte o sobě příliš nízké mínění. Musím vám zopakovat vaše slova: Nepodceňujte se!”

“Dobrá, vyhrál jste.”

Mířil ke dveřím, naráz jsem zatoužil se mu svěřit.

“Počkejte chvíli,” řekl jsem. “Něco jsem vám chtěl říct.”

Poklusem se vrátil zpátky ke stolu a zůstal u něj stát jako poslíček, celý napjatý. “Co asi čeká, že mu řeknu?” napadlo mě.

“Když jste před chvílí přišel, měl jsem právě rozepsaný odstavec,” začal jsem. “Nechcete si to poslechnout?” Sklonil jsem se ke stroji a přečetl mu to. Byla to jedna z těch šílených pasáží, ve kterých jsem ani já sám nebyl schopen rozeznat hlavu ani patu. Chtěl jsem vidět, jak na to bude reagovat někdo jiný než Pop a Mona.

Reakce se dostavila okamžitě.

“Millere!” zařval. “Millere, to je prostě úžasné! Jako by to psal Rus. Nevím sice, co to znamená, ale zní to jako hudba.”

“Myslíte? Opravdu?”

“Na mou duši. Přece bych vám nelhal.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 96

“To je dobře. Pak tedy mohu pokračovat. Dokončím ten odstavec.”

“Je celá kniha taková?”

“Ne, k čertu! To je ta potíž. Části, které se líbí mně, se nebudou líbit nikomu jinému. Tedy rozhodně ne vydavatelům.”

“K čertu s nimi!” zvolal Reb. “Jestliže to od vás nepřijmou, vydám vám to sám. Za své peníze.”

“To bych vám nedoporučoval,” odvětil jsem. “Nezapomínejte, že nemůžete rozházet všechny peníze naráz.”

“Millere, i kdyby mě to mělo stát můj poslední cent, tak to udělám. Udělám to, protože ve vás věřím.”

“Už na to radši nemyslete. Dokážu vymyslet lepší způsob, jak naložit s penězi.”

“Já ne! Já bych byl hrdý a šťastný, kdybych vás mohl vydat, stejně i moje žena a děti. Všichni si vás velice považují, jste pro ně jako jeden z rodiny.”

“To rád slyším, Rebe. Doufám, že vaši důvěru nezklamu. Tak zítra, jo? A vemte něco dobrého pro ty uzenáče.”

Když odešel, začal jsem přecházet sem a tam po pokoji - tiše, klidně, s občasnými přestávkami, kdy jsem se zahleděl na dřevotisk nebo barevnou reprodukci (Giotto, della Francesca, Uccello, Bosch, Breughel, Carpaccio), a pak jsem pokračoval v chůzi. Potom jsem se znovu zastavil, zíral do prázdna, nechával svou mysl bloudit, nechal ji spočinout, kde se jí zachtělo, byl jsem stále klidnější, stále nabitější těhotnou krásou minulosti, nadšený tím, že jsem byl součástí oné minulosti (a také budoucnosti), blahopřál jsem si, že žiju v této děloze či hrobce existence ano, byl to skutečně krásný pokoj, krásné místo.

Všechno v něm bylo krásné. Všechno, co jsme k němu přidali, aby bylo obyvatelné, odráželo krásu života, život duše.

“Sedíte si zde se svými myšlenkami a jste král světa.” Tato Rebova nevinná poznámka mi vězela v hlavě. Uvedla mne do takové vyrovnanosti, že jsem měl na chvilku pocit, že skutečně vím, co to znamená - být králem světa. Král! Tedy ten, kdo je schopen vzdát hold velkým i malým; někdo natolik vnímavý, natolik otevřený a natolik osvícený láskou, že nic neunikne jeho pozornosti a porozumění. Zkrátka poetický prosebník. Ne někdo, kdo světu vládne, nýbrž ten, kdo ho uctívá každým nadechnutím.

Znovu jsem se zastavil u výjevu z všedního dne od Hokusaie. Proč si tento mistr štětce dal tu práci zachytit ty nejběžnější momenty života? Aby dokázal svou zručnost? Nesmysl. Aby vyjádřil svou lásku, aby naznačil, jak se doširoka rozpíná a pojímá sudové obruče, stébla trávy, napjaté svaly zápasníka, ševelení větru a deště, hřebeny vln, rybí kosti Prostě všechno. Byl by to nesplnitelný úkol, kdyby do něj nebyla zapojena radost.

Má rád orientální umění, řekl. Když jsem si v duchu opakoval Rebova slova, vyvstala přede mnou náhle celá Indie.

Tady, v hemžícím se mraveništi lidstva, byly tepající pozůstatky světa, který byl a provždy bude naprosto omračující.

Reb si nevšiml, nebo to raději nekomentoval, barevných ilustrací vytržených z knih, které rovněž zdobily stěny našeho bytu: reprodukce chrámů v Dákhinu, jeskynních a skalních svatyň, nástěnných maleb a fresek zobrazujících úžasné mýty a legendy lidí zpitých formou a pohybem, vášní a růstem, nápady a vědomím. Při pohledu na starodávný chrám tyčící se v horkém indickém vzduchu nad vegetací, jsem měl pokaždé pocit, jako bych se díval na samotnou myšlenku, na myšlenku bojující za své osvobození, myšlenku plastickou, konkrétní, neobyčejně sugestivní a evokační, úžasně inspirující, ztvárněnou v kameni nebo cihle lépe než slovy.

Existovala slova, která ať jsem četl kolikrát chtěl, ne a ne si je vrýt do paměti. Nyní jsem opět dostal chuť na tu záplavu mučivých obrazů, na obrovské, mohutné věty a odstavce - na slova muže, který pro mé oči objevil tyto úžasné divy Indie: Elie Faura. Sáhl jsem po svazku, jehož stránkami jsem tak často listoval - po druhém svazku Dějin umění.

Nalistoval jsem pasáž, která začínala: “Pro Indy je všechno přírodní božské to, co v Indie nelže, je víra.” Pak následovaly řádky, ze kterých se mi zatočila hlava, když jsem je poprvé četl.

“V Indii se setkáme třeba s tímto: následkem invaze, hladomoru nebo migrace divokých zvířat se daly tisíce lidí na pochod. Šly na sever nebo na jih. Došly až k moři, k úpatí hor, kde se před nimi tyčila veliká žulová zeď. A všichni ti lidé vešli do té žuly; žili v jejím stínu, milovali, pracovali, umírali a zase se rodili. Po třech nebo čtyřech stoletích vyšli opět ven, na míle daleko, neboť přešli přes hory. Za nimi zůstal vyprázdněný a všemi směry poddolovaný kámen. Jeho zdi nyní zdobily nesčetné sochy. Umělé nebo přirozené sloupy se proměnily v bohaté krajkoví plné hrozivých, ale i okouzlujících postav, bohů, mužů, žen, zvířat - příliv animálního života v temnotách. Někdy, když nemohli na své cestě najít žádnou planinu, vyhloubili obrovskou propast přímo v srdci hory, jen aby mohli ukrýt malý černý kámen.

Právě v těchto monolitických chrámech, v jejich temných stěnách či sluncem ožehlých fasádách dosáhl skutečný génius Indie svého největšího rozmachu. Zde je stále slyšet zmatené halekání nesčetných zástupů. Zde je člověk přinucen doznat se ke své síle i nicotnosti.”

Četl jsem dál, očarovaný jako vždy. Slova přestala být slovy.

Staly se z nich živoucí obrazy. Obrazy právě namalované, zářící, blikotající, mihotající a rdousící mě samotnou svou nepřehlédnutelností.

” Samotné živly by nedokázaly zamíchat všechny tyto životy do zmatení země lépe, než to dokázal sochař. V Indii může člověk nalézt v hloubi pralesa kamennou houbu, jež září v zeleném světle jako jedovatá plodina. Někdy nacházíme mohutné slony, stojící zcela osaměle, se stejně drsnou kůží, jakou mají sloni živí. Jsou zapleteni do lián, tráva jim dosahuje až k břichu, květiny a listí je halí, a ani tehdy, když se jejich trosky rozpadnou na prach a vrátí se do země, nejsou už nikdy zcela pohlceni opojností pralesa.”

To je ale myšlenka! A ani tehdy, když se jejich trosky rozpadnou na prach a vrátí se do země. A co teprve tato pasáž: ” Člověk už není ve středu života. Není onou květinou všeho světa, která pomalu nabývá své podoby a zdokonaluje svět. Člověk je nyní zapleten mezi všechny věci. Je na stejné rovině se všemi věcmi, je částicí nekonečna. Není ani více, ani méně důležitý než ostatní částice nekonečna. Země přechází do stromů, stromy v ovoce, ovoce v člověka nebo zvíře, lidé a zvířata v zem.

Koloběh života strhává všechno s sebou a tlačí do popředí zmatený vesmír, ve kterém může určitá forma na okamžik ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 97

zazářit jen proto, aby byla pohlcena a mohla se znovu objevit. Jedna forma se přelévá přes druhou, vzájemně se třou a prorůstají jako mořské vlny. Člověk si nemůže být nikdy jist, zda ještě včera nebyl on sám pouhým nástrojem, jakým dnes nutí hmotu přijmout tvar, který na sebe může vzít zítra. Všechno je pouze opakované zjevení a pod směsí zjevení je Brahma, duch světa, jednotou Ztracen v oceánu mísících se forem a energií, ví vůbec, zda je stále ještě formou nebo duchem? Je tato věc před námi myslící bytost, dokonce živá bytost, planeta nebo bytost vytesaná do kamene? K růstu a uhnívání dochází nepřetržitě. Všechno má svůj vlastní těžký pohyb. Vzepjatá hmota tepe jako srdce. Copak moudrost nesestává z pohroužení se do hmoty, aby člověk mohl okusit opojení nevědomého, zatímco se zmocňuje síly, která hýbe hmotou?”

Milovat orientální umění. Kdo by odolal? Ale který Orient? Blízký nebo vzdálený? Já miloval všechny. Možná jsem miloval toto umění tak odlišné od toho našeho proto, že jak napsal Elie Faure, “člověk už není ve středu života”. Možná to bylo toto vyrovnávání (a povýšení) člověka, toto promísení s veškerým životem, tato nekonečná malost a současně nekonečná velikost, co dodávalo těmto výtvorům jejich kouzlo. Nebo to možná bylo tím, že příroda byla (pro ně) něco víc než pouhé pozadí. Protože člověk, přestože božský, nebyl nikdy božštější než to, z čeho vzešel. Nebo to možná bylo tím, že nikdy nezaměňovali vřavu a změť života s vřavou a změtí rozumu. Protože mysl - nebo duch či duše - prozařuje vším a vytváří božskou auru. A proto mohl být člověk ponižován a trestán, ale nikdy vyhlazen, zničen či pokořen.

Nikdy se nemusel choulit před vznešeným, nýbrž se s ním spojil. Pokud existoval klíč k záhadám, které ho obklopovaly, které na něj dotíraly i jej podpíraly, byl to klíč jednoduchý, dostupný všem.

Nebylo na tom nic tajemného.

Ano, miloval jsem tento ohromný, oslnivý svět Indie, který možná, kdo ví, jednoho dne uvidím na vlastní oči.

Miloval jsem ho, protože byl cizí a vzdálený, přestože mi byl bližší než umění Západu. Miloval jsem lásku, ze které se zrodil, lásku, sdílenou zástupy, lásku, nevyjádřitelnou jinak než prostřednictvím zástupů a pro zástupy. Miloval jsem anonymní aspekt těchto úžasných výtvorů. Jak pokojné a konejšivé být takovým pokorným, neznámým tvůrcem -

řemeslníkem, a nikoli géniem! Být jedním z tisíců, dělícím se o umění, které patří všem. Nebýt ničím větším než nosičem vody - který je však mnohem významnější než Picasso, Rodin, Michelangelo či da Vinci. Když se podíváme na evropské umění, uhodí nás do očí nejprve jméno autora, které trčí vzhůru jak oteklý palec. A spolu s těmito velkými jmény kráči historie utrpení, bolesti a nepochopení. Pro nás ze Západu má slovo génius nádech něčeho monstrózního.

Génius neboli někdo nepřizpůsobivý; génius, ten, kdo zasluhuje výprask; génius, ten, kdo je pronásledován a mučen; génius, ten, kdo umírá ve stoce, ve vyhnanství nebo na popravišti.

Je ovšem pravda, že jsem své blízké přátele přiváděl k nepříčetnosti opěvováním těchto lidí. Všichni si mysleli, že to dělám na efekt, že pouze předstírám úctu a obdiv k dílům cizích umělců. Domnívali se, že to je takový můj způsob, jak kritizovat naše lidi, naše domácí tvůrce. Nedokázali pochopit, že cizí, exotické a nezvyklé umění mě zaujme okamžitě. Že k tomu nepotřebuji žádnou přípravu, žádné školení, žádnou znalost jeho historie či vývoje. “Co to znamená? Co se nám to snaží říct?” dotazovali se výsměšně. Jako by vysvětlení mělo nějaký význam.

Jako by mi záleželo na tom, “co tím chtěli říct”.

Nejvíc ze všeho mě dráždila osamělost a nicotnost umělcova života. Dosud jsem ve svém životě potkal jen dva spisovatele, které mohu nazvat umělci: Johna Cowpera Powyse a Franka Harrise.

Toho prvního jsem poznal na návštěvách jeho přednášek; toho druhého jako krejčovský poslíček - nosil jsem mu hotové obleky a pomáhal mu do kalhot. Bylo snad mou chybou, že jsem byl stále tím, kdo je “z kola ven”? Jak jsem měl potkat jiného spisovatele, malíře nebo sochaře? Protlačit se do jeho ateliéru a povídat mu, že i já chci psát, malovat, sochařit, tancovat, nebo co? Kde se v naší rozlehlé metropoli shlukují umělci? Prý v Greenwich Village. Bydlel jsem ve Village, bloumal celé hodiny po ulicích, navštěvoval kavárny a čajovny, galerie a ateliéry, knihkupectví, bary a hospody. Ano, tu a tam jsem se v některém baru srazil s Maxwellem Bodenheimem, Sadakichi Hartmanem či Guido Brunem. Nikde jsem však nepotkal Dos Passose, Sherwooda Andersona, Walda Franka, E. E. Cummingse, Theodora Dreisera či Bena Hechta.

Dokonce ani přízrak O’Henryho. Kde se zdržovali? Někteří byli celý čas v cizině a vedli spokojený život exulantů a uprchlíků.

Nevyhledávali ostatní umělce a už vůbec ne nedopečené nováčky, jako jsem byl já. Jak by bylo báječné, kdybych si v těch dobách, kdy to pro mne tolik znamenalo, mohl popovídat s Theodorem Dreiserem či Sherwoodem Andersonem, které jsem zbožňoval! Možná bychom si měli i přes moji nedopečenost co říct. Možná by mi takový rozhovor dodal odvahu, abych se pustil do psaní dřív - nebo odjel pryč a pátral po dobrodružství v cizích zemích.

Byl to stud, plachost, nedostatek sebedůvěry, co mě celá ta léta drželo v ústraní a o samotě? Náhle mi na mysli vytanula poněkud absurdní událost. Svého času, když jsem to táhl s O’Marou a dychtil po všem novém a vzrušujícím, jsme zabloudili na noční seminář v Rand School. Byla to jedna z těch literárních hodin, kdy jsou studenti vyzýváni, aby se vyjádřili k tomu či onomu autorovi. Myslím, že tomu předcházela přednáška o jakémsi současném a údajně “revolučním” autorovi. Nevím to jistě, poněvadž jsem se naráz octl na nohou a mluvil jsem. Uvědomoval jsem si, že to, co povídám, nijak nesouvisí s tím, co jsme právě vyslechli. Přestože jsem byl vyplašený - bylo to poprvé, co jsem se opovážil promluvit na veřejnosti - byl jsem si vědom toho, že moji posluchači byli hypnotizováni. Spíše jsem jen cítil než viděl jejich napjaté tváře, lapající po každém mém slově. Díval jsem se přímo před sebe, na graf za zády přednášejícího, který seděl a civěl do země. Jak už jsem řekl, byl jsem vyplašený.

Vůbec jsem nevěděl, o čem to mluvím, ani kam směřuji. Sypal jsem to ze sebe jako v transu. A o čem jsem vlastně mluvil? O jedné scéně z Hamsunova románu. Týkalo se to Zvědavého Toma. Pamatuji si to, poněvadž při první zmínce o tomto tématu to v sále zašumělo. Všichni pozorně poslouchali. Když jsem skončil, sklidil jsem bouřlivý potlesk a předsedající učitel pronesl pochvalnou řeč, ve které konstatoval, že měli toho dne nebývalé štěstí, když si mohli vyslechnout tohoto nezvaného hosta, jehož jméno mu bohužel není známo. Nepochybně prý se jedná o spisovatele a ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 98

tak dále. Když se shromáždění začalo rozcházet, seskočil ze stupínku a běžel mi vstříc. Znovu mi gratuloval, ptal se, kdo jsem, kde bydlím a tak dále a tak dále. Mé odpovědi byly pochopitelně vyhýbavé a nezávazné. Byl jsem celý nesvůj a chtěl jsem co nejdřív vypadnout. Když jsem se však otočil k odchodu, popadl mě za rukáv a k mému údivu řekl: “Nechtěl byste předsedat těmto seminářům? Jste pro to vybaven mnohem lépe než já. Potřebovali bychom tu někoho, jako jste vy, někoho, kdo dokáže zažehnout jiskru nadšení.”

Zakoktal jsem nějakou odpověď, nejspíš neurčitý příslib, a hnal jsem se k východu. Venku jsem dostihl O’Maru a vyhrkl na něj:

“Pamatuješ si, o čem jsem mluvil?”

Nevrle se na mě podíval, nejspíš si myslel, že z něj chci vyloudit kompliment.

“Vůbec nic si nepamatuju. Od okamžiku, kdy jsem se postavil, jsem byl úplně mimo. Jenom si matně vzpomínám, že se to týkalo Hamsuna.”

“Proboha!” zvolal. “Byls naprosto úžasný; ani jednou ses nezajíkl, slova ti tryskala z úst jako gejzír.”

“A dávalo to nějaký smysl? To mě zajímá.”

“Jestli to dávalo smysl? Člověče, byls skoro tak dobrý jako Powys.”

“No, no, s tím na mě nechoď.”

“Myslím to vážně, Henry.” V jeho očích se objevily slzy. “Byl by z tebe skvělý profesor, úplně jsi je uhranul. Byli z tebe celí pryč. Myslím, že nevěděli, co si o tobě mají myslet.”

“To bylo opravdu tak dobré?” Jen velmi pomalu jsem si uvědomoval, co se vlastně přihodilo.

“Než jsi skončil u Hamsuna, mluvils o spoustě věcí.”

“Opravdu? O čem například?”

“Proboha, nechtěj, abych ti to opakoval. Ani to nejde, mám pocit, žes zabrousil úplně do všeho. Několik minut jsi mluvil dokonce i o Bohu.”

“O tom vůbec nic nevím, mám totální okno.”

“Co na tom záleží? Kéž bych mohl mluvit tak jako ty - a přitom si nic nepamatovat.”

Bezvýznamná událost, a přesto objevná. Nic z toho nevzešlo, nikdy jsem si už netroufl mluvit na veřejnosti. Když jsem šel na přednášku - a to se stávalo často - seděl jsem jako přibitý, oči dokořán a uši našpicované jako všichni kolem. Nikdy mě ani nenapadlo přihlásit se s dotazem, o nějakém proslovu nemohlo být řeči. Přišel jsem, abych se něco dověděl, nikdy jsem si nepomyslel: “Taky bys mohl vstát a přednést proslov, oslnit publikum proudem své výmluvnosti. Mohl by sis zvolit nějakého autora a rozebrat jeho klady a zápory uchvacujícím způsobem.”

Ne, nikdy žádné takové myšlenky. Jenom když jsem si četl, tehdy ano. Po přečtení určité zajímavé pasáže jsem mohl zdvihnout hlavu a v duchu si říct: “To bys zvládl taky, vlastně jsi to už dokázal, jenom to neděláš dostatečně často.” A tak jsem četl dál jako poddajná oběť, ochotná se učit. Byl jsem tak dobrým žákem, že když jsem měl náladu a příležitost, mohl jsem hovořit o knize, kterou jsem právě dočetl, mohl jsem ji analyzovat a kritizovat, jako bych ji sám napsal.

Nepoužíval jsem však autorova slova, nýbrž jejich napodobeniny, které měly váhu a vzbuzovaly respekt.

Při podobných příležitostech se vždycky někdo nakonec zeptal:

“Proč sám něco nenapíšeš?” Já jsem pak buďto okamžitě zmlkl, nebo jsem začal šaškovat. Dělal jsem cokoli, jen abych odvrátil pozornost jinam. V přítomnosti svých přátel a příznivců jsem se pokaždé proměnil v “budoucího spisovatele”, protože bylo snadné vymýšlet si všechny ty povídačky.

Ale když jsem byl sám a měl jsem si střízlivě promyslet svoje slova a činy, zmocnil se mě pokaždé pocit beznaděje.

“Neznají mě,” říkal jsem si, čímž jsem měl na mysli, že mě neznají takového, jaký jsem, ani takového, jakým bych mohl být. Dělala na ně dojem pouze moje maska. Já tomu sice tak neříkal, ale přesně tak jsem vždycky smýšlel o své schopnosti udělat na lidi dojem.

Nebyl jsem to já, kdo se takto choval, nýbrž postava, se kterou jsem uměl správně pracovat. Tedy něco, co se může naučit každý s troškou inteligence a hereckého nadání. Prostě jen takové pitominy. Ale přestože jsem o svých výstupech smýšlel vždycky takto, občas mě napadlo, jestli to nakonec nemohu být přece jenom já, kdo je za tím vším.

Taková byla cena za osamělý život, osamělou práci. Nikdy jsem nepotkal spřízněnou duši, nikdy jsem se nedotkl ani okraje onoho magického kruhu, ve kterém bylo možno vyjevit všechny pochybnosti, které mě trápily, podělit se o ně, diskutovat o nich, rozebírat je, a ne-li je přímo vyřešit, tedy aspoň je zlehčit.

Ty zvláštní osobnosti, které neměly nic společného s uměleckým světem - sochaři a především malíři - copak nebylo přirozené, že bych se v jejich přítomnosti cítil jako doma? Jejich práce ke mně promlouvala tajemným hlasem. Kdyby se vyjádřily slovy, možná by mě zaskočily. Jakkoli byl jejich svět vzdálen tomu našemu, skládal se z téhož: skály, stromy, hory, voda, divadlo, práce, hry, kostýmy, bohoslužby, mladí a staří, prostituce, koketerie, mimikry, válka, hlad, utrpení, intriky, zloba, chtíč, radost, smutek. Tibetský svitek se svými mandalami, bohy, démony, zvláštními symboly a předepsanými barvami mi byl stejně povědomý.

Byl povědomý určité části mého já. Stejně jako nymfy a skřítci, bystřiny a lesy evropského malíře.

Avšak bližší než čínské, japonské a tibetské umění mi bylo umění indické, zrozené v horách. (Jako by hory otěhotněly sny, jež porodily skrze ubohé smrtelníky, kteří vyhloubili jejich nitra.) Byla to monstrózní podstata, pokud můžeme hovořit o grandióznosti jako takové, ano, monstrózní podstata těchto výtvorů, která mne oslovovala, která byla odpovědí na jakýsi nevyřčený hlad v mém vlastním bytí. Když jsem se pohyboval mezi svými, nikdy mě neoslnilo žádné jejich dílo. Nikdy jsem necítil přítomnost nějaké hluboké náboženské pohnutky ani velkého estetického impulsu: nebyla tu žádná vznešená architektura, žádné posvátné tance, žádný rituál. Pohybovali jsme se v houfu s jediným cílem - usnadnit si život. Velké mosty, velké přehrady, velké mrakodrapy - to všechno mě nechávalo chladným. Pouze příroda ve mně mohla probudit posvátnou bázeň. A my jsme přírodu hyzdili na každém kroku. Kdykoli jsem se vydal na průzkum země, vrátil jsem se s prázdnýma rukama. Nic nového, nic bizarního, nic exotického, ba co hůř - nic, před čím ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 99

by měl člověk potřebu sklonit se, nic, co by mohl velebit. Sám v zemi, ve které se každý někam žene jako šílený. Já jsem chtěl zbožňovat a uctívat. Potřeboval jsem společnost někoho, kdo by to cítil jako já. Ale nebylo tu nic ke zbožňování a k uctívání, nebyli zde žádní společníci stejného založení. Pouze pustina oceli a železa, akcií a obligací, obilí a výnosů, továren, kombinátů a pil, divočina nudy, zbytečných hejblátek, milování bez lásky KAPITOLA(18)

O pár dní později telefonát od MacGregora.

“Víš, co je nového, Hene?”

“Ne, co?

“Objevila se. Sama od sebe. Vůbec nevím, co ji to popadlo. Tys za ní nebyl, že?”

“Ne, abych byl upřímný, ještě jsem na to ani příliš nemyslel.”

“Ty hajzle! Ale to nevadí, beztak jsi mi přinesl štěstí. Nebo spíš ty tvoje obrázky. Jo, ty japonské tisky, co máš na zdi.

Šel jsem, koupil pár hezky zarámovaných a poslal jsem jí je. Hned druhý den mi zavolala, byla celá pryč. Po něčem takovém prý už dlouho toužila. Řekl jsem jí, žes to byl ty, kdo mě inspiroval.

Okamžitě zpozorněla. Myslím, že ji dost překvapilo, že mohu mít přítele, který se zajímá o umění. Chce tě poznat. Řekl jsem jí, že jsi velmi zaneprázdněný člověk, ale že ti zavolám a zeptám se, jestli bychom k vám nemohli někdy večer přijít na návštěvu. Zajímavá holka, co ty na to? No, teď máš aspoň šanci si to u mě vyžehlit. Rozlož tam všude spoustu knih, ano? Víš, takové ty, co já jsem nikdy nečetl, nezapomeň, že je to učitelka, knížky pro ni hodně znamenají No tak co na to říkáš? Nemáš radost? Řekni něco!”

“Myslím, že je to skvělé. Ale dávej si pozor nebo budeš za chvíli zase v chomoutu.”

“Nic by mě neučinilo šťastnějším, ale musím na to zlehka, nesmím na ni spěchat. Kdepak, na ni ne! Je to jako pohnout kamennou zdí.”

Chvíli bylo ticho. “Jsi tam, Hene?”

“Jasně, poslouchám.”

“Rád bych od tebe pobral nějaké rozumy než přivedu Gueldu, myslím. Jenom nějaká fakta o malířích a obrazech.

Znáš mě - já jsem se o takové věci nikdy nezajímal. Například ten Breughel - patřil mezi ty opravdu velké? Myslím, že už jsem od něho něco viděl - v knihkupectví a v rámařství. Ten, co máš ty - s tím oráčem myslím, že je na útesu. A něco padá shora možná mužský rovnou do moře. Víš, který obraz to je? Jak se jmenuje?”

“Nejspíš to bude Ikarův pád.”

“Koho?”

“Ikarův, to byl ten chlápek, co zkoušel vyletět k slunci, ale křídla mu roztála. Vzpomínáš si?”

“Jasně, jasně, tak to je ono? Myslím, že bych k tobě měl radši některý den zajít, a ještě jednou se na ty obrázky podívat, nechci vypadat jako vůl, když začne mluvit o umění.”

“Dobrá, přijď kdykoli. Ale pamatuj si - nesmíš mě dlouho zdržovat.”

“Ještě než zavěsíš, Hene - poraď mi nějakou knížku, kterou bych jí mohl darovat, něco čistého - poetického. Dokážeš si rychle na něco vzpomenout?”

“Ano, tohle bude přesně pro ni: Green Mansions* od W. H. Hudsona, bude tím nadšená.”

“Seš si jistý?”

“Jasně, přečti si to napřed sám.”

“To bych rád, Hene, ale nemám čas. Mimochodem, vzpomínáš si na ten seznam knih, který jsi mi dal? Bylo to asi tak před sedmi lety. No tak zatím jsem z toho přečetl akorát tři. Víš, co to znamená.”

“Ty jsi beznadějný případ,” odvětil jsem.

“Ještě jedna věc, Hene. Jak víš, blíží se doba dovolených. Napadlo mě, že bych ji vzal na výlet do Evropy, co ty na to?”

“Báječný nápad, udělej z toho svatební cestu.”

“Vsadím se, že to byl MacGregor,” řekla Mona.

“Přesně tak, vyhrožuje, že nám sem přivede tu svoji Gueldu.”

“Ten je drzej jak štěnice! Proč neřekneš domácí, aby tě zapřela?”

“To by k ničemu nevedlo, přišel by se podívat, jestli mu nelhala. Zná mě. Ne, z toho nevyklouzneme.”

Mona se chystala k odchodu - na schůzku s Popem. Román byl už skoro hotový. Pop měl o něm stále vysoké mínění.

“Brzo pojede do Miami na dovolenou.”

“To je dobře.”

“Myslela jsem, Vale myslela jsem, že když bude pryč, mohli bychom si taky někam zajet na prázdniny.”

“Jako kam?”

“Kamkoliv. Do Montrealu nebo do Quebecu.”

“Tam teď bude mrznout, ne?”

“Nevím, myslela jsem jenom, že když se chystáme do Francie, nebylo by špatné, kdybys okusil francouzský způsob života už dřív. Jaro už je za dveřmi, nemůže tam být zas taková zima.”

Další den nebo dva nepadla o možném výletě ani zmínka. Mezitím Mona zjišťovala podrobnosti. Dověděla se toho spoustu o Quebecu, který se mi prý bude líbit víc než Montreal. Říkala, že je víc francouzký, a malé hotely tam nejsou tak drahé.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 100

Za pár dní bylo rozhodnuto. Mona pojede vlakem do Montrealu, já to vezmu stopem. Měli jsme se setkat na nádraží v Montrealu.

Je to zvláštní, být znovu na cestě. Jaro sice už začalo, ale stále bylo chladno. S penězi v kapse jsem si nedělal příliš velké starosti. Kdybych se dlouho nechytal, mohl jsem kdykoli naskočit na vlak nebo na autobus. Stál jsem tam, na dálnici za Patersonem, a byl jsem rozhodnutý vzít první auto směřující na sever bez ohledu na to, jestli pojede přímo nebo cikcak.

Trvalo skoro hodinu, než jsem chytil první stop. Dostal jsem se dál o pouhých dvacet mil. Další auto mě svezlo padesát mil.

Venkov vypadal chladně a sešle. Jen zvolna a po kouskách jsem se vlekl kupředu. Měl jsem zato spoustu času, tu a tam jsem jen tak šel a rozjímal. Zavazadla nestála za řeč - kartáček na zuby, břitva, náhradní prádlo. Chladný ostrý vzduch byl osvěžující. Byl to příjemný pocit jen tak jít a nechat auta projíždět kolem.

Chůze mě ale zakrátko unavila. V okolí nebylo k vidění nic kromě farem, připomínalo to hřbitov. Zamyslel jsem se nad MacGregorem a Gueldou. To jméno se k ní hodí, pomyslel jsem si, jestlipak se mu vůbec kdy podaří ji zlomit? To je ale neutěšená námaha!

Zastavilo mi auto a já jsem nastoupil, aniž jsem se zeptal, jestli jede mým směrem. Řidič byl pomatenec, náboženský pomatenec. Ani na chvíli nepřestal žvanit. Nakonec jsem se ho zeptal, kam vlastně jede. “Do White Mountains,”

odvětil. Měl nahoře v horách srub. Byl místní kazatel.

“Je tam někde poblíž nějaký hotel?” zeptal jsem se.

Ne, neměli žádný hotel ani hostinec, nic. Ale bylo by mu potěšením se o mě postarat. Měl ženu a čtyři děti. Všichni milovali Boha.

Poděkoval jsem mu. Ale neměl jsem ani v nejmenším v úmyslu strávit noc u takové rodiny, v nejbližším městě si nechám zastavit a vystoupím. Nehodlal jsem si sám sebe představit, jak klečím vedle tohohle cvoka a modlím se zároveň s ním.

“Pane,” řekl po chvíli trapného ticha, “vy asi nebudete příliš bohabojný člověk, že? Jakého jste vyznání?”

“Žádného,” odvětil jsem.

“Myslel jsem si to. Ale nejste opilec, že?”

“Trochu popíjím,” odvětil jsem. “Pivo, víno, brandy “

“Bůh má slitování s každým hříšníkem, příteli. Nikdo neunikne Jeho oku.” Pustil se do zdlouhavé přednášky o pravé cestě, ceně hříchu, slávě spravedlivých a tak dále. Měl radost, že narazil na hříšníka, jako jsem já; aspoň měl na kom pracovat.

“Pane,” řekl jsem na závěr jeho přednášky, “maříte svůj čas. Já jsem nenapravitelný hříšník, naprostý zatracenec.”

Ale to ho ještě víc rozparádilo.

“Nikdo není vyloučen z Boží milosti,” prohlásil. Zmlkl jsem a tiše poslouchal. Najednou začalo sněžit. Všude bylo za chvíli plno nevábné břečky. Teď jsem mu vydán na milost a nemilost, pomyslel jsem si.

“Jak daleko je do dalšího města?” zeptal jsem se.

“Ještě několik mil,” odvětil.

“Nutně musím na stranu.”

“Můžete si odskočit tady, příteli. Já počkám.”

“Musím i na velkou,” řekl jsem.

Nato šlápl na plyn. “Budeme tam za pár minut, pane. Bůh se o všechno postará.”

“Dokonce i o moje střeva?”

“I o vaše střeva,” odvětil smrtelně vážně. “Bůh dohlíží na všechno.”

“A co kdyby vám došel benzín, mohl by Bůh udržet auto v pohybu?”

“Příteli, Bůh může nechat jet auto i bez benzínu - nic pro něj není nemožné - ale to není Jeho způsob. Bůh nikdy nejedná proti zákonům přírody; spolupracuje s nimi a jejich prostřednictvím se projevuje. Ale Bůh činí takto: Kdyby nám došel benzín a já se nutně potřeboval někam dostat, Bůh by našel způsob, jak bych se tam dopravil. I vás by dopravil tam, kam potřebujete. Ale ten, kdo je slepý k Boží milosti, si nikdy neuvědomí, že to byl Bůh, kdo mu pomohl.”

Odmlčel se, abych to mohl strávit, a pak pokračoval. “Jednou to na mě přišlo jako na vás uprostřed pustiny a já si musel rychle ulevit. Podřepl jsem za keř a vyprázdnil střeva. Zrovna když jsem si natahoval kalhoty, všiml jsem si, že na zemi, přímo přede mnou, leží desetidolarová bankovka. Nachystal ji tam pro mě Bůh - nikdo jiný. A přivedl mě k ní tím, že mi přivodil nucení. Nevěděl jsem, proč se rozhodl věnovat mi tuto malou pozornost, ale přesto jsem ihned padl na kolena a poděkoval mu. Když jsem dorazil domů, nalezl jsem svou ženu a dvě děti v posteli. Horečka. Za nalezené peníze jsem koupil léky a to ostatní, co bylo zapotřebí Jsme tady, pane. Možná vám Bůh také něco ukáže, až budete vyprazdňovat své útroby, počkám vás tady na rohu, zatím si nakoupím.”

Běžel jsem k benzinové pumpě, trochu jsem se vyčural a šmytec. Na záchodě po Bohu ani památky, jenom cedulka s nápisem: “Prosím, udržujte čistotu.” Vzal jsem to trochu oklikou, abych se vyhnul svému spasiteli, a zamířil jsem k nejbližšímu hotelu. Začínalo se stmívat a nepříjemně se ochladilo, po jaru ani památky.

“Kde to jsem?” zeptal jsem se recepčního, když jsem se zapisoval.

“Myslím, co je to za město?”

“Pittsfield.”

“Jaký Pittsfield?”

“Pittsfield v Massachusetts,” odvětil a chladně a opovržlivě si mě při tom prohlížel.

Ráno jsem vstal časně. Udělal jsem dobře, protože aut jezdilo málo, a nikomu se dvakrát nechtělo brát stopaře. V

devět jsem toho nechal a vyrazil po svých. Padal jsem hlady. Naštěstí jsem si - možná to bylo rukou Páně - v kavárně ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 101

sedl vedle chlápka, který jel až ke kanadským hranicím. Řekl, že mě rád sveze. Byl to profesor literatury, a navíc gentleman. Byla radost ho poslouchat. Mluvil, jako by přečetl všechno, co v anglické literatuře za něco stálo. Zeširoka rozprávěl o Blakovi, Johnu Donnovi, Trahernovi, Laurence Sternovi. Také o Browningovi a Henry Adamsovi. A o Miltonově Areopagitice. Jinými slovy lahůdka.

“Předpokládám,” řekl jsem, “že jste sám také už napsal řadu knih.”

“Ne, pouze dvě,” odvětil (jednalo se o učebnice). “Já literaturu pouze vyučuji, nevytvářím ji.”

Poblíž hranice mě vysadil u pumpy, která patřila jeho příteli.

Sám měl namířeno do blízké vesničky.

“Můj přítel se postará, aby vás zítra ráno někdo naložil. Seznamte se, je to zajímavý chlapík.”

Dorazili jsme k pumpě půl hodiny před zavřením. Brzy jsem zjistil, že její majitel je básník. Povečeřel jsem s ním v útulné místní hospůdce, potom mě doprovodil na ubytovnu.

Druhý den jsem byl v Montrealu. Do příjezdu Monina vlaku zbývalo několik hodin. Bylo nepříjemně chladno. Skoro jako v Rusku, pomyslel jsem si. A další pochmurné město. Našel jsem hotel, zahřál se ve foyer a pak jsem se vydal zpátky na nádraží.

“Jak se ti tady líbí?” vyptávala se Mona, když jsme nastoupili do taxíku.

“Nic moc, je tady zima, člověk promrzne až na kost.”

“Tak pojeďme do Quebecu.”

Povečeřeli jsme v anglické restauraci. Příšerné. Chutnalo to jako sekaná z nebožtíka, jen mírně ohřátá.

“V Quebecu bude líp,” ujišťovala mě Mona. “Ubytujeme se ve francouzském hotelu.”

V Quebecu byly závěje sněhu a mrzlo až praštělo. Procházka po ulici připomínala procházku po ledovci. Na každém kroku jsme potkávali jeptišky a kněze - žalostná stvoření s ledem v žilách.

Ani Quebec na mě tedy valný dojem neudělal, to už jsme rovnou mohli jet na Severní pól. Opravdu skvělé prostředí k odpočinku!

Ovšem náš hotel byl skvělý, a to jídlo! “Je to jako v Paříži?” zeptal jsem se. Myslel jsem jídlo. “Ještě lepší,” odvětila Mona.

“Pokud nechodíš do vyhlášených restaurací.”

Naše první jídlo si pamatuji dodnes. Skvělá omáčka, vynikající telecí, a ty sýry! Ovšem nejlepší ze všeho byla vína.

Vzpomínám si, jak jsem dostal do ruky carte des vins a bezradně hleděl na ten úžasný výběr. Když jsem měl objednat, mlčel jsem jako zařezaný, nakonec jsem číšníkovi řekl: “Nemohl byste nám nějaké vybrat? Nevím o víně vůbec nic.”

Vzal si lístek a zamyšleně jej zkoumal, občas při tom pohlédl na mě nebo na Monu. Vypadal, že opravdu usilovně přemýšlí. Jako když člověk, který sází na koníčky, studuje startovní listinu.

“Myslím,” řekl, “že by vám mohl chutnat Médoc. Je to lehké, suché bordeaux, které zanechává rozkošnou chuť na jazyku. Budete-li chtít, vyzkoušíte zítra jinou značku.” Rychle odběhl a culil se jako cherubín.

K obědu jsme měli jiné víno - Anjou. Bylo božské. Následovalo Vouvray. K večeři, pokud jsme neměli ryby, jsme pili červené - Pommard, Nuits Saint-Georges, Clos-Vougeot, Macon, Moulin-a‚-Vent, Fleurie a tak dál. Tu a tam nám přinesl značkové sametové bordeaux. Byl to opravdu nadmíru poučný zážitek. (V duchu jsem mu dal tučné spropitné.) Někdy si sám usrkl, aby se přesvědčil, že vybral to pravé. A k vínům nám přirozeně doporučoval ta nejlepší jídla. Vyzkoušeli jsme všechno a všechno bylo skvělé.

Po večeři jsme obvykle sedávali na zaskleném balkoně a u skleničky skvělého likéru nebo brandy hráli šachy. Někdy si k nám přisedl portýr, a my jsme pak poslouchali jeho vyprávění o la doulce France. Tu a tam jsme si najali drožku taženou koněm a zachumláni do kožešin a dek se projížděli po okolí. Dokonce jsme šli jednou večer na mši, abychom udělali radost portýrovi.

Byly to prostě ty nejlenivější a nejpoklidnější prázdniny, jaké jsem kdy měl. Byl jsem překvapen, že to Mona tak dobře snášela.

“Zbláznil bych se, kdybych tu měl prožít zbytek života,” řekl jsem jednou.

“Není to tu jako ve Francii,” odvětila. “Až na tu kuchyň.”

“Ale není to ani Amerika, je to země nikoho. Měli by to zase zabrat eskymáci.”

Ke konci našeho pobytu - strávili jsme tam deset dní - mě to už zase táhlo k práci na románu.

“Už to brzy dokončíš, Vale?” ptala se.

“Co nevidět,” odvětil jsem.

“To je dobře! Pak můžeme odjet do Evropy.”

“Čím dřív, tím líp.”

Když jsme přijeli zpátky do Brooklynu, byly stromy v plném květu.

Muselo tam být o dobrých dvacet stupňů tepleji než v Quebecu.

Paní Skolská nás vřele přivítala. “Stýskalo se mi po vás,” řekla.

Doprovodila nás do našeho bytu. “Ach, málem bych zapomněla. Byl tady ten váš přítel - MacGregor? - se svou přítelkyní. Když jsem řekla, že jste odjeli do Kanady, zpočátku mi nechtěl věřit. ,To není možné!’ křičel. Pak se zeptal, jestli by se nemohl podívat do vaší pracovny. Nevěděla jsem dost dobře, co mu na to mám říct.

Choval se, jako by pro něj bylo velmi důležité ukázat vaši pracovnu své přítelkyni. ,Můžete nám důvěřovat,’ řekl.

,Znám se s Henrym od dětství.’ Tak jsem ho tedy pustila dál, ale zůstala jsem celou dobu s nimi. Ukazoval jí obrázky na zdech a knihy.

Choval se, jako by se na ni snažil udělat dojem. Dokonce se posadil na vaši židli u stolu a řekl: ,Tak tady píše ty své knihy, že je to tak, paní Skolská?’ Pak začal vyprávět o vás - jaký jste skvělý spisovatel, znamenitý přítel a tak dále.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 102

Nevěděla jsem, co si o tom představení mám myslet. Nakonec jsem je pozvala k sobě na čaj. Zůstali asi dvě hodiny. Byl docela zajímavý.”

“O čem mluvil?” zeptal jsem se.

“O spoustě věcí, ale nejvíc ze všeho o lásce. Měla jsem pocit, že je celý pryč z té mladé dámy.”

“A ona něco řekla?”

“Skoro ani slovo, byla dost zvláštní. Neřekla bych, že se ti dva k sobě příliš hodí.”

“Byla hezká?”

“Přijde na to. Pokud mám být upřímná, tak mně připadala velmi všední. Skoro jako taková domácí puťka. A téměř bez života. To mě mátlo. Co může na takové dívce vidět? Je snad slepý?”

“Je to naprostý pitomec!” řekla Mona.

“Mně se zdál docela inteligentní,” řekla paní Skolská.

“Paní Skolská, prosím vás,” řekla Mona. “Až zase zavolá nebo dokonce přijde až sem - mohla byste nám prokázat tu laskavost a říct mu, že nejsme doma? Řekněte mu cokoli, hlavně ho nepouštějte dál. Je to neřád, a nudný k tomu. Je úplně k ničemu.”

Paní Skolská na mě tázavě pohlédla.

“Ano,” řekl jsem, “má pravdu. Ve skutečnosti je to ještě horší. Patří k těm lidem, kterým je jejich inteligence naprosto k ničemu. Je dost chytrý na to, aby byl právníkem, ale jinak je to úplný imbecil.”

Paní Skolská se netvářila zrovna přívětivě. Nebyla zřejmě zvyklá, aby někdo mluvil tímto způsobem o svých “přátelích”.

“Ale on o vás mluvil velmi srdečně,” namítla.

“To nevadí,” odvětil jsem. “Je neodbytný, tupý splachovací - to je to pravé slovo.”

“No dobře když nedáte jinak, pane Millere.” Chystala se k odchodu.

“Já už žádné přátele nemám,” řekl jsem. “Všechny jsem je pozabíjel.”

Lehce se zajíkla.

“Nemyslel to doslova,” řekla Mona.

“To by ani nemohl. Znělo to ohavně.”

“Ale je to pravda. Ať se vám to líbí, nebo ne. Jsem naprosto nespolečenský tvor, paní Skolská.”

“Tomu nevěřím. Ani pan Essen si to nemyslí.”

“Jednoho dne na to přijde sám. A ne že bych ho neměl rád, chápete?”

“Nechápu.”

“Ani já ne,” řekl jsem a začal se smát.

“Ve vás je něco ďábelského, že? Není to tak, paní Millerová?”

“Možná,” řekla Mona. “Není vždycky snadné ho pochopit.”

“Já myslím, že mu rozumím,” řekla paní Skolská. “Myslím si, že se stydí za to, že je tak dobrý, tak upřímný, tak čestný - a tak věrný svým přátelům.” Otočila se na mě: “Opravdu, pane Millere, vy jste ten nejpřátelštější člověk, jakého jsem kdy poznala. Nezajímá mě, co o sobě dokážete napovídat - budu si myslet svoje Až se vybalíte, přijďte dolů na večeři, ano?”

“Vidíš,” řekl jsem Moně, když paní Skolská odešla, “jak těžko se lidem vnucuje pravda?”

“Ty lidi rád šokuješ, Vale. V tom, co říkáš, je vždycky pravda, ale měl bys ji udělat snesitelnější.”

“No, každopádně myslím, že MacGregora nenechá, aby nás víckrát obtěžoval. A to je dobře.”

“Ten se za tebou potáhne až do hrobu.”

“Divila by ses, kdybychom ho potkali v Paříži?”

“Vale, nestraš! Už jenom to pomyšlení by mi dokázalo pokazit celou cestu!”

“Jestli ten chlap tu holku někdy dotáhne do Paříže, tak ji tam znásilní. Tady si zatím ani netroufne poplácat ji po zadku.”

“Zapomeňme na ně, Vale, ano? Když na ně myslím, běhá mi mráz po zádech.”

Nebylo však tak snadné na ně zapomenout. Mluvili jsme o nich u večeře. A v noci se mi zdálo, že jsem ty dva potkal v Paříži.

Guelda vypadala a chovala se ve snu jako nevěstka, mluvila plynně francouzsky a svým lascivním způsobem ztrpčovala ubohému MacGregorovi život k nesnesení. “Chtěl jsem manželku,” naříkal, “ne kurvu! Domluv jí, Hene, ano?” žadonil. Vzal jsem ji ke knězi, aby ji vyzpovídal, ale místo toho jsme se octli v nevěstinci, kde se Guelda, holka číslo jedna, těšila takovému zájmu, že jsme neměli šanci dostat z ní ani slovo. Nakonec si kněze odvedla k sobě do pokoje, odkud ji ovšem bordelmamá vyhodila - nahou a s ručníkem v jedné a mýdlem v druhé ruce.

Ještě pár týdnů a román měl být dokončen. Pop už měl vyhlédnutého vydavatele - svého přítele ještě ze staré vlasti.

Podle Mony byl rozhodnutý buďto najít řádného vydavatele, nebo to vydat sám.

Tomu mizerovi se vedlo náramně - vydělával na burze balík za balíkem. Vyhrožoval dokonce, že se vydá do Evropy, pochopitelně s Monou. (“Neboj se, Vale. Pustím ho k vodě, jakmile uzraje čas.” - “Ano, ale co ty peníze, které pro tebe měl složit v bance?” - “To taky zařídím, nestarej se.”) Ohledně Popa si Mona nepřipouštěla žádné obavy. Nemělo cenu se jí do toho míchat, věděla nejlíp, co může a co nemůže. Já o tom chlápkovi věděl jen to, co mi řekla ona. Vždycky jsem si ho představoval jako dobře oblečeného, neobyčejně zdvořilého pána s věčně napěchovanou šrajtoflí. (Menelik Štědrý.) A nikdy mi ho nebylo líto. Bylo jasné, že se dobře baví. Nejvíc mi vrtala hlavou jedna věc - jak se Moně daří tajit naši adresu? Bydlet s invalidní matkou je jedna věc a držet v tajnosti místo takové domácnosti věc druhá. Možná že Pop tušil pravdu - že žije s mužským. Ale jaký v tom byl pro něj rozdíl? Co mu záleželo na tom, jestli se jedná o invalidní matku, milence či manžela - dokud měl své schůzky? Možná byl natolik taktní, že jí dokonce pomáhal zachovat ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 103

si tvář. Rozhodně to nebyl žádný hlupák, to bylo zřejmé Ale proč by ji podporoval v několikaměsíční cestě do Evropy?

Měl jsem pro to jediné vysvětlení. Když mi řekla: “Pop chce, abych na nějaký čas jela do Evropy,” bylo to nejspíš tak, že to byla ona, která mu řekla: “Musím znovu vidět Evropu, třeba jen nakrátko!” Co se vydání románu týče, Pop nejspíš neměl nic takového nikdy v úmyslu - ať už přes svého přítele (pokud někdo takový existoval), nebo vlastním nákladem.

Možná o tom mluvil jen pro uchlácholení dotyčného manžela, milence či invalidní matky.

Anebo byl z nás tří nejlepší herec!

Možná - to byla jen taková nahodilá myšlenka - mezi nimi nikdy nepadlo ani slovo o cestě do Evropy. Možná si Mona prostě jen umínila, že tam zase pojede, lhostejno jak.

Najednou jsem si vzpomněl na Stázku. Zvláštní, že jsme o ní dosud neměli naprosto žádné zprávy. Určitě už se nepotloukala po severní Africe. Byla snad v Paříži a čekala? Proč ne? Nebyl problém mít poštovní přihrádku a někde schovávat Stázčiny dopisy.

Horší než setkání s MacGregorem a Gueldou v Paříži by bylo setkání se Stázkou. Byl jsem pěkný pitomec, když mě nenapadlo, že by si mohly tajně psát! Nebylo divu, že všechno šlo tak hladce.

Jinak existovala pouze jediná možnost - Stázka spáchala sebevraždu. Ale něco takového by se nepodařilo utajit.

Podivné stvoření, jako byla Stázka, by se nemohlo sprovodit ze světa, aniž by po sobě nezanechalo truchlivý příběh.

Pokud se, ale to už by bylo opravdu trochu přitažené za vlasy, nezatoulali daleko do pouště, nezabloudili a teď z nich nebyla už jen hromádka kostí.

Ne, byla naživu - tím jsem si byl jist. A byla-li naživu, mohlo to být všechno ještě trochu jinak. Možná si mezitím našla někoho jiného. Třeba pro změnu muže. Možná se z ní stala spořádaná manželka. Takové věci se tu a tam stávají.

Ale ne, zamítl jsem to, něco takového nešlo se Stázkou příliš dohromady.

“Vyser se na to!” poručil jsem si. “Proč si s tím lámat hlavu? Do Evropy - a šmytec!” Zároveň se mi vybavila kaštanová alej (přirozeně v plném květu), ty malé stolky (les guéridons) na zaplněných terasách kaváren a poldové na kolech. Zamyslel jsem se také nad vespasiennes - záchodky. Co může být lepšího než vymočit se hezky po širým nebem, přímo na chodníku, zatímco krásné slečny procházejí kolem Měl bych se začít učit francouzsky (Ou‚ sont les lavabos?) Pokud bychom měli tolik, kolik Mona slibovala, že budeme mít, proč si nezajet na všechna ta místa Vídeň, Budapešť, Praha, Kodaň, Řím, Stockholm, Amsterodam, Sofie, Bukurešť? A proč ne Alžír, Tunis, Maroko? Vzpomněl jsem si na holandského přítele, který ze sebe jednoho dne shodil doručovatelskou uniformu a se svým americkým šéfem se vydal do ciziny. Napsal mi ze Sofie a z předpokoje rumunské královny odněkud z Karpat.

A co O’Mara, kam ten se poděl? Patřil mezi několik málo lidí, které bych zase rád viděl. Skutečný přítel. Bylo by skvělé vzít ho do Evropy s sebou - kdyby Mona souhlasila. (Což bylo samozřejmě nemožné.) Myšlenky kroužily a kroužily. Pokaždé když jsem byl správně naladěn, když jsem cítil, že to svedu, že to dokážu vyslovit, vyrazily moje myšlenky do všech stran současně. Místo abych se posadil ke stroji a rozjel se, seděl jsem jen tak u stolu a spřádal plány, snil o snech nebo jen tak myslel na ty, které jsem měl rád, na hezké chvíle, které jsme si spolu užili, co jsme si kdy řekli a tak podobně. (Ho! Ho! Ha! Ha!) Nebo mě náhle posedla myšlenka na něco velmi důležitého, co bylo třeba ihned prozkoumat. Nebo jsem vymyslel unikátní šachový manévr, a abych ho nezapomněl, usedl jsem ihned k šachovnici, abych si ho nacvičil, a měl ho tak připravený na prvního, kdo se namane. Když jsem se konečně dotkl prsty klávesnice, uvědomil jsem si, že jsem se na straně té a té dopustil příšerné chyby. Když jsem pak dotyčnou stránku nalistoval, zjistil jsem, že celá věta, celý odstavec jsou buď čiré nesmysly, nebo vyznívají zcela opačně, než jak jsem je myslel.

Abych to opravil, musel jsem napsat další stránky, které se mi posléze zdály stejně nepřijatelné.

Cokoli k odvrácení události. Bylo to tak? Nebo bylo k plynulému a vytrvalému psaní třeba nejprve ubrat plyn, vypustit páru, snížit otáčky? Jako by mi šlo psaní lépe tehdy, když jsem se dostal do klidnějšího, méně exaltovaného stavu. Zůstat na povrchu, kde bylo plno pěny a rozbouřených vln, to mohl dokázat jen Starý námořník.

Jakmile jsem chytil vlnu, jakmile jsem dosáhl určitého tempa, bylo to jako cpát se buráky: jedna myšlenka plodila druhou. A zatímco se mi prsty jen míhaly, dotíraly na mne jiné, sice příjemné, avšak zcela nepřípadné myšlenky, které mi však v práci nepřekážely. Například: “Tato pasáž je pro tebe, Ulricu. Už teď tě slyším, jak se pochichtáváš.” Nebo: “Na tomhle si O’Mara smlsne!” Tyto glosy provázely moje myšlenky jako hraví delfíni.

Byl jsem jako muž u kormidla, šmátrající po rybě, která mu přeletěla přes hlavu. Loď se pod plně napjatými plachtami povážlivě kymácela, ale držela kurs. Já jen salutoval dalším imaginárním plavidlům, mával košilí ve vzduchu, volal na ptáky, zdravil skalnaté útesy, blahořečil jsem Bohu za jeho “spásonosnou moc” a tak dále. Gogol měl svou trojku, já měl svůj škuner. Král vodních cest - dokud kouzlo trvalo. Při dopisování posledních stránek jsem byl zase zpátky na pevné zemi. Procházel jsem se po ulicích a bulvárech zářivého velkoměsta, smekal klobouk před tím či oním a procvičoval si své: “S’il vous plait, monsieur.” “A votre service, madame.” Quelle belle journée, n’est-ce pas?”

“C’est moi qui avais tort.” “A quoi bon se plaindre, la vie est belle!” Et cetera, et cetera. (Všechno v imaginární uhlazené francais.) Dokonce jsem se oddával imaginárním rozhovorům s Pařížanem, který uměl natolik dobře anglicky, že mohl jít se mnou. Rozhovorům s jedním z oněch skvělých Francouzů (se kterými se setkáváme pouze v knihách), který má vždycky zájem o názory cizince, ať jsou jakkoli triviální. Objevili jsme společné zaujetí pro Anatola France.

(Jak jednoduché jsou známosti ve světě snů!) A já, pompézní idiot, jsem zahájil zmínkou o jakémsi Angličanovi, který také miloval France - ale zemi, nikoli spisovatele. Okouzlen mou zmínkou o boulevardierovi oné úžasné epochy la fin de sie‚cle, trval můj společník na tom, že mě doprovodí na Place Pigalle, kde mi chtěl ukázat místo schůzek literárních veličin té doby - Le Rat Mort. “Ale monsieur,” namítl jsem. “Jste příliš laskav.”

“Mais non, monsieur, c’est un privile‚ge.” A tak dál. Samé zdvořilosti, lichotky a flanerie pod kovově zelenou oblohou, na zemi pokryté spadaným podzimním listím, se zářícími sklenicemi sodovky na každém stole - žádný toulavý pes s ohonem staženým mezi nohama. Zkrátka, dokonalá Paříž, dokonalý Francouz, dokonalý den pro rozhovor během zdravotní procházky po obědě.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 104

“Evropo,” zamumlal jsem si sám pro sebe. “Má drahá, milovaná Evropo, nesmíš mě zklamat! I když nebudeš taková, jakou si tě teď představuji, po jaké toužím a kterou tak zoufale potřebuji, ponech mi aspoň tu iluzi a potěšení, které ve mně tvé jméno vyvolává. Ať si mnou tvoji obyvatelé pohrdají, ať se na mne dívají skrz prsty, ale dopřej mi slyšet jejich hovor tak, jak jsem si ho vysnil. Dovol mi napít se z těch nadšených, bujarých myslí, jejichž intelekt je trénován (od kolébky) k mísení poezie se skutečností a skutky, z duší, které rozjaří zmínka o malichernosti, které se vznášejí a vznášejí, podnikají ty nejvznešenějíš lety, a přesto se všeho dotýkají s vtipem, lstivostí, erudicí a nadhledem světoběžníků. Neukazuj mi, ó věrná Evropo, snažně tě prosím, neukazuj mi naleštěný povrch kontinentu zasvěceného pokroku. Já chci vidět tvůj starobylý, letitý vzhled plný vrásek od letitého boje v aréně myšlení. Chci na vlastní oči vidět orly, které jsi naučila zobat z ruky. Přicházím jako poutník, jako oddaný poutník, který nejenže věří, ale ví, že neviditelná tvář měsíce je nádherná, nádherná mimo vší představivost. Zatím jsem viděl jen beztvarou, trudovitou tvář světa, který s námi smýká sem a tam. Až příliš dobře znám tu řadu vyhaslých sopek, vyprahlých horských masivů, pouští, jejichž obrovské trhliny brázdí jako křečové žíly srdcervoucí bezcitné prázdno. Přijmi mě, ó pradávná pevnino, přijmi mě jako kajícníka, kajícníka ještě ne zcela ztraceného, avšak chybujícího, jako tuláka, jemuž bylo souzeno od narození bloudit mimo dohled svých bratří a sester, svých průvodců, mentorů a utěšitelů.”

Na konci mé modlitby stál Ulric. Přesně takový, jakého jsem ho potkal na rohu Šesté Avenue a Padesáté druhé ulice: Člověk, který byl v Evropě a také v Africe, v jehož očích se stále ještě zračily divy a kouzla těchto světů. To on mi dal transfúzi, on mi nalil víru a odvahu do žil. Hodie mihi, cras tibi! Byla zde, Evropa, a čekala na mě. A bude stále -

navzdory válkám, revolucím, hladomoru, mrazu a vůbec všemu. Stále stejná Evropa, po které srdce hladoví. Když jsem dychtivě naslouchal Ulricovým slovům, kladl jsem si v duchu otázku, zda je něco takového možné i pro člověka, jako jsem já. Jako slepec o holi jsem šmátral po jeho magických slovech (Alpy, Apeniny, Ravenna, Fiesole, nížiny Maďarska, ostrov Svatého Ludvíka, Chartres, la Touraine, la Périgord), která rozněcovala bolest v krajině břišní, přerůstající v něco na způsob Heimweh, v tužbu po “království na odvrácené straně času a bytí”. (“Ach Harry, ještě se musíme prodrat kdejakou špínou a chaosem, než se dostaneme domů.”) Ano, Ulricu, tenkrát jsi mi nasadil brouka do hlavy. Vrátil ses pak do svého ateliéru, abys maloval další banány a ananasy pro Saturday Evening Post, a nechal jsi mě bloudit vlastními představami. Evropa byla nadosah. Co na tom, mělo-li to trvat dva roky, pět let, deset let? Byl jsi to ty, kdo mi vystavil pas. Byl jsi to ty, kdo vzbudil mého spícího průvodce: Heimweh.

Hodie tibi, cras mihi.

A jak jsem tak kráčel to odpoledne jednou ulicí za druhou, loučil jsem se v duchu s těmito důvěrně známými kulisami hrůzy a nudy, morbidní monotónnosti, sanitární sterility a milování bez lásky.

Když jsem se na Páté Avenue proplétal mezi chodci a kupci jako elektrický úhoř, téměř jsem se dusil záští a pohrdáním vůči všemu, na čem mé oko spočinulo. Bože dej, ať se déle nemusím dívat na tyto mihotající se bludičky, na tyto omšelé baráky Nového světa, na ohavné, pochmurné kostely, parky plné holubů a zoufalců. V ulici vedoucí od krejčovské dílny dolů na Bowery (kudy jsem kdysi chodíval) jsem znovu prožil své učednické dny, které mi teď připadaly jako tisíc let utrpení, neštěstí a zoufalství. Tisíc let odcizení. Když jsem se blížil ke Cooper Union, což byl pokaždé ukazatel nejnižšího bodu mé duševní skleslosti, vybavily se mi opět stránky knih, které jsem svého času napsal v hlavě. Podobaly se zubatým okrajům snu, které se odmítají rozplynout. Pořád se tam budou vznášet se svými otřepenými okraji budou se třepetat na římsách těchto odrbaných hnědých barabizen, začouzených salonů, ze všech těch útočišť pro tupé povaleče, kteří v nich vysedávají jako lenivé mouchy. Ó Bože, jak mizerně vypadali, jak zbytečně, zdrceně a prázdně! A přesto právě v tomto vybombardovaném světě učil John Cowper Powys a naplnil ovzduší věčným duchem - duchem Evropy, jeho Evropy, naší Evropy, Evropy Sofoklovy, Aristotelovy, Platónovy, Spinozovy, Pico della Mirandolovy, Erasmovy, Dantovy, Goethovy, Ibsenovy. V jedné a téže oblasti povstávali další a další nadšenci a oslovovali dav ve jménu velkých: Hegela, Marxe, Lenina, Bakunina, Kropotkina, Engelse, Shelleyho, Blaka.

Ulice vypadaly stejně jako vždy. Možná ještě o něco hůř - vydechovaly méně naděje, méně spravedlnosti, méně krásy, méně harmonie.

Existovala jen malá šance, že by se nyní objevil nějaký Thoreau, Whitman, John Brown - nebo Robert E. Lee.

Tuctový člověk si kráčel za svým: smutný, podivně vyhlížející tvor řízený z centrálního panelu, schopný říkat ano nebo ne, nerozlišující dobro od zla, neustále v pohybu v rytmu pohřebního pochodu.

“Sbohem, sbohem!” opakoval jsem, zatímco jsem si to rázoval kolem. “Sbohem tohle všechno!” A živá duše mi neodpověděla, dokonce ani holub. “Jste snad hluší, vy ospalí maniaci?”

Kráčím středem civilizace a ona takhle. Na jedné straně kultura valící se jako otevřená stoka; na druhé straně jatka, kde všechno visí rozkucháno na hácích a kolem se rojí hejna much. Bulvár života dvacátého století. Jeden vítězný oblouk za druhým. Roboti pobíhající s biblí v jedné a pistolí v druhé ruce. Lumíci pádící v houfu do moře. Kupředu, křesťané a vojáci, na zteč Hurá na Karamazovy! Jaká veselá moudrost! Encore un petit effort, si vous voulez tre républicains!

Dál středem ulice, opatrné našlapování mezi kobylinci. Jakou špínou a zmatkem se to musíme prodírat! Ach, Harry, Harry! Harry Hallere, Harry Hellere, Harry Smithi, Harry Millere, Harry Zbědovaný. Přichází, Asmodeus přichází! O

dvou berlích jako chromý satan. Ale ověšen metály. A jakými! Železný kříž, Vítězný kříž, Croix de Guerre ve zlatě, stříbře, bronzu, železe, zinku, dřevě, cínu Chop se píky!

A nebožák Ježíš se musel vláčet s vlastním křížem!

Vzduch začíná být štiplavější. Chatham Square. Stará dobrá Čínská čtvrť. Podél chodníku včelí plást kamrlíků.

Opiová doupata. Země lotosu. Nirvána. Odpočívejte v pokoji, dělníci světa práce. Všichni pracujeme - abychom splynuli s věčností.

A teď Brooklynský most rozklenutý jako lyra mezi mrakodrapy a Brooklynskými výšinami. Už zase si to utahaný chodec šine domů s prázdnými kapsami, prázdným žaludkem i srdcem. Plesnivý sýr na dvou ohořelých pahýlech. Řeka ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 105

dole, racci nahoře. A nad racky neviditelné hvězdy. Jaký nádherný den! Procházka, jakou by si vychutnal i samotný Pomander. Nebo Anaxagoras. Nebo arbitr se zvráceným vkusem: Petronius.

Zima života, jak kdosi prohlásil, začíná narozením. Nejtěžší roky jsou od jednoho do devadesáti. Potom už to prý jde.

Vlaštovky míří k domovu. Každá má v zobáku drobek, mrtvou ratolest, jiskru naděje. E pluribus unum.

Orchestřiště se zvedá. Všech čtyřiašedesát hudebníků je oblečeno do zářivé bílé. Nahoře začínají půlnoční modří klenutého stropu probleskovat hvězdy. Chystá se největší představení na světě.

Nebudou v něm chybět cvičení lachtani, břichomluvci ani akrobaté na visuté hrazdě. Moderátorem je samotný Strýček Sam, ten vytáhlý, hubený humorista pruhovaný jako zebra. Obemyká svět svýma nohama barona Prášila a navzdory větru, dešti, krupobití, mrazu nebo práchnivění je vždycky připraven spustit: “Kykyrykyký!”

KAPITOLA(19)

Když jsem si jednoho jasného rána vyšel na svou obvyklou procházku, narazil jsem ve dveřích na MacGregora, čekal na mě.

“Nazdárek!” řekl se zářivým úsměvem. “Seš to opravdu ty? Tak jsem tě nakonec přece jenom dostal, co?” Podal mi ruku. “Hene, proč tu na tebe musím takhle číhat? Copak si nemůžeš tu a tam vyšetřit pár minut pro starého přítele? Před čím se schováváš? Jak se vůbec máš? Jak pokračuje tvoje kniha? Nebude ti vadit, když tě kousek doprovodím?”

“Domácí ti nejspíš řekla, že nejsem doma, co?”

“Jak jsi to uhodl?”

Vyrazil jsem, MacGregor se mnou srovnal krok jako na přehlídce.

“Hene, ty se asi nikdy nezměníš.” (Mluvil starostlivým tónem jako moje matka.) “Bývaly časy, kdy jsem za tebou mohl zajít v kteroukoli denní nebo noční hodinu a někam jsme vyrazili. Teď jsi spisovatel důležitý člověk a nemáš čas na staré přátele.”

“Ale no tak,” odvětil jsem. “Nech toho, víš dobře, že tak to není.”

“A jak teda?”

“Takhle Nerad ztrácím čas. Ty tvoje problémy - já je za tebe nemohu vyřešit. Nikdo nemůže. Jenom ty sám. Nejsi první chlap, který dostal košem.”

“A co ty? Už jsi zapomněl, jak jsi mi celé noci krmil uši řečmi o Uně Giffordové?”

“To nám bylo jednadvacet.”

“Nikdo není tak starý, aby se nemohl zamilovat. V tomhle věku je to naopak ještě horší. Já si nemohu dovolit ji ztratit.”

“Co tím myslíš - že si to nemůžeš dovolit?”

“Je to příliš těžké pro mé ego. Člověk se nezamiluje tak často a tak snadno. Nechci přestat být zamilovaný. Bylo by to hrozné. Nemusí si mě zrovna brát. Chci jen vědět, že je tady - nadosah. Mohu ji milovat i na dálku, když to nepůjde jinak.”

Usmál jsem se. “To je legrační, slyšet tě takhle mluvit. Dotkl jsem se podobného tématu ve svém románu. Víš, k jakému jsem dospěl závěru?”

“Že to už je lepší celibát, řekl bych.”

“Ne. Přišel jsem na to, na co přijde každý trouba - že dokud člověk miluje, na ničem jiném nezáleží. Dokonce ani na tom, když se dotyčná provdá za někoho jiného. I pak ji lze milovat. Co si o tom myslíš?”

“To se snadno řekne, ale těžko uskutečňuje.”

“Přesně tak. Ale máš příležitost. Většina mužských to vzdá. Co kdyby se rozhodla žít v Hongkongu? Co s tím má co dělat vzdálenost?”

“Mluvíš jako katecheta, člověče. Já nejsem zamilovaný do Panny Marie. Proč bych měl jen tak stát a dívat se, jak se mi vzdaluje? To nedává smysl.”

“O tom se tě právě snažím přesvědčit. Právě proto ti nemohu s tvým problémem nijak pomoci, chápeš? Už se nedíváme jeden druhému z očí do očí. Jsme staří přátelé, kteří už spolu nemají nic společného.”

“To si opravdu myslíš, Hene?” Jeho hlas zněl spíš žalostně než vyčítavě.

“Poslyš,” řekl jsem, “svého času jsme si byli blízcí jako hrášky v lusku - ty, George Marshall a já. Byli jsme jako bratři. Ale to bylo velmi, velmi dávno. Hodně věcí se změnilo. Někde se pouto přetrhlo. George Marshall se usadil jako napravený ničema. Jeho manželka zvítězila.”

“A co já?”

“Ty ses zahrabal do své právnické praxe, kterou nenávidíš. Jednoho dne z tebe bude soudce, dej na má slova. Ale ani to nezmění způsob tvého života. Vzdal ses života. Nic už tě nezajímá - snad kromě partie pokeru. A to považuješ můj způsob života za ulítlý! Ano, je, to připouštím. Ale ne tak, jak ty si myslíš.”

Jeho odpověď mě překvapila: “Nejsi tak úplně vedle, Henry. Pěkně jsme si to zavařili, George a já. A ostatní taky.”

(Mínil ostatní členy společnosti Xerxes.) “Nikdo z nás nepřekročil svůj stín. Ale co to má co dělat s přátelstvím? To se z nás všech musí stát významné osobnosti, abychom mohli zůstat přáteli? To mi zní snobsky. George ani já jsme nikdy nepředstírali, že hodláme převrátit svět naruby. Jsme, co jsme. Tobě to snad nestačí?”

“Podívej,” odvětil jsem, “mně by bylo jedno, i kdybys byl obyčejný pobuda. Pořád bys byl můj přítel. Bavilo by tě všechno, v co já věřím - jen kdybys sám v něco věřil. Ale ty nevěříš v nic. Já jsem přesvědčen, že člověk musí věřit v to, co dělá, jinak je všechno jenom fraška. Naprosto bych tě bral, kdyby ses rozhodl být pobudou a byl pobudou celým svým srdcem, tělem i duší. Ale co jsi ty? Jsi jednou z těch bezvýznamných duší, pro které jsme v mládí měli jen ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 106

pohrdání když jsme vydrželi celé noci diskutovat o myslitelích, jako jsou Nietzsche, Shaw nebo Ibsen. Ale pro tebe jsou to teď už jen jména. Nechtěls být jako tvůj otec, ne. Prý tě nedostanou, nezkrotí. Ale dostali. Nebo vlastně ses dostal ty sám. Sám sebe jsi zašil do svěrací kazajky. Vybral sis tu nejpohodlnější cestu. Vzdal ses dřív, než ses vůbec pustil do boje.”

“A ty?” vykřikl a zvedl ruku, jako by chtěl dodat: “Jen si to poslechni! Jo, co ty? Co ty jsi vykonal tak význačného?

Bude ti čtyřicet a pořád ještě nemáš vydanou jedinou knihu. Co je na tom tak skvělého?”

“Nic, je to žalostné.”

“Ale dává ti to právo poučovat mě. Ho ho!”

Bylo třeba trošku zmírnit tón. “Nepoučuju tě. Jenom jsem se ti snažil vysvětlit, proč už nemáme nic společného.”

“Ale jak to vypadá, jsme oba ztroskotanci. To máme my dva společného, když se na to podíváš zpříma.”

“Nikdy jsem neřekl, že jsem ztroskotanec. Nanejvýš někdy sám sobě. Jak může být někdo ztroskotanec, dokud bojuje a rve se? Je možné, že to nikam nedotáhnu. Možná zůstanu u druhých houslí. Ale cokoli dělám, dělám proto, že v to věřím. Nenechávám se unášet přílivem. Raději se peru - jako ztroskotanec, jak říkáš. Nesnáším dělat věci jako ostatní.

Odmítám se zařadit a říkat ano, když si myslím ne.”

Chtěl něco říct, ale já ho posunkem umlčel.

“Nemám na mysli nesmyslný boj, nesmyslný odpor. Člověk by se měl snažit, aby dosáhl čistých, klidných vod.

Člověk by měl bojovat za ukončení boje. Člověk musí hledat sám sebe, to jsem chtěl říct.”

“Hene,” řekl, “mluvíš dobře a myslíš to dobře, ale máš v tom zmatek. Moc čteš, v tom je tvůj problém.”

“A ty se nikdy nezastavíš, aby ses zamyslel. Odmítáš vzít na sebe svůj díl utrpení. Myslíš si, že na všechno existuje jednoznačná odpověď. Nikdy tě nenapadne, že žádné řešení třeba neexistuje. Odmítáš si uvědomit, že někdy jsi jediným řešením ty sám - tedy to, jak se ke svým problémům postavíš. Nechce se ti se svými problémy zápasit. Chceš je prostě odstranit. Co nejsnadněji ze všeho ven, to je tvůj způsob. Vem si tu svoji holku ten problém života a smrti Copak pro tebe nehraje žádnou roli, že ona na tobě nic nevidí? Na to kašleš. Já ji chci! Já ji musím mít! To je tvá jediná odpověď na všechno. Jasně že by ses mohl změnit a něco se sebou udělat kdyby byl někdo tak laskav a stál ti za zády s kladivem. Libuješ si ve skuhrání: ,Hene, já jsem nanicovatý parchant.’ Ale nehneš ani prstem, abys to změnil. Lidi tě musí brát takového, jaký jsi. A pokud nechtějí - k čertu s nimi! Je to tak?”

Nachýlil hlavu na stranu jako soudce při zvažování vyslechnuté výpovědi. Pak řekl: “Možná, možná máš pravdu.”

Chvíli jsme šli mlčky, zvolna se vypořádával se skutečností. Pak s plachým úsměvem řekl: “Někdy mi připomínáš toho hajzla Challacomba. Bože, jak ten mě dokázal vytočit! S každým mluvil spatra. A tys mu to všechno žral. Věřils mu těm jeho teosofickým sračkám.”

“To víš, že věřil!” ohradil jsem se prudce. “I kdyby nevyslovil víc než jméno Swami Vivekananda, cítil bych se mu zavázán po celý zbytek svého života. Tak sračky říkáš. Pro mě to byl dech života. Já vím, že nesplňoval tvé představy o příteli. Byl na tvůj vkus příliš povznesený. Jenomže on byl učitel a tys ho jako učitele nedokázal brát. Kde k tomu vzal mandát? Neměl žádné školy, žádnou praxi, nic. Ale věděl, o čem mluví. Aspoň já jsem o tom byl přesvědčen. Vyválel tě ve tvých vlastních zvratcích, a to se ti nelíbilo. Nejraději by ses mu nahnul přes rameno a celého ho pozvracel - pak by to byl tvůj přítel. A že ti to nedovolil, začals hledat trhliny v jeho charakteru, našel sis jeho slabiny a snížil sis ho na svoji úroveň. Stejně to děláš s každým, komu nerozumíš. Když můžeš na ostatní plivat stejně jako na sebe, jsi šťastný pak je všechno, jak má být. Hele, snaž se pochopit jedno: Se světem je všechno v nepořádku. Všude je jen hloupost, pověry, bigotnost, nespravedlnost, intolerance. Nejspíš tomu tak bylo od samého počátku. A bude tomu tak i zítra a pozítří. A co? Víš, co řekl Swami Vivekananda? ,Existuje jen jeden hřích. A tím je slabost Nepřidávejte jedno šílenství k druhému. Nepřidávejte slabost ke zlu, které se blíží Buďte silní!’”

Odmlčel jsem se, aby na to mohl něco odfrknout. Ale on místo toho zvolal: “Jen dál, Henry, pokračuj! To zní dobře.”

“To je dobré,” odvětil jsem. “A vždycky to bude dobré. Ale lidi budou ustavičně dělat pravý opak. Jedni a titíž, kteří tleskali jeho slovům, ho posléze zradili v okamžiku, kdy umlkl. Stejně jako s Vivekanandou to bylo se Sokratem, Ježíšem, Nietzschem, Karlem Marxem, Krišnamurtim vyjmenuj je sám! Ale co ti to tu vlastně povídám? Ty se nezměníš. Odmítáš růst. Chceš se jen protloukat kolem s co nejmenším úsilím, za cenu co nejmenšího strádání. Každý to tak chce. Je krásné naslouchat povídání o mistrech, ale stát se sám mistrem - hovno! Poslyš, kdysi jsem četl knihu. Vlastně mi trvalo celý rok, než jsem ji přečetl.

Neptej se mě na titul, protože ten ti neřeknu. Ale dočetl jsem se v ní tohle, a žádný mistr to neřekl lépe: ,Jediným smyslem, posláním, účelem, záměrem a tajemstvím Ježíše Krista nebylo, moji drazí, pochopení života ani jeho změna či dokonce láska k životu. Nikoliv. Jde o to, napít se z jeho nevysychajícího pramene.’”

“Můžeš to zopakovat, Hene?”

Zopakoval jsem mu to.

“Napít se z jeho nevysychajícího pramene,” mumlal. “To je po čertech dobré. A neřekneš mi, kdo to napsal?”

“Ne.”

“Dobrá, Hene, pokračuj. Co ještě máš pro dnešek v rukávu?”

“Toto Jak na tom vlastně jsi s tou svou Gueldou?”

“Na to zapomeň, to předtím bylo mnohem lepší.”

“Ale nechceš ji snad pustit k vodě?”

“Ona pouští k vodě mě. Tentokrát nejspíš nadobro.”

“A ty seš s tím smířený?”

“Posloucháš mě vůbec někdy? To víš, že ne! Právě proto jsem tu na tebe číhal. Ale jak říkáš, každý musí jít svou vlastní cestou. Myslíš si, že já to nevím? Možná už nemáme nic společného. Možná jsme nikdy neměli, napadlo tě to někdy? Možná nás k sobě táhlo něco silnějšího. Já tě nemůžu přestat mít rád, Hene, i když mi občas lezeš na nervy.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 107

Chováš se někdy jako bezcitný ničema. Je-li někdo mizera, jsi to ty, ne já. Ale něco v tobě je. Jenom se to musí projevit.

Mám na mysli něco, co je určeno světu, nikoli mně. Neměl bys psát román, to dokáže leckdo. Měl bys dělat důležitější věci, myslím to vážně. Raději bych tě viděl přednášet Vivekanandu - nebo Mahátmu Gándhího.”

“Nebo Pica della Mirandolu.”

“O tom jsem v životě neslyšel.”

“Takže ona už s tebou nechce nic mít?”

“To už jsem ti řekl. Ale každá žena má samozřejmě svoje vrtochy.”

“Rozmyslí si to, uvidíš.”

“Když jsem ji viděl naposled, mluvila pořád jen o prázdninách - v Paříži.”

“Proč nejet s ní?”

“Mám lepší nápad, Hene. Sotva se dozvím, kterou lodí odplouvá, půjdu do přístavu, a i kdybych měl někoho podplatit, koupím si kajutu hned vedle její. Když pak ráno vstane, budu tam, abych ji pozdravil. ,Nazdárek, miláčku! To máme ale hezký den, viď?’”

“To se jí bude líbit.”

“No, přes palubu neskočí.”

“Ale může říct kapitánovi, že ji obtěžuješ.”

“Seru na kapitána, toho zmáknu Tři dny na moři, a ať se jí to bude líbit, nebo ne, stejně ji dostanu.”

“V tom případě mnoho štěstí!” Potřásl jsem mu rukou a řekl: “Už musím jít.”

“Dej si se mnou kafe, no tak!”

“Ne, zpátky do práce. Krišna řekl Arjunovi: ,Kdybych jen na okamžik ustal v práci, celý vesmír by se ‚

“By se co?”

“Zřítil, myslím, že řekl.”

“Dobrá, Hene.” Otočil se na podpatku a bez dalších řečí vyrazil opačným směrem.

Neušel jsem ani pár kroků, když jsem ho zaslechl volat.

“Hej, Hene!”

“Co je?”

“Uvidíme se v Paříži, pokud ne dřív. Měj se!”

“Uvidíme se v pekle,” pomyslel jsem si. Když jsem však znovu vyrazil, ozvaly se výčitky. “K nikomu bych se neměl chovat takovým způsobem,” pomyslel jsem si. “A už vůbec ne k nejlepšímu příteli.”

Celou cestu domů jsem pak pokračoval v samomluvě. Bylo to něco jako “Co na tom, že ti leze na nervy? Jistě, každý si musí svoje problémy vyřešit sám, ale - je to snad důvod pro to, abys někoho jen tak odstrčil? Nejsi Vivekananda.

Kromě toho - copak by se Vivekananda takhle zachoval? Nesluší se zraňovat člověka v nesnázích. Taky ovšem není dobré nechat ho na sebe zvracet.

Dejme tomu, že se občas chová jako dítě. Ale copak ty se chováš vždycky jako dospělý? A že už nemáte nic společného - nebyl to jen nehorázný žvást? Možná se v něčem vzdálil. Ale jedno s tebou společné má, můj milý Swami, a vždycky bude mít - prostou lidskou slabost. Možná už dávno přestal růst - ale je to snad zločin? Ať už je v jakémkoli úseku cesty, pořád je to lidská bytost. Běž dál, když chceš dívej se přímo před sebe ale neodpírej opozdilci pomocnou ruku.Co by sis počal, kdybys musel jít sám?

Stojíš na svých vlastních nohách? Co ti ostatní nýmandové, ti třasořitkové, kteří ochotně obrátili kapsy naruby, kdykoli ses octl v nouzi? Jsou snad teď, když už je nepotřebuješ, bezcenní?”

“To ne, ale.”

“Takže na to nemáš žádnou odpověď. Předstíráš, že jsi někým, kým nejsi. Bojíš se, že upadneš zpátky do své někdejší bídy. Lichotíš sám sobě, že jsi jiný, ale ve skutečnosti jsi skoro stejný jako ti, které tak přísně odsuzuješ. Ten pomatený liftboy tě prokoukl. Prokoukl tě skrz naskrz, co? Řekni upřímně - co jsi až dosud dokázal vlastníma rukama?

Nebo svou inteligencí, na které si tolik zakládáš? Jednadvacetiletý Alexandr se vydal dobýt svět a ve třiceti mu svět ležel u nohou. Já vím, že ty nehodláš ovládnout svět - ale rád bys do něj udělal díru, nebo ne? Chceš se proslavit jako spisovatel. No co ti brání? Ten nebožák MacGregor to rozhodně není. Ano, existuje jen jeden hřích, jak řekl Vivekananda, a tím je slabost. Vezmi si to k srdci, můj milý, vezmi si to k srdci! Sestup ze svých nebeských výšin! Pojď dolů ze své slonovinové věže a připoj se k davu! Život je možná něco víc než psaní knih. A co to máš vlastně na srdci, že je to tak důležité? Jsi snad druhý Nietzsche? Zatím nejsi dokonce ani sám sebou, uvědomuješ si to?”

Než jsem došel na roh ulice, dočista jsem se rozcupoval. Zůstalo ve mně asi tolik odvahy jako v trpaslíkovi. Co čert nechtěl, přede dveřmi na mě čekal Sid Essen, celý zářil.

“Millere,” řekl. “Nechci vás okrádat o váš drahocenný čas, ale už jsem to prostě nemohl vydržet.”

Vytáhl z kapsy obálku a podal mi ji.

Co je to?

“Malá pozornost od vašich přátel. Ti uzenáči si vás velice považují. Máte za to něco koupit své paní. Udělali mezi sebou malou sbírku.”

V tom rozteklém stavu jsem neměl daleko k slzám.

“Millere, Millere,” řekl Reb a objal mě kolem ramen. “Co my si bez vás počnem?”

“Bude to jen pár měsíců,” řekl jsem a červenal se jako školák.

“Já vím, já vím, ale stejně se nám bude stýskat. Nedáte si se mnou kávu? Nezdržím vás. Ale rád bych vám ještě něco řekl.”

Vrátil jsem se s ním na roh do kavárny, kde jsme se seznámili.

“Víte,” spustil, když jsme se posadili, “skoro jsem měl i chuť se k vám přidat. Ale vím, že bych překážel.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 108

Poněkud zahanbeně jsem odvětil: “Jak se zdá, každý dnes chce jet do Paříže na dovolenou. A taky pojede jednou.”

“Chtěl jsem říct, že bych ji rád viděl vašima očima, Millere.”

Podíval se na mě a já pod jeho pohledem doslova roztál.

“Ano,” řekl jsem, nevšímaje si jeho posledních slov. “Jednoho dne nebude zapotřebí sednout na loď či letadlo a vydat se do Evropy. Jediné, co se musíme naučit překonat, je gravitace. Postačí se vznést a nechat Zemi ubíhat pod nohama. Stará dobrá Země se točí rychle.” Pokračoval jsem v tomto duchu a snažil jsem se překonat pocit zahanbení.

Stroje, motory, turbíny Leonardo da Vinci. “A my se pohybujeme jako šneci. Dokonce jsme se ještě ani nenaučili využívat magnetických polí, která nás obklopují. Pořád jsme ještě jeskynní lidé - s motorovými hlavami.”

Chudák Reb nevěděl, co si z toho má vybrat. Měl něco na jazyku, ale nechtěl se zachovat nezdvořile a skočit mi do řeči. A tak jsem žvanil dál.

“Zjednodušení, to je, co potřebujeme. Podívejte se na hvězdy - ty žádné motory nemají. Přemýšlel jste někdy o tom, co naši Zemi pohání, že rotuje jako balón? Nikola Tesla se o tom něco napřemýšlel a Marconi také. A ani jeden z nich nenašel odpověď.”

Zíral na mě naprosto zmateně. Bylo mi jasné, že ať měl na srdci cokoli, rozhodně to nebyla otázka elektromagnetismu.

“Promiňte,” řekl jsem. “Chtěl jste něco říct, že?”

“Ano, ale nerad bych.”

“Jenom jsem tak nahlas přemýšlel.”

“Dobrá tedy.” Odkašlal si. “Chtěl jsem říct jen tolik kdybyste se tam dostal do úzkých, neváhejte mi zatelegrafovat.

Nebo kdybyste chtěl svůj pobyt prodloužit. Víte, jak se se mnou spojit.” Zčervenal a odvrátil se.

“Rebe,” řekl jsem a šťouchl do něj, “vy jste ke mně hrozně hodný. A přitom mě skoro neznáte. Respektive, znáte mě jen krátce. Nikdo z mých takzvaných přátel by pro mě nic takového neudělal, na to vezmu jed.”

Na to odpověděl: “Obávám se, že ani nevíte, čeho všeho jsou pro vás vaši přátelé schopni. Nedal jste jim doposud šanci.”

Málem jsem vybuchl. “Že ne? Člověče, já už jim dal tolik šancí, že mnozí už o mně nechtějí ani slyšet.”

“Nejste k nim trošku tvrdý? Možná vám zrovna neměli co dát.”

“Přesně tohle mi řekli. Ale není to pravda. Když nemáte, můžete si půjčit - pro přítele. Není to tak? Abraham byl s to obětovat i svého syna, nebo ne?”

“Ale Jehovovi.”

“Já jsem po nich ale taky nechtěl podobné oběti. Žádal jsem je vždycky jen o maličkosti - cigarety, jídlo, staré šaty.

Moment, moment, existovaly výjimky. Byl jeden kluk, vzpomínám si, jeden z mých poslíčků bylo to hned poté, co jsem odešel od firmy A ten když se dověděl, že mám problémy, šel a kradl pro mě. Přinesl mi kuře a trochu zeleniny jindy třeba jen čokoládovou tyčinku, když na nic jiného nenarazil. Byli i jiní, všichni chudí nebo cvoci. Neobraceli kapsy naruby, aby mi dokázali, že jsou švorc. Kámoši, se kterými jsem to táhl tolik let, neměli právo mě odmítnout. Nikdo z nich nikdy nepoznal hlad. Nebyli jsme žádná chudina. Všichni jsme pocházeli z dobře situovaných rodin. Ne, možná je to vaše židovství, co vás dělá tak laskavým a pozorným, promiňte, že to tak říkám. Ale když Žid vidí člověka v úzkých, člověka hladového a utiskovaného, vidí sám sebe. Okamžitě se s ním ztotožní. Ale my takoví nejsme. Neokusili jsme dost bídy, neštěstí, neúcty a ponížení. Nikdy jsme nebyli páriové. Hovíme si hezky v teploučku a poroučíme zbytku světa.”

“Millere,” řekl Reb, “vy jste musel projít řadou zkoušek. Není důležité, co já si myslím o svých lidech - a oni mají také své mouchy - nikdy bych o nich nebyl schopen mluvit tak, jako vy mluvíte o svých. Tím spíš mám radost, když vidím, že se vám aspoň teď daří dobře. Všechno máte před sebou - ale musíte zapomenout na minulost!”

“Chcete říct, že se musím přestat litovat?” Něžně jsem se na něj usmál. “Víte, Rebe, pořád se takhle necítím. Uvnitř to klokotá, ale navenek beru lidi do značné míry takové, jací jsou. Přes co se možná nemohu přenést, je to, že z nich všechno musím dolovat. A co dostávám? Drobty. Přeháním, pochopitelně. Ne každý mě vždycky odmítl. A ti, co tak učinili, k tomu měli nejspíš plné právo. Tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu Rozhodně vím, jak lézt lidem na nervy. A na člověka, který je ochoten žít z milodarů, jsem příliš arogantní. Mám ve zvyku hladit lidi proti srsti. Zvlášť tehdy, když žádám o pomoc. Víte, patřím mezi ty hlupáky, kteří se domnívají, že lidé, a přátelé zvlášť, se mají dovtípit, že jsem v nouzi. Když potkáte zuboženého, špinavého žebráka, musí si před vámi vyplakat srdce, než mu hodíte drobné?

Pokud jste citlivý člověk, tak ne. Když ho vidíte, jak s hlavou skloněnou šmejdí kolem chodníku a hledá kousek včerejšího chleba, zvednete mu hlavu, obejmete ho, zvlášť když se na něm vši jen hemží, a řeknete: ,Copak, příteli?

Mohu vám nějak pomoci?’ Neminete ho jen tak a nepředstíráte, že vás zaujal pták na telegrafním drátě. Nečekáte, až se k vám rozběhne s nastavenou dlaní. Tak to vidím já. Není divu, že tolik lidí odmítá žebráky, kteří je osloví. Je to ponižující, být takto osloven. Člověk se pak cítí provinile. Všichni jsme svým způsobem velkorysí. Ale v okamžiku, kdy nás někdo o něco požádá, zavíráme svá srdce.”

“Millere,” řekl Reb, viditelně pohnutý tímto výlevem. “Vy jste to, čemu já říkám dobrý Žid.”

“Další Ježíš, co?”

“Jo, proč ne? Ježíš byl dobrý Žid, přestože jsme kvůli němu museli dva tisíce let trpět.”

“Z toho plyne ponaučení - příliš se nesnažit. Nepokoušet se být přehnaně dobrý.”

“V tomto ohledu to člověk nikdy nemůže přehnat,” řekl Reb zapáleně.

“Ale ano, může. Dělat co je třeba - to stačí.”

“Copak to není totéž?”

“Skoro totéž. Jde o to, že Bůh se stará o tento svět. My bychom se měli starat jeden o druhého. Kdyby Pán potřeboval, abychom mu pomohli spravovat tento svět, vybavil by nás větším srdcem. Srdcem, nikoli mozkem.”

“Bože, ale vy mluvíte jako Žid. Připomínáte mi určité učence, kterým jsem naslouchal jako dítě. Dokázali přeskakovat ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 109

z jedné strany plotu na druhou, když jste ochladl, rozpálili se a naopak. S nimi jste si nikdy nebyl jistý, na čem jste. Chci říct byli velmi vášniví, ale vždycky kázali o umírněnosti. Proroci byli divousové - byli z úplně jiného těsta. Světci nehorlili a nehřímali. Byli opravdoví, v tom to je. A vy jste taky opravdový. Já vím, že jste.”

Co na to říct? Tenhle Reb byl prostý člověk a potřeboval přítele.

Ať už jsem se k němu zachoval jakkoli, ať už jsem řekl cokoli, pokaždé se tvářil, jako bych ho obohatil. Byl jsem jeho přítel. A on hodlal zůstat mým přítelem, ať se děje co se děje.

Když jsem se vracel domů, pokračoval jsem v přerušené samomluvě.

“Tak vidíš, jak je to přátelství jednoduché. Jak zní stará pravda? Aby měl člověk přítele, musí být sám přítelem.”

Nechápal jsem ovšem, v jakém ohledu jsem Rebovi - nebo komukoli jinému - přítelem. Věděl jsem pouze, že jsem nejlepším přítelem sám sobě - zároveň však nejhorším nepřítelem.

Když jsem otevíral dveře, v duchu jsem poznamenal: “Když víš aspoň tohle, můj milý, víš toho hodně.”

Posadil jsem se k psacímu stroji. “Tak,” řekl jsem si.

“A teď jsi zpátky ve svém malém království, teď si můžeš opět hrát na Boha.”

Směšnost tohoto oslovení mě zarazila. Bůh! Jako by to bylo teprve včera, co jsem s ním přestal komunikovat.

Najednou jsem s ním zase rozprávěl jako za starých časů. “Neboť tak miloval svět, že dal syna svého jediného.” A jak málo jsme mu dali na oplátku. Co ti máme nabídnout, ó nebeský Otče, za tvé požehnání? Mé srdce promluvilo, jako bych já, pouhé nic, měl nějaké ponětí o problémech, které tížily Stvořitele vesmíru. A ani jsem se za tento svůj důvěrný vztah k Tvůrci nestyděl. Copak jsem nebyl součástí nekonečného všehomíra, kterému dal vzniknout On možná jen proto, aby tak naplnil neomezené hranice svého bytí?

Mnoho let uplynulo od doby, kdy jsem se na něj naposledy obrátil tímto důvěrným způsobem. Jaký byl však rozdíl mezi někdejšími modlitbami vyřčenými z čirého zoufalství, kdy jsem prosil o milosrdenství - o milosrdenství, nikoli o Boží milost! -, a tichým rozhovorem zrozeným z pokorného porozumění! Bylo snad něco zvláštního na těchto rozhovorech mezi nebem a zemí? Docházelo k nim často, když jsem byl v povznesené náladě když nebyl žádný důvod, považte, vyjevovat svého ducha. Možná to zní divně, ale stávalo se hodně často, že jsem se povznesl na duchu právě v okamžiku, kdy mě krutý osud člověka zasáhl mezi oči. Když jsem si jako červ prohlodával svou cestičku, dostavila se náhle myšlenka, možná šílená, že ten nejnižší je spojen s nejvyšším.

Copak nám neříkali, když jsme byli malí, že Bůh si všímá každého vrabce? Přestože jsem tomu tak úplně nevěřil, každopádně to na mě dělalo dojem. (“Pohleďte, já jsem Pán, Bůh všeho života - je pro mne snad něco příliš obtížné?”) Totální vědomí! Ať už proveditelné či neproveditelné, každopádně to byla skvělá myšlenka. Někdy, když se mi jako dítěti přihodilo něco neobvyklého, jsem zvolal: “Viděl jsi to, Bože?” Jak bylo báječné myslet si, že On je tady, nadoslech! On byl tehdy skutečnost, nikoli metafyzická abstrakce. Jeho duch pronikal vším. Byl v tom všem a nad vším současně. A pak - pomyšlení na to vyvolávalo téměř andělský úsměv - pak přišly chvíle, kdy se člověk prostě musel podívat na to všechno (na absurdní, monstrózní podstatu věcí) očima Stvořitele, který to všechno má na svědomí a rozumí tomu.

Bušil jsem do stroje jako o závod. Myšlenka na stvoření, na vševidoucí oko, na všepojímající soucit, na blízkost a vzdálenost Boha se nade mnou vznášela jako opar. Co je to za vtip psát román o “imaginárních postavách”, “imaginárních situacích”! Copak Pán vesmíru už všechno nevymyslel? Copak není tato fiktivní říše urážkou Boha?

Hledal jsem snad kontakt s Všemohoucím jen proto, aby mi udělil dar slova?

Naprostá směšnost mého postavení mě přinutila přestat psát. Proč spěchat s dokončením knihy? V hlavě jsem ji přece měl už dokončenou. Vymyslel jsem si imaginární drama s imaginárním koncem. Mohl jsem si na chvíli odpočinout, povznést se nad svou mravenčí bytost a nechat zbělet dalším několika vlasům.

Upadl jsem zpět do vzduchoprázdna (kde Bůh je vším) s tím nejlíbeznějším pocitem úlevy. Teď jsem to všechno viděl jako na dlani - můj pozemský vývoj od larválního stadia až po dnešek, a dokonce ještě dál. K čemu byl všechen ten boj? Směřoval k sjednocení. Možná. Co jiného mohla znamenat ta moje touha po komunikaci? Každého oslovit, vznešené i ponížené, a dostat od nich odpověď - deprimující myšlenka! Věčně vibrovat jako lyra světa. Poněkud děsivé, když se to domyslí do všech důsledků.

Možná jsem neměl na mysli přesně tohle. Možná by stačilo komunikovat se sobě rovnými, se spřízněnými dušemi.

Ale koho jsem tedy měl hledat? A kde? To se dalo zjistit jen vystřelením šípu.

Začala na mě dotírat představa. Obraz světa jako pavučiny magnetických sil. A jako zámotky vězely v této pavučině planoucí duše země, kolem nichž vířily jednotlivé řády lidskosti jako souhvězdí. Vlivem hierarchického rozložení sil a tendencí zde vládla vznešená harmonie. Jakýkoli nesoulad byl vyloučen. Veškeré konflikty, veškeré poruchy, veškerý zmatek a nepořádek, které se člověk tak marně snažil uspořádat, byly bezvýznamné. Inteligence, která řídila vesmír, si jich vůbec nevšímala. Vražedné, sebevražedné a maniakální aktivity pozemských bytostí, i jejich aktivity zbožné, byly čistě iluzorní. V magnetické pavučině byl i pohyb ničím. Nebylo nic, k čemu by se dalo směřovat, nic, od čeho by se dalo ustoupit, nic, po čem by bylo možné se natáhnout.

Nesmírné, nekonečné silové pole bylo jako rozptýlená myšlenka, rozptýlený tón. Pár století od nynějška - nyní, co to vlastně je? - ji možná nahradí jiná myšlenka.

Brrrr! Bylo tam sice mrazivo, ale já přesto netoužil po ničem jiném, než dál nehybně ležet na podlaze nicoty, pohroužen do obrazu tvoření.

Náhle mě napadlo, že element tvoření, který se týká psaní, nemá příliš co do činění s myšlením. “Strom nehledá ovoce. Plodí je.”

Psát, usoudil jsem, bylo jako plodit ovoce představivosti, nechat je prorůstat do života, jako když strom vyhání zelené výhonky.

Hluboká či plytká, každopádně to byla konejšivá myšlenka. A najednou jsem si hověl v klíně bohů. Všude kolem mě ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 110

burácel smích. Nebylo třeba hrát si na Boha. Nebylo třeba někoho šokovat.

Stačilo uchopit lyru a vyloudit na ní stříbrný tón. Nad vším tím zmatkem, nad vším tím smíchem byla hudba. Věčná hudba. A to byl smysl nejvyšší inteligence, skrze niž se rodí tvoření.

Spěšně jsem sjel ze žebříku. A zde byla ta milá, miloučká myšlenka, která mě popadla za pačesy Ty tam, který předstíráš, že jsi mrtev a ukřižován, ty tam, s tou tvou hroznou historií zkázy, proč to znovu neztvárnit v duchu hry?

Proč si to znovu sám pro sebe nepřevyprávět a nevyždímat z toho trošku muziky? Jsou skutečná ta tvá zranění? Jsou stále citlivá, stále čerstvá? Nebo je to jen takové literární pozlátko?

Blíží se kadence “Líbej mě, líbej mě ještě!” Bylo nám tehdy osmnáct nebo devatenáct. MacGregor si přivedl na večírek dívku, která studovala operní zpěv. Byla krásná a citlivá - zatím vůbec nejlepší, jakou kdy uhnal. Vášnivě ho milovala. Milovala ho, přestože o něm věděla, že je frivolní a nevěrný. Když řekl bezmyšlenkovitě svým ležérním tónem: “Jsem do tebe blázen!” - celá se zachvěla. Měli jednu píseň, které se MacGregor nemohl nasytit. “Zazpívej to ještě jednou. Nikdo to nezpívá lépe než ty.” A ona zpívala znovu a znovu. “Líbej mě, líbej mě ještě!”

Vždycky mě píchlo u srdce, když jsem ji to slyšel zpívat, ale tu noc jsem myslel, že se mi srdce rozskočí. Tu noc totiž seděla na druhé straně pokoje, jakoby co nejdál ode mne, nedosažitelná a božská Una Giffordová. Tisíckrát krásnější než MacGregorova primadona, tisíckrát tajemnější a pro mne tisíckrát nedosažitelnější. “Líbej mě, líbej mě, ještě!” Jak mne ta slova zraňovala! A nikdo z té rozjařené, veselící se party nevěděl o mé agónii. Houslista přišel blíž ke mně a se skrání přitisknutou k nástroji mi zahudlal něžně do ouška: “Líbej mě, líbej mě ještě!” Už jsem to dál nemohl snášet.

Odstrčil jsem ho a utekl pryč. Utíkal jsem dolů ulicí a slzy se mi hrnuly z očí. Na rohu jsem potkal koníka, motajícího se prostředkem silnice. Byla to ta nejubožejší, nejsedřenější stará herka, jakou kdy člověk viděl.

Začal jsem s tím zatoulaným zvířátkem mluvit. Už to pro mě nebyl žádný kůň, žádné zvíře. Na chvíli jsem měl pocit, že mi rozumí.

Na okamžik se mi zahleděl zpříma do očí. Pak polekaně zaržál a dal se na úprk. Totálně zdeptaný jsem vyloudil zvuk jako puklý zvon a zhroutil se na zem. Hluk oslavy burácel pustou ulicí. Mým uším to znělo jako hulákání z kasáren plných ožralých vojáků. Byl to můj večírek. A ona tam byla, má milovaná sněžná plavovláska s hvězdnýma očima, navždy nedotknutelná. Ledová královna.

Nikomu jinému taková nepřipadala. Pouze mně.

Věčně živá rána. Příliš nekrvácela. Tím hůř. Mnohem, mnohem hůř.

Není legrační, že čím rychleji přicházejí, tím více člověk očekává - ano, očekává, že budou větší, krvavější, bolestivější, více zničující. A vždy také jsou.

Uzavřel jsem knihu vzpomínek. Ano, byla zde hudba, kterou bylo zapotřebí z těch starých ran vyždímat. Ale čas ještě neuzrál. Ať si tam potmě hezky bobtná. Jakmile dorazíme do Evropy, dostanu nové tělo a novou duši. Jaká byla utrpení brooklynského hošíka ve srovnání s dědictvím černého moru, stoleté války, vyhlazení albigenských, křížových výprav, inkvizice, vyvraždění hugenotů, francouzské revoluce, ustavičného pronásledování Židů, hunských nájezdů, tureckých tažení, přemnožení ropuch a kobylek, nevýslovných činů Vatikánu, rozbujením královražd a sexem posedlých královen, slabomyslných monarchů, Robespierrů, Hohenstauffenů a Hohenzollernů, krysařů a lamačů kostí.

Co je několik hemoroidních sladkobolů americké provenience oproti Raskolnikovům a Karamazovým staré Evropy?

Viděl jsem sám sebe jako bezvýznamného holuba na stole, který ucvrnkává bílé kaňky svého holubího trusu. Na stole jménem Evropa, kolem něhož se sesedli monarchové duše, zcela neteční k bolístkám a neduhům Nového světa.

Co bych jim tak asi mohl říct tím svým sračkovitým vrkáním? Co může syn míru, hojnosti a pohodlí sdělit synům a dcerám mučedníků? Ano, měli jsme tytéž předky, tytéž bezejmenné předchůdce, kteří byli rozčtvrceni, upáleni, pranýřováni, ale - v nás jejich paměť již dávno vyhasla.

My jsme se otočili zády ke krušné minulosti. Byli jsme svěží výhonky na zuhelnatělém kmeni mateřského štěpu. I my jsme byli napájeni vodami Léthé, ale vyrostli jsme v nevycválané pokolení nevděčníků bez pupeční šňůry, kteří se dokážou radovat jen ze syntetických náhražek.

Zakrátko, drazí Evropané, budeme osobně mezi vámi. Už se hrneme - se svými krásnými brašnami, pasy se zlatou ořízkou, stodolarovými bankovkami, cestovními pojistkami, turistickými příručkami, zakrnělými názory, malichernými předsudky, nedopečenými soudy a růžovými brýlemi, díky kterým žijeme v přesvědčení, že všechno je v pořádku, všechno se v dobré obrátí, že Bůh je láska a Rozum je vše. Až nás uvidíte v plném světle, až nás uslyšíte žvanit ty naše nesmysly, pochopíte, že jste o nic nepřišli, když jste zůstali tam, kde jste. Nebudete mít žádný důvod závidět nám naše nová tělíčka, naši sytě červenou krev. Spíš nás politujete pro naši neotesanost, naši křehkost, zranitelnost, naši zářivou novotu bez jakékoli patiny. Rychle se kazíme

KAPITOLA(20)

Čas našeho odjezdu se blížil a já nedokázal myslet na nic jiného než na kouzelná jména ulic, na místa dávných bitev, na pomníky a katedrály. Jaro se táhlo jako drávidský měsíc, mé srdce bilo divočeji a divočeji, mé sny byly stále živější a každá buňka mého těla zpívala Hosana. Paní Skolská, omámená jarem, otevírala každé ráno všechna okna dokořán a ven se linula krásná Sirotova hudba (Reizei, reizei!) Pro mě to však už nebyl ten starý známý Sirota, nýbrž muezzin vyzpěvující pozdravy slunci. Nestaral jsem se už o význam slov. Bylo mi jedno, jestli se jedná o kletbu či žalozpěv.

Skládal jsem si vlastní: “Přijmi naše díky, ó bezejmenná božská Bytosti !” Jako nějaký jeho skalní fanoušek jsem si pobrukoval s ním, bez hlesu pohyboval rty v rytmu jeho slov, kýval se sem a tam, poskakoval, mrkal, sypal si hlavu popelem, rozhazoval drahokamy a démanty do všech stran, padal na kolena a s posledními notami zase vyskakoval, abych je tak vystřelil k nebesům. Potom s pravicí vztyčenou a ukazovákem přiloženým na temeno hlavy, jsem se začal ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 111

otáčet kolem osy blaha, zatímco mé rty vydávaly zvuk židovské harfy. Jako když se snáší sníh z koruny stromu, hemžili se kolem mne motýli přilákáni mým voláním Hosana! Hosana na výsostech! Žehnal jsem Jákobovi i Ezechielovi, žehnal jsem Ráchel a Sáře, Rút i Ester. Och, jak hřejivá, jak srdce povznášející byla ta hudba, linoucí se z otevřených oken!

Díky vám, naše milá paní domácí, budu na vás pamatovat ve svých snech! Díky vám, červenky, za vaše ranní švitoření!

Díky vám, bratři uzenáči, váš den přichází. Díky tobě, drahý Rebe - pomodlím se za tebe v některé vypleněné synagoze!

Díky vám, ranní květy, za to, že jste mne obdařily svou jemnou vůní! Zov, Toft, Giml, Biml slyšte, slyšte, on zpívá, ten pěvec všech pěvců! Pán buď pochválen! Sláva králi Davidovi! A Šalamounovi za jeho moudrost! Moře se před námi rozestupuje, orli ukazují cestu. Ještě jeden tón, milovaný pěvče jeden vysoký, pronikavý tón! Nechť zacloumá rouchem velekněze! Nechť přehluší skřeky zatracených!

A on zazpíval, můj báječný, báječný pěvec cantatibus. Buď požehnán, synu Izraele! Buď požehnán!

“Nejsi trochu střelený?”

“Ano, ano, to tedy jsem. Ale budu ještě střelenější. Proč ne? Copak vězeň nevyvádí jako pominutý, když vyjde z kriminálu? Odkroutil jsem si šest životů plus třicet pět let, šest měsíců a třináct dní. A teď mě propustili. Díky Bohu, ještě není pozdě!”

Vzal jsem Monu kolem pasu a hluboce se uklonil, jako bychom měli tančit menuet.

“Bylas to ty, kdo zařídil mé vysvobození. Můžeš mě i počurat, jestli chceš. Bude to jako posvěcení. Ach, co jsem to byl za blázna.”

Vyklonil jsem se z okna a plnými doušky vdechoval svěží jarní vzduch. (Bylo to takové ráno, jaké si Shelley vybral pro svou báseň.) “Máme dnes nějakou specialitu k snídani?” Otočil jsem se k ní. “Jenom pomysli - konec otročení, konec žebroty, konec podvádění, konec doprošování a podlézání. Jsme svobodní - můžeme jít, kam se nám zachce, můžeme svobodně myslet, svobodně snít. Jsme volní, volní, volní!”

“Ale Vale, drahoušku,” ozval se její něžný hlas, “nezůstaneme tam natrvalo, to přece víš.”

“Jen jediný den tam pro mě bude jako věčnost. A jak můžeš vědět, jak tam budeme dlouho? Možná vypukne válka.

Možná se nebudeme moci vrátit. Kdo může vědět, co se semele?”

“Vale, příliš si od toho slibuješ. Má to být jen dovolená, nic víc.”

“Pro mě ne! Pro mě je to zásadní průlom. Odmítám zůstat pod kuratelou. Už jsem si svoje odkroutil, už to mám všechno za sebou.”

Přitáhl jsem ji k oknu “Podívej! Podívej se na to! Dobře se na to podívej! Tohle je Amerika! Vidíš ty stromy? Vidíš ty ploty? Vidíš ty domy? A vidíš ty pitomce zevlující v oknech? Myslíš snad, že mi budou chybět? Nikdy!” Začal jsem šermovat rukama jako pomatenec. Dělal jsem na ně dlouhý nos. “Stýskat se mi po vás, vy vrtáci? Mně teda ne! Nikdy!”

“No tak, Vale, posaď se. Nasnídej se přece.” Odvedla mě ke stolu.

“Dobrá, tak si dáme snídani! Dneska bych chtěl kousek melounu, levé křídlo z krocana, kousek vačice a něco staromódních kukuřičných vdolečků. Skutek otce Abraháma mne osvobodil. Už bych se neměl vracet do Karolíny.

Otec Abrahám nás osvobodil všechny. Aleluja!”

“A co víc,” řekl jsem už svým přirozeným hlasem. “Skoncoval jsem s psaním románů. Jsem čestným členem rodiny divokých hus. Rozhodl jsem se složit kroniku svého živoření a hrát ji falešně - svrchními alikvótními tóny. Co ty na to?”

Položila přede mě dvě vejce naměkko, kousek toustu a džem. “Káva bude za minutku, zlato. Jen mluv dál.”

“Ty tomu říkáš mluvení, jo? Hele, máme ještě tu Poe‚me de l’Extase? Pusť to, jestli to najdeš. Pusť to nahlas. Jeho hudba zní jako moje myšlenky - někdy. Má ten vzdálený, kosmický přídech. Je to božsky promísené. Samý vzduch a oheň. Když jsem to zaslechl poprvé, musel jsem si to přehrávat pořád dokola. Nemohl jsem se toho nasytit. Bylo to jako koupel z ledu, kokainu a duhy. Celé týdny jsem pak chodil jako v transu. Něco se se mnou přihodilo. Teď to možná zní bláznivě, ale je to pravda. Kdykoli dostanu nápad, otevřou se mi uvnitř hrudníku malá dvířka a tam, v malém útulném hnízdečku, sedí ptáček - ten nejsladší a nejroztomilejší ptáček, jakého si dokážeš představit. ,Promysli si to,’

švitoří. ,Promysli si to až do konce.’ A já přemýšlím, opravdu. Nevyžaduje to nikdy žádnou námahu. Je to jako etuda klouzající po ledovci.”

Zatímco jsem se cpal vejci, potutelně jsem se usmíval.

“Co je?” zeptala se Mona. “Co je to tentokrát, můj blázínku?”

“Koně. Právě na ně teď myslím. Chtěl bych ze všeho nejdřív jet do Ruska. Vzpomínáš si na Gogola a jeho trojku?

Něco takového by přece nemohl napsat, kdyby bylo Rusko motorizované. Byl jako mluvící koně. Hřebci. Koně, které běží s větrem o závod. Létající koně. Koně ducha. Jak by mohl Homér pohybovat s božstvy sem a tam bez jejich ohnivých koní? Dokážeš si ho představit, jak ty svoje hašteřivé bohy nakládá do rolls-royce? Bičovat extázi A to mi znovu připomíná Skrjabina ještě jsi to nenašla, co? k tomu člověk musí využívat kosmických ingrediencí. Kromě rukou, nohou, kopyt, drápů, tesáků, morku a štěrku je třeba vrhnout do toho také jarní a podzimní rovnodennost, příliv a odliv, zatmění slunce, měsíc a planety, záchvaty šílenců. Kromě duhy, komet a polární záře je třeba mít také ekliptiku, sluneční erupce, morové rány, zázraky. Prostě veškerý sortiment věcí včetně pitomců, kouzelníků, čarodějnic, malomocných, Jacků Rozparovačů, smilnících kněžourů, zazobaných monarchů, svatých světců ale žádné motorové káry, žádné ledničky, žádné pračky, žádné tanky ani telegrafní tyče.”

Jaké nádherné jarní ráno. Už jsem se zmínil o Shelleym? Možná na jeho vkus až příliš krásné, stejně jako pro Keatse nebo Wordswortha. Ráno Jakuba Boehma. Žádné mouchy, žádní komáři.

Dokonce ani žádný šváb v dohledu. Velkolepé. Prostě velkolepé.

(Kdyby tak ještě našla tu Skrjabinovu desku!) Za takového rána se nejspíš Johanka z Arku ubírala ke králi.

Rabelais nebyl tenkrát bohužel ještě na světě, jinak by na ni mohl mrkat ze své kolébky u okna. Och, jaký nebeský výhled skýtalo to jeho okno!

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 112

Ano, ani nenadálá MacGregorova návštěva by mi nemohla pokazit náladu. Prostě bych ho usadil do křesla a vyprávěl mu o Masacciovi nebo o Vita Nuova. Možná bych mu i předčítal Shakespeara. Sonety, nikoli hry.

Tak ona tomu říkala dovolená. To slovo mi nevonělo. To už mohla říct rovnou coitus interruptus.

(Musím ji upomenout o adresy jejích příbuzných ve Vídni a v Rumunsku.) Neexistovalo nic, co by mě dokázalo udržet doma. Román byl hotov, peníze v bance, kufr sbalený, pas vyřízený, anděl milosrdenství hlídkoval u hrobu. A divocí hřebci Gogolovi stále cválali jako vítr.

Jen dál, ó něžné světlo!

“Proč si nezajdeš na nějaké představení?” navrhla mi Mona, když jsem bral za kliku.

“Možná zajdu. Hlavně nic nedělej, dokud se nevrátím.”

Z náhlého popudu jsem se rozhodl pozdravit Reba. Možná to bude naposledy, co strčím nos do toho jeho ponurého krámu. Ve stánku na rohu jsem si koupil noviny a nechal v misce ležet celého půl dolaru. Byla to náhrada za všechny centíky, o které jsem tajně obral slepé kameloty u Borough Hall. Cítil jsem se dobře, přestože jsem je nedal do té správné misky. Připsal jsem si na své konto první dobrý skutek.

Reb uklízel ve skladu. “Ale, ale, kohopak to tady máme!” zvolal.

“To je ale ráno, co? Nemáte sto chutí něco podniknout?”

“Co máte za lubem?” řekl a odložil koště.

“Nevím, Rebe. Chtěl jsem vás jen pozdravit.”

“Nemáte náladu na vyjížďku, že?”

“Měl bych - kdybyste měl dvojkolo. Nebo spřežení rychlých koní. Ale žádné auto. Dnes je den k procházce, ne k ježdění.” Přitiskl jsem ruce na prsa, sklonil hlavu a proběhl se ke dveřím a zpět.

“Vidíte, jak mě ty moje nohy rychle nesou? Není nutné kalit to hned stovkou.”

“Vypadá to, že jste dobře naložený. Zakrátko už si to budete mašírovat po pařížských ulicích.”

“Paříž, Vídeň, Praha, Budapešť možná Varšava, Moskva, Oděsa. Kdo ví?”

“Millere, já vám závidím.”

Krátká odmlka.

“Řeknu vám proč nevyhledáte Maxima Gorkého, když už tam budete?”

“Gorkij ještě žije?”

“Jistěže. A ještě vám poradím někoho, za kým byste měl zajít. I když ten už může být po smrti.”

“Za kým?”

“Za Henrim Barbussem.”

“No jo, to bych hrozně rád, Rebe, ale znáte mě jsem plachý. Kromě toho - pod jakou záminkou bych za nimi měl jít?”

“Záminkou?” vykřikl. “K čemu záminku? Budou rádi, že se s vámi seznámí.”

“Rebe, vy o mně máte opravdu přehnaně vysoké mínění.”

“Nesmysl! Přivítají vás s otevřenou náručí.”

“Dobře, budu na to myslet. Ale teď už poběžím. Vzdávám poslední hold mrtvým. Zatím se mějte!”

O pár bloků dál vyhrávalo rádio, reklama na ubrusy “Poslední večeře”. Jen dva dolary za pár.

Namířil jsem si to podél Myrtle Avenue. Syrová, omšelá, zavšivená Myrtle Avenue, přeťatá vejpůl dráhou nadzemky. Přes ocelové nosníky a výztuže zametalo slunce dlažbu svými paprsky. Ale teď, když jsem už nebyl vězeň, jsem se na tuhle ulici díval jinýma očima. Byl jsem turista, času jsem měl habaděj a moje oči byly zvědavé na všechno.

Nudící se trudnomyslný běs byl tentam. Před pekárnou, kam jsme svého času chodívali s O’Marou na polévku, jsem se zastavil. Díval jsem se do výlohy, kde byly vystaveny tytéž drobenkové a jablkové koláče jako tenkrát. Byla to pochopitelně německá pekárna. (Tetička Melia vždycky s láskou vykládala o Kondittorei, které navštívila v Brémách a Hamburku. Říkám s láskou, protože tetička nikdy příliš nerozlišovala mezi zákuskem a dobrosrdečným člověkem.) Ne, vůbec to nebyla tak příšerná ulice - pokud jste byli návštěvníkem z daleké planety Pluto.

Cestou jsem přemítal o rodině Buddenbrookových a pak o Toniu Krugerovi. Starý dobrý Thomas Mann. To byl ale obdivuhodný kumštýř. (Měl bych si koupit kousek Streuselkuchen!) Ano, na fotografiích vypadal vždycky trošku jako hokynář. Dokážu si ho představit, jak píše své romány v zadní části lahůdkářství s věncem buřtů omotaným kolem krku. Co ten by dokázal z Myrtle Avenue udělat! Zastavte se za Gorkým, když už tam budete. Není to fantastické?

Snazší by snad bylo domoci se audience u bulharského krále. Pokud bych měl za někým zajít, už jsem si vybral - Elie Faura. Jak by se asi tvářil, kdybych mu chtěl políbit ruku?

Kolem projela tramvaj, zahlédl jsem tramvajákův knír. Presto!

V hlavě mi vytančilo další jméno - Knut Hamsun. Jenom považte - spisovatel, který se nakonec dopracoval k Nobelově ceně, a přitom řídil tramvaj ulicemi toho svého Bohem zapomenutého města! Kde pobýval potom? V

Chicagu? Ano, v Chicagu. A pak se vrátil do Norska a napsal Hlad. Nebo nejdřív napsal Hlad a pak dělal tramvajáka?

Každopádně nezplodil jediný škvár.

Všiml jsem si lavičky. (Velmi neobvyklé v těchto končinách.) Snesl jsem se na ni jako archanděl Gabriel. Mělo snad nějaký smysl sedrat si nohy? Zaklonil jsem hlavu a otevřel ústa dokořán, abych se napil slunečních paprsků. Jak se máš? Zvolal jsem a myslel jsem na Ameriku. Zvláštní země, co? Jen se podívejme na ptáky! Vypadají ošuntěle, sklíčeně, co, co?

Zavřel jsem oči nikoli k dřímotě, ale abych se přenesl do pravěkého středověkého domova. Jak útulná, jak pokojná vesnička!

Labyrint opevněných ulic s klikatými průplavy. Sochy (pouze hudebníků), stromořadí, fontány, náměstí. Každá ulička vedla na rozcestí, u kterého stál kostelík. Všechno se pohybuje hlemýždím tempem. Labutě plují po klidné jezerní ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 113

hladině. Holubi vrkají v kostelní věži. Pruhované markýzy zastiňují mozaikovité terasy.

Jak pokojné, jak idylické, jak snové!

Promnul jsem si oči. Kde jsem na tohle k čertu přišel? Že by Buxtehude? (Můj dědeček vyslovoval tohle jméno tak, že jsem si vždycky představil místo, a nikoli člověka.) “Nedovol mu tolik číst. Zkazí si oči.”

Seděl ve své dílničce, šil kabáty pro gentlemany z menažerie Izáka Walkera a já mu předčítal z Hanse Christiana Andersena.

“Už tu knihu odlož,” říkával něžně. “Běž si hrát ven.”

Šel jsem tedy na dvůr, a poněvadž jsem neměl nic zajímavějšího na práci, nakukoval jsem škvírou mezi prkny do sousední udírny.

Přivítaly mě řady vyuzených ryb, jejich vůně všechno přehlušila.

Visely tam za žábry a jejich oči žhnuly ve tmě jako mokré démanty.

Když jsem se vrátil k dědečkovi, zeptal jsem se ho, proč jsou mrtví tvorové tak ztuhlí. A on mi odpověděl: “Protože v nich už není žádná radost.”

“Proč jsi odjel z Německa?” zeptal jsem se.

“Abych nemusel narukovat.”

“To mně by se líbilo být vojákem.”

“Jen počkej, až uslyšíš hvízdat kulky.”

Při šití si pobrukoval jednoduchou melodii. “Kšc, mouchy, neobtěžujte!”

“Co budeš dělat, až vyrosteš? Budeš krejčí jako tvůj otec?”

“Chci být námořníkem,” odvětil jsem pohotově. “Chci se podívat do světa.”

“Potom bys neměl tolik číst. Námořník potřebuje dobré oči.”

“Ano, staříčku!”(Vždycky jsem mu říkal takhle.) “Na shledanou, staříčku!”

Dobře si pamatuji na pohled, jakým mě provázel ke dveřím. Co si tak asi myslel? Že ze mě nikdy nebude námořník?

Z dalších vzpomínek mě vyrušil příchod strašlivě odrbaného vandráka. Natahoval ke mně dlaň. Mohl bych obětovat desetník?

“Jasně,” řekl jsem. “Můžu obětovat i víc, jestli potřebuješ.”

Posadil se vedle mě. Klepal se, jako by měl zimnici, nabídl jsem mu cigaretu a připálil mu.

“Nešikl by se ti spíš dolar místo desetníku?”

Nedůvěřivě se na mě podíval. “Co to má být? O co jde?” řekl.

Zapálil jsem si cigaretu, natáhl si nohy a pomalu, jako bych luštil dodací list, jsem odpovídal: “Když člověk cestuje do vzdálených končin, když má jídla i pití, co hrdlo ráčí, když může putovat, kam se mu zachce, a cestou se kochat, co mu záleží na jednom dolaru? Jak se tak na tebe dívám, jde ti především o panáka režné. Co se mě týče, já bych chtěl umět francouzsky, italsky, španělsky, rusky a možná i trošku arabsky. Kdybych si mohl vybrat, odplul bych ihned. Ale to není tvoje starost. Hele, můžu ti dát dolar. Nebo i dva dolary. Nejvýš ale pět - pokud tě ovšem nehoní poldové. Co říkáš? Nemusíš mi zpívat ani. “

Nadskočil a instinktivně se ode mě odtáhl.

“Pane,” řekl, “potřebuju všeho všudy čtvrťák. To mi píchne. A budu vám velice vděčný.”

Zdvihl se a znovu natáhl dlaň.

“Nespěchej,” řekl jsem. “Tak čtvrťák, říkáš. K čemu je dobrý čtvrťák? Co si za něj koupíš? Proč dělat věci polovičatě? To je neamerické. Proč by sis nemohl dopřát celou láhev kořalky? A nechat se ostříhat a oholit? Dopřej si cokoli - kromě rolls-royce. Jak jsem řekl. Pět babek je maximum. Stačí říct.”

“Opravdu pane, tolik nepotřebuju.”

“Ale jo, potřebuješ. Jak můžeš takhle mluvit? Potřebuješ přece spoustu věcí - jídlo, nocleh, mýdlo a vodu, víc chlastu.”

“Čtvrťák, pane. To mi úplně stačí.”

Vylovil jsem čtvrťák a položil mu ho do dlaně. “Dobrá, když teda jinak nedáš.”

Třásl se tak silně, že mu čtvrťák vypadl a skutálel se do kanálu.

Shýbl se, aby ho vyšťoural, ale já ho stáhl zpět.

“Klidně ho nech tam,” řekl jsem. “Možná půjde kolem někdo, komu se bude hodit. Bude rád, že mu přálo štěstí.

Tumáš, vem si druhý. Ale ten už neztrať!”

Napřímil se, oči stále upřené na minci v kanálu.

“Nemohl bych si vzít i tenhle, pane?”

“To víš, že můžeš. Ale co potom ten druhý?”

“Jaký druhý?”

“Kdokoli druhý. Záleží na tom?”

Držel jsem ho za rukáv. “Počkej ještě. Mám lepší nápad. Nechej ten čtvrťák, tam kde je. Já ti místo něho dám dolar.

Dolar uživíš, ne?” Vytáhl jsem z kapsy svazek bankovek a jednu mu podal. “Než to vyměníš za další svinstvo,” řekl jsem, když jsem mu vtiskl dolar do dlaně, “poslechni si tohle - je to opravdu dobrá myšlenka: Představ si, pokud můžeš, že zítra zase přijdeš na tohle místo a budeš zvědavý, kdo ti dá čtvrťák. Ale já tady nebudu. Já budu ve Francii. Ale ty budeš mít sucho v krku. Naráz přijde hezky oblečený chlapík, co nebude mít zrovna nic na práci - jako zrovna teď já - a sedne si tady na tu lavičku. A co uděláš ty? Přijdeš k němu jako jindy a řekneš: ,Nemáte zbytečný čtvrťák, pane?’ A on zavrtí hlavou. ,Ne!’ A ty - vem si to překvapení - se neodbelháš s ohonem staženým mezi nohama, kdepak. V tom je právě ten můj nápad. Hezky se na něj usměješ opravdu přívětivě a řekneš: ,Pane, já jsem jenom žertoval. Já nepotřebuju čtvrťák. Tady, vemte si ode mě dolar. Ať vás Pán Bůh ochraňuje!’ Chápeš? Nebyla by to paráda?”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 114

Chvatně popadl dolar, který jsem stále ještě držel konečky prstů, a vymanil se z mého sevření.

“Pane,” řekl a vrávoral ode mě, “vy jste cvok, úplný cvok.”

Otočil se a pelášil pryč. Po pár krocích se zastavil a otočil se ke mně. Zahrozil mi pěstí, zatvářil se jako šílenec a z plných plic zařval: “Ty blbej čuráku! Ty debile! Seru na tebe, blbče!”

Zamával dolarem ve vzduchu, udělal na mě ještě pár obličejů a vzal nohy na ramena.

“Tak se na něj podívejme,” řekl jsem si v duchu. “Takový nevinný žertík ho dokáže rozčilit. Kdybych mu nabídl šest dolarů a řekl:

,Ale musíš mi za to předvést vodovodní kohoutek,’ byl by vděčný.

Sehnul jsem se a vylovil čtvrťák z kanálu. “Tak, a teď zažije skutečné překvapení,” řekl jsem si a položil minci na lavičku.

Otevřel jsem noviny na stránce s programem divadel. V Palace nic moc. Co kina? Samé staré dojáky. Varieté?

Zavřeno kvůli rekonstrukci.

To je ale město! Byla tady samozřejmě ještě muzea a galerie. A akvárium. Kdybych byl somrák a někdo mi nedopatřením vrazil dolar, nevěděl bych, co si s ním počít.

Takový nádherný den. Slunce se do mě zakusovalo jako milion naftalínových kuliček. Byl jsem milionářem ve světě, kde jsou peníze k ničemu.

Pokusil jsem se znovu navodit příjemné myšlenky. Snažil jsem se myslet na Ameriku jako na místo, které jsem znal jen z vyprávění.

“Otevři ve jménu Jehovově a ve jménu kontinentálního kongresu!”

A otevřelo se to jako dveře tajné chodby. Byla tady - Amerika:

Zahrada Bohů, Grand Canyon, Great Smokies, Mesa Verde, Mohavská poušť, Klondike, Velký předěl, Wabash, Měsíční údolí, Velké solné jezero, Monongahela, Ozarks, Mother Lode, modrá tráva v Kentucky, Louisiana, Bad Lands v Dakotě, Sing Sing, Walla, Walla, Ponce de Leon, Oraibi, Jesse James, Alamo, Okefenokee, Pony Express, Gettysburg, Mt.Shasta, Tehachapis, Fort Ticonderoga.

Pozítří už budu na palubě parníku Buford směr Ile de France.

(Zapomínám, že nebudu deportován - pojedu pouze na prázdniny.) Na chvíli jsem si vzpomněl na svou oblíbenou anarchistku Emmu Goldmanovou, která když se blížila k zemi svého vyhnanství, údajně řekla: “Toužím po té zemi (Americe), která mi přinesla utrpení. Copak jsem nepoznala i lásku a radost ?” Ona také hledala svobodu, stejně jako mnozí jiní. Copak nebyla tato požehnaná země svobody otevřená pro všechny? (Pochopitelně s výjimkou rudokožců, žluťáků a černochů.) V tomto duchu sem přijeli moji pradědové a prabáby. Dlouhá pouť k domovu. Bouře.

Devadesát až sto dní na moři. Úplavice, beri-beri, krabi, štěnice, žlutá zimnice, malárie, mořská nemoc a ostatní potěšení mořeplavby. Zde v Americe nalezli moji předkové dobrý život, přestože jim boj o živobytí přinesl předčasnou smrt. (Ale jejich hroby jsou stále v dobrém stavu.) Přijeli několik desetiletí poté, co Ethan Allen dobyl ve jménu Jehovy a kontinentálního kongresu pevnost Ticonderoga. Přijeli vlastně právě včas, aby mohli být svědky atentátu na Abrahama Lincolna. Následovaly další vraždy - ale méně významných osob. A my jsme přežili. My, hráči kostek.

Loď zanedlouho vypluje. Je na čase říct sbohem. Bude se i mně stýskat po této zemi, která mi přinesla tolik utrpení?

Na tuto otázku jsem již odpověděl. Nicméně chci říct sbohem všem, kteří pro mne svého času něco znamenali. Co jsem to řekl? Co pro mne stále něco znamenají! Přistupte blíž, prosím, ať vám mohu podat ruku. No tak, kamarádi, poslední stisk ruky!

A přichází William F. Cody, první v řadě. Drahý Buffalo Bille, jaký jsme ti to přichystali potupný konec! Sbohem, pane Cody! A není tohle Jesse James? Nashle, Jesse Jamesi, byl jsi skvělý!

Sbohem Tuscarerové, Navahové a Apači! Sbohem, stateční, mírumilovní Hopiové! A tento nápadný muž olivové pleti a s bradkou, nemohl by to být W. E. Burghardt Dubois, velký duch černého lidu? Sbohem, drahý, vážený pane, byl jste mi vzorem šlechetnosti! A vy tam, Ale Jenningsi z polepšovny v Ohiu, nazdar! Nechť kráčíte říší stínů s větší duší, než je duše O. Henryho! Sbohem, Johne Browne, a buďte požehnán za svou výjimečnou odvahu! Sbohem, starý brachu Walte! V této zemi se již nezrodí pěvec jako vy. Sbohem, Martine Edene; sbohem, Uncasi; sbohem, Davide Copperfielde! Sbohem, Johne Barleycorne, pozdravujte v pekle! Sbohem, Jime Londosi, ty malý Herkule!

Sbohem, Oscare Hammersteine; sbohem, GattiCassazzo! A vám také, Rudolfe Frimle! Sbohem, členové společnosti Xerxes! Fratres Semper! Sbohem, Elsie Janisová! Sbohem, Johne L. a gentlemane Jime! Sbohem, Kentucky! Sbohem, starý Shamrocku! Sbohem, Montezumo, poslední velký vládče Nového světa! Sbohem, Sherlocku Holmesi! Sbohem, Houdini! Sbohem, všichni flákači a sabotéři pokroku! Sbohem, pane Sacco, sbohem pane Vanzetti! Odpusťte nám naše hříchy! Sbohem, Minnehaho; sbohem Hiawatho! Sbohem, Pocahontas! Sbohem, stopaři; sbohem, Wells Fargo!

Sbohem, Waldenský rybníku! Sbohem, Čerokézové a Seminolové! Sbohem, parníky na Mississippi! Sbohem, Tomashevsky! Sbohem, P. T. Barnume! Sbohem, Herald Square! Sbohem, ó Fontáno mládí!

Sbohem, Danieli Boone! Sbohem, staříčku! Sbohem, ulice Raných smutků, kéž tě mé oči víckrát nespatří! Sbohem, všichni sbohem!

Ať aspidistra letí!

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 115

Z anglického originálu Henry Miller Nexus vydaného nakladatelstvím Grove Weidenfeld A division of Grove Press v New Yorku roku 1965

přeložil Igor Indruch jr.

Odpovědní redaktoři Roman Ludva a Petr Mikeš Obálku (s použitím fragmentu díla Öyvinda Fahlströma Ruleta) navrhl Petr Palarčík Typografická úprava Jiřina Vaclová Vydalo nakladatelství Votobia v Olomouci roku 1995

První vydání ve Votobii Tisk Votobia Olomouc, 1995

ISBN 80-85885-65-4

??

??

??

??

- 1 -

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 116