C:\Users\Plazma\Desktop\Knhy pdf\M\Miller Henry\Miller, Henry Valentine - 2

Plexus.pdb

PDB Name: Miller, Henry Valentine - 2 …

Creator ID: REAd

PDB Type: TEXt

Version: 0

Unique ID Seed: 0

Creation Date: 30.9.1937

Modification Date: 30.9.1937

Last Backup Date: 1.1.1970

Modification Number: 0

Henry Miller

Plexus

Nakladatelství Votobia Olomouc, 1995

KAPITOLA(1)

Ve svých přiléhavých perských šatech a s turbanem na hlavě vypadala úchvatně. S příchodem jara si opatřila pár dlouhých rukavic a krásnou tmavošedou kožešinu, kterou nosila ledabyle omotanou kolem své nádherné labutí šíje.

Rozhodli jsme se hledat nový byt na Brooklynských výšinách, abychom tak byli co nejdál od všech známých, především od Kronského a Arthura Raymonda. Jediný, komu jsme hodlali sdělit naši novou adresu, byl Ulric. Chtěli jsme začít skutečný “vita nuova” a osvobodit se od všech vlezlostí okolního světa.

Toho dne, kdy jsme se vydali pátrat po svém novém hnízdečku, z nás radost a štěstí přímo sálaly. Kdykoliv jsme zašli k nějakým dveřím, abychom zazvonili, přivinul jsem ji k sobě a líbal znova a znova. Šaty jí padly jako ulité. Ještě nikdy nevypadala svůdněji. Párkrát se před námi dveře otevřely dřív, než jsme se stačili rozplést. Tu a tam chtěli vidět snubní prstýnky nebo oddací list.

K večeru jsme narazili na bodrou a srdečnou Jižanku, která nás byla okamžitě ochotna vzít. Byt, který nám nabízela, byl úchvatný, ale daleko přesahoval naše možnosti. Mona si pochopitelně umínila, že se nastěhujeme. Bylo to přesně takové místo, o jakém vždy snila. Skutečnost, že nájemné činilo dvojnásobek toho, kolik jsme se rozhodli obětovat, jí nijak nepřekážela. Mám to prý nechat na ní. Ona prý to “zařídí”. Po pravdě řečeno jsem po tom bytě toužil stejně jako ona, jenom jsem si nedokázal představit, jak to chce “zařídit” s tím nájmem. Byl jsem přesvědčen, že pokud ten byt vezmeme, budeme brzy na mizině.

Žena, se kterou jsme jednali, pochopitelně neměla ani páru o tom, jací jsme zoufalci. Pohodlně jsme se rozvalovali v jejím obýváku a srkali sherry. Po čase přijel její manžel. Vypadalo to, že i jemu se zamlouváme. Pocházel z Virginie a byl to typ člověka, který nemá daleko od slov k činům. Moje místo u Kosmodémonické telegrafní společnosti evidentně udělalo na oba dojem. Oba se upřímně divili, že někdo tak mladý jako já může zastávat tak zodpovědnou funkci. Mona se z toho snažila vyždímat, co se dalo.

Začala mluvit o tom, že mám být zakrátko povýšen a že to rozhodně během několika let dotáhnu na místo viceprezidenta. “Cožpak ti to tak pan Twilliger neříkal?” obrátila se ke mně a já souhlasně přikývl.

Vrcholem všeho bylo, že jsme na místě složili zálohu. Bylo to pouhých deset babek, což bylo vlastně směšné, když uvážíme, že měsíční nájem činil devadesát dolarů. Nedokázal jsem si vůbec představit, kde vezmeme na nájem za první měsíc. O nábytku a ostatních serepetičkách ani nemluvě. Viděl jsem to tak, že nebudeme mít ani byt, ani deset dolarů.

Chápal jsem těch deset babek jen jako fanfarónské gesto. Nic víc. Byl jsem si jist, že Mona změní názor, jakmile z bytu vypadneme.

Jako obvykle jsem se však mýlil. Byla pevně rozhodnuta se nastěhovat. Zbývajících osmdesát dolarů? Přišly od jednoho z jejích ctitelů, úředníka v Broztellu. “A co on je zač?” opovážil jsem se zeptat, protože jsem jeho jméno dosud neslyšel.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 1

“Copak si nevzpomínáš? Představila jsem ti ho před několika týdny - když jste nás s Ulricem potkali na Páté Avenue.

Je naprosto neškodný.”

Zdálo se, že všichni jsou “naprosto neškodní”. Chtěla mi tak naznačit, že žádného z nich ani nenapadlo obtěžovat ji návrhem, aby s ním strávila noc. Všichni to byli “gentlemani” a obvykle naprostí pitomci. Dalo mi dost práce si vzpomenout, o kterého moulu se jedná tentokrát. Dokázal jsem si vybavit jenom to, že byl poněkud mladý a poněkud pobledlý. Zkrátka - nepopsatelný.

Bylo mi záhadou, jak si dokáže tyto galantní milence držet od těla. Patrně to s nimi koulela stejně, jako dříve se mnou - s pomocí povídaček, že bydlí u rodičů s krutou a chamtivou macechou a otcem připoutaným na lůžko, umírajícím na rakovinu. Naštěstí jsem se o tyto galantní nápadníky nikdy příliš nestaral. (Říkal jsem si, že bude lepší moc do toho nešťourat.) Jediné, co bylo třeba mít na paměti, bylo - “naprosto neškodný”.

Člověk však potřebuje víc než jen nájemné, aby se mohl zabydlet.

Zjistil jsem ale, že Mona myslela na všechno. Z dotyčného vrtáka vydolovala dalších tři sta dolarů. Chtěla prý po něm pět set, ale to se už postavil na zadní, protože jeho bankovní konto prý už je skoro na suchu. Za to, že jí beze zbytku nevyhověl, jí ovšem musel koupit nové šaty a pár drahých bot. To ho naučí!

Jelikož musela jít to odpoledne na zkoušku, rozhodl jsem se vybrat nábytek osobně. Připadlo mi pěkně pitomé platit hotově, když celá naše země byla založena na investičních plánech.

Vzpomněl jsem si na Dolores, nyní nákupčí jednoho z těchhle obchoďáků na Fulton Street. Byl jsem si jist, že Dolores se o mě postará.

Výběr nejnutnějšího nábytku pro naše luxusní hnízdečko lásky mi nezabral ani hodinu. Vybíral jsem s rozvahou a vkusem, přičemž jsem nezapomněl na hezký psací stůl se spoustou zásuvek. Dolores nebyla schopna zakrýt pochybnosti ohledně naší schopnosti dodržet měsíční splátky. Přesvědčil jsem ji však tvrzením, že Moně se v divadle neobyčejně daří. A já byl kromě toho stále ještě zaměstnán v Kosmokokickém bordelu.

“Jo, ale co alimenty?” reptala Dolores.

“Ále, ty přece už nehodlám dál platit,” odvětil jsem s úsměvem.

“Chceš snad říct, že se na svou bývalou ženu úplně vykašleš?”

“Něco na ten způsob,” připustil jsem. “Přece si nenecháme ten mlýnský kámen na krku navěky, co?”

Měla za to, že pro neřáda mého kalibru je to typické. Řekla to však způsobem, jako by neřádi byli pomilováníhodní.

Když jsme se rozcházeli, řekla: “Mám pocit, že jsem si to měla lépe rozmyslet, než jsem ti dala důvěru.”

“No no,” opáčil jsem. “Když nezaplatíme, nábytek nám zase vezmou. Tak jaképak strachy?”

“Nedělám si starosti o obchod. Dělám si starosti o sebe.”

“Ale no tak! Nenechám tě ve štychu, vždyť to víš.”

Pochopitelně že jsem ji ve štychu nechal, ale neúmyslně. V té době jsem skutečně upřímně věřil, že všechno půjde hladce.

Kdykoliv mě přepadly pochybnosti či zoufalství, vždy jsem se mohl spolehnout na to, že mi Mona dá injekci. Mona žila pouze v budoucnosti. Minulost pro ni byla čarovný sen, který si tvarovala dle libosti. Nikdo nemohl nikdy dělat nějaké závěry na základě minulosti - to bylo velice pošetilé. Minulost, pokud zahrnovala zklamání a bolest, prostě neexistovala.

Zabydlet se v našem novém sídle pro nás bylo dílem okamžiku.

Dozvěděli jsme se, že dům dříve patřil zámožnému soudci, který jej přebudoval podle svých představ. Musel to být muž s vynikajícím vkusem a kromě toho prostopášník. Všechny podlahy byly z vykládaného dřeva. Stěny byly obloženy krásným ořechem.

Byly tu také růžové tapisérie a regály na knihy dost velké na to, aby se v nich člověk vyspal. Nám připadla první polovina přízemí s výhledem na nejpřepychovější část Brooklynu. Všichni naši sousedé jezdili v limuzínách, měli komorné a psy a kočky vzácných plemen, nad jejichž žrádlem se i nám sbíhaly sliny. Náš dům byl jediný v ulici, který byl rozdělen na byty.

Od našich dvou pokojů byla posuvnými dveřmi oddělena velká místnost, ke které byl přistavěn kuchyňský kout a koupelna.

Z nějakého důvodu si ji nikdo nepronajal. Možná proto, že působila příliš klášterním dojmem. Po většinu dne tam bylo díky vitrážovým oknům šero, dalo by se říci až ponuro. Jakmile se však slunce naklonilo k západu a opřelo se tak do barevných sklíček, roztančily se po naleštěné podlaze a po zdech kouzelné pestrobarevné vzory. Rád jsem tam v tu dobu chodil a procházel se sem a tam v meditativní náladě. Někdy jsme tam ze sebe shodili šaty a tancovali. Žasli jsme přitom nad čarokrásnými obrazci, které malovala barevná okna po našich tělech. V povznešenější náladě jsem si nazul klouzavé pantofle a předváděl krasobruslaře.

Nebo jsem chodil po rukou a zpíval fistulkou. Občas, po několika panácích, jsem se pokoušel opakovat výstupy z mého oblíbeného burleskního divadélka.

Prvních několik měsíců, kdy byly naše potřeby bezezbytku nasyceny, to bylo prostě skvělé. Jiné slovo pro to není.

Živá duše nás nečekaně nevyrušila. Žili jsme výlučně jeden pro druhého ve svém teploučkém, útulném pelíšku. Nikoho dalšího jsme nepotřebovali. Dokonce ani Všemohoucího. Tak nám to aspoň připadalo. Knihovna na Montague Street byla hned za rohem. Bylo to sice nevlídné místo, ale plné pokladů. Když byla Mona v divadle, já jsem četl. Četl jsem všechno, co mi působilo potěšení, a s dvojnásobnou pozorností. Někdy se ani číst nedalo - byt byl příliš krásný.

Znova se vidím, jak zavírám knihu, pomalu se zvedám z křesla a zadumaně procházím z pokoje do pokoje plný naprostého uspokojení. Skutečně jsem netoužil po ničem jiném než po neustálém, nepřerušovaném množství byť monotónního uspokojení.

Vše, co jsem měl, co jsem používal, co jsem nosil, byly dárky od Mony: hedvábný župan, který by se spíš hodil pro ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 2

nějakou primadonu než pro mou maličkost, překrásné marocké pantofle, cigaretová špička, kterou jsem používal pouze v její přítomnosti.

Kdykoliv jsem odklepl popel do popelníku, na chvíli jsem se zarazil a obdivně si ji prohlížel. Mona koupila takové tři.

Každá z nich byla jedinečná, exotická, nádherná. Byly tak krásné, že jsme se k nim téměř modlili.

Také naše okolí stálo za to. Stačilo pár kroků a dostali jsme se do zcela odlišných čtvrtí - do fantastické oblasti pod drátěnou spletí Brooklynského mostu, do starých doků, kde se to hemžilo Araby, Turky, Syřany, Řeky a jinými národy Levanty. Do nových doků, kde kotvily parníky z celého světa, do obchodního centra poblíž Borough Hall, ta část města byla v noci okouzlující.

V samém srdci návrší stály kostely, kluby a sídla zbohatlíků.

Bylo to spořádané starodávné jádro města, ze kterého zvnějšku ujídaly kousek po kousku zástupy přivandrovalců, ztroskotanců a tuláků.

Jako kluk jsem tu často chodil na návštěvu za svou tetou, která bydlela nad stájí přilepenou k jednomu z těch ohavnějších starých hradů. O kousek dál, v Sackett Street, kdysi žil můj starý přítel Al Burger, jehož táta dělal kapitána na remorkéru. Bylo mi asi patnáct, když jsem Ala Burgera poprvé potkal - došlo k tomu na břehu Neversink River. Byl to on, kdo mě naučil plavat jako ryba, potápět se, zápasit na indiánský způsob, střílet z luku, používat pěstí, utíkat tak, aby se člověk nezadýchal a tak dále. Alovi příbuzní byli Holanďané a všichni měli skvělý smysl pro humor.

Všichni až na jeho bráchu Jima, který byl silák, hejsek a beznadějný idiot. Na rozdíl od svých předků však příliš nepečovali o svůj dům. Zdálo se, že každý si v něm žil po svém.

Byly tam ještě dvě sestry - obě velmi hezké - a matka, která byla lehce při těle, ale i tak dost pohledná a navíc velmi milá, veselá a laskavá. Svého času zpívala v opeře. Co se týče starého “kapitána”, toho doma moc vidět nebylo. Když se ukázal, byl zpravidla pod parou. Nevzpomínám si, že by nám matka kdy uvařila nějaké slušné jídlo. Když jsme dostali hlad, hodila po nás pár drobných, a ať prý si něco koupíme. Pokaždé jsme si koupili stejný šmejd - buřty, bramborový salát, indickou omáčku a nějaké cukroví. Kečupem a hořčicí jsme nešetřili. Káva byla vždycky slabá jak voda z pračky a mléko vodnaté. Talíře byly věčně upatlané, stejně jako hrníčky a příbory. Byla ale náramná legrace takhle stolovat a my jsme dlabali jako vlci.

Nejlepší vzpomínky mám na život na ulici. Alovi kámoši jako by patřili k jiné sortě lidí, než na jaké jsem byl dosud zvyklý.

V Sackett Street vládla větší vřelost, větší svoboda a větší pohostinnost. Přestože byli zhruba stejně staří jako já, zdáli se mi kluci ze Sackett Street vyspělejší a nezávislejší. Kdykoliv jsem se s nimi loučil, měl jsem pocit, že jsem zase o něco bohatší. Možná na mě dělalo dojem, že to byli lidi z pobřeží, jejichž rodiny tam žily už po staletí a kteří byli semknutější skupinou než společnost, ze které jsem pocházel já. Byl tam jeden, kterého mám stále v živé paměti, přestože je již dávno po smrti. Jmenoval se Frank Schofield. Když jsme se setkali, bylo mu teprve sedmnáct, ale už vypadal jako chlap. Když se dnes zamyslím nad naším podivuhodným přátelstvím, dochází mi, že jsme spolu vlastně neměli nic společného. Přitahovalo mě k němu jeho uvolněné, žoviální chování, jeho totální přizpůsobivost, jeho prostá vděčnost za všechno, co mu bylo nabídnuto, ať už se jednalo o studeného buřta, vřelý stisk ruky, starý perořízek nebo o slib, že se uvidíme zase za týden. Vyrostl v obra s příšernou nadváhou, který byl však dostatečně schopný, aby se díky svým instinktům stal pravou rukou jednoho z předních novinových magnátů v zemi. Cestoval s ním pak z jednoho konce země na druhý a vykonával pro něj celou řadu nevděčných úkolů. Od starých zlatých časů v Sockett Street jsem Franka neviděl víc než čtyřikrát. Stále ho však nosím ve svém srdci. Bylo mi příjemné třeba si jen vybavit jeho obraz.

Byl vždy neobyčejně vřelý, v dobrém rozmaru, zcela důvěřivý. Nikdy nenapsal víc než pohlednici. Jeho škrabopis šel stěží rozluštit. Byl to vždycky jen jeden řádek, ve kterém psal, že se má dobře, že svět je velký, a co je sakra se mnou?

Když k nám přišel na návštěvu Ulric, což bylo obvykle v sobotu nebo v neděli, bral jsem ho na dlouhé procházky po těchto starých čtvrtích. Také on je dobře znal ze svého dětství. Zpravidla si s sebou brával skicák, aby si udělal “pár poznámek”, jak tomu říkal. Obdivoval jsem jeho zručnost s tužkou a štětcem. Nikdy by mě bylo nenapadlo, že jednoho dne budu dělat totéž. On byl malíř a já byl spisovatel - nebo jsem aspoň doufal, že se jím jednou stanu. Svět barev mi připadal jako říše čirých kouzel, jako něco zcela mimo můj dosah.

Přestože se Ulric nikdy neměl stát uznávaným umělcem, měl ve světě umění skvělé známosti. Měl na tom rád především to, že s nikým jiným než s malíři si nemohl popovídat s větším porozuměním a citem. Dodnes mi znějí v uších jeho dlouhé tirády o Cimabuovi, Uccellovi, Pieru della Francescovi, Botticellim, Vermeerovi a ostatních. Někdy jsme spolu jen tak seděli a prohlíželi si knihy reprodukcí - pokaždé nějakého velkého mistra. Mohli jsme tak sedět a povídat si celé hodiny. A on takto dokázal celé hodiny mluvit třeba o jediném obrazu. Sám Ulric byl velmi pokorný a uctivý, natolik pokorný a uctivý v pravém slova smyslu, že mohl o “mistrech” mluvit zasvěceně a do hloubky. V duchu byl i on sám mistrem. Děkuji Bohu, že nikdy neztratil svou schopnost uctívat a zbožňovat. Takových mužů, kterým je schopnost uctívat dána do vínku, je skutečně málo.

Stejně jako detektiv O’Rourke měl i Ulric sklon zčistajasna se do něčeho zahloubat a ztrácet pojem o čase. Na našich procházkách po nábřeží se často zastavoval, aby mě upozornil na nějakou oprýskanou fasádu či polorozpadlou zeď, a začal básnit o tom, jak krásně se tu vyjímá na pozadí všech těch mrakodrapů nebo šedivých trupů lodí kotvících v přístavu. Mohlo být deset stupňů pod nulou a krupobití, a Ulricovi to nevadilo. V takových chvílích stydlivě vytáhl z kapsy pomačkanou obálku a špačkem, který kdysi býval tužkou, začal si dělat to, co nazýval “několika poznámkami”.

Dlužno dodat, že z těchto poznámek zřídkakdy něco vzešlo. Aspoň ne tehdy. Lidé, kteří se živili malováním banánů, plechovek s kečupem a stínítek lamp, to měli vždycky těžké.

Mezi “prací” přesvědčoval Ulric své přátele, především své ženské přátele, aby mu pózovali. V těchto přestávkách pracoval jako šílenec, jako by se připravoval vystavovat na Salonu. U stojanu se choval jako skutečný maestro. Bylo až děsivé sledovat jeho pracovní zápal. Výsledky však nebyly nikdy uspokojivé. “K čertu s tím,” vztekal se, “nejsem ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 3

nic než pouhý ilustrátor.” Vidím ho, jak stojí u jednoho ze svých zmetků, vzdychá, kňučí a rve si vlasy. Vidím ho, jak sahá po albu Cézannových reprodukcí, obrací na některý ze svých oblíbených obrazů a pak se s kyselým úsměvem dívá zpět na své dílo. “Podívej se na to, jen se na to podívej,” říká a ukazuje na nějaký zvlášť povedený Cézannův kousek. “Proč mně se nikdy nepodaří něco takového zachytit? Aspoň jednou! Co mi chybí? Nemáš tušení? No jo…” a zhluboka si povzdychne. “Dáme si prcka, co říkáš? Proč bych se měl snažit být Cézannem? Já vím, Henry, co mi chybí.

Nejde jen o tenhle obraz nebo ten předtím. Je to celý můj život, kterému něco chybí. Práce člověka odráží to, čím člověk je. Celý jeho den, není to tak? Když se na sebe podívám zblízka, jsem jen kus plesnivýho sýra, nebo ne? Je to zkrátka tak. Šup tam s tím!” A nato zvedá svou sklenku s bolestným, přebolestným úsměškem.

Jestliže jsem Ulrica obdivoval pro jeho schopnost oslavovat mistry, myslím, že jsem jím ve skutečnosti také trošku pohrdal za tu jeho hru “na břídila”. Dokázal ze svých pádů a neúspěchů udělat hotový koncert. Člověk měl někdy až pocit, že v Ulricově životě byly i ty nejlepší věci naprostým krachem.

Což byla možná pravda. Ulrica srážel k zemi naprostý nedostatek ambicí. Netoužil po uznání. Chtěl být dobrým malířem prostě pro samotnou radost z dokonalosti. Miloval veškeré dobré věci v životě, a pouze dobré věci. Byl smyslný skrz naskrz. Hrál-li šachy, pak jedině s čínskými figurami, přestože jeho hra nestála za nic. Obrovskou rozkoš mu působilo už jen to, že se mohl dotýkat vyřezávaných kousků slonoviny. Pamatuju si, jak jsme procházeli muzea a pátrali po nějaké starožitné šachovnici. Kdyby si Ulric mohl zahrát na šachovnici, která kdysi zdobila komnatu středověkého hradu, byl by v sedmém nebi. Pak už by ho ani nezajímalo, zda by vyhrál či prohrál. Všechny své věci si vybíral s náramnou pečlivostí - šaty, peněženky, pantofle, lampy, prostě všechno. Vzal-li cokoliv takového do ruky, chvíli se s tím mazlil. Cokoliv bylo možno zachránit, bylo spraveno, slepeno a znova natřeno. Mluvil o svých věcech stejně vřele, jako mluví jiní lidé o svých kočkách. Dával jim najevo svůj plný obdiv, i když byl s nimi sám. Občas jsem ho přistihl, jak na své věci mluví a oslovuje je jako své staré přátele. Když jsem se nad tím zamyslel, byl Ulric skutečným protipólem Kronského. Kronski, to byl ubohý, zmrzačený ďábel, který jako by žil na smetišti svých předků.

Jemu nebylo nic drahé, nic pro něj nemělo význam. V rukou se mu všechno rozpadalo, trhalo, kazilo. A přesto jednoho dne - nikdy jsem nepochopil, jak se to mohlo stát - začal tentýž Kronski malovat. A začal opravdu skvěle. Nebo téměř skvěle.

Nemohl jsem uvěřit svým očím. Používal syté, zářivé barvy, jako by se právě vrátil z Ruska. A přitom jeho obrazy nepostrádaly originalitu a nápaditost. Všechno to zmastil za osm deset hodin v jednom zátahu. Celý se u toho kroutil, funěl a kýval se ze strany na stranu. Sám sobě přitom tleskal. Bohužel to byl jen takový prchavý záchvěv. Za pár měsíců ho to zase přešlo. Potom už neřekl o malování ani slovo. Zjevně zcela zapomněl, že se kdy dotknul štětce.

V té době, když všechno šlo dobře, jsem se seznámil se zajímavým chlápkem z knihovny na Montague Street. V

knihovně mě všichni dobře znali, protože jsem jim tam pěkně zatápěl. Neustále jsem se dožadoval knih, které neměli, chtěl jsem po nich, ať mi objednají vzácné nebo drahé knihy z jiných knihoven, stěžoval jsem si na jejich ubohé zásoby, na špatnou obsluhu, a vůbec jsem je pěkně otravoval. Jako by to nestačilo, platil jsem neustále tučné penále za pozdní vracení knih, za jejich ztrátu (to když jsem se rozhodl obohatit o ně svou vlastní knihovničku) a za vytrhané stránky. Tu a tam jsem dostal veřejnou důtku jako nějaký školák za to, že jsem si podtrhával odstavce červeným inkoustem a psal si poznámky na okraj stránek. A pak jednoho dne, když jsem zase slídil po vzácných knihách, jsem se - bůhví proč - dal do řeči s chlapíkem, který vypadal jako nějaký profesor, ale nakonec se ukázalo, že je to zaměstnanec knihovny. Z

hovoru vyplynulo, že tento člověk navštívil ty nejslavnější cirkusy v Evropě. Ze rtů mu uniklo slovo Médrano. Byla to pro mě sice španělská vesnice, ale to jméno mi bylo povědomé. Slovo dalo slovo a já jsem ho pozval k nám na večeři.

Jakmile jsem pak vypadl z knihovny, ihned jsem zavolal Ulricovi a vyptával se ho, zda někdy slyšel o cirkusu Médrano.

Taky jsem ho pozval, aby přišel.

Zkrátka a dobře, hovor u večeře se pak točil výlučně kolem cirkusu Médrano. Když knihovník odešel, byl jsem v transu. “Tak to je Evropa!” huhlal jsem hlasitě pořád dokola. Ne a ne mi to jít z mysli. “A tenhle chlápek tam byl… on to všechno viděl.

Bože!”

Knihovník začal docházet častěji a vždycky s sebou přinesl nějaké vzácné knihy, o kterých si myslel, že se na ně rád podívám.

Zpravidla měl s sebou také nějakou tu láhev. Tu a tam si s námi zahrál šachy a zřídkakdy odcházel před třetí hodinou ranní.

Kdykoliv přišel, vždy jsem ho přiměl k vyprávění o Evropě. To byl jeho “vstupní poplatek”. Musím přiznat, že jsem se tímto tématem doslova opíjel. Mohl jsem se o Evropě bavit tak, jako bych tam sám byl. (Můj otec byl stejný.

Přestože nikdy nevytáhl paty z New Yorku, dokázal básnit o Londýně, Berlínu, Hamburku, Brémách či Římě, jako by strávil půl života na cestách.) Jednoho dne s sebou přitáhl Ulric svou obrovskou mapu Paříže (byl to vlastně plán metra). Rozložili jsme mapu na podlaze, klekli si kolem ní a jali se putovat po pařížských ulicích. Navštívili jsme muzea, knihovny, katedrály, květinářství, jatka, hřbitovy, bordely, železniční stanice, tančírny, obchody a tak dále. Den nato jsem tím byl tak přecpaný, tak plný Evropy, že jsem nebyl s to jít do práce. Bylo mým zvykem se na jeden den ulít, kdykoliv jsem se takto cítil. Takové ukradené prázdniny jsem si vždy nejlépe vychutnal. Znamenalo to pozdě vstávat, šourat se po bytě v pyžamu, pouštět si desky, listovat v knihách, projít se po molu a pak, po řádném obědě, zajít na matiné. Nejraději jsem měl dobrý vaudeville. Takový, při kterém jsem se klátil smíchy. Někdy bylo po takovém volném dni ještě těžší vrátit se do práce. Vlastně to bylo nemožné. Mona tedy prostě zavolala mému šéfovi, že mé nachlazení se dále zhoršilo. On pokaždé odvětil: “Ať tedy zůstane ještě pár dní v posteli. Dobře se o něj starejte.”

“Myslím, že jednou ti na to přijdou,” říkávala Mona.

“Už teď jim to je jasný, zlato. Ale já jsem příliš dobrý.

Neobejdou se beze mne. Prostě nikomu neotvírej. Nebo jim řekni, že jsem šel zrovna k doktorovi.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 4

Dokud to trvalo, bylo to báječné. Prostě skvělé. Ztratil jsem veškerý zájem o svou práci. Jediné, na co jsem myslel, bylo psaní. V práci jsem odváděl stále menší a menší výkon. Začal jsem to totálně flinkat. Rozhovoru jsem podroboval pouze podezřelé uchazeče. Všechno ostatní zastal můj asistent. Jak jen to bylo možné, vytratil jsem se z kanceláře pod záminkou, že jdu na inspekci filiálek. Zastavil jsem se v jedné nebo ve dvou ve středu města a pak jsem zapadl do bijáku. Po kině jsem se zastavil v další úřadovně, utrousil pár slov s vedoucím, podal hlášení nadřízeným a potom tradá domů. Někdy jsem strávil celé odpoledne v galerii umění nebo v knihovně na 42. ulici. Někdy jsem zašel za Ulricem nebo do tančírny. Začal jsem marodit stále častěji, a pokaždé to trvalo o něco déle. Situace se stávala neudržitelnou.

Mona mě v ulejvání jen podporovala. Nikdy jí nešlo pod nos, že pracuju jako personální manažer. “Měl bys psát,”

říkávala.

“Fajn,” mumlal jsem. “Fajn. Ale z čeho budeme žít?”

“To nech na mně!”

“Ale nemůžeme přece jen věčně z někoho tahat peníze!”

“Tahat? Každý, od koho si půjčuju, si to může krásně dovolit.

Prokazuju jim laskavost, když od nich něco vezmu.”

Její pohled na věc jsem nechápal, ale nechával jsem to plavat.

Stejně jsem neznal lepší řešení. Abych to ale nějak ukončil, vždycky jsem nakonec prohlásil: “Výpověď ale zatím nedám!”

Občas jsme o některých ukradených prázdninách skončili na Druhé Avenue. Je úžasné, kolik jsme tam měli přátel.

Pochopitelně to byli samí Židé a většinou kriplové. Ale skvělá společnost.

Zakousli jsme něco u Papá Moskowitze a pak jsme zašli do Café Royal. Tam jsme nabeton našli každého, koho jsme hledali.

Jednoho večera jsme se zase tak procházeli po Druhé Avenue a já zrovna nahlížel do výkladu jednoho knihkupectví, kde už léta visela fotka Dostojevského, když tu nás nezdraví nikdo jiný než starý přítel Arthura Raymonda Nahoum Yood. Nahoum Yood byl drobný podivín, který psal v hebrejštině. Jeho obličej připomínal krumpáč. Kdo ho jednou viděl, nikdy na něj nezapomněl. Kdykoliv otevřel ústa, vyhrnul se z nich vodopád slov. Nejen že to z něj šlo jako z hasičské stříkačky, ale navíc u toho slintal a prskal.

Jeho litevský přízvuk byl strašný. Úsměv měl ale zlatý - jako lucernička.

Neznal jsem ho jinak než jako nespoutaného, výbušného, rozvibrovaného - jako na jehlách. Vždycky zrovna objevil něco nádherného, něco úžasného, něco neslýchaného. Kdykoliv to na vás vybalil, současně vás zadarmo osprchoval.

Ale stálo to za to.

Sprška, která mu tryskala ze škvíry mezi předními zuby, měla stejně stimulující účinek jako skotský střik. Někdy byla navíc bohatší o několik zrníček kmínu.

Všiml si knížky, kterou jsem nesl v podpaždí, a spustil: “Co to čteš? Á, Hamsuna. Dobrý! Skvělý spisovatel.” Nikdy neřekl: “Jak se máš? Musíme někam sednout a pokecat si. Kam jdeš? Už jsi jedl? Já bych něco zakousl.”

“Promiň,” řekl jsem, “ale chci se podívat na Dostojevského.”

Nechal jsem ho tam, ať si povídá s Monou. Šermoval přitom rukama i nohama. Já jsem si stoupl před Dostojevského portrét a jako už mnohokrát předtím studoval fyziognomii jeho tváře. Vzpomněl jsem si přitom na svého přítele Lou Jacobse, který smekl klobouk pokaždé, když míjel Shakespearovu sochu. Ale to, co jsem já vzdával Dostojevskému, bylo něco víc než poklona či hold. Spíš se to podobalo něčemu na způsob modlitby. Modlil jsem se, aby mi odhalil kouzlo tvorby. Jakou měl nevýraznou, zápecnickou tvář.

Tak slovanskou. Jako nějaký mužik. Tvář člověka, kterého si v davu nevšimnete. (Nahoum Yood vypadal mnohem víc jako spisovatel než Dostojevskij.) Stál jsem tam a jako vždy se snažil proniknout tajemstvím bytosti ukryté za těstovitými rysy obličeje. Jediné, co jsem dokázal vyčíst, byl smutek a vzdor.

Muž, který zjevně dával přednost životu ubožáka. Muž, který právě vylezl z kriminálu. Zamyslel jsem se. Nakonec jsem viděl pouze umělce. Tragického, bezpříkladného umělce, který vytvořil celý panteon živých postav. Postav, o jakých svět dosud neslyšel a o jakých patrně již nikdy neuslyší. Každá z nich byla skutečnější, plodnější, tajemnější, neproniknutelnější než všichni ti pomatení carové a krutí, vychytralí papežové dohromady.

Najednou jsem na rameni ucítil Nahoumovu těžkou tlapu. Oči mu jen hrály, ústa celá uslintaná. Obnošený klobouček, který nosil jak doma, tak na ulici, mu sklouzl do očí. Vypadal komicky a nepříčetně.

“Mystérium!” křičel. “Mystérium. Mystérium!”

Tupě jsem na něj pohlédl.

“Tys to ještě nečetl?” ječel. Něco jako dav se kolem nás začalo srocovat. Byl to dav, který se vynoří odnikud, jakmile se začne na ulici dít něco zajímavého.

“O čem to mluvíš?” zeptal jsem se lhostejně.

“O tvém Knutu Hamsunovi. O největší knize, jakou napsal. Jmenuje se Mystérium. V němčině.”

“Má na mysli Mystéria!” řekla Mona.

“Ano, Mystéria,” burácel Nahoum Yood.

“Právě mi o ní všechno řekl. Zní to skvěle,” řekla Mona.

“Ještě lepší než A Wanderer Plays on Muted Strings?”* Nahoum Yood se málem složil: “Pche! To je šunt. Za Growth of the Soil** dostal Nobelovu cenu. O Mystériu skoro nikdo neví. Hele, já ti to vysvětlím…” odmlčel se.

Pootočil se a odplivl si. “Ne, lépe nic nevysvětlovat. Zajdi si do té své nedomrlé knihovny a zeptej se, jestli to mají. Jak to říkáte anglicky? Mystéria? No, je to skoro stejné, ale Mystérium je lepší.

Víc mysterischer, nicht?” Obdařil nás jedním ze svých širokých úsměvů, načež mu klobouk sklouzl do očí.

Najednou si uvědomil, že upoutal pozornost davu. “Jděte domů!” zařval a máchl proti nim oběma rukama.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 5

“Prodáváme tu snad boty, nebo co? Co je to s váma? To si musím pronajmout dům, abych si mohl s přítelem říct pár slov v soukromí? Tady nejsme v Rusku.

Běžte domů… kšá!” A opět máchl rukama.

Nikdo se ani nehnul. Jen se pobaveně usmívali. Patrně ho dobře znali, tohoto Nahouma Yooda. Jeden z nich řekl něco hebrejsky.

Nahoum Yood vyloudil na tváři posmutnělou napodobeninu úsměvu a bezmocně se na nás podíval.

“Chtějí, abych jim zarecitoval něco v jidiš.”

“Fajn,” odvětil jsem, “co ti brání?”

Opět se usmál. Tentokrát pokorně. “Jsou jako děti. Počkej, povím jim bajku. Ty víš, co je to bajka, že? Bude to o zeleném trojnohém koni. Mohu to vyprávět pouze v jidiš… omluvíš mě?”

Jakmile spustil v jidiš, celé jeho vzezření se změnilo. Nasadil tak vážný, truchlivý výraz, že jsem měl pocit, že se musí každým okamžikem rozbrečet. Když jsem se však rozhlédl po jeho obecenstvu, všiml jsem si, že se usmívají a pochichtávají. Čím byl Nahoumův výraz truchlivější, tím byli posluchači veselejší.

Nakonec se div neváleli smíchy po chodníku. Nahoum Yood se za celou dobu ani neusmál. Skončil se smrtelně vážným výrazem, zatímco všude kolem něj burácel nehorázný řehot.

“Tak,” řekl a odvrátil se od svého obecenstva a zavěsil se do mne a do Mony. “Teď si půjdeme někam poslechnout trošku hudby. Znám jedno místo na Hester Street. Je to ve sklepě. Hrajou tam rumunští cikáni. Dáme si trošku vína a nějaké to Mystérium, jo? Máte peníze? Já mám jenom dvacet tři centů.” Znova se usmál, tentokrát jako obrovský brusinkový koláč. Cestou si neustále posouval klobouk z čela a zase zpět. Každou chvíli se zastavoval, aby se pustil s nějakým známým do vášnivé několikaminutové debaty. “Promiňte,” lapal pokaždé po dechu, jakmile nás dohonil, “ale měl jsem za to, že nebude na škodu půjčit si trošku peněz.

To byl redaktor židovských novin - ale byl ještě víc švorc než já. Ale vy máte peníze, že? Příště je řada na mně.”

V rumunském klubu jsem narazil na svého bývalého poslíčka Dave Olinského. Pracoval jako doručovatel v úřadovně na Grand Street.

Dobře si na něj pamatuju, protože tu noc, kdy vykradli kancelář včetně sejfu, dostal Olinski takovou nakládačku, že to málem nepřežil. (Vlastně jsem si byl zpočátku jistý, že je po něm.) Dal jsem ho na to místo na jeho vlastní žádost.

Kancelář byla v cizinecké čtvrti a Olinski mluvil osmi jazyky. Myslel si, že si tam přijde na slušné dýško. Všichni jím pohrdali, včetně jeho spolupracovníků. Kdykoliv jsem ho potkal, krmil mi uši vyprávěním o Tel Avivu. Vždycky to byl Tel Aviv a Boulogne-sur-Mer. (Nosil s sebou pohlednice ze všech přístavů, kde jeho loď zastavila.

Většina z nich však byla z Tel Avivu.) Jednou, ještě před “nehodou”, jsem ho poslal do Canarsie, kde byla “pláž”.

Použil jsem slovo “pláž” proto, že kdykoliv mi Olinski vyprávěl o Boulogne-sur-Mer, pokaždé se zmínil o zatracené pláži, kam se chodil koupat.

Teď mi řekl, že poté, co odešel od telegrafu, začal pracovat jako pojišťovací agent. Prohodili jsme spolu teprve pár slov, a už se mnou chtěl uzavřít smlouvu. Přestože se mi ten chlapík příliš nezamlouval, nechal jsem ho být. Říkal jsem si, že mu možná pomůže, když se na mně procvičí. A tak jsem mu k velké Nahoumově nelibosti naslouchal a předstíral přitom, že bych možná měl zájem také o úrazové, zdravotní a protipožární pojištění. Olinski zatím objednal pití a chlebíčky pro všechny. Mona náš stůl opustila, aby prohodila pár slov s majitelkou podniku. Potom se vevnitř objevil právník Mannie Hirsch, což byl také přítel Arthura Raymonda. Vášnivě miloval hudbu a především Skrjabina. Vtáhl jsem do diskuse i Olinského, a to proti jeho vůli, poněvadž vůbec nechápal, o kom to vlastně mluvíme. Když mu došlo, že to byl pouze skladatel, opovržlivě ohrnul ret. Prý jestli bychom nemohli jít někam, kde je klidněji. Vysvětlil jsem mu, že to není možné a že mi musí co nejrychleji všechno vyložit, protože za chvíli odcházíme. Mannie Hirsch nepřestal žvanit od chvíle, kdy usedl ke stolu. Olinski zase pokračoval ve své nacvičené řeči a přeskakoval od jedné formy pojištění ke druhé. Musel dost křičet, aby přeřval Mannie Hirsche. Poslouchal jsem oba dva současně.

Nahoum Yood se snažil poslouchat s jedním uchem ucpaným. Nakonec se dal do hysterického smíchu a bez jakéhokoliv úvodu začal přednášet jednu ze svých bajek - v jidiš. Olinski však nepřestával mluvit. Sice tišeji, ale zato velice rychle, poněvadž mu teď šlo o každou minutu. A nepřestal mi nutit jednu pojistku za druhou ani v okamžiku, když už se na jeho účet bavilo veškeré osazenstvo klubu.

Když jsem nakonec řekl, že si to všechno ještě musím promyslet, začal vyvádět, jako by byl smrtelně raněný. “Ale vždyť jsem vám všechno jasně vysvětlil, pane Millere!” fňukal.

“Ale já už dvě pojistky mám,” lhal jsem.

“To je v pořádku,” nevzdával se. “Vyplatíme vám je a uzavřeme s vámi nové a výhodnější.”

“No, to si právě musím rozmyslet,” bránil jsem se.

“Ale tady není o čem přemýšlet, pane Millere.”

“Nejsem si jist, jestli jsem všechno dokonale pochopil,” řekl jsem. “Možná bys měl zítra večer zajít ke mně domů.”

Načež jsem mu na kus papíru napsal falešnou adresu.

“A budete opravdu doma, pane Millere?”

“Pokud nebudu, zavolám ti.”

“Ale já nemám telefon, pane Millere.”

“Tak ti pošlu telegram.”

“Ale já už mám na zítřejší večer smluvené dvě schůzky.”

“Dobrá, stav se tedy pozítří,” řekl jsem, zcela nepohnutý jeho úsilím. “Nebo,” dodal jsem zlomyslně, “za mnou můžeš klidně přijít i po půlnoci, pokud se ti to hodí. Běžně jsme vzhůru až do dvou do tří do rána.”

“Obávám se, že to je na mě příliš pozdě, pane Millere,” řekl Olinski a díval se na mě stále zoufaleji.

“No tak víš co?” řekl jsem a zamyšleně se přitom škrábal na hlavě. “Co takhle se sejít přímo tady ode dneška za ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 6

týden?

Řekněme přesně v půl osmé?”

“Prosím, tady ne, pane Millere.”

“Dobrá, tak tedy kde budeš chtít. Pošli lístek nebo tak. A přines s sebou všechny smlouvy, oukej?”

Během poslední věty se Olinski zvedl k odchodu a vřele mi tiskl ruku. Pak se otočil, aby si sesbíral své papíry, ale zjistil, že Mannie Hirsch si na ně kreslí zvířátka. Nahoum Yood zase psal na jeden formulář báseň - v jidiš. Tento nečekaný zvrat událostí Olinského tak rozrušil, že na ně začal hulákat v několika jazycích současně. Vztekem celý zbrunátněl. Vmžiku byl u něj vyhazovač, bývalý zápasník, popadl ho za límec a vynesl ven.

Majitelka mu na cestu ještě zahrozila pěstí. Venku vyhazovač Olinského prošacoval a sebral mu několik bankovek, které dal majitelce. Majitelka pak mrštila drobné nazpět po Olinském, který se v tom okamžiku nacházel na všech čtyřech a vyváděl, jako by měl křeč.

“To je hrozné, takto zacházet s člověkem,” namítla Mona.

“To je pravda, ale on si o to koleduje,” mínil jsem já.

“Neměl sis s ním tak hrát. To bylo kruté.”

“Přiznávám, ale on je jako štěnice. Došlo by k tomu stejně.”

Začal jsem jí líčit své zkušenosti s Olinským. Jak jsem ho přeřazoval z úřadovny do úřadovny a všude to bylo stejné.

Všude ho ponižovali a týrali - “zcela bezdůvodně,” jak říkal Olinski.

“Prostě mě tam neměli rádi.”

“Vypadá to, že tě nikde nemají rádi,” řekl jsem mu nakonec. “Co tě to vlastně žere?” Pamatuju si, jak se na mě podíval, když jsem to na něho vybalil. “No tak, ven s tím. Tohle je tvoje poslední šance.”

K mému překvapení řekl: “Pane Millere, já jsem příliš ambiciózní, než abych mohl být dobrým poslíčkem. Potřebuju zodpovědnější místo. S mým vzděláním by ze mě byl dobrý manažer. Mohl bych firmě ušetřit spoustu peněz. Dokázal bych sehnat víc zakázek, leccos zefektivnit.”

“Počkej chvíli,” přerušil jsem ho. “Copak nevíš, že nemáš nejmenší šanci stát se vedoucím filiálky? Jsi blázen.

Dokonce ani neumíš pořádně anglicky, a to ani nemluvím o těch ostatních osmi jazycích, se kterými se neustále vytahuješ. Nedokážeš s nikým vyjít. Jsi každému jen na obtíž, nechápeš? Nic mi tu nevykládej o svých skvělých plánech do budoucna… řekni mi jen jedno…jak to, že se z tebe stalo to, co jsi…myslím, takový ničemný škvor.”

Olinski zamžoural jak sůva a vykoktal: “Pane Millere, vy musíte vědět, že jsem dobrý člověk… že se snažím ze všech sil.”

“Hovno!” zařval jsem na něj. “Teď mi řekni na rovinu - proč jsi odjel z Tel Avivu?”

“Protože jsem chtěl něco dokázat. To je pravda.”

“A to jsi v Tel Avivu nemohl? Nebo třeba v Boulogne-sur-Mer?”

Křivě se na mě usmál. Než se však zmohl na slovo, já pokračoval:

“Dokážeš se vůbec snést se svými rodiči? Máš aspoň jediného blízkého přítele? Počkej ještě -” zvedl jsem ruku, abych zadržel jeho odpověď “řekl ti vůbec někdy někdo, že tě má rád? Odpověz!”

Mlčel. Nebyl zdrcený, byl pouze zmaten.

“Víš, čím bys mohl být? Bonzákem.”

Nevěděl, co to slovo znamená. “Hele,” vysvětloval jsem mu, “bonzák je člověk, který si vydělává peníze tím, že donáší na ostatní lidi - rozumíš?”

“A já bych mohl být takovým bonzákem?” zakňoural a napřímil se ve snaze vypadat vznešeně.

“Přesně,” řekl jsem bez mrknutí oka. “A pokud ne tím, pak zcela určitě katem. Víš…” pro větší názornost jsem vykroutil hlavu do strany, “to je ten, co lidi věší.”

Olinski si nasadil klobouk a udělal pár kroků ke dveřím. Najednou však přiskočil zpět k mému stolu, smekl klobouk a sevřel jej v obou dlaních: “Promiňte, ale mohl bych dostat ještě jednu šanci - v Harlemu?” Pronesl to hlasem, jako by se nic nestalo.

“Ano, jistě,” odvětil jsem pohotově. “Jasně, dám ti ještě jednu šanci, ale tentokrát už doopravdy poslední, pamatuj si to.

Začínám tě mít rád, víš o tom?”

To ho zmátlo ještě víc, než co jsem řekl před chvílí. Překvapilo mě, že se nezeptal proč.

“Poslyš, Dave,” řekl jsem a naklonil se k němu přes stůl, jako bych mu chtěl sdělit něco důvěrného. “Dávám tě na ten nejhorší flek, jaký tu máme. Pokud se tam s lidmi sneseš, pak už se sneseš s každým. Ale musím tě varovat - pozor, ať tam s tebou nejsou žádný trable, jinak” - a přejel jsem si ukazovákem po krku.

“Rozumíš?”

“A jsou tam dobrý dýška, pane Millere?” zeptal se, jako by na něj moje poslední poznámka neudělala žádný dojem.

“Ne. Tam, kam tě posílám, nejsou vůbec žádný dýška, kamaráde. A nesnaž se je po někom loudit. Děkuj Bohu za každou noc, kdy se vrátíš domů živý. Za poslední tři roky už jsme tam přišli o tři poslíčky. Přeber si to, jak umíš.”

Nato jsem vstal, vzal ho v podpaží a doprovodil ke schodům.

“Poslyš, Dave,” řekl jsem, když jsem si s ním třásl rukou. “Možná jsem tvůj přítel, aniž to tušíš. Možná mi budeš jednoho dne děkovat za to, že jsem tě poslal do toho nejhoršího místa v New Yorku. Je toho tolik, co se musíš naučit, že nevím, co ti mám říct jako první. Ale především se snaž držet jazyk za zuby. Tu a tam se usměj, i když tě to bude bolet. Poděkuj, i když nedostaneš spropitné. Mluv jen jedním jazykem, a i to co možná nejméně.

Zapomeň na to, že bys mohl být vedoucím. Snaž se být dobrým doručovatelem. A nikomu nevykládej, že jsi přijel z Tel Avivu, protože nikdo nebude vědět, o čem to mluvíš. Narodil ses v Bronxu, jasný? Pokud se nedokážeš chovat decentně, hraj si aspoň na pitomce. Najdi si někoho, s kým bys mohl občas zajít do kina. Pro změnu na něco veselého.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 7

A ať už o tobě víckrát neslyším!”

Když jsem tu noc kráčel s Nahoumem Yoodem k metru, opět jsem si živě vybavil své půlnoční obchůzky s O’Rourkem. Kdykoliv jsem chtěl procítit jejich atmosféru až do morku kostí, zamířil jsem na East Side. Bylo to, jako bych se vracel domů. Všechno mi tam připadalo neobyčejně známé. Jako bych znal svět ghetta z minulého života. Nejvíc ze všeho mě vždycky uchvacovalo zmnožení. Všechno se to dralo ke světlu s překypující velkolepostí. Všechno to rostlo a zářilo jako na plátnech od Rembrandta. Člověk se nestačil divit. K úžasu mne přiváděly i ty nejobyčejnější maličkosti.

Byl to svět mého dětství, kde i ty nejvšednější věci získávaly posvátný charakter. Tito ubozí, utlačovaní cizinci zde žili na odpadcích světa, který se odstěhoval o kus dál. Mně to připadalo, jako by žili v minulosti, která náhle ustrnula.

Jejich chléb byl stále dobrým chlebem, který bylo možno sníst bez másla a marmelády. Jejich petrolejové lampy zaplavovaly pokoje posvátnou září. Postele vypadaly vždy široké a lákavé, nábytek starý, ale pohodlný. Nikdy jsem nepřestal žasnout nad tím, jak čisté a upravené byly interiéry těchto nevzhledných příbytků, které hrozily, že se každou vteřinu promění v hromadu sutin. Nic nemůže být elegantnější než prostý, bědný dům, který je čistý a plný klidu. Viděl jsem stovky takových domů při našich pátráních po zatoulaných chlapcích. Řada těchto neočekávaných scén, ke kterým docházelo na sklonku noci, mi připomínala výjevy ze Starého zákona. Vstoupili jsme, abychom se podívali po mladistvém delikventovi či zlodějíčkovi, a odcházeli jsme s pocitem, že jsme se podělili o chléb se syny Izraele. Rodiče zpravidla neměli ani zdání, které z jejich dětí se dalo naverbovat do naší armády poslíčků. Málokterý z nich kdy vkročil na úřední půdu. Byli přeneseni z jednoho ghetta do druhého, aniž by jen koutkem oka spatřili okolní svět. Občas jsem zatoužil vzít některého z těchto rodičů a dovést ho na burzu, kde jejich synáček kmital jak namydlený blesk sem a tam v divokém pandemoniu, vytvořeném bláznivými makléři, ve vzrušující a lukrativní hře, která mu někdy vynesla i sedmdesát pět dolarů za jediný týden. Někteří z těchto chlapců zůstali “chlapci” i poté, co dosáhli třiceti či čtyřiceti let, a stali se z nich vlastníci pozemků, činžovních domů, farem nebo výnosných akcií. Řada z nich měla bankovní konta jdoucí do desítek tisíc dolarů. Přesto zůstávali i nadále poslíčky. Byli poslíčky až do smrti… jaký to rozporuplný svět pro čerstvě přišedšího přistěhovalce! Já sám jsem z toho často nevěděl, kde mi hlava stojí. Nebyl jsem snad nucen, vzdor své výhodě rozeného Američana (ve svých dvaceti osmi letech), ucházet se o toto nejnižší ze všech povolání? A nebyl pro mne neuvěřitelný úspěch, když se mi povedlo za cenu nepředstavitelné námahy vydělat osmnáct babek za týden? Brzy z tohoto světa vypadnu a půjdu dál svou vlastní cestou jako spisovatel. Jako takový však budu ještě bezmocnější než ti nejubožejší z těchto přistěhovalců. Brzy budu jako šílenec žebrat po nocích na ulici, a to doslova na zápraží svého vlastního domu. Zakrátko budu závistivě nakukovat do oken restaurací na všechny ty pochoutky.

Brzy budu vděčný pouličnímu kamelotovi, že mi dá niklák, abych si mohl dopřát šálek kávy a loupák.

Ano, dávno před tím, než k tomu došlo, jsem na takové eventuality skutečně myslel. Možná jsem naše nové hnízdečko lásky proto tak miloval, poněvadž mi bylo jasné, že to dlouho nevydrží. Říkal jsem mu “naše japonské hnízdečko lásky”. To proto, že bylo tak skromně zařízené, tak neposkvrněné. Přímo uprostřed místnosti stál nízký divan, světla bylo tak akorát, žádná věc tu nebyla nadbytečná, zdi žhnuly matným, sametovým žárem, podlaha se leskla, jako by byla drátkovaná a pastovaná každé ráno. Nevědomky jsme ze všeho dělali rituál. To místo k tomu přímo svádělo. Bylo postaveno pro boháče, a nyní zde bydleli dva vyděděnci, kteří neměli nic kromě vnitřního bohatství.

Každá kniha v polici znamenala boj. Zhltli jsme ji s náramnou chutí, a ona obohatila naše životy. Dokonce i ohmataná Bible tu měla svou historii…

Jednoho dne, když jsem měl pocit, že potřebuju Bibli, poslal jsem Monu, aby nějakou sehnala. Varoval jsem ji, aby rozhodně žádnou nekupovala. “Požádej někoho, ať ti věnuje svůj výtisk. Zkus Armádu spásy nebo běž k samaritánům.” Udělala, jak jsem jí poradil, ale všude ji odmítli. (,Sakra, to je ale divné!’ říkal jsem si.) A pak najednou, jako by naše modlitby byly vyslyšeny, se tu jako blesk z čistého nebe objevil Bláznivý George. Tady je, čeká na mě, až se v sobotu odpoledne vrátím domů. A Mona mu nabízí čaj a sušenky. Myslel jsem, že vidím zjevení.

Mona pochopitelně netušila, že se jedná o Bláznivého George, figurku z mého dětství. Viděla muže se zelinářskou károu, jak stojí na bedně a káže o Bohu. Děti se mu pošklebovaly a házely po něm odpadky, a on jim ještě žehnal (s bičem v ruce).“Nechte maličkých přijíti ke mně… Blahoslavení chudí duchem…”

“George,” řekl jsem, “pamatuješ si na mne? Nosívals mi uhlí a dříví. Já jsem z Driggs Avenue - z čísla 14.”

“Pamatuju si všechny boží děti,” pravil George. “Dokonce až do třetí a čtvrté generace. Buď požehnán, synu. Duch svatý nechť tě provází navěky.”

Než jsem se zmohl na další slovo, začal George ve starodávném stylu: “Já jsem ten, kdož přináší svědectví o sobě, a otec, jenž mne poslal, vydává svědectví o mně… Amen! Aleluja! Chvalte Boha!”

Vstal jsem a objal George. Byl to už starý muž. Neduživý, klidný, milý stařík. Poslední člověk na světě, kterého bych se nadál ve svém bytě. Svého času nám dětem naháněl strach, neboť nám neustále práskal svým dlouhým bičem před nosem. Hrozil nám věčným zatracením a ohněm pekelným. Kdykoliv jeho koník uklouzl na náledí, divoce ho bičoval, hrozil pěstí k nebesům a dovolával se Boha, ať na nás sešle odplatu za naši ošklivost. Jak jsme ho my, děti, dokázaly trápit. “Bláznivý George, Bláznivý George!” křičely jsme na něj, až nám modraly tváře. Házely jsme po něm sněhovými koulemi, tvrdými, ledovými, které ho tu a tam zasáhly i mezi oči a přinutily ho tancovat vzteky. A zatímco se za námi honil jako zběsilý, ostatní mu rozkradli ovoce a zeleninu nebo mu vysypali pytle brambor do kanálu. Nikdo nevěděl, jak se z něj stal Bláznivý George. Vypadalo to, že kázal o Bohu ze svého zelinářského vozu snad od svého narození.

Vypadal jako jeden z těch bájných proroků a stejně jako bibličtí proroci byl i umouněný.

Neviděl jsem George Dentona dobrých dvacet let. A nyní je tu zas, a mluví o Ježíši, Světle světa. “A ten, který mne poslal,” pravil George, “je zde se mnou! Otec mne nenechal samotného, neboť já dělám vždy jen to, co je dobré jeho očím… Musíte znát a poznat Pravdu, a Pravda vás osvobodí. Amen, bratře! Nechť tě milost boží provází a ochraňuje!”

Nemělo smysl vyptávat se člověka, jako je George, co s ním bylo celých těch dvacet let. Jeho léta patrně uplynula jako sen. Bylo hned jasné, že nemá nejmenší pojem o čase. Neustále brázdil ulice města se svou kárkou a koníkem, jako ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 8

by vůbec neexistovaly žádné automobily. Bič ležel vedle něj na podlaze - ti dva byli nerozluční.

Napadlo mě, že bych mu nabídl cigaretu. Mona držela v ruce láhev portského.

“Boží království,” řekl George a zvedl ruku na protest, “není žádné maso ani chlast, ale právo, mír a radost v Božím duchu…

Není dobré jíst maso ani pít víno, ani nic, co tě, bratře, svádí na scestí, co tě oslabuje či co je nečisté.”

Odmlčel se, zatímco jsme si já a Mona lokli portského.

Potom spustil, jako by mne neviděl ani neslyšel: “Cožpak nevíte, že vaše tělo je chrám Ducha svatého, který ve vás sídlí? Nevíte, že vaše tělo je od Boha a že vám nepatří? Je vám jen propůjčeno, a proto vzývejte Boha ve svém těle a ve své duši, která je boží. Amen! Amen!”

Nikoliv výsměšně, ale měkce a tiše jsem se začal smát - byl jsem otrávený Písmem svatým. George si toho nevšímal.

Pokračoval ve stařeckém mumlání. Ani jednou nás adresně neoslovil. Spíš k nám promlouval jako k nádobám, do kterých naléval své požehnané mléko svaté Panny. Z materie kolem neviděly jeho oči nic. Jeden pokoj pro něj byl stejný jako druhý a žádný se v ničem nelišil od stáje pro jeho koně (se kterými patrně spal). Ne, měl tu poslání, kterému musel dostát. To mu přinášelo radost a zapomnění. Od kuropění do kuropění měl plné ruce práce s šířením Božího slova.

Dokonce i tehdy, když nakupoval svoje zboží, nepřestával kázat evangelium.

Jaká nádherná, nespoutaná existence, pomyslel jsem si. Šílený?

Ano, byl šílený jako štěnice. Ale dobře šílený. George nikdy nikoho doopravdy nepřetáhl svým bičem. Rád s ním práskal, aby tak zlomyslným harantům ukázal, že zdaleka není jen bezbranný starý idiot.

“Střezte se ďábla,” pokračoval George. “Pak vás nechá na pokoji.

Přichylte se k Bohu. Bůh se pak skloní k vám. Očistěte svoje ruce, vy hříšní, očistěte svá srdce, vy dvojmyslní…pokořte se před zrakem Božím, a Bůh vás k sobě pozvedne.”

“George,” řekl jsem a dusil jsem se smíchem, “je mi s tebou dobře. Je to tak dávno…”

“Díky Spasiteli, Bohu našemu, jenž sedí na svém trůnu, a Beránkovi… neublíží ani zemi, ani moři, ani stromům, dokud nebudou označeni služebníci boží.”

“Oukej! Poslyš, George, pamatuješ…”

“Již nebude hladovějících ani žíznících a ani slunce či jiný žár jim neublíží. Beránek, který dlí před trůnem, je bude pást a dovede je k pramenům vod života. A Bůh jim otře každou slzu z očí.”

Nato George vytáhl obrovský, umolousaný šnuptychl a otřel si oči.

Pak se hlasitě vysmrkal. “Amen! Chvalte Boha, všemohoucího Spasitele!”

Vstal a přešel ke krbu. Na římse ležel nedokončený rukopis zatížený soškou představující tančící indickou bohyni.

George se otočil jako na obrtlíku a vyštěkl: “Zachovej v tajnosti, co se ozvalo v sedmeru zahřmění, a nic nepiš…, ve dnech, kdy zazní polnice sedmého anděla, naplní se Boží tajemství, jak je Bůh oznámil prorokům a služebníkům svým.”

Tu jsem zaslechl, že koně venku jsou neklidní. Vyhlédl jsem z okna. George přidal na hlase. Teď už téměř křičel: “Kdo by se nebál tebe, Pane, a nevzdal slávu tvému jménu, neboť Ty jediný jsi svatý.”

Koně venku táhli káru pryč. Haranti výskali radostí a ládovali se ovocem a zeleninou jako o závod. Pokynul jsem Georgeovi, aby se také podíval. George stále hulákal: “Vody, které jsi viděl, nad nimiž ta nevěstka sedí, to jsou národy, davy, rasy a jazyky. A těch deset rohů…”

“Raději si pospěš, George, nebo ti ujedou!”

George se bleskově shýbl pro svůj bič a hnal se na ulici. Slyšel jsem ho, jak volá: “Hou! Prrr! Jezabel! Prrr!”

Vmžiku byl zpět a daroval nám košík jablek a nějaký květák.

“Přijměte požehnání Pána,” pravil. “Mír s vámi. Amen, bratře. Mír s tebou, sestro. Sláva Bohu na výsostech!” Nato vyšel ven, vyšvihl se na kozlík, práskl koním nad hlavami svým dlouhým bičem a za jízdy pak žehnal na všechny strany.

Teprve po určité době od jeho odchodu jsem našel starou Bibli, kterou u nás zapomněl. Byla urousaná, ohmataná, prožraná od molů, bez desek a tu a tam chyběly stránky. Žádal jsem o Bibli a dostal jsem ji. “Hledej, a nalezneš. Požádej, a bude ti dáno.

Zaklepej, a budeš vpuštěn.” Zadeklamoval jsem si trošku. Písmo svaté je silnější než víno. Otevřel jsem Bibli na náhodném místě a byla to zrovna jedna z mých oblíbených pasáží:

A na čele měla napsáno jméno - je v něm TAJEMSTVÍ: BABYLON VELIKÝ, MATKA VŠEHO SMILSTVA A VŠECH

OHAVNOSTÍ NA ZEMI.

A viděl jsem tu ženu, zpitou krví svatých a krví Ježíšových učedníků.

Velice jsem užasl, když jsem ji spatřil, ale anděl ke mně promluvil: “Čemu se divíš? Já ti odhalím tajemství té ženy, i šelmy sedmihlavé a desetirohé, která ji nosí.

Ta dravá šelma, kterou jsi viděl, byla a není; vystoupí z bezedné propasti, ale vejde do záhuby. A všichni, již dlí na zemi a nejsou zapsáni v knize života od stvoření světa, užasnou, až uvidí tu šelmu, která byla a není, a zase bude.”

Když jsem poslouchal náboženské fanatiky, dostal jsem pokaždé hlad a žízeň - myslím na takzvané dobré věci života.

Dobrý duch probouzí chuť ve všech částech a orgánech těla. George ještě neodešel a já si už kladl otázku, kde v této bohaté čtvrti seženu pekárnu, která prodává drobenkový koláč, koblihy s džemem (Pfann Küchen) nebo dobrý skořicový koláč, který se přímo rozplývá na jazyku. Po několika dalších skleničkách portského jsem začal přemýšlet o vydatnější stravě, jako je třeba vepřová se zelím a bramborovými knedlíky. Zasnil jsem se nad křehoučkou pečenou vepřovou kotletou obloženou smaženými jablky, plátky šunky jako zákuskem, cr‚epes Suzette, brazilskými oříšky a charlotte russe, tak jak je dělají pouze v Louisianě. Zhltnul bych něco v tom bohatém, šťavnatém a lahodném okamžiku.

Byla to samá hříšná jídla, na která se mi sbíhaly sliny. Hříšná jídla a afrodiziakální vína. A všechno zalít douškem ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 9

pořádné kmínky.

Snažil jsem si vzpomenout na někoho, u koho bychom se zaručeně pořádně nadlábli. (Většina našich přátel se stravovala po hospodách.) Ale všichni, kdo mi přicházeli na mysl, bydleli příliš daleko anebo nepatřili k lidem, které může člověk přepadnout bez ohlášení. Mona pochopitelně byla všemi hlasy pro večeři v nějaké výborné restauraci, kde bychom se mohli nacpat až k prasknutí a pak už jen sedět a čekat, až půjde kolem někdo, kdo to za nás zaplatí. Tato myšlenka se mi ani trochu nezamlouvala.

Dělali jsme to příliš často. Navíc už se nám párkrát stalo, že jsme čekáním na někoho, kdo by měl prachy, strávili celou noc.

Kdepak, pokud se máme dobře najíst, je třeba mít napřed peníze v kapse.

“Kolik vlastně máme?” zeptal jsem se. “Podívala ses úplně všude?”

Vypadalo to, že víc než sedmdesát dva centů se nám vyštrachat nepodaří. Bylo šest dní po výplatě. Neměl jsem náladu - a byl jsem příliš hladový - na obíhání telegrafních úřadoven, abych vyškemral pár šekelů.

“Pojďme do Skotské pekárny,” navrhla Mona. “Podávají tam taky jídlo. Sice prosté, ale vydatné. A levné.”

Skotská pekárna byla poblíž Borough Hall. Bylo to neutěšené místo s mramorovými stolky a pilinami na podlaze.

Majitelé byli zapřisáhlí presbyteriáni ze staré země. Mluvili s přízvukem, který mi neblaze připomínal MacGregorovy rodiče. Každá slabika, kterou pronesli, zazvonila jako drobná mince, s ozvěnou jako v kostnici. Jelikož byli poctiví a úslužní, člověk se jim cítil zavázaný za poskytované služby.

Měli jsme míchanici z koniny a urousané ovesné kaše s máslovými placičkami, obloženou povadlým salátovým listem. Chuť to nemělo žádnou. Vařila to zakyslá stará panna, která neměla ani potuchy o tom, co to znamená radovat se. To už bych si dal raději talíř kroupové polívky s macesy nebo opečeného buřta s bramborovým salátem, v jakých si libovala rodina Al Burgera.

Po jídle jsem pořádně vystřízlivěl. Ale aura intoxikace mi zůstala. Začal jsem mít pocit lehké, úplně čisté hlavy, dutých kostí a průhledných žil. V takových chvílích se mě vždycky zmocňovala neobyčejná bezstarostnost. Kdykoliv se otevřely dveře lokálu, udeřil nás do uší odporný břinkot. Venku vedly dvoje tramvajové koleje, naproti stál obchod s fonografy a obchod s rádii a za rohem hlučela doprava. Když jsme se zvedli k odchodu, venku se právě začaly rozsvěcovat lucerny. V koutku úst jsem měl párátko, které jsem zamyšleně žvýkal, klobouk jsem měl naražený přes uši, a když jsem vykročil na ulici, uvědomil jsem si, jaký je vlahý a příjemný večer. Byl to jeden z posledních letních dnů.

Přepadaly mne zvláštní útržkovité vzpomínky. Například jsem se zatoulal do letních dnů před patnácti lety v těchto končinách, které se za tu dobu změnily v peklo. Naskočil jsem se svým kámošem MacGregorem na tramvaj. Byl to otevřený vůz, který mířil na Sheepshead Bay. Pod paží jsem držel výtisk Sanine. Právě jsem knihu dočetl a hodlal jsem ji půjčit MacGregorovi. Zatímco jsem vzpomínal na příjemný šok, který mi ta zapomenutá kniha přivodila, zaslechl jsem zvláštně povědomou hudbu, vycházející z reproduktoru nad obchodem s rádii na druhé straně ulice.

Zastavil jsem se, jako bych vrostl do země. Byl to Cantor Sirota, který zpíval jednu ze starých synagogových písní.

Znal jsem ji tak dobře proto, že jsem ji slyšel snad stokrát. Svého času jsem měl všechny Sirotovy desky, které byly k mání. A sehnal jsem je “za babku”!

Pohlédl jsem na Monu, abych viděl, jaký na ni udělala píseň dojem. Oči měla vlhké a ve tváři žalostný výraz. Vzal jsem ji tiše za ruku. Stáli jsme tak několik minut, než píseň umlkla. Ani jeden z nás se nepokusil promluvit.

Nakonec jsem zamumlal: “Poznáváš ji?”

Neodpověděla. Rty se jí chvěly. Po tváři se jí koulely slzy.

“Mono, drahá Mono, proč to v sobě dusíš? Já už to přece vím dlouho… myslela sis, že bych se za tebe styděl?”

“Ne, to ne, Vale, ale prostě jsem ti to nebyla schopna říct. Nevím proč.”

“Ale to tě nikdy nenapadlo, moje milovaná Mono, že tě miluju tak moc právě proto, že jsi Židovka? Proč to říkám, nevím, ale je to pravda. Připomínáš mi ženy, které jsem znal jako chlapec - ze Starého zákona. Rút, Noemi, Ester, Ráchel, Rebeka… Jako kluk jsem si neustále kladl otázku, proč nikdo, koho znám, nenosí takové jméno. Ta jména mi byla nade všechno drahá.”

Objal jsem ji okolo pasu. Mona už napůl vzlykala. “Ještě nechoďme. Je tu ještě něco, co bych ti chtěl říct. Řeknu ti teď něco, co chci, abys věděla. Mluvím teď k tobě z hloubi srdce. Není to jen něco, co mě právě teď napadlo. Je to něco, s čím už se ti chci svěřit dlouho.”

“Neříkej to, Vale. Prosím, už nic neříkej.” Položila mi dlaň na ústa, aby mne zarazila. Chvíli jsem nechal její dlaň být a pak jsem ji něžně odstrčil.

“Dovol mi to,” zaprosil jsem, “neublíží ti to. Jak bych tě mohl nyní ranit?”

“Ale já vím, co se mi chystáš říct. A… a já si to nezasloužím.”

“Nesmysl! Teď mě poslouchej… Vzpomínáš na den, kdy jsme měli svatbu? V Hobokenu? Vzpomínáš si na ten nechutný obřad? Já na to nikdy nezapomenu. Poslyš, na tohle jsem myslel… Předpokládejme, že bych se stal Židem…

Nesměj se, myslím to vážně! Co je na tom tak divného? Místo abych se stal katolíkem nebo mohamedánem, přestoupím na židovskou víru. A z toho nejlepšího důvodu na světě.”

“A to je ono?” pohlédla mi do očí, jako by byla naprosto zmatená.

“Protože ty jsi Židovka a já tě miluju - není to dostatečně dobrý důvod? Miluju na tobě úplně všechno… Proč bych nemohl milovat tvé náboženství, tvou rasu, tvé zvyky a tradice? Nejsem křesťan, to víš. Nejsem nic. Dokonce nejsem ani Gój… Podívej, proč bychom nemohli jít za rabínem a vzít se v ryzím pravověrném stylu?”

Začala se smát, div ji to neroztrhlo. Poněkud se mě to dotklo, a tak jsem řekl: “Ty si myslíš, že na to nejsem dost dobrý, že?”

“Nech toho!” vykřikla. “Jsi blázen, klaun, a já tě miluju. Já nechci, aby se z tebe stal Žid. Stejně bys jím nikdy nemohl být.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 10

Jsi příliš… roztěkaný. A kromě toho, drahý Vale, já taky nechci být Židovka. Nechci o tom nic slyšet. Prosím, už o tom víckrát nemluv. Já nejsem Židovka. Nejsem nic. Jsem prostě žena - a k čertu s nějakým rabínem! Pojďme domů.”

Kráčeli jsme domů naprosto mlčky. Naše mlčení nebylo nepřátelské, ale lítostivé. Široká, upravená ulice, ve které jsme bydleli, se nám zdála ještě honosnější a snobštější. Dokonale buržoazní, nežidovská ulice, v jaké mohou bydlet jedině protestanti. Velké kamenné pilíře, některé s masivními balustrádami, jiné s tepaným železným zábradlím, dávaly budovám ponurý, pompézní vzhled.

Když jsme vešli do našeho hnízdečka, byl jsem zcela pohroužen do svých myšlenek. Ráchel, Ester, Rút, Noemi - ta nádherná biblická jména mi nepřestávala kroužit hlavou. Pod lebkou mě šimrala jakási starověká vzpomínka a snažila se dostat na povrch…

“Půjdu tam, kam oni půjdou, kdekoliv se usadí, usadím se i já, tvoji lidé budou mými lidmi a jejich Bůh bude i Bohem mým.” Tato slova mi zněla v uších stále dokola, ale já je nebyl schopen k ničemu přiřadit. Podobné věty, tak lahodící anglosaskému uchu, jsou ve Starém zákoně.

Najednou mě napadla tato věta: “Proč bych měl dojíti milosti v tvých očích, proč bys mě měl vzít na vědomí, když vidíš, že jsem cizinec?”

A tu jsem opět viděl sám sebe, jak sedím jako malý klouček na židličce u okna ve staré čtvrti. Byl jsem nemocný a jen velmi pomalu jsem se zotavoval. Jeden příbuzný mi přinesl velkou knihu s úchvatnými obrázky. Jmenovala se Biblické příběhy. Byl mezi nimi jeden, který jsem si četl pořád dokola - o Danielovi v jámě lvové.

A tu jsem viděl sám sebe znova, o něco staršího, ale pořád v kraťasech, jak sedím v první lavici presbyteriánského kostela, kde ze mě měli udělat vojáka. Pastorem je starý reverend Dr. Dawson. Sice Skot, ale velmi srdečný a přívětivý muž, který miluje své ovečky. Než začne s bohoslužbou, předčítá kongregaci dlouhé pasáže z dobré knihy. Než začne, dlouze se na to chystá a důkladně se vysmrká. Pak schová kapesník do šosu svého fraku, načež si dlouze přihne ze sklenice vody. Potom si odkašle, pohlédne k nebesům a tak dále a tak dále. Jeho skvělé řečnické umění již vzalo za své.

Stárne a mluví nesouvisle. Kdykoliv ztratí nit, otevře Bibli a zopakuje verš nebo dva pro osvěžení paměti. Jeho zadrhávání mi leze na nervy. Kdykoliv se zasekne, neposedně se vrtím v lavici. V duchu ho povzbuzuji ze všech sil.

Ale nyní, když sedím v přítmí neposkvrněného hnízdečka lásky, si pojednou uvědomím, odkud se vzaly všechny ty útržky, které mi náhle přicházejí na mysl. Jdu ke knihovně a beru starou, ohmatanou Bibli, kterou u nás zapomněl Bláznivý George.

Bezmyšlenkovitě listuji stránkami a stále myslím na dobrého staříka Dawsona, na svého malého kámoše Jacka Lawsona, který zemřel tak mladý a takovou hroznou smrtí, na plácek před presbyteriánským kostelem, kde jsme každou noc vířili prach svým mašírováním v četách, všichni navlečení do oprýmkovaných uniforem, s šavlemi, v holínkách, s bojovou zástavou, za ohlušujícího dunění bubnů. A zatímco mi tyto vzpomínky tancují hlavou sem a tam, v uších mi zvoní melodické verše z Bible, které před námi reverend Dawson odvíjel jak osmimilimetrový film.

Kniha leží na stole. Je otevřená na kapitole s názvem Rút.

Velkými písmeny je tam natištěno: KNIHA RÚT. A hned nad tím, poslední, dvacátý pátý verš Soudců. Velkolepý verš, jehož původ leží daleko za dětstvím, tak daleko v minulosti, že žádný člověk si z něj nepamatuje víc, než jeho kouzlo:

“V těch dnech neměl Izrael žádného krále. Každý dělal to, co uznal za správné.”

V kterých dnech? Kladl jsem si otázku. Kdy byla ta slavná doba a proč na ni lidé zapomněli? V těch dnech neměl Izrael žádného krále. To není z historie Židů, to je z historie Člověka. Tak začal člověk, na velkém panství, ve vznešenosti, cti a moudrosti.

Každý dělal to, co uznal za správné. Zde v těchto několika slovech je ukryto tajemství pokojné, šťastné lidské společnosti.

Kdysi dávno znali Židé tento stav života. Kdysi dávno ho znali Číňané, Kréťané, Indové, Polynésané, Afričané i Eskymáci.

Začal jsem číst knihu Rút tam, kde se píše o Noemi a Moábských.

Dvacátý verš mnou zalomcoval: “Nenazývejte mě Noemi (Rozkošná).

Nazývejte mě Mara (Trpká), neboť Všemohoucí mi připravil trpký úděl.” A ve dvacátém prvém verši pokračuje: “Odcházela jsem s plnou náručí, ale HOSPODIN mne přivádí zpět s prázdnou…”

Zavolal jsem na Monu, která si kdysi říkala Mara, ale nedostalo se mi žádné odpovědi. Začal jsem ji hledat, ale nikde nebyla…

Opět jsem se posadil a se slzami v očích hladil ohmatané a užmoulané stránky. Nezůstal žádný most, žádná nebeská hudba ze synagogy… dokonce ani míra ječmene. Nenazývejte mne Noemi, nazývejte mě Mara! A Mara se zřekla svého lidu, zřekla se jména, které jí dali. Bylo to trpké jméno, ale ona nevěděla, co znamená.

Tví lidé budou mými lidmi a tvůj Bůh bude i Bohem mým. Opustila stádo a Bůh ji za to trestal.

Vstal jsem a začal se procházet po bytě. Atmosféra bytu byla plná elegance, jednoduchosti a čistoty. Byl jsem hluboce pohnutý, ale ne smutný. Cítil jsem se jako zapouzdřená loděnka putující písky času. Odrhnul jsem shrnovačky, které oddělovaly náš byt od prázdné zadní místnosti. Vitrážová okna svítila ohnivou září.

Pohyboval jsem se ve stínu a nechal svou mysl volně bloumat. Mé srdce bylo klidné. Tu a tam mne jako ve snách napadlo, kam mohla jít. Věděl jsem, že se brzy vrátí a bude se cítit dobře. Doufal jsem, že ji napadne přinést něco k snědku. Byl jsem opět v náladě dělit se o chléb a usrkávat víno. Napadlo mě, že v takové náladě by se měl člověk posadit a začít psát. Byl jsem zjihlý, otevřený a solventní. Viděl jsem, jak je snadné vzdát se za příznivé atmosféry života placeného zaměstnance, břídila a otroka a stát se umělcem. Bylo tak slastné být sám a oddávat se pouze vlastním myšlenkám a emocím. Ani mi nepřišlo na mysl, že bych měl psát o něčem. Prostě jsem cítil, že jednoho dne, až budu zase v takové náladě, sednu a dám se do psaní. Hlavní bylo si takovou náladu udržet. Cítit se na to a dělat ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 11

hudbu. Od dětství jsem snil o tom, že budu klidně sedět a dělat hudbu. Začalo mi svítat, že aby mohl člověk produkovat hudbu, musí sám sebe nejprve přetvořit v citlivý, vyladěný nástroj. Je třeba přestat žít a dýchat. Je třeba zout si kolečkové brusle. Je třeba zpřetrhat veškerá spojení s vnějším světem. Je třeba důvěrně rozmlouvat s Bohem jako jeho svědek. Ó ano, tak to je. Skutečně ano. Najednou jsem si byl neochvějně jistý tím, co jsem právě objevil…

Protože Hospodin je žárlivý bůh.

Bylo zvláštní, že skoro každý, koho jsem znal, už mě za spisovatele považoval, přestože jsem dosud udělal jen málo pro to, abych to dokázal. Považovali mě za spisovatele nejen pro mé chování, které bylo vždy excentrické a nepředvídatelné, ale také pro mou vášeň pro jazyk. Od okamžiku, kdy jsem se naučil číst, jsem nevydržel bez knihy.

První člověk, kterému jsem se odvážil předčítat nahlas, byl můj děda. Sedával jsem na okraji jeho pracovní lavice, kde sešíval kabáty. Dědeček na mě byl hrdý, ale také byl svým způsobem na stráži. Vzpomínám si, jak matce radil, že by možná bylo lepší držet mě od knih raději dál… Pár let nato jsem četl svým dvěma malým kamarádům Joeymu a Tonymu, když jsem byl na návštěvě na venkově. Někdy jsem předčítal i několika desítkám dětí, které se kolem mne shlukly. Četl jsem a četl, až jedno po druhém usnulo. Kdykoliv jsem jel tramvají nebo autobusem, vždycky jsem si za jízdy četl, zavěšený do držadel.

Četl jsem si dokonce i na plošině nadzemky. A nepřestal jsem ve čtení ani poté, co jsem vystoupil - tehdy jsem četl tváře, gesta, způsob chůze, architekturu, ulice, vášně, zločiny. Nic, zhola nic mi neušlo. Všechno jsem analyzoval, porovnal a popsal, abych to v budoucnosti zužitkoval. Když jsem studoval věc, fasádu, obličej, činil jsem to způsobem, jako bych to (později) psal - včetně příslovcí, přídavných jmen, předložek, závorek a všeho možného. Ještě dřív, než mě poprvé napadlo, že bych mohl psát, se můj mozek hemžil stovkami postav. Byl jsem jako chodící a mluvící kniha, encyklopedické kompendium, které se nepřestalo nadouvat jako zhoubný nádor. Když jsem potkal přítele, známého nebo i cizince, pokračoval jsem v psaní, zatímco jsem s ním hovořil.

Stačilo mi jen pár vteřin, abych stočil hovor na svou stranu, abych zabodl do oběti své hypnotické oči a zcela si ji podmanil.

Jednalo-li se o ženu, šlo to ještě snáz. Ženy reagovaly na podobné jednání podstatně lépe než muži. Nejlépe ze všech to ovšem účinkovalo na cizince. Můj jazyk cizince vždy nakazil. Za prvé proto, že jsem se snažil mluvit zřetelně a pomalu, aby mi rozuměl, a za druhé proto, že jeho větší tolerance a sympatie ve mně odhalily to nejlepší. Vždycky jsem se s cizinci bavil způsobem, jako bych byl obeznámen se způsoby a zvyky jeho země.

Vždycky jsem v něm zanechal dojem, že si jeho země vážím víc než své vlastní, což byla ostatně většinou pravda.

Vždycky jsem v něm také zasel touhu lépe porozumět anglickému jazyku, a to nikoliv proto, že jsem ho považoval za nejlepší jazyk na světě, ale především proto, že jsem neznal nikoho, kdo by jím vládl lépe než já.

Kdykoliv jsem při čtení narazil na skutečně skvělou pasáž, musel jsem knihu zavřít a jít se projít. Nesnášel jsem pomyšlení, že dobrá kniha musí jednou skončit. Laškoval jsem s ní a oddaloval nevyhnutelné co možná nejvíc. Ale pokaždé když jsem narazil na něco úžasného, ihned jsem ji zavřel. Mohlo pršet, sněžit, mohly padat kroupy, ale já musel vypadnout ven a všechno strávit. Byl jsem tak naplněný duchem jiné lidské bytosti, až jsem se bál, že puknu. Myslím, že podobnou zkušenost zná každý člověk. Mám pocit, že tato “druhá bytost” je vždycky něco na způsob alter ego.

Nejde pouze o to, že poznáte spřízněnou duši, hlavní je to, že poznáte sebe. Najednou stojíte sami sobě tváří v tvář!

Jaká úžasná chvíle! Tím, že zavřete knihu, pokračujete v aktu tvoření. A tato procedura, tento rituál je stále stejný: komunikace na všech frontách současně. Už žádné bariéry. Jste sami jako nikdy, ale současně jste se světem spjati víc než kdy předtím. Jste do něj začleněni. Najednou je vám jasné, že když Bůh stvořil svět, neopustil ho, aby někde dřepěl v rozjímání - někde v místě zapomnění. Bůh stvořil svět a vstoupil do něj: to je význam tvoření.

KAPITOLA(2)

Z dokonalého štěstí v japonském hnízdečku lásky jsme se těšili jen pár měsíců. Jedenkrát za týden jsem docházel za Maud a dítětem, přinášel výživné, šel s nimi na procházku do parku. Mona měla svou práci v divadle a ze své gáže vydržovala svou macechu a dva urostlé bratry. Zhruba jednou za deset dní jsem jedl ve francouzsko-italské restauraci.

Zpravidla bez Mony, protože ta už musela být tou dobou v divadle. Tu a tam jsem navštívil Ulrica, abych si s ním zahrál tichou partii šachu. Naše setkání končila obvykle diskusí o malířích a jejich stylu. Někdy jsem se prostě jen vydal na procházku po okolí. Často jsem ale zůstával doma a četl si nebo poslouchal gramofon. Mona se vracela okolo půlnoci.

Něco menšího jsme snědli, prohodili pár slov a pak rychle do postele. Ranní vstávání mi činilo stále větší a větší potíže.

Loučení s Monou bylo vždycky srdceryvné. Nakonec to došlo tak daleko, že jsem zůstal doma tři dny v jednom zátahu. To bylo dost dlouho na to, aby bylo myslitelné vrátit se do práce. Tři báječné dny a noci, kdy jsem si dělal přesně to, co se mi líbilo, dobře jsem jedl, dlouho spal a těšil se z každé minuty dne. Cítil jsem se neskonale bohatý, postupně ztrácel jakékoliv ambice vzdorovat světu a stále více jsem toužil oddat se soukromému životu, vypořádat se s minulostí, jít vstříc budoucnosti. Jak bych se za takových okolností mohl vrátit zpět pod karabáč? Kromě toho jsem cítil, že jsem byl ke Clancymu, svému šéfovi, značně nespravedlivý. Kdyby ve mně byl kousek loajálnosti či pocitu sounáležitosti, byl bych mu již dávno řekl, že toho mám po krk.

Věděl jsem, že mě musí neustále bránit a omlouvat před svým šéfem, velectěným panem Twilligerem. Dřív nebo později se mi Spivak, který za mnou neustále slídil, dostane na kobylku.

Poslední dobou trávil hodně času v Brooklynu, přímo na mém území.

Kdepak, představení bylo u konce. Bylo na čase uvést věci na pravou míru.

Čtvrtého dne jsem vstal, jako bych se chystal do práce. Těsně před odchodem jsem se o své pocity podělil s ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 12

Monou. Měla z toho takovou radost, že mě hned začala prosit, ať dám okamžitě výpověď a přijdu domů na oběd. Také mně se zdálo, že čím dříve dám výpověď, tím lépe. Spivakovi jistě nedá velkou práci najít za mne náhradu.

Když jsem dorazil do kanceláře, tísnila se tam opět spousta uchazečů. Hymie stál na svém místě, jako obvykle s uchem přilepeným k telefonu, a horečnatě mačkal knoflíky. Bylo tolik nových míst, že by mu nepomohlo ani kdyby měl k ruce celou armádu spojovatelek. Došel jsem ke svému stolu, sklidil svoje osobní věci, naskládal je do kufříku a kývl na Hymieho, aby přišel blíž.

“Hymie, já tady končím,” řekl jsem. “Vyřiď to za mě Clancymu nebo Spivakovi.”

Hymie na mě pohlédl, jako bych se pomátl na rozumu. Následovala trapná pauza a pak se mě věcně zeptal, jak to chci zařídit se svým posledním platem. “Řekni jim, ať si to nechají,” odvětil jsem.

“Cože?” zařval Hymie. Tentokrát si byl už naprosto jistý, že jsem zešílel.

“Neměl bych to srdce domáhat se platu, když odcházím bez ohlášení, chápeš? Je mi líto, že to hážu všechno na tebe, Hymie, ale mám za to, že ani ty tady dlouho nevydržíš.” Ještě pár slov a pak jsem vypadl. Chvíli jsem postál před velkým oknem, za kterým se to hemžilo uchazeči o místo. Měl jsem to za sebou. Jako chirurgický zákrok. Teď mi připadalo skoro nemožné, že jsem vydržel celých pět let v této nelítostné korporaci. Nyní jsem chápal, jaký pocit musí mít voják, když je konečně propuštěn z armády.

Svobodný! Svobodný! Svobodný!

Místo abych okamžitě zapadl zpět do metra, začal jsem se loudat po Broadwayi, jen abych si dostatečně vychutnal, jaké to je být svým vlastním pánem v tuto ranní hodinu. Moji ubozí spolupracovníci chvátali za svou prací s oním uspěchaným, nervózním výrazem, který jsem tak dobře znal. Někteří z nich dokonce pátrali už tady na chodníku, v bláhové naději, že by se jim již tak časně mohlo podařit prodat pojistku, přijmout nařízení či umístit reklamu. Jak stupidní, idiotská a bezvýznamná se mi nyní jevila tato krysí rasa! Vždycky se mi zdála bláznivá, ale teď mi ještě ke všemu připadala ďábelská.

Kdybych tak potkal Spivaka! Kdyby se mě tak zeptal, co dělám tady na ulici!

Bezcílně jsem se potuloval a kochal se svou čerstvě nabytou svobodou. Působilo mi perverzní rozkoš sledovat otroky vykonávající své nacvičené úkony. Přede mnou se rozprostíral celý život. Za pár měsíců mi bude třiatřicet let - já budu “doopravdy svým vlastním pánem”. Tehdy jsem učinil slavnostní slib, že už nikdy víc nebudu pro nikoho pracovat. Nikdy už nebudu poslouchat něčí nařízení. Práce tohoto světa byla pro jiné typy - já už s tím nechtěl mít nic společného. Já měl talent, který bylo třeba zušlechtit. Buď se ze mne stane spisovatel, nebo ať třeba pojdu hlady.

Po cestě domů jsem se zastavil v hudebninách a koupil kolekci desek - myslím, že to byl Beethovenův kvartet, pokud si dobře vzpomínám. V Brooklynu jsem koupil náruč květin a opletenou láhev s Chianti ze soukromé zásoby jednoho italského přítele. Nový život musí začít dobrým obědem - a hudbou. Bude zapotřebí dobře si žít, abych setřásl všechny stopy, které na mně zanechaly dny, týdny, měsíce a roky promarněné na kosmokokickém kolotoči. Nemít absolutně nic na práci, celé dny se jen tak poflakovat, to budou přece boží časy!

Byl nádherný měsíc září. Listí žloutlo a padalo a všude v ovzduší byl cítit kouř. Bylo teplo i zima zároveň. Člověk se stále ještě mohl jít vykoupat. Najednou bylo tolik věcí, které bych rád dělal, že jsem div nevyskočil z kůže. Nejdřív ze všeho musím někde sehnat klavír a začít znova hrát. Možná bych dokonce zkusil malovat. Nechal jsem svou mysl létat podle libosti. Najednou se zasekla na milovaném obrázku. Kolo! Jak by to bylo skvělé, kdybych zase měl své staré závodní kolo! Byly tomu teprve dva roky, co jsem ho prodal svému bratranci ze sousedství. Možná by mi ho prodal zpět. Byl to speciální model, který jsem dostal od jednoho německého cyklisty na konci šestidenního závodu. Made in Chemnitz, Bohemia. Ach, jak to bylo dávno, co jsem si to svištěl po Coney Islandu. Podzimní dny! Jako stvořené pro cyklistiku.

Modlil jsem se, aby můj pitomý bratranec nevyměnil sedlo. Bylo to Brooksovo sedlo, dobře prosednuté. (A ty šňůrky, kterými se přitahovaly klipsny na pedálech! - Doufal jsem, že je neodstranil.) Vybavil jsem si pocit, jaký jsem zakoušel, kdykoliv špičky mých bot zapadly do klipsen, a opět jsem tak prožil jednu z nejbáječnějších chvil. Takhle si to hasit po pěšině, alejí stromů, která vychází z Prospect Parku a vede na Coney Island.

Rytmus těla je sladěn s rytmem stroje. Mozek zcela vyprázdněný.

Jediné, co zůstalo, je pocit svištění prostorem, rychle či pomalu, podle rozkazů chronometru ve mně. Krajina po obou stranách odpadává jako listy trhacího kalendáře. Žádné myšlenky, žadné přebytečné vjemy. Pouze nekonečný okamžik letu prostorem, zajedno se strojem… Ano, zase začnu jezdit - každé ráno. Jen tak pro rozproudění krve. Vyjížďka na Coney Island a zpět.

Vysprchovat se a pořádně se vydrbat ručníkem, dát si řádnou snídani a pak do práce. U svého psacího stolu, pochopitelně. Tedy vlastně žádná práce, ale hra. Celý život přede mnou a nic na práci kromě psaní. Jak báječné! Zdálo se mi, že jediné, co je třeba udělat, je usednout ke stolu, založit pásku a nechat to ze sebe plynout. Jsem-li schopen napsat dvacet třicet stránek na jeden zátah, dokážu zcela jistě napsat stejně snadno i knihy.

Každý ve mně poznal spisovatele: nyní už bylo jen na mně, zdali to uskutečním.

Když jsem si to hrnul vstupní bránou, zahlédl jsem Monu, jak uvnitř poletuje ve svém kimonu. Velké okno s kamennou římsou bylo otevřeno. Vyhoupl jsem se na zídku a oknem vlezl dovnitř.

“Tak, a je to!” zvolal jsem a předal jí květiny, víno a hudbu.

“Dnes začíná náš nový život. Sice nevím, z čeho teď budeme žít, ale budeme žít. Je psací stroj v pořádku? Máš jídlo k obědu? Mám pozvat Ulrica? Překypuju nadšením. Dnes bych mohl projít božím soudem a vyjít ven v extázi. Nech mě, ať se posadím a prohlédnu si tě. No tak, ještě chvíli tu choď, jako před chvílí. Chci poznat, jaké to je, jen tak sedět a nic nedělat.”

Na chvíli jsem se odmlčel, abych dal Moně šanci se z toho vzpamatovat. Pak jsem to ze sebe chrlil dál: “Nebyla sis jistá, že to zvládnu, že? Nikdy bych to nedokázal, nebýt tebe. Víš, je to snadné chodit každý den do ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 13

práce. Těžké je zůstat nezávislý. Myslel jsem na všechny věci pod sluncem, které bych rád dělal - nyní, když jsem volný. Já chci dělat věci. Mám dojem, že jsem celých těch pět let jen tak stál na místě.”

Mona se začala tiše smát. “Dělat věci?” opakovala. “Proč? Vždyť ty jsi ten nejčinorodější člověk. Ne, drahý Vale, to, co potřebuješ, je nedělat nic. Nechci, abys třeba jen pomyslel na psaní… Ne, dokud si pořádně neodpočineš. A nelámej si hlavu s tím, jak vyjdem. Nech to na mně. Když jsem se dokázala postarat o svou zahálčivou rodinu, dokážu se zcela jistě postarat i o nás dva. Každopádně teď na takové věci nemysli.”

“V Palace dávají skvělý kus,” dodala za okamžik. “Je tady Roy Barnes. To je jeden z tvých favoritů, ne? A taky je tam ten komik ze šantánu - zapomněla jsem jeho jméno. To byl jen takový návrh.”

Posadil jsem se jako omámený. Kloubouk stále ještě na hlavě, nohy natažené před sebe. Bylo to všechno příliš krásné, než aby to mohla být pravda. Cítil jsem se jako král Šalamoun. Vlastně ještě lépe než král Šalamoun, protože já byl zproštěn veškeré zodpovědnosti. Jistě, šel bych do divadla. Co je lepšího v takový líný den než divadlo? Později zavolám Ulricovi a zeptám se ho, jestli s námi chce povečeřet. O tak významný den, jako je tento, je třeba se podělit s dobrým přítelem. (Věděl jsem, co na to Ulric řekne: “Myslíš, že to bude lepší…? Oh, co to k čertu plácám? Ty víš nejlíp…” a tak dále.) Čekal jsem od Ulrica cokoliv. Jeho pochybnosti, jeho opatrnictví mi budou občerstvením. Byl jsem si téměř jistý, že než se večer nachýlí, řekne: “Možná do toho taky praštím!” Nebude to samozřejmě myslet vážně, ale bude si s tou myšlenkou hrát, bude s ní flirtovat, jen aby mně zalichotil. Aby dal najevo, že když on, Ulric, člověk, který by se jakživ nepustil svého živobytí, mohl na něco takového vůbec pomyslet, pak někdo jako jeho přítel Henry Val Miller to prostě udělat musel. Protože kdyby to neudělal, rovnalo by se to sebevraždě.

“Myslíš, že bychom si mohli dovolit koupit nazpět můj bicykl?” zeptal jsem se z čista jasna.

“Jistě, to se rozumí samo sebou, Vale,” odvětila bez zaváhání.

“Ty nemáš pocit, že to je bůhvíco, že? Ale já přímo umírám touhou zase jezdit. Nechal jsem toho těsně předtím, než jsem tě poznal.”

Měla za to, že se jedná o tu nejpřirozenější potřebu na světě.

Ale současně se tomu musela smát. “Ty jsi pořád ještě kluk, že?” neodpustila si.

“To jsem! Ale je tak na mě mnohem lepší pohled než na zombie, nebo ne?”

Po několika vteřinách jsem pokračoval: “A víš co? Je tu ještě jedna věc, na kterou jsem dnes ráno myslel…”

“Co je to?”

“Klavír. Rád bych si pořídil klavír a začal zase hrát.”

“To by bylo skvělé,” řekla. “Jsem si jistá, že dokážeme nějaký levně pronajmout - a samozřejmě dobrý. Budeš taky brát hodiny?”

“Ne, to ne. Chci se tím jen bavit. Toť vše.”

“Možná bys mohl naučit hrát mě.”

“Jistě! Jestli se to opravdu naučit chceš.”

“To se vždycky hodí, zvlášť v divadle.”

“Není nic snazšího. Teď jen sehnat ten klavír.”

Najednou jsem se postavil a rozesmál se na celé kolo: “A co ty budeš mít z našeho nového života?”

“Ty víš, co bych si přála.”

“Ne, nevím, co?”

Přistoupila ke mně a objala mě pažemi okolo krku. “Jediné, co chci, je, aby se z tebe stal spisovatel. Velký spisovatel.”

“A to je všechno, co chceš?”

“Ano, Vale, všechno. Věř mi.”

“A co divadlo? Copak se nechceš stát velkou herečkou?”

“Ne, Vale. Já vím, že na to nemám. Nejsem dostatečně ambiciózní. Začala jsem s divadlem, protože jsem měla dojem, že tě to potěší. Ale doopravdy mi nezáleží na tom, co dělám - dokud ty jsi šťastný.”

“Když ale takto uvažuješ, tak nemůžeš být dobrou herečkou,” namítl jsem. “Opravdu, ty musíš myslet také na sebe.

Musíš dělat to, co tě doopravdy baví, bez ohledu na to, co dělám já. Myslel jsem, že jsi blázen do divadla.”

“Já jsem blázen pouze do jednoho - do tebe.”

“Teď hraješ,” řekl jsem.

“Kéž bych, bylo by to snazší.”

Lehce jsem ji ťuknul do brady. “Dobrá,” zamumlal jsem. “Teď jsi mě teda dostala. Uvidíme, jak se ti to bude líbit ode dneška za měsíc. Možná mě budeš mít plné zuby ještě dřív.”

“Ne,” odporovala. “Modlila jsem se za tento okamžik od první chvíle, kdy jsem tě poznala. Žárlím na tebe, víš o tom?

Chci sledovat každý tvůj pohyb.” Přistoupila až těsně ke mně a poklepala mi na čelo. “Někdy si přeju, abych se mohla dostat sem a vidět, na co myslíš. Někdy mi připadáš, že jsi duchem zcela někde jinde. Zvlášť tehdy, když mlčíš. Budu žárlit i na tvé psaní - protože mi bude jasné, že v té době na mě nebudeš myslet.”

“Já už toho mám dost,” zvolal jsem se smíchem. “Poslyš, co to tu děláme? K čemu to všechno je? Den nám zatím uniká. Dnes je den, kdy se nebudeme snažit věštit budoucnost. Dnes budeme oslavovat… Kde je to židovské lahůdkářství, o kterém jsi mi povídala? Myslím, že půjdu a koupím černý chleba, trochu oliv a sýra, kus uzeného, kousek jesetera, pokud ho budou mít - a co ještě? Máme tady skvělé víno, které jsem koupil - k tomu je zapotřebí výborné jídlo. Vezmu taky pár zákusků - co takhle jablečný štrůdl? Hele, máš nějaké peníze? Já už svoje utratil.

Pět babek? Skvělé. Doufal jsem, že budeš mít víc. No, o tom budeme přemýšlet zítra, ano? …kde a jak sehnat prachy.”

Zakryla mi ústa dlaní: “Prosím, Vale, nemluv o tom. Ani v žertu ne. Ty nemusíš myslet na peníze… už nikdy, rozumíš?”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 14

Existuje bizarní kniha od amerického anarchisty Benjamina R.Tuckera s názvem NAMÍSTO KNIHY, JEJÍŽ AUTOR

BYL PŘÍLIŠ ZANEPRÁZDNĚN, NEŽ ABY NĚJAKOU NAPSAL. Tento titul přesně vystihuje mou novou situaci. Moje náhle uvolněná tvořivá energie vybuchla do všech stran. A tak místo toho, abych sedl a psal knihu, napsal jsem báseň v próze o brooklynském dvorku. Natolik jsem se zamiloval do myšlenky být spisovatelem, že jsem už téměř nebyl schopen psát. Byl jsem nabitý neuvěřitelným množstvím fyzické energie. Pořád jsem jen mařil čas přípravami. Připadalo mi nemožné v klidu se posadit a nechat to plynout. Příliš to ve mně tančilo. Chtěl jsem popsat svět, který znám, a zároveň být jeho součástí. Nikdy předtím mi nepřišlo na mysl, že pravidelnou a vytrvalou každodenní tříhodinovou prací mohu napsat dosud nejtlustší knihu, jakou si kdo dokáže představit. Věřil jsem tomu, že když se člověk posadí k psaní, měl by zůstat k židli přilepený třeba osm i více hodin. Měl by psát a psát, dokud nepadne vyčerpáním.

Představoval jsem si, že právě tak spisovatelé plní svůj úkol. Kdybych jen tenkrát znal program, který ve svých knihách popisuje Cendrars! Dvě hodiny denně, těsně před svítáním, a zbytek dne si užívat. Jaké bohatství knih jsi dal světu, Cendrarsi! A všechno jen tak na okraj. Prostým zavedením jednoduché procedury - dvě až tři hodiny denně, každý den života - Rémy de Gourmont ukázal, zdůrazňuje Cendrars , že je možné, aby člověk přečetl skutečně vše, co ve světové literatuře za něco stojí.

Ale já neměl žádný řád, žádnou disciplínu, žádný stanovený cíl.

Byl jsem zcela v zajetí svých impulsů, svých choutek, svých tužeb. Můj hlad po životě spisovatele byl tak velký, že jsem přehlédl ohromnou zásobárnu materiálu, který jsem celá ta léta předtím shromažďoval. Cítil jsem potřebu psát o dnešku, o tom, co se mi děje přímo za dveřmi. Něco čerstvého, o to mi šlo. Tato touha byla tak naléhavá, protože ať jsem si to uvědomoval nebo ne, veškerý materiál, který jsem do sebe napumpoval, byl za léta zoufalství, pochybností a frustrace rozcupován na kousky. Všechno již bylo vepsáno v mé hlavě. K tomu je třeba připočíst, že jsem se cítil jako boxer či zápasník, který nastupuje k svému velkému zápasu. Nejdřív jsem tedy potřeboval rozcvičku. Moje první snahy, ony fantazie a fantasmagorie, básně v próze a zběsilé úlety, byly tudíž jakýmsi posledním dolaďováním nástroje před koncertem.

Uspokojovaly můj chtíč (který byl ohromný) zapálit římské svíčky, prskavky, rachejtle a petardy. Ten největší úder jsem si šetřil na noc čtvrtého července. Nyní bylo ráno. Dlouhé, líné ráno prázdnin, které měly trvat věčně. Byl jsem vyvolený, abych obsadil vybrané místo v ráji. To bylo jasné a definitivní. Mohl jsem si tedy dovolit dát si na čas. Mohl jsem prohýřit nekonečné hodiny, kdy budu stále ještě součástí světa a jeho nesmyslného koloběhu. Jak jednou dosednu na nebeské křeslo, přidám se ke sboru andělů, k serafínskému chóru, který pěje hymnus radosti a nikdy neutichá.

Jestliže jsem dřív četl tvář světa očima spisovatele, nyní jsem četl znova od začátku s ještě větší intenzitou. Nic nebylo natolik malicherné, aby to uniklo mé pozornosti. Kdykoliv jsem se vydal na procházku - a já si stále hledal záminky, abych se mohl projít, abych mohl “bádat” - bylo to s úmyslem transformovat sebe sama v jedno veliké oko.

Kdykoliv jsem takto pohlédl na všední, obyčejnou věc, pokaždé jsem ustrnul. Jakmile člověk zaměří veškerou svou pozornost na určitou maličkost - byť by se jednalo o pouhé stéblo trávy - stane se z ní záhadný, úžasný svět sám o sobě. Téměř “nepoznatelný” svět. Spisovatel číhá v záloze na tyto jedinečné okamžiky. Vrhá se na tato drobná zrnka nicoty jako šelma na svou kořist. Jsou to chvíle plného probuzení. Chvíle sjednocení a pohlcení, které si nikdy nelze vynutit. Někdy se člověk dopustí chyby a zhřeší tím, že se pokusí takový okamžik zastavit, uchovat, postihnout ho slovy. Trvalo mi léta, než jsem pochopil, proč se mi tyto prchavé okamžiky nadšení a uvolnění nikdy nepodařilo popsat, přestože jsem tomu věnoval vyčerpávající úsilí. Nikdy mne ani ve snu nenapadlo, že to byl konec sám o sobě.

Že prožitím okamžiku čiré blaženosti všechno končí a dál není nic.

Honil jsem se za nejednou fatou morgánou. Vždycky jsem se snažil přesáhnout sám sebe. Čím častěji jsem se dotýkal reality, tím tvrději jsem vždy dopadl zpět do světa iluzí, což je skutečné jméno každodenního života. “Zážitky! Více zážitků!” žadonil jsem.

V horečnaté snaze dobrat se nějakého řádu, nějakého stálého pracovního programu, jsem chvílemi tiše usedal a trávil dlouhé, předlouhé hodiny zpracováváním plánu práce. Plány, nad kterými se potí architekti či inženýři, nebyly nikdy mým cílem. Vždycky jsem si však dokázal představit své sny v kosmogonickém vzorci.

Přestože jsem nikdy nebyl schopen formulovat zápletku, pokaždé jsem dokázal balancovat a vážit protichůdné síly, postavy, situace, události a rozprostřít je po nebeském konceptu. Vždycky tam byla spousta mezer a mně bylo jasné, že to nemá konec. Pouze světy ve světech ad infinitum, a kdekoliv z toho kdokoliv vypadl, vytvořil svět, svět konečný, totální, kompletní.

Jako dobře trénovaný atlet jsem byl ve formě a z formy současně.

Byl jsem si jistý konečným výsledkem, ale přitom nervózní, nepokojný, netrpělivý, podrážděný. A tak poté, co jsem odpálil několik dělbuchů, jsem začal uvažovat v intencích lehkého dělostřelectva. Začal jsem šikovat své jednotky. Ze všeho nejdřív, uvažoval jsem, musí být můj hlas slyšet, aby to mělo smysl. Musím najít nějaké odbytiště pro svou práci - noviny, časopisy, almanachy či oběžníky. Někde něco. Jaký byl můj akční rádius? Jaká palebná síla? Přestože jsem nepatřil k těm, kdo nudí své přátele soukromým předčítáním, tu a tam jsem se z čirého nadšení dopustil podobných prohřešků. Tyto poklesky byly sice ojedinělé, avšak měly na mě povzbuzující vliv. Všiml jsem si, že jen zřídkakdy se dal některý z mých přátel strhnout mým úsilím.

Tato nevyslovená kritika, kterou mně moji přátelé dávali najevo, pro mě měla větší cenu než vyumělkované, jízlivé útoky placených kritiků. Skutečnost, že mí přátelé se nekáceli smíchy ve správném okamžiku, že mi nadšeně neaplaudovali, když jsem skončil, měla větší sílu než vodopád slov. Někdy, abych uchlácholil svou pýchu, jsem si říkal, že jsou předpojatí či příliš rezervovaní. Ale to se nestávalo často. Nejcitlivější jsem byl na Ulricovy reakce.

Bylo ode mne bláhové, že jsem tolik dal na jeho poznámky, když náš vkus (v literatuře) byl diametrálně odlišný.

Jenomže Ulric mi byl velice blízký. Byl to jediný přítel, kterému jsem se cítil zavázán dokázat své schopnosti. Ulricovi ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 15

také nebylo snadné se zavděčit. Nejvíc ze všeho se mu líbily právě ty moje petardy, jak jsem jim říkal - neobvyklá slova, křiklavá přirovnání, jemné výšivky, nesmyslné šarády. Často mi na konci večírku děkoval za zásobu nových slov, kterou jsem obohatil jeho slovní zásobu.

Někdy strávil celý další večer tím, že hledal tato bizarní slova ve slovníku. Některá nikdy nenašel - protože jsem si je vymyslel.

Ale abychom se vrátili zpět k velkému plánu… Jelikož jsem byl přesvědčen, že jsem schopen psát o čemkoliv pod sluncem, a to zajímavě, zdálo se mi navýsost přirozené, že jsem si pořídil soupis témat, která mi připadala zajímavá, a předložil jej redaktorům časopisů, zda by si něco nevybrali. To obnášelo sepsání desítek a desítek dopisů. Byly to dlouhé, obsažné dopisy.

Také to znamenalo udržovat si kartotéku a seznámit se s idiotskými předpisy jednotlivých redakcí. Rovněž docházelo ke sporům, hádkám, zbytečným pochůzkám. Vztekal jsem se, zoufal si, spílal, chytal se za hlavu. A těch peněz za poštovní známky! Po týdnech úpění a skřípění zubů konečně dorazil dopis od redaktora, ve kterém mi dotyčný oznamoval, že je ochoten přečíst si můj článek, pokud a pokud a jestli a ale. Nenechal jsem se znechutit těmi jestli a ale a vždycky jsem takový dopis pochopil jako jasnou objednávku. Paráda! Takže jsem dostal požehnání napsat něco o Coney Islandu v zimě. Pokud se jim to zalíbí, objeví se to v tisku, moje jméno bude natištěno hezky nad tím a já to budu moci ukázat přátelům, nosit s sebou, v noci si to dávat pod polštář, hrdě si to znova a znova číst, protože když vám něco otisknou poprvé, jste radostí bez sebe. Konečně jste dokázali světu, že umíte psát. A je třeba se světu předvést aspoň jedenkrát za život, protože jinak se z toho zblázníte.

Tak tedy jednoho zimního dne směr Coney Island. Sám, pochopitelně. Nemělo by smysl s sebou vláčet nějakého triviálně smýšlejícího přítele, a nechat se tak rušit ve svých pozorováních. V kapse nový zápisník a tužku.

Na Coney Island je to v zimě dlouhá, únavná cesta. Zdá se, že stejným směrem se touto dobou ubírají pouze rekonvalescenti a invalidé. Mám pocit, jako bych sám byl poněkud poblázněný. Kdo chce slyšet o liduprázdném Coney Islandu. Když mě to téma napadlo, musel jsem být v hezky vrtošivé náladě, takže jsem uvěřil, že nic nemůže být víc inspirující než obraz bezútěšnosti.

Bezútěšnost ale není to pravé slovo. Šoural jsem se po chodníku, ledový vítr mi hvízdal kolem uší, všechno zavřeno a zabedněno, a najednou mi svitlo, že jsem si nemohl vybrat obtížnější téma.

Nebylo tam zhola nic, čeho se zachytit, kromě ticha. Vidím to lépe Ulricovýma očima než svýma vlastníma. Ilustrátor by si to tu mohl náramně užít. Bláznivá, omšelá stavení, hromady všelijaké veteše, nehybné, prázdné ruské kolo, tichá horská dráha rezavějící pod mdlým sluncem. Jen abych se ujistil, že tu jsem pracovně, načmárám do zápisníku pár poznámek o ponurém vzhledu opuštěných kolotočů, o zívající držce George C. Tilyoua a tak dále… Chtělo by to horký párek a kouřící šálek kávy. Našel jsem malý stánek na konci ulice. Kousek dál je zase v provozu střelnice. Žádní zákazníci v dohledu. Majitel střílí po hliněných holubech sám. Možná kvůli cviku, říkám si. Kolem se motá opilý námořník. Po několika krocích se krčí a začíná zvracet. (K tomu netřeba žádných poznámek.) Jdu dál k pobřeží a dívám se na racky.

Dívám se na racky a vidím Rusko. Představuji si Tolstého, jak sedí na lavičce a spravuje boty. Jak se jmenoval ten jeho zapadákov? Jasna Poljana? Ne, Jasnaja Poljana. No, ehm, o čem to vlastně dumám? Budíčéék! Sebral jsem se a vykročil vstříc ledové vichřici. Všude kolem se válí naplavené dřevo. Fantastické tvary.

(Tolik historek o dopisech v láhvi.) Kéž by mě bylo napadlo pozvat MacGregora, ať jde se mnou! Jeho idiotské, pseudoseriózní bonmoty mě někdy dokázaly perverzním způsobem inspirovat. Jak by se nasmál, kdyby mě tu viděl rázovat po nábřeží a hledat materiál! “No tak nakonec pracuješ,” jako bych ho slyšel. “No, to už je něco. Ale jak tě mohlo napadnout takové pitomé téma? Muselo ti přece být už dopředu jasné, že to nikoho nebude zajímat.

Patrně jsi jen zatoužil trošku se provětrat. Teď máš dobrou záminku, že? Bože, Henry, ty jsi pořád stejný - pošuk, totální pošuk.”

Když jsem nasedl na vlak domů, všiml jsem si, že jsem si udělal pouze tři řádky poznámek. Neměl jsem nejmenší ponětí, o čem začnu psát, až sednu ke stroji. V hlavě jsem měl prázdno. Mrazivé prázdno. Posadil jsem se a civěl z okna.

Neosvítil mě ani záchvěv myšlenky. Dokonce i krajina kolem je jen umrzlé prázdno. Celý svět je uvězněný pod sněhem a ledem. Umlčený, bezmocný. Ještě nikdy jsem neprožil tak pustý, prázdný, skličující, tísnivý, bezútěšný den.

Tu noc jsem uléhal do postele poněkud pokořený a ponížený.

Pokořený dvojnásob, protože jsem před usnutím ještě sáhl po knize Thomase Manna (ve které je příběh Tonia Krügera) a byl jsem ohromen kvalitou jeho vypravěčského stylu. K svému úžasu jsem se však na druhý den ráno probudil plný elánu. Místo abych se vydal na svou obvyklou ranní procházku - “kvůli rozproudění krve” - usedl jsem hned po snídani k psacímu stroji. Okolo poledne jsem byl se svou povídkou o Coney Islandu v zimě hotov. Nedalo to vůbec žádnou práci. Proč? Protože místo toho, abych se s ní pachtil, jsem si šel lehnout - po totální porážce svého ega, certes. Byla to lekce o marnosti boje. Udělej, co je v tvých silách, a zbytek nech na Prozřetelnosti! Možná to bylo titěrné vítězství, ale o to slavnější.

Článek pochopitelně nikdo nepřijal. (Nikdy nikdo nic nepřijal.) Kroužil jsem z redakce do redakce. A nejen to. Týden co týden jsem jej přepisoval a znova jím obesílal kdekoho. A vždycky se mi vracel se stereotypní zamítavou odpovědí.

Nic mě však nezlomilo a já, stále “čilý a v plné síle”, začal pevně dodržovat svůj program. Můj program byl totiž na světě. Na velké plachtě balicího papíru, přišpendlený na zdi. Vedle něj byla další plachta, na kterou jsem si vypisoval exotická slova, která jsem se snažil zařadit do svého slovníku. Problém byl v tom, jak tato slova zařadit do textu, aniž by z něho trčela jako bolavé palce.

Často jsem si je dopředu zkoušel v dopisech přátelům. Psaní dopisů pro mě znamenalo totéž, co stínový box pro rohovníka. Ale jen si zkuste představit boxera, který stráví tolik času soubojem s vlastním stínem, že když přijde utkání se sparingpartnerem, není v něm už dostatek bojovnosti! Dokázal jsem strávit dvě nebo tři hodiny psaním povídky či ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 16

článku a pak dalších šest či sedm tím, že jsem se je snažil vysvětlit nějakému příteli v dopise.

Skutečné úsilí bylo v dopise a možná to bylo tak lepší. Aspoň mi to tak nyní připadá. Tím byla totiž zachována rychlost a přirozenost mého pravého hlasu. V těch raných dobách jsem byl příliš nesmělý na to, abych používal svůj skutečný hlas. Byl jsem literát skrz naskrz. Užíval jsem všech nástrojů, které jsem kde objevil, zaměstnal každý kousek paměti, osvojil si tisíce různých pozic a stále jsem si pletl zvládnutí techniky s tvorbou.

Zkušenosti a technika - to byly dvě ostruhy, díky kterým jsem se vezl. Abych však dosáhl triumfu ve světě zkušeností, jak jsem tomu říkal, musel bych prožít nejméně sto životů. Abych si osvojil tu pravou, dokonalou techniku, musel bych žít nejméně do sta let a ani o den méně.

Někteří z mých čestnějších přátel, často brutálně upřímní, mě občas upozornili na to, že když s nimi mluvím, jsem sám sebou, zatímco když píšu, tak se mi to nedaří. “Proč prostě nepíšeš, tak jak mluvíš?” říkávali. Zpočátku mi ten nápad přišel absurdní.

Jednak jsem sám sebe nikdy nepokládal za valného řečníka, což oni vyvraceli, a pak mi mnou napsané slovo připadalo mnohem výmluvnější než slovo vyslovené. Když mluvíte, nemůžete se zastavit, abyste dali větě ten správný tvar, abyste nalezli to správné slovo, a nemůžete se vrátit a nějaké slovo, větu či celý odstavec vypustit. Přišlo mi to od nich skoro jako urážka, když se mi snažili namluvit, že se lépe vyjadřuji bez přemýšlení než s přemýšlením. Byl to sice jedovatý nápad, nicméně přinesl své ovoce. Tu a tam, poté, co jsem své přátele zpil do němoty svými výlevy, jsem se odplížil domů a vystoupení si zopakoval. Slova splývala z mých rtů v dokonalém řádu a s neochvějnou sdělností.

Nešlo jen o plynulost, formu, pointu a rozuzlení, ale byl zde také rytmus, síla, zvučnost, aura a kouzlo celého projevu.

Jestliže jsem zaváhal nebo se zajíkl, pokračoval jsem dál jakoby nic. Později jsem se vrátil zpět po vlastních stopách, vymazal nevhodně zvolené slovo, vypustil nepřípadnou frázi, zdůraznil význam jímavé kadence opakováním, narážkou, implikací, výhybkou a závorkami. Bylo to jako žonglování: slova byla živá jako míčky.

Dala se zahodit, přimět k poslušnosti, vyměnit za jiné míčky a tak dále. Nebo jako psát na neviditelnou tabuli. Člověk slova slyšel, místo aby je viděl. Nezmizela, protože se nikdy doopravdy neobjevila. Když je člověk slyšel, zůstal v něm dokonce ještě větší pocit uznání, či spíše spoluúčasti, jako když vidíte nějaký vynikající žonglérský výkon. Paměť ucha je zrovna tak spolehlivá jako paměť oka. Člověk možná není schopen dlouhý projev reprodukovat třeba pouhé tři minuty po jeho vyslechnutí, ale dokáže odhalit falešnou notu, špatně položený důraz.

Často jsem si říkal, když jsem četl o večírcích s Mallarméem, Joycem či Maxem Jacobem, jak by asi dopadlo srovnání s našimi diskuzemi. Nikoho z mých společníků z těch dob nikdy ani ve snu nenapadlo, že by se mohli stát postavou ve světě umění. Milovali debaty o umění, ale nikdy je nenapadlo, že by se i oni mohli stát umělci. Většinou se jednalo o techniky, architekty, lékaře, chemiky, učitele, právníky. Měli však intelekt a měli nadšení a všichni byli tak upřímní, tak dychtiví, až jsem si někdy říkal, zda by hudba, kterou jsme produkovali, nemohla soupeřit s komorní hudbou z posvátných příbytků mistrů. Rozhodně na našich seancích nebylo nikdy nic pompézního nebo strojeného. Každý si mluvil, jak mu zobák narostl, ostatní ho stejně volně kritizovali, a nikdo si nelámal hlavu s tím, zda by se to, co právě řekl, líbilo “mistrovi”.

Nebyl mezi námi žádný mistr. Byli jsme si rovni a mohli jsme být vznešení nebo pitomí, jak se nám zachtělo. Spojoval nás společný hlad po věcech, o které jsme se cítili ochuzeni. Nezmírali jsme žádnou palčivou touhou spasit svět. Chtěli jsme jen obohatit sami sebe, toť vše. V Evropě mají takové sešlosti často politické, kulturní či estetické pozadí. Členové skupin předvádějí svá, dalo by se říct, cvičení, jejichž cílem je později zasít kvas mezi masy. My jsme nikdy nemysleli na masy - byli jsme příliš jejich součástí. Bavili jsme se o hudbě, malířství a literatuře prostě proto, že je-li někdo aspoň trochu inteligentní a citlivý, musí nakonec chtě nechtě skončit ve světě umění. Nescházeli jsme se proto, abychom se bavili o všech těch umělcích. Prostě na to přišla řeč.

Já byl patrně jediným z celé skupiny, kdo se bral vážně. Právě proto se ze mě občas stával nevrlý idiot. Já tajně doufal, že spasím svět. V skrytu duše jsem byl agitátorem. Právě to byl ten nepatrný rozdíl mezi mnou a zbytkem osazenstva, díky kterému byla naše setkání tak bouřlivá. V každé větě, kterou jsem pronesl, byla porce upřímnosti a porce pravdy navíc. Já nehrál kriket.

Rozdmýchával jsem je proto, abych si naložil dávku uhlí do hlavy.

Nikdo se mnou nikdy zcela nesouhlasil. Bez ohledu na to, do jakých slov jsem balil své myšlenky, vždycky chápali mé řeči jako přitažené za vlasy. Často přiznávali, že je prostě jen bavilo mě poslouchat. “Jo,” říkal jsem na to, “ale nikdy nedáváte pozor, co vlastně říkám.” To pokaždé vyvolalo rozepři. Pak někdo prohlásil: “Chceš říct, že s tebou ne vždycky souhlasíme.” Ještě víc mumlání. “Hovno!” zněla moje odpověď. “Neočekávám, že se mnou budete souhlasit vždy… ale chci, abyste přemýšleli… abyste mysleli samostatně.” Slyšte! Slyšte! “Hele,”

pokračoval jsem, připravený k dlouhé tirádě. “Hele… Jen do toho,” povzbudil mě kdosi. “Do toho. Nandej nám to.

Rozbal to na nás.” A nato jsem se posadil - tichý, zatrpklý, zjevně vyvedený z konceptu. “Ale no tak, Henry, neber si to tak. Hele, dej si ještě panáka. No tak, řekni, co máš na srdci.” Přestože jsem vždycky věděl, co ode mě očekávají, nakonec jsem jim vyhověl. Doufal jsem totiž, že nějakým neobyčejným úsilím změním jejich postoj. Zjihnul jsem a pak jsem na ně vypálil skutečnou salvu. Čím jsem byl zoufalejší a horlivější, tím víc se bavili. Jakmile jsem pochopil, že hra je u konce, začal jsem šaškovat. Plácal jsem o všem, co mi v té chvíli vířilo hlavou. Čím to bylo absurdnější a fantastičtější, tím lépe. Královsky jsem jim nadával, ale nikdo z nich se neurazil.

Bylo to jako souboj s duchy. Zase jen stínové boxování…

(Pochybuji samozřejmě, že by se něco takového kdy odehrávalo na Rue de Rome či Rue Ravignan.) Držel jsem se svého plánu, a tak jsem byl najednou zaneprázdněnější než ten nejsnaživější manažer ve světě průmyslu.

Některé z článků, které jsem se rozhodl napsat, vyžadovaly úctyhodnou badatelskou činnost. To mě nijak nezatěžovalo, neboť jsem vždycky rád chodil do knihovny a pátral po knihách, které nebyly snadno k mání. Kolik nádherných dní a večerů jsem strávil v knihovně na 42. ulici, vysedávající u dlouhého stolu jako jeden z tisíců v hlavní ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 17

čítárně. Už samotné stoly mě vzrušovaly.

Vždycky jsem toužil vlastnit stůl neobyčejných rozměrů, stůl tak veliký, že by se na něm dalo nejen spát, ale také tancovat, a dokonce i jezdit na kolečkových bruslích. (Svého času žil jeden spisovatel, který psal u takového stolu.

Nechal ho umístit uprostřed velké, jinak nezařízené místnosti - což je také můj ideál pracovního prostředí. Jmenoval se Andrejev, a netřeba snad dodávat, že patřil k mým oblíbencům.)

Ano, člověk měl z toho dobrý pocit, když mohl pracovat mezi tolika usilovnými studenty, v místnosti velké jako katedrála, pod klenutým stropem, který jako by byl imitací samotných nebes.

Opouštěl jsem knihovnu vždycky poněkud v mrákotách, často naplněn posvátným pocitem. Byl pro mě pokaždé šok zase se vnořit do davu na Páté Avenue a 42. ulici. Mezi tímto hlučícím mraveništěm a posvátným tichem knih nebyla žádná spojitost. Často když jsem čekal, až mi vyhledají a přinesou požadovanou knihu, jsem procházel uličkami podél regálů s katalogy. Stačilo mi se těchto knih jen dotknout, aby se má mysl vydala na několikadenní pouť.

Někdy jsem se posadil a meditoval, přičemž jsem přemýšlel o tom, jakou otázku bych měl předložit géniovi, který ovládal ducha této rozsáhlé instituce, aby ji nedokázal zodpovědět. Myslím, že nebylo tématu pod sluncem, o kterém by něco nebylo napsáno a uloženo do archivu. Můj nezdolný apetit mě táhl na jednu stranu, můj strach, abych se nestal knihomolem, na druhou.

Bylo taky příjemné udělat si výlet do Long Island City, do té nejodpudivější díry, kde se člověk mohl z první ruky dovědět, jak se vyrábí žvýkačka. Tady byl svět čirého šílenství - obvykle se tomu říká efektivnost. V místnosti plné dusivého prachu s protivným sladkým zápachem zařezávaly stovky imbecilních holek jako včeličky - balily proužky gumy do papírků. Jejich jemné prstíky, jak mi bylo řečeno, pracovaly přesněji a rychleji než jakýkoliv dosud vynalezený stroj. Prošel jsem fabrikou, obrovskou fabrikou, s doprovodem a každá nová hala mi skýtala obraz jiné části pekla.

Teprve když jsem se jen tak do větru zeptal na chicle, zapotovou šťávu, která je základem pro výrobu žvýkačky, dostal jsem se do skutečně zajímavé oblasti svého bádání.

Chicleros, jak se jim říká - chlapi, kteří se pachtí v bažinatých pralesích Yucatanu, jsou fascinujícím druhem lidí.

Strávil jsem v knihovně celé týdny četbou o jejich zvycích a mravech. Začali mě tak zajímat, že jsem málem zapomněl na žvýkačku. A rozumí se samo sebou, že ze světa Chicleros byl už jen krůček do světa mytických Mayů a od nich k úžasným knihám o ztracené Atlantidě, zmizelém kontinentu Mu, o kanálech, které se táhnou z jednoho konce Jižní Ameriky na druhý, městech, která byla vyzdvižena o kilometry vzhůru při vrásnění And, o námořní dopravě mezi Velikonočními ostrovy a západní výspou Jižní Ameriky, analogiích a příbuznostech mezi kulturou amerických Indiánů a kulturou Blízkého východu, o tajemstvích aztécké abecedy a tak dále a tak dále, až jsem nějakou nevyzpytatelnou oklikou dospěl v srdci polynéského soustroví k Paulu Gauguinovi a odešel domů s Noa Noa pod paží. A od životopisu Gauguinova, který jsem přečetl jedním dechem, jsem se dostal k životopisu Vincenta van Gogha již zcela zákonitě.

Není pochyb o tom, že je třeba číst klasiky. Možná je ještě důležitější přečíst si předtím literaturu současnou, která je sama o sobě dost obsáhlá. Ale ještě cennější je, aspoň pro spisovatele, číst vše, co vám přijde pod ruku, a řídit se přitom jen svým čichem. V haldách velkých knihoven jsou pohřbena dílka záhadných či neznámých individuí o zjevně nevýznamných tématech, avšak plná dat, nápadů, myšlenek, nálad, postřehů a náznaků takového kalibru, že jejich účinek lze přirovnat jen k vzácným drogám. Ty nejdobrodružnější dny často začínají hledáním významu nového slova ve slovníku. Jedno maličké slovo, které běžný čtenář přejde bez povšimnutí, se může stát (pro spisovatele) opravdovým zlatým dolem. Po slovníku jsem obvykle vzal do ruky encyklopedii, a to ne jednu, ale hned několik. Po encyklopedii jsem přešel k celé řadě referenčních příruček, od příruček ke knihám a odtud k devítidennímu hýření.

Hýření spočívajícímu v pátrání a slídění, šmejdění a hledání. Nejen že jsem si dělal hory poznámek, ale také jsem vypisoval celé stránky. Někdy jsem stránky, po kterých jsem nejvíc zatoužil, prostě vytrhl. V mezidobí jsem bloumal po muzeích. Úředníci, se kterými jsem přišel do styku, nikdy nepochybovali o tom, že pracuji na knize, která bude přínosem v daném oboru. Mluvil jsem tak, jako bych toho věděl stokrát víc, než jsem hodlal prozradit. Tu a tam jsem mezi řečí utrousil poznámku o knihách, které jsem v životě nečetl, nebo jsem se zmínil o setkání s autoritami, které jsem v životě neviděl.

V takovém rozpoložení jsem si přisvojoval akademické tituly, o jejichž dosažení se mi ani nesnilo. Hovořil jsem o čelných osobnostech z takových oblastí, jakými byly antropologie, sociologie, fyzika či astronomie, jako bych s nimi byl v úzkém kontaktu. Kdykoliv jsem zpozoroval, že se do něčeho příliš zamotávám, vždycky jsem měl dostatek rozumu, abych se omluvil, že musím na toaletu, což v mém případě pokaždé znamenalo “východ”.

Jednou když jsem se vážně zaobíral genealogií, mi přišlo jako dobrý nápad ucházet se o místo v genealogické sekci veřejné knihovny. Náhoda tomu chtěla, že zrovna ten den, kdy jsem se přišel o místo ucházet, jim jeden člověk scházel.

Potřebovali někoho tak naléhavě, že mě ihned zařadili do pracovního procesu, což bylo víc, než o co jsem stál.

Dotazník, který jsem nechal u ředitele knihovny, byl perlou mezi falzifikáty. Zatímco jsem naslouchal nešťastníkovi, který mě zasvěcoval do mých povinností, přemýšlel jsem, jak dlouho jim asi bude trvat, než se mi dostanou na kobylku.

Můj přímý nadřízený se mnou zatím lozil po žebřících nahoru a dolů, ukazoval sem a tam, nakláněl se do temných regálů, odkud doloval dokumenty, spisy a podobné věci, pokřikoval na ostatní pracovníky, aby mě představil, a chvatně mi vysvětloval, seč mohl (zatímco pod námi lítali poslíčci sem a tam jako v shakespearovské komedii), nejzákladnější aspekty mé předpokládané práce. Zakrátko mi došlo, že vlastně nemám o veškeré ty bláboly ani trošku zájem. Navíc jsem začal myslet na Monu, která mě doma čekala s obědem. Proto jsem svého “šéfa” přerušil uprostřed věty a zeptal se ho, kde mají toalety. Poněkud nevraživě se na mě podíval a zřejmě mu vrtalo hlavou, proč nemám aspoň tolik slušnosti, abych ho nejdřív vyslechl a pak teprve odběhl na záchod. Několika posunky a grimasami jsem ho však přesvědčil, že mám namále a že bych to tedy mohl udělat přímo na místě na podlahu nebo do odpadkového koše. Tím jsem se šťastně dostal z jeho spárů, popadl svůj klobouk a plášť, které naštěstí stále ještě ležely na židli u dveří, a pelášil domů, seč mi síly stačily…

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 18

Mou dominantní vášní bylo získávání znalostí, dovedností, pilování techniky a čerpání zkušeností. Jako nejzvučnější akord mi však zněly v hlavě vibrace znamenající řád, krásu, jednoduchost, radost, vděčnost. Při četbě van Goghových dopisů jsem se ztotožnil s ním a s jeho bojem vést prostý život, život, ve kterém umění znamená vše. Jak zářivě píše o svém zanícení pro umění v dopisech z Arles, místa, které je mi předurčeno později navštívit, přestože když jsem o něm četl, ani mě nenapadlo, že ho někdy spatřím. Dát životu muzikálnější vyjádření - tak o tom píše. Znova a znova se vrací ke strohé kráse a vznešenosti života japonského umělce žijícího v prostotě, jistotě a přirozenosti.

Právě tuto japonskou kvalitu jsem nacházel v našem hnízdečku lásky, v jeho prostotě a jednoduché kráse, jeho nahé eleganci, která mě konejší a utěšuje. Japonsko mě vábí víc než Čína. Četl jsem Whistlerovy zápisky a zamiloval se do jeho leptů. Četl jsem Lafcadia Hearna. Vše, co napsal o Japonsku a především jeho převyprávění japonských pohádek.

Japonské pohádky mne dodnes uchvacují víc než pohádky ostatních národů. Japonské tisky zdobí stěny, visí v koupelně. Jsou dokonce i pod mým psacím stolem.

Dosud nevím zhola nic o zenu, ale miluji umění džiudžitsu, které považuji za nejdokonalejší způsob sebeobrany.

Zbožňuji miniaturní zahrádky, mosty a lucerny, chrámy, půvab jejich krajiny. Po přečtení Madame Chrysanthemum jsem se několik následujících týdnů cítil, jako bych skutečně žil v Japonsku. Cestoval jsem s Lotim z Japonska do Turecka a pak do Jeruzaléma. Tento Jeruzalem mě tak vzal u srdce, že jsem přesvědčil redaktora židovského časopisu, aby mě nechal napsat něco o Šalamounově chrámu. Další studium!

Někde se mi jako zázrakem podařilo sehnat model tohoto chrámu, znázorňující jeho vývoj, jeho změny - až do konečného zničení.

Vzpomínám si, jak jsem svůj článek o chrámu četl jednou večer svému otci. Vzpomínám si na jeho údiv nad tím, že mám o věci tak hluboké znalosti…

Jaký bych mohl být skvělý dříč někde v byznysu nebo v úřadě!

Můj hlad a zvědavost mnou smýkaly všemi směry současně. Tu mě zaujala a pohltila indická hudba (se kterou mě seznámil indický skladatel, jehož jsem poznal v indické restauraci) a současně jsem se úplně vnořil do ruského baletu, německého expresionistického hnutí, Skrjabinových skladeb pro klavír, umění duševně chorých (díky Prinzhornovi), čínských šachových figurek, do boxu a zápasu, hokejových utkání, středověké architektury, tajemna egyptského a řeckého podsvětí, jeskynních maleb kromaňonského člověka, řemeslnických cechů minulosti, všeho, co souviselo s novým Ruskem a tak dále a tak dále, všechno páté přes deváté, přičemž jsem přeskakoval z jednoho na druhé s takovou lehkostí, jako bych používal eskalátor. Ale cožpak to nebyl způsob, jakým získávali mistři renesance materiál pro svá velkolepá díla? Copak také oni se nehrnuli do všech oblastí života současně? Cožpak nebyli stejně nenasytní a stejně hltaví?

Nebyli snad i oni cestovatelé, tuláci, kriminálníci, válečníci, dobrodruzi, vědci, výzkumníci, básníci, malíři, hudebníci, sochaři, architekti, fanatici a zasvěcenci na jeden zátah?

Přirozeně jsem četl Celliniho, Vasariho Životy, historii inkvizice, životopisy papežů, příběhy rodiny Medicejských, italská, německá a anglická dramata o incestu, spisy Johna Addingtona Symondse, Jacoba Burckhardta, Funcka-Brentana, všechno o renesanci. Nikdy jsem si však nepřečetl tu podivuhodnou Balzacovu knížečku Sur Catherine de Medici. Byla tu také jedna kniha, do které jsem neustále nakukoval ve chvílích ticha a klidu: kniha Waltera Patera o renesanci. Často jsem z ní předčítal Ulricovi a žasl nad Paterovým vytříbeným smyslem pro jazyk. Byly to velkolepé večery. Zvláště tehdy, když jsem dočetl nějakou dlouhou pasáž, zavřel knihu a naslouchal Ulricovu nadšenému vyprávění o malířích, které miloval. Už samotný zvuk jejich jmen mě přiváděl do extáze: Taddeo Gaddi, Signorelli, Fra Lippo Lippi, Piero della Francesca, Mantegna, Uccello, Cimabue, Pinaresi, Fra Angelico a další. Jména měst na mě měla stejný účinek: Ravenna, Mantua, Siena, Pisa, Bologna, Tiepolo, Firenze, Milano, Torino. Jednoho dne, když jsme v italsko-francouzské restauraci pokračovali v oslavných tirádách o krásách Itálie, jsme se Ulric, já a později i Hymie a Steve Romero dostali do stavu takového zanícení, že dva Italové, kteří seděli na druhém konci, zmlkli a začali nám naslouchat s otevřenou pusou. Já s Ulricem jsme jako obvykle přeskakovali od jedné osobnosti k druhé, zatímco Hymie a Romero, kterým zněla naše řeč stejně cize jako Italům, a byli jí tudíž stejně uneseni, mlčeli a spokojili se s doléváním sklenic. Najednou začali Italové tleskat a volat “Bravo! Bravo! Úžasné!” Zarazilo nás to. Situace si žádala další rundu. Joe a Louis si přisedli k nám a nabídli nám značkový likér. Pak jsme začali zpívat a Tlusťoch Louis, pohnutý až do morku kostí, začal dojetím slzet. Prosil nás, ať se ještě zdržíme, a slíbil nám uklohnit omeletu s kaviárem.

Uprostřed toho všeho si to dovnitř nepřihasil nikdo jiný než neobyčejný Senegalec Battling Siki, který byl rovněž stálým hostem podniku.

Byl v poněkud povznesené náladě a nebezpečně hravý. Začal nás bavit podivuhodnými kousky se sirkami, kartami, talíři, hůlkou a štamprlaty. Byl veselý a najehlený současně. Něco mu nešlo pod nos. Majitelé museli vynaložit veškerý svůj um, aby mu zabránili v dobrém rozmaru zdemolovat hospodu. Museli mu neustále dolévat, hladit ho po zádech, zahrnovat ho komplimenty. Siki zpíval, tančil, všechno sám pro sebe. Sám si tleskal, plácal se po stehnech, poklepával nám na ramena - byla to skutečně jen taková kamarádská drcnutí, která nám vyrážela dech a přerážela obratle.

A najednou, bez zjevného důvodu, se vyřítil ven, přičemž ve své chlapecké rozvernosti překotil několik bas s pivem.

S jeho odchodem si všichni vydechli. Došlo na omeletu s kaviárem. K tomu také křehoučká rybička a víno zlatavě bílé.

Nato šálek vynikající kávy a další vzácný likér. Louis byl v extázi. “Jen si ještě dejte!” opakoval. “Nic pro vás dost dobré, pane Miller!” A Joe:

“Kdy vy jet do Evropy, pane Miller? Vy nezůstat zde dlouho, to já vidět. Ach, Fiesole! Bože, jednoho dne já jet také zpátky!”

Dorazil jsem domů taxíkem a prozpěvoval si jako člověk v narkóze.

Neschopen strefit se do schodů, usadil jsem se na nejnižším a smál se sám pro sebe. Škytal jsem, pokuckával, brblal z cesty, oslovoval ptáky, toulavé kočky, telegrafní sloupy. Nakonec se mi podařilo vyškrábat se do schodů - pomalu, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 19

bolestně, každou chvíli jsem uklouzl a sjel o schod nebo dva zpátky. Koulel jsem se přitom ze strany na stranu.

Skutečně sysifovská nádeničina. Mona ještě nebyla doma. Oblečený jsem sebou praštil do postele a usnul jako špalek.

Nad ránem jsem ucítil, jak mnou Mona cloumá.

Probudil jsem se a našel sám sebe v kaluži zvratků. Fuj! To byl smrad! Celou postel bylo třeba přestlat, podlahu vydrhnout, šaty vyhodit. Pořád ještě grogy jsem se odvalil stranou. Pochechtával jsem se. Byl jsem sebou znechucený, ale šťastný. Plný výčitek, ale veselý. Stát pod sprchou byl úkol vyžadující veškeré mé úsilí a důvtip.

Nejvíc ze všeho jsem ovšem žasnul nad Moniným něžným pochopením. Ani slovo výčitek. Létala kolem jako anděl strážný.

Když jsem se znova chystal do postele, projela mi hlavou jedna velmi příjemná myšlenka: Až se vzbudím, nemusím do práce. Žádné další vytáčky. Žádné výčitky. Žádný pocit viny. Byl jsem volný jako pták. Mohl jsem si spát, jak dlouho se mi zachtělo. Čekala mě vynikající snídaně, a jelikož jsem byl stále ještě jako mátoha, mohl jsem se po ní svalit znova do postele a prospat celý zbytek dne. Když jsem zavřel oči, spatřil jsem Louise u roztopeného sporáku, po tvářích se mu koulely slzy a jeho srdce stékalo do omelety. Capri, Sorrento, Amalfi, Fiesole, Paestum, Taormina…

Funiculi, funicula… a Ghirlandajo… a Campo Santo… Jaká to země! Jací to lidé! Vsaďte se, že se tam jednoho dne vypravím. Proč by ne? Ať žije papež! (Ale ať se propadnu, jestli ho budu líbat na prdel!) Víkend dostal jiný šmrnc.

Obvyklá návštěva u Maud, procházka s dítětem, možná jedna jízda na kolotoči, možná pouštění draka, možná veslování na jezírku. Žvatlání, tlachání, blbůstky, vzájemné obviňování. Začal jsem mít dojem, že z Maud se stává čím dál větší slepice. Alimenty, které jsem platil s takovým vypětím, vylétly oknem. Samé bezcenné hovadiny. Dítě prý musí do soukromé školy, jelikož veřejná není pro naši princezničku dost dobrá.

Hodiny klavíru, taneční hodiny, hodiny kreslení. Cena másla, cena krocana, sardinek, meruněk. Melaniiny křečové žíly. Všiml jsem si, že už žádný papoušek. Žádný pudlík, žádné psí suchary, žádný Edisonův fonograf. Víc a víc nábytku, víc a víc prázdných krabic od bonbónů na podlaze. Při odchodu stará srdcervoucí scéna.

Děsivá scéna. Dítě křičí a věší se na mě. Prosí, abych zůstal a spal s mámou. Jednou jsem v parku seděl s dítětem na malebném pahorku. Pouštělo si draka, kterého jsem mu koupil, zatímco Maud se procházela sama opodál. Najednou ke mně přišlo, objalo mě ručkama okolo krku, začalo mě něžně líbat a říkat mi tatínku, drahý tatínku a tak dále. Navzdory veškerému úsilí jsem začal vzlykat, po čemž následovala záplava slz, že by to utopilo koně.

S dítětem pověšeným na krku jsem s námahou vstal a začal se rozhlížet po Maud. Lidé na mě vyděšeně zírali a drželi se stranou. Žal, žal, nesnesitelný žal. O to větší, že všude kolem nás nebylo nic než krása, pořádek, pohoda. Ostatní děti si hrály se svými rodiči. Byly šťastné, rozjásané, zářící radostí. Pouze nám bylo mizerně. Pouze my jsme byli odcizení, navždy odcizení.

Dítě bylo týden co týden starší, chápavější, citlivější, svým tichým způsobem vyčítavější. Žít takto dál by byl zločin.

V jiném systému bychom mohli žít všichni pohromadě - Mona, Maud, dítě, Melánie, psi, kočky, deštníky, všechno. Tak jsem aspoň uvažoval ve chvílích zoufalství. Všechno bylo lepší než tato nervy drásající setkání. Všichni jsme tím byli zasažení a rozervaní.

Mona stejně jako Maud. S čím většími potížemi jsme sháněli týdenní alimenty, tím provinileji jsem se cítil vůči Moně, na které to všechno záviselo. Jaký mělo smysl žít život spisovatele, jestliže to znamenalo takové oběti? Jaký mělo smysl žít v blaženosti s Monou, když má vlastní krev a tělo muselo trpět?

V noci jsem se budil ze sna a cítil drobné ručky své dcerky kolem krku, jak mě táhnou k sobě, táhnou domů. Často jsem ze sna fňukal a skučel, když jsem ve spánku prožíval tyto bolestné chvíle. “V noci jsi zase vzlykal ze spaní,”

říkávala Mona. A já na to:

“Opravdu? Nepamatuji se.” Věděla, že lžu. Trápilo ji pomyšlení, že její přítomnost nestačí, abych byl šťastný. Často jsem protestoval, přestože ona neřekla ani slovo: “Já jsem šťastný, nevidíš? Víc po ničem netoužím.” Mlčela. Byly to okamžiky napjatého ticha. “Nemyslíš si, že mám starost o dítě, že ne?”

Uklouzlo mi. A ona odvětila: “Už jsi tam nebyl několik týdnů, víš o tom?” Byla to pravda. Začal jsem pravidelné týdenní návštěvy flinkat a posílal jsem peníze poštou nebo po poslíčkovi. “Myslím, že bys měl tento víkend jít, Vale. Je to přece tvoje dítě.” “Já vím, já vím. Ano, dobrá, půjdu.” A nato jsem vzdychl. A ještě jednou, když tu jsem ji uslyšel, jak říká: “Koupila jsem něco pro malou, můžeš jí tentokrát něco přinést.” Proč jsem nekoupil něco sám? Často jsem postával před výkladními skříněmi obchodů a v duchu vybíral věci, které bych rád koupil nejen dítěti, ale také Moně, Melanii a dokonce i Maud. Ale neměl jsem pocit, že mám právo něco kupovat, když jsem nevydělával ani cent. Peníze, které Mona nosila z divadla, ani zdaleka nestačily na uspokojení našich potřeb. Týden co týden dobývala Mona zlato.

Někdy přišla domů a přinesla okouzlující dárek. Prosil jsem ji, ať mi nic takového nenosí. “Mám všechno,” říkal jsem. A byla to pravda. (Kromě jízdního kola a klavíru. Ale nějak jsem na obojí zapomněl.) Věci se začínaly kupit takovým způsobem, že jsem začal pochybovat, stihnu-li je vůbec kdy využít. Bylo by mnohem rozumnější dát mi foukací harmoniku a pár kolečkových bruslí…

Tu a tam mne přepadaly zvláštní záchvaty nostalgie. Probouzel jsem se s kocovinou ze sna a cítil naléhavou potřebu vybavit si určité momenty či detaily. Například o tom tlouštíkovi, kterému jsem říkal “strýček Charlie” a který si mě usazoval na klín a vyprávěl mi historky ze španělsko-americké války. Znamenalo to dlouhou cestu buď nadzemkou nebo tramvají do vísky jménem Glendale, kde svého času bydleli Tony a Joey. (Strýček Charlie byl jejich strýček, nikoliv můj.) I po všech těch letech měla pro mě ospalá vesnička své kouzlo. Domy, ve kterých bydleli moji malí kamarádi, pořád ještě stály. Naštěstí nebyly ani příliš přestavěny. Byla tu hospoda se stoly venku, kde se scházeli přátelé a příbuzní za letních večerů. Vzpomínám si, jak jsem jako malý špunt běhal od stolu ke stolu a dopíjel zbytky piva nebo sbíral šestáky od podnapilých flamendrů. V uších mi zněly dokonce i táhlé německé písničky, které zpívali z plných plic:

“Lauderbach, lauderbach, hab’ ich mein Strumpf verlor’n…”* Vidím je také náhle střízlivé a smrtelně vážné, jak se tísní ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 20

na návsi jako poslední zbytky udatného regimentu, muži, ženy, děti, tělo na tělo, všichni členové Uměleckého spolku (jádro starého dobrého Pěveckého sdružení), jak čekají, až vedoucí rozezní ladičku. Jako věrní válečníci stojící na hranicích cizí země, hruď se jim dme, oči jim září a oni pozvedají své mocné hlasy v nebeském chóru. Zpívají nějakou silně dojemnou odrhovačku, která je všechny bere za srdce… A teď tu máme malý katolický kostelík, pro který pan Imhof, otec Tonyho a Joey (první umělec z masa a kostí, kterého jsem osobně poznal), vyrobil vitrážová okna a vyřezávanou kazatelnu a namaloval fresky na zdech a na stropě. Jeho děti z něj měly nahnáno, neboť to byl muž nad jiné přísný, despotický až tyranský. Já jsem se však vždycky cítil být přitahován k tomuto věčně zakaboněnému muži.

Před spaním nás pokaždé odvedli do jeho pracovny, abychom mu popřáli dobrou noc.

Sedával za stolem a maloval nějaké akvarely. Malá lampička vrhala mdlé světlo jenom na stůl a zbytek místnosti byl utopený ve tmě.

Tehdy vypadal něžně, zmateně a duchem nepřítomný. Vždycky jsem se divil, co ho drží dlouho do noci u jeho pracovního stolu. Nejvíc ze všeho jsem si však uvědomoval, že on je jiný. Že je z jiného těsta…

Stále se hrabu ve vzpomínkách. Teď jsem u kolejí, kde jsme si hrávali v rokli. Bylo to něco jako území nikoho mezi okrajem vsi a hřbitovem na druhé straně kolejiště. Někde v těch končinách žila moje vzdálená příbuzná, které jsem říkal teta Grussy. Byla to mladá žena oslnivé krásy, s velkýma šedýma očima a černými vlasy, ve které jsem již tenkrát jako dítě rozpoznal neobyčejnou osobnost. Nikdo ji nikdy neslyšel hněvivě pozvednout hlas. Nikdo ji nikdy neslyšel klít nebo mluvit neslušně. Nikdo ji nikdy zbytečně nežádal o pomoc. Měla krásný alt, a když zpívala, doprovázela se na kytaru. Někdy se oblékla do maškarního kostýmu a tancovala za doprovodu tamburíny, přičemž mávala velkým japonským vějířem. Její manžel byl ožrala a povídalo se, že ji bije. Ale teta Grussy byla jen stále sladší, něžnější, soucitnější, víc a víc okouzlující a půvabná. A pak, po nějaké době, se začalo šeptat, že se dala na víru - říkalo se to pokradmu, jako by to mělo znamenat, že ve skutečnosti zešílela.

Tolik jsem ji chtěl znova vidět. Hledal jsem a hledal, ale nemohl jsem najít její dům a nikdo o něm nic nevěděl. Kdosi nadhodil, že ji možná zavřeli do blázince…

Podivné myšlenky, podivné vzpomínky při procházce ospalou vesničkou Glendale. Ta milá, svatá teta Grussy a bodrý tučňák strýček Charlie - miloval jsem je oba. Jeden nedokázal mluvit o ničem jiném než o mučení a vraždění Igorotů, stopování Aguinalda v močálech a o horských pevnostech na Filipínách. Ona sotva promluvila. Byla něčím -

jako bohyní v pozemském hávu, která se rozhodla zůstat tu s námi a prozářit naše životy božským světlem, které z ní vycházelo.

Když Charlieho jako desátníka odveleli na Filipíny, byl ještě normálně rostlý mladík. Když se o osm let později vrátil jako seržant, vážil přes dva metráky a neustále se potil. Živě si pamatuju na dárek, který mi jednoho dne věnoval - šest kulek dum-dum v modré krabičce. Zabavili je údajně jednomu z Aguinaldových mužů. Za to, že používal tyto střely (kterými zásobovali Filipínce Němci), rebela popravili a jeho hlavu nabodli na kůl. Podobné historky a vysvětlení “vodoléčby”, kterou naši vojáci aplikovali na Filipínce, způsobily, že jsem sympatizoval s Aguinaldem. Každou noc jsem se modlil, aby ho Američané nikdy nedostali. Strýček Charlie z něj bezděčně udělal mého hrdinu.

Při vzpomínce na Aguinalda jsem si náhle vybavil jeden státní svátek, při kterém jsem byl navlečený do svých nejlepších šatiček á la lord Fauntleroy a odveden do jedné nádherné vily na Bedford Avenue, z jejíhož balkonu jsme měli sledovat “průvod”. Právě se vrátil první kontingent našich hrdinů z Filipín. V čele jel Teddy Roosevelt a vedl své Rough Riders. Všude kolem bylo hrozné pozdvižení. Lidé slzeli a výskali, všude vlály vlajky, z oken se sypaly květiny.

Lidé se vzájemně líbali a zpívali Aleluja. Já jsem si to náramně užil, přestože mě to trošku mátlo. Nedokázal jsem pochopit důvod k takovým extravagantním citovým výlevům. Co na mě udělalo dojem, byly uniformy - a koně. Toho večera k nám přišli na večeři důstojník od kavalerie a dělostřelec. To byl začátek románku mých dvou tetiček. Ten probíhal ovšem tajně, aby se o tom nedověděl dědeček, který byl silně antimilitaristicky založený a rozhodně by ho nepotěšila perspektiva mít ty dva za zeťáky. Pořád si ještě pamatuju na jeho pohrdání a nenávist k filipínské kampani.

Podle něj se nejednalo o nic jiného než o žabomyší šarvátku. “Mělo to být před třiceti lety,” odfrkl, načež se pustil do líčení tažení Bismarckových a von Moltkeho, bitvy u Waterloo a Slavkova. Dědeček přijel do Ameriky v době občanské války. To byla válka, nepřestával zdůrazňovat.

Masakrovat bezbranné divochy, to by prý dokázal každý. Stejným způsobem se vyjadřoval o admirálu Deweyovi, hrdinovi z Manilské zátoky. “Ty jsi nyní Američan,” řekl kdosi. “A já jsem dobrý Američan.” Dodnes slyším svého dědečka říkat: “To ovšem neznamená, že si musím libovat v zabíjení. Shoďte ze sebe uniformy a vraťte se k pořádné práci!”

Můj děda Valentin Nieting byl muž, kterého všichni respektovali a obdivovali. Deset let strávil v Londýně jako mistr krejčí, osvojil si tam rozkošný anglický přízvuk a o Anglii vždycky se zápalem vyprávěl. Říkal, že Angličani jsou civilizovaní lidé. Po celý zbytek svého života si zachoval určité britské způsoby. Jeho kumpán, se kterým se scházel v sobotu v noci v salonu mého strýce Paula na Druhé Avenue, se jmenoval Crow. Byl to hubený střízlík, který pocházel z Birminghamu. Nikdo z rodiny kromě dědečka neměl Crowa rád, a sice z toho důvodu, že Crow byl socialista. Liboval si v neustálých proslovech plných jedu. Můj děda, jehož paměť sahala až za rok 48, tyto proslovy miloval a odměňoval je potleskem. Také on byl proti “pánům”. A pochopitelně proti armádě. Když se nad tím zamyslím, je až zarážející, jaký neskutečný strach budilo v lidech slovo “socialismus”. Nikdo z naší rodiny nechtěl mít nic společného s člověkem, který se prohlašoval za socialistu. Bylo to ještě horší než být katolík nebo Žid. Amerika byla svobodnou zemí, zemí mnoha příležitostí, kde se každý cítil povinen mít úspěch a zbohatnout. Můj otec, který nenáviděl svého šéfa, “zasraného Anglána”, jak mu říkal, se měl brzy osamostatnit a stát se sám šéfem. Také můj dědeček musel nakonec přijmout zaměstnání u mého otce. Ale nikdy nepozbyl své důstojnosti, jistoty a celistvosti, díky kterým měl nad mým otcem vždycky převahu. Netrvalo dlouho a všichni “mistři krejčí” se museli sjednotit a dělit se o své výdaje tak, aby udrželi stabilní stav svých zaměstnanců. Platy těchto dělníků - střihačů, přešívačů, “kabátníků” a “kalhotářů” -

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 21

neustále rostly, až byly větší než podíl samotného šéfa. Nakonec - jako poslední akt dramatu - tito malí dříči, všichni cizinci, kterými se pohrdalo, ale kterým se často i závidělo, museli svým šéfům půjčovat peníze, aby udrželi podnik v chodu. Možná to všechno byl důsledek škodlivých socialistických doktrín, šířených agitátory typu Crowa. Možná taky že ne. Možná bylo něco dědičně zhoubného na Wallingfordově doktríně rychlého zbohatnutí, v jejímž duchu byli vychováváni příslušníci mé generace.

Můj dědeček zemřel před vypuknutím první světové války. Zanechal po sobě slušný majetek, stejně jako ostatní émigrés v sousedství, kteří všichni dorazili do Ameriky ve stejný čas z různých koutů Evropy. Dokázali toho mnoho, mnoho v zemi velkých možností, mnohem víc než později jejich synové a dcery. Začínali od piky, stejně jako ten řeznický učeň z Německa, můj jmenovec - Henry Miller, pozdější “hovězí král”, který nakonec skončil jako vlastník obrovského kusu Kalifornie. Je sice možné, že tenkrát mohlo být více příležitostí, ale pravda také je, že tito lidé byli ze surovějšího těsta. Byli pracovitější, odvážnější, nápaditější, disciplinovanější. Začínali jako drobní řemeslníci - řezníci, truhláři, krejčí, ševci - a střádali grošíky vydělané potem a krví. Žili vždycky skromně, a přesto docela pohodlně, třebaže neměli všelijaké ty pomůcky usnadňující práci, které my dnes považujeme za nepostradatelné. Vzpomínám si na záchod v domě mého dědečka. Nejprve to byla jen budka na dvoře. Později přistavěný kamrlík v prvním poschodí. Ale ani poté, co byl zaveden plyn, tam nebylo žádné osvětlení kromě malé petrolejky.

Můj děda nikdy nepovažoval za nutné zavést plynové osvětlení na záchod. Jeho děti byly dobře živeny i šaceny.

Chodily s ním na výlety a jezdily na pikniky - jaké skvělé zážitky! A všichni dohromady zpívali na setkáních Pěveckého sdružení. Jednoduchý, zdravý život, který nebyl ani trochu nudný. V zimě, když napadl sníh, je bral na projížďky v otevřených saních tažených koňmi. On sám se tu a tam účastnil plavení ledů. A v létě pak byly ty nezapomenutelné výlety lodí na místa jako Glen Island či New Rochelle. Nenapadá mne nic z toho, co lze dnes poskytnout dětem, aby se to mohlo rovnat těmto vyjížďkám. Také mne nenapadá nic, co by se mohlo rovnat magickým pláním Glen Islandu.

Jediné, co se tomu blíží, jsou některá plátna od Renoira a Seurata. Z nich rovněž čiší zlatavá vzdušnost, veselost a zralost, bohatá, živočišná hojnost tak charakteristická pro ospalou, zívající, netečnou epochu mezi koncem francouzsko-pruské války a počátkem první světové války. Nepochybně se jednalo o rozkvět buržoazie, nakažené bacilem hnijícího řádu. Ale lidé, kteří tuto epochu ztělesnili, kteří ji oslavili slovy a barvou, ti nakaženi nebyli.

Nikdy jsem nesmýšlel o svém dědovi jako o nakaženém, stejně jako jsem si to nemohl myslet o Renoirovi či Seuratovi. Myslím, že můj dědeček měl z hlediska svého způsobu života více společného s Renoirem a Seuratem než s novým pučícím americkým životním stylem. Myslím, že by rozuměl těmto mužům a jejich umění, kdyby mu to bylo umožněno. Moji rodiče by toho schopni nebyli. Ani kluci, se kterými jsem vyrůstal na ulici.

Bloumal jsem dál, pohroužen do starých vzpomínek. Procházel jsem se starými místy a nechával svou mysl bloudit.

Není divu, že ty dny byly tak plné, tak šťavnaté. Vyrazil jsem z Glendale a skončil ve “staré čtvrti”. Neodpustil jsem si, abych se znova neprošel kolem rodného domu. Ani by mě ovšem nenapadlo zastavit se u příbuzných, kteří v něm stále ještě bydleli. Postavil jsem se na druhou stranu ulice a zahleděl se do oken ve třetím patře, kde jsem kdysi žil. Snažil jsem se znova si vytvořit svět, který jsem znal jako šestileté dítě. Okno vpředu, u kterého jsem sedával, by se mnou šlo dál, orámovalo by mé vzpomínky, které bych vyvolával, zatímco bych čekal, až se zrodím v novém těle.

Vzpomněl jsem si na hrůzu a paniku, když mě matka poprvé přinutila, abych místo ní to okno umyl. Seděl jsem na parapetu, tělo vykloněné do ulice, tři patra nad zemí. Pro sedmileté dítě to byla strašlivá výška. Svíral jsem římsu koleny, jako by šlo o život. Okno mi spočívalo na stehnech jako závaží. Bál jsem se ho zvednout, abych neztratil rovnováhu. Matka trvala na tom, že stále ještě vidí nějaké šmouhy, které je zapotřebí vyčistit.

(Později, když jsem byl dospělý, mi matka vyprávěla, jak rád prý jsem za ni myl okna. Nebo jak rád jsem věšel markýzy. Jak rád jsem dělal to či ono… Samé zatracené lži!) Stál jsem tam v hlubokém zadumání a uvažoval, jestli jsem tenkrát nebyl příliš velký třasořitka. Žádný kluk z okolí nechodil lépe oblečený než já. Žádný neměl vybranější způsoby. Žádný také nebyl pozornější a inteligentnější. Já vyhrál kdejakou cenu, sklízel veškerý potlesk. Všichni si byli naprosto jistí, že vím, jak se o sebe postarat. Rodiče neměli ani tušení o tom, že moji kumpáni už okusili hřích a zakázané ovoce. Dokonce i ta nejútlocitnější matka by měla být schopna rozpoznat v malém Johnniem Ludlowovi zárodek kriminálníka. Dokonce i ti nejméně všímaví rodiče by si měli povšimnout, že malý Alfie Betcha je už zatvrzelým gangsterem a zlotřilcem. Pýcha nedělní školy, jakou jsem byl, si za své kumpány vždycky vybírala ty nejhorší lumpy a chuligány ze sousedství. Byla si toho moje milovaná matka vědoma? Dokázal jsem přeříkat katechismus tam a zpátky, chytrý jsem byl jak cvičená opice, ale když jsem byl se svou partou, dokázal jsem ze sebe sypat ty nejhorší oplzlosti a nadávky, za které by se nemusel stydět ani kandidát šibenice. Je jasné, že nás to učili starší kluci. Nikoliv vědomě či dokonce záměrně. To my jsme se neustále motali v jejich blízkosti a poslouchali jejich hádky a rozepře. A myslím, že zase nebyli o tolik starší. Nejstaršímu mohlo být tak dvanáct, víc ne. Ovšem slovy jako kurva, piča, čurák, hajzl a podobně házeli napravo nalevo. Kdykoliv před nimi použil takové slovo někdo z nás mladších, mohli se potrhat smíchy. Vzpomínám si, jak jsem si jednoho dne, s čerstvě obohacenou slovní zásobou, vyhlédl asi patnáctiletou dívku a zasypal ji nadávkami. Když mě chytila, aby mi nafackovala, začal jsem klít jako dlaždič.

Myslím, že jsem ji taky kousl a kopl ji do holeně. Každopádně si pamatuju, že byla bez sebe vzteky. “Počkej, já tě naučím, ty spratku,” sípala, načež mě popadla za ucho a dovlekla na policejní stanici, která byla za rohem. Vytáhla mě nahoru po schodech, otevřela dveře a smýkla mnou doprostřed místnosti. Stál jsem tam, malý usmrkanec, a civěl na seržanta, tyčícího se vysoko nade mnou za stolem. Viděl jsem mu jenom hlavu.

“Co to má znamenat?” jeho přísný, hromový hlas mě vyděsil k smrti.

“No, pochlub se,” nařizovala dívka, “jen se přiznej, jak jsi mi to říkal.”

Byl jsem příliš ustrašený, než abych třeba jen otevřel ústa.

Jenom jsem hekal.

“Ach ták,” pravil seržant, povytáhl obočí a hrozivě se na mě zadíval. “Používal neslušná slova, že?”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 22

“Ano, ctěný pane,” odvětila dívka.

“No tak se na to podíváme.” Vstal ze svého trůnu a učinil pohyb směrem ke mně.

Začal jsem fňukat, pak křičet.

“Je to jinak slušný chlapec,” řekla dívka a něžně mě pohladila po vlasech. “Jmenuje se Henry Miller.”

“Henry Miller?” opakoval strážník. “Ale jeho otce a dědečka znám.

Chceš mi tvrdit, že ti tenhle prcek nadával?”

Nato sestoupil ze svých výšin, došel až ke mně a vzal mě za ruku:

“Henry Millere,” pravil, “velice jsi mě překvapil. Proč…”

(Vyslovení mého jména na veřejném místě, ještě ke všemu na policejní stanici, na mě mělo zdrcující účinek. Už jsem se považoval za zločince, viděl jsem svoje jméno na všech nárožích vytištěno palcovými titulky. Třásl jsem se při pomyšlení, co tomu asi řeknou rodiče, až se vrátím domů, neboť jsem si byl jistý, že zpráva o mém počínání dorazí domů přede mnou. Možná že strážník k nám už někoho poslal se zprávou. Možná si pro mě bude muset přijít matka osobně. S těmito obavami a úzkostmi se ovšem mísila také určitá pýcha, jak pěkně se moje jméno nese prázdnou policejní stanicí. Nyní jsem měl konečně svůj status. Až dosud mě ještě nikdo nenazval oběma jmény současně. Říkali mi prostě jen Henry. Nyní jsem byl Henry Miller, tedy již celá osobnost.

Policista si zapíše mé jméno a adresu do notesu. Už o mně budou mít záznam… V tom jediném úzkostném okamžiku jsem zestárl o deset let.) O pár minut později mě dívka propustila, musel jsem však slíbit, že takových slov už víckrát neužiju. Na své staré známé ulici jsem se cítil jako hrdina. Pochopil jsem, že to všechno byla jen hra. Že nikdo neměl v úmyslu mě za něco stíhat, ani cokoliv povědět rodičům. Styděl jsem se za to, že jsem před seržantem naříkal jako bačkora. Skutečnost, že to byl dobrý přítel mého otce a dědečka, přece zaručovala, že mi nikdy neublíží. Místo toho, abych o něm smýšlel jako o někom, koho je třeba se bát, začal jsem se na něj dívat jako na svého ochránce a spojence.

Udělalo na mě dojem, že moje rodina vychází v dobrém s policií a možná s ní má dokonce i důvěrné styky. Tehdy jsem začal pohrdat oficiální mocí…

Dříve než jsem se vytrhl ze starých vzpomínek, proklouzl jsem průjezdem do dvora, kde kdysi stávala kůlna. Na straně, kde dřív stála udírna, býval kdysi na plotě obrázek ženy vedoucí malého pejska, namalovaný černou barvou a dehtem. Dnes už byl téměř zničený. Tento neohrabaný umělecký výtvor mi jako dítěti nedal spát. Bylo to pro mě něco jako má soukromá malba z egyptské pyramidy. (Je zajímavé, že později, když jsem sám začal malovat, často jsem maloval postavy, které mi připomínaly tuto prostou kresbu. Moje ruka sledovala instinktivně tytéž strohé obrysy.

Celá léta jsem vlastně nebyl schopen vytvořit nic jiného než podobné archaické profily. V hlavě mi neustále vířily strašidelné představy. Lidé si mysleli, že chci být záměrně ponurý, ale nebyla to pravda. Jiným způsobem jsem prostě nebyl schopen ztvárnit člověka.) Když jsem se vrátil zpět na ulici, nedobrovolně jsem zvedl oči, jako bych se chystal pozdravit paní O’Meliovou, která hostila všechny toulavé kočky ze sousedství na své ploché střeše. Žila sama a moje matka neustále nadhazovala, že musí být praštěná.

Taková gargantuovská osamělost se totiž vymykala jejímu chápání.

Pomaloučku jsem se ubíral směrem na South Side, kde jsem chtěl chytit tramvaj domů. Každý vývěsní štít obchodu byl plný vzpomínek. Po dvaceti pěti letech tu ty staré baráky pořád stály, vzdor všem přestavbám a demolicím. Omšelé, neudržované, oprýskané, jako staré, vykotlané zuby, stále “sloužily”. Světlo, které jim kdysi dávalo život, záře, která z nich kdysi sálala, všechno už bylo pryč. Především za letních dnů byly nádherně cítit. Skoro jako by se potily - jako lidské bytosti. Pro majitele bylo otázkou cti udržovat své baráčky v pořádku a v čistotě. Lesk čerstvé omítky, stíny markýz byly odrazem jejich vlastního pokorného ducha. Domy lékařů bývaly vždycky o něco lepší než ostatní, o něco okázalejší. V létě se vcházelo do ordinace skrz korálkový závěs, který při procházení chřestil.

Lékař pokaždé působil dojmem milovníka umění. Na stěnách visely tmavé olejomalby v bohatě zlacených rámech.

Náměty těchto obrazů pro mě byly španělskou vesnicí. Vůbec se nepodobaly obrázkům, které zdobily zdi u nás doma.

Naše obrázky byly pestrobarevné kresbičky, které jsme dostávali o svátcích od různých řemeslníků.

Člověk se podíval a hned na ně zase zapomněl. (Kdykoliv měla moje matka pocit, že je třeba něčím obdarovat některého ubožáka ze sousedství, vždycky vybrala obraz ze zdi. “Díky Bohu, že se toho můžeme zbavit,” mumlala.

Někdy jsem jí nabídl něco ze svého skromného majetku - novou hračku, pár bot, bubínek, protože i já jsem měl pocit, že toho všeho mám až nad hlavu. “Ach ne, Henry, tohle ne,” jako bych ji ještě dnes slyšel. “To je příliš nové.”

“Ale já už to nechci,” trval jsem na svém. “Takhle nemluv,” odpovídala. “Bůh tě za to potrestá.”) Minul jsem starý presbyteriánský kostel. Každou neděli ve dvě hodiny odpoledne mi tam začínala nedělní škola. Jaký příjemný chládek byl tam dole v suterénu, kde jsme sedávali! Venku pukaly chodníky žárem. Tučné masařky létaly sem a tam. Kdykoliv si vzpomenu na takové léto, což pro mne znamená hmatatelné, pozemské léto, které se míhalo a vibrovalo dlouhými slavnostními dny, vyvstane mi na mysli Debussyho hudba. Byl snad lvem z Midi? Měl v sobě snad kus africké krve?

Nebo ty jeho zvučné melodie plné nakupených akordů vznikly jako výraz touhy po slunci, které nikdy nepoznal?

Všechny radostné okamžiky mého života jakoby byly spjaty se sluncem. Při vzpomínce na pana Robertse, superintendanta naší nedělní školy, nemyslím jen na zářící kotouč na nebi, ale také na hřejivé božské teplo, které vyzařovalo z toho starého Angličana.

Na jeho dlouhý plnovous v barvě kukuřice a jeho veselou, bodrou tvář, ze které sálalo zdraví a jistota. Vždycky měl na sobě stejný přešívaný oblek, šedé psí dečky a šálu kolem krku. Byl představeným a diakonem církve, a tedy zámožným mužem. Už dávno se mohl přestěhovat do lepší čtvrti, ale cítil se připoután právě k tomu jedinému místu.

Také si liboval v podporování chudých a ponižovaných. O Vánocích dával všem dárky. To dělalo na mou matku ohromný dojem. Právě proto jsem byl patrně vychováván jako presbyterián, a nikoliv jako luterán.

Toho večera, kdy jsem se s Monou probíral svým dětstvím, mě najednou napadlo, že by nemusel být špatný nápad poslat starému páterovi, který dosud žil, ukázku své práce. Měl jsem za to, že by ho možná potěšilo, že jeden z jeho ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 23

“kloučků” se stal spisovatelem. Už ani nevím, co jsem mu to poslal, ale účinek to mělo zcela opačný, než jsem předpokládal. Téměř obrátkou mi přišel můj rukopis zpět a spolu s ním dopis napsaný dokonalou angličtinou, ve kterém mi starý diakon líčil, jakou bolest mu způsobilo, že já, který jsem vyrůstal v pohodlí a pod ochranou stáda, jsem klesl k tak surovým výrazovým prostředkům. Vzpomínám si, že psal něco o popelnici. To mě rozčílilo. Nemeškal jsem ani okamžik, sedl za stůl a sesmolil nadmíru urážlivou odpověď, ve které jsem ho informoval o tom, jaký je starý pitomec a že mým jediným životním cílem je pošlapat veškerý ten idiotský nesmysl, který se on snaží pěstovat. Také jsem dodal něco o našem Pánu a Spasiteli, který je sice šikovný, ale má nicméně v plánu ho ještě více zarmoutit. Jako vrchol všeho jsem mu doporučil, aby se už konečně klidil z naší staré čtvrti, kam stejně nikdy nepatřil a patřit nebude. Završil jsem to poznámkou, že doufám, že až příště půjdu kolem jeho starého působiště, uvidím nad jeho vraty hvězdu Davidovu místo kříže. (Toto mé přání se shodou okolností později vyplnilo a z kostela se stala synagoga! Na faře, kterou můj drahý páter obýval, se usadil stařičký rabín s dlouhým bílým plnovousem.) Když jsem dopis odeslal, byl jsem pochopitelně rozmrzelý. Jaké hovadiny to vyvádím! Stále si hraju na “neposlušného chlapce”.

Bylo mi ovšem podobné, že jsem se neustále hrabal v minulosti a plival na ni. Stejně jsem se choval ke svým přátelům - a k autorům. Přijímal jsem z minulosti a hýčkal si pouze to, co se dalo použít na něco tvořivého…

Už jsem se zmínil o van Goghovi a jeho Dopisech, které jsem tenkrát četl a nedávno jsem si je přečetl znova, skoro po dvaceti letech? Nejvíc mě na nich fascinovala Vincentova nezkrotná touha žít životem umělce, nebýt ničím jiným než umělcem, ať se děje co se děje. S lidmi jeho zrna se z umění stává náboženství. Kristus, který je pro církev dávno mrtev, je znova přiveden k životu.

Vášnivý Vincent spasil svět zázračným použitím barev. Odmítaný a vysmívaný snílek znova prošel dramatem ukřižování. Vstal z mrtvých, aby triumfoval nad těmi, jež v něj nevěřili.

Znova a znova hovoří van Gogh o své touze nežít nic jiného než prostý život. Je extravagantní pouze ve způsobu nakládání s barvami. Vše vkládá do svého umění. To je taková totální oběť, že život ostatních umělců vedle toho vypadá nudný a bezcenný. Van Gogh věděl, že za svého života nemůže dojít uznání. Bylo mu jasné, že se nikdy nebude těšit z plodů své práce. Ale jsou tu umělci, kteří teprve přijdou - možná jim jeho odříkání mnohé usnadní! To bylo jeho největší přání. Tisíci způsoby opakuje neustále dokola: “Pro sebe nežádám nic. My jsme ztraceni. My žijeme mimo svou dobu!”

Jak se dřel a trápil, aby dokončil padesát pláten, která jeho bratr představil nevrlému, nepřejícímu světu! Posledních pár let života prožil jako skutečný šílenec. Ale jako šílenec v pravém smyslu toho slova. Plný zápalu a ducha překypoval tvořivou energií. Jako pohár, který přetéká. A byl sám.

V Arles nebylo snadné sehnat modelky. Lidé považovali jeho plátna za otřesná. “Jsou to jen nánosy barev!” Musím se smát a plakat, když to čtu. Nánosy barev! Jak otřesně pravdivé! Jak ironické, že tato báječná věc, které dosáhl (nasycení plátna barvou, dokonalým rejem barev) a která byla snem všech velkých malířů (aspoň těch uznávaných), se obrátila proti němu! Ubohý van Gogh! Bohatý van Gogh! Všemohoucí van Gogh! Jak krutý, blasfemický žert! Jako by řekli o božím člověku: “On je příliš plný Boha!”

Rád bych maloval takovým způsobem, praví van Gogh, aby každý, kdo má oči, jasně viděl, co v tom je. Tím způsobem mluvil a žil Ježíš. Ale slepí a hluší jsou stále mezi námi. Vidí, slyší a konají pouze ti, kdož jsou naplněni ryzím duchem svatým.

Víme, že van Gogh se dlouho stranil používání barev. Že pracoval jen s tužkou, uhlem nebo tuší. Víme také, že začal studiem lidského těla, že se chtěl učit od Přírody. Ano, učil se tím, že zkoumal, co je ukryto pod slupkou. Cítil s chudými a poníženými, s udřenými dělníky a vyvrheli. Zbožňoval rolníky, kteří jej velebili víc než kulturní svět. Studoval tvary věcí, cit předmětů. Důvěrně se seznámil se vším tím běžným a obyčejným, takže později, až si osvojil potřebnou techniku a dovednost, dokázal ztvárnit tento svět všedností ve světle božské reality.

Van Gogh toužil učinit nám důvěrně známý svět důvěrně známým v novém smyslu - ve věčném smyslu, dalo by se říci. Chtěl nám ukázat, že svět není zahalený zlem a ošklivostí, že není nikdy nudný nebo prázdný, ale stačí na něj pohlédnout láskyplnýma očima, abychom uzřeli jeho velkolepost a nádheru. A když se mu to podařilo, když nám dal novou zemi, zjistil, že již není déle schopen prodlévat na tomto světě: dobrovolně se odebral do blázince.

Člověku z ulice trvalo plných padesát let, než mu došlo, že Kristus, manifestující sám sebe jako malíř, odešel teprve nedávno z našeho středu. Najednou, pod vlivem ohromné popularity senzační knihy, se tisíce a tisíce lidí hrnou do galerií a muzeí. Valí se jako Niagara na nakažlivá díla opovrhovaného a zatracovaného Vincenta van Gogha.

Reprodukce jeho pláten jsou k vidění na každém kroku. Bijí vás do očí na těch nejméně očekávaných místech. Van Gogh konečně přišel. “Veliký břídil” si konečně přišel na své. Jeho víra byla potvrzena. Jeho oběť nevyšla naprázdno.

Nejde jen o to, že konečně došel uznání davu, ale co je důležitější, ovlivnil další malíře.

V jednom ze svých dopisů - už z roku 1888! - píše: “Malování slibuje, že bude citlivější - více muzikální a méně skulpturální - enfin elle promet la couleur.” Podtrhává slovo barva. Jak prorocký postřeh! Co je moderní malířství než hymnus barev?

Svobodné, odvážné používání barev předznamenalo dosud netušenou volnost. Bylo to jako zjevení. Celá staletí malby byla přes noc anihilována. Otevřely se netušené obzory.

V těchto nádherných dopisech, ve kterých van Gogh popisuje zákony barevnosti (z nichž většinu objevil Delacroix), zabývá se také do značné míry používáním bílé a černé. Člověk se nemůže vyhnout používání černé, píše. Co je černé, je černé. Cožpak Rembrandt nebo Franz Hals nepoužívali čerň? ptá se. A Velasquez? A ne jednu černou, ale dvacet sedm různých černí. Všechno to závisí na typu černé a jejím využití. A totéž platí o bílé. (Platnost tohoto van Goghova tvrzení brzy potvrdil Utrillo. Nepovažuje se snad jeho bílé období za nejlepší?) Mluvím zde o černé a bílé proto, že tento revolucionář ve světě barev se musel nevyhnutelně dotknout i prvních a posledních věcí.

Zde nás upomíná na pravé syny Boží, kteří se nebáli ani zla, ani ošklivosti, ale objali je a zahrnuli do svého světa ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 24

krásy a dobroty.

Když se devatenácté století rozpadlo na polích Armageddonu, staré bariéry padaly o překot. Démoničtí umělci, kteří dominovali tomuto století, přispěli k podkopání minulosti stejně jako státníci, militaristé, finančníci, průmyslníci, revolucionáři a propagandisté, kteří rukou společnou dláždili cestu k debaklu.

Válka v roce 1914 vypadala jako konec něčeho. Ve skutečnosti se jednalo pouze o vyvrcholení něčeho, co již dlouho doutnalo pod povrchem. Vlastně se nám tím otevřely nové obzory. Svou ničivostí umožnila válka uplatnění nových energetických zdrojů. Období mezi první a druhou světovou válkou je bohaté na uměleckou produkci.

Právě v tomto období, kdy se svět začal podruhé otřásat v základech, jsem se já dostal do formy. Bylo to těžké období, protože jsem se v něm mohl spolehnout jen sám na sebe, na své vlastní jedinečné schopnosti. Společnost rozervaná totální necitelností nabízela umělci ještě méně opory a povzbuzení než za van Goghových časů. Ohrožena byla samotná existence umělce. Ale cožpak nebyla ohrožena existence všech lidí?

Po druhé světové válce stále více narůstá pocit, že samotná Země je odsouzena k zániku. Vstoupili jsme do nové apokalyptické éry.

Duch člověka se zmítá ve stejných křečích jako Země v prehistorickém geologickém období. Je to smrt, co se snažíme setřást - strnulost smrti. Děsíme se všude převládajícího ducha násilí, ale k rozlomení okovů smrti je zapotřebí pozvednout ducha člověka. Valí se na nás ty nejoslnivější možnosti. Máme v rukou energie a síly, o jakých se lidstvu dříve ani nesnilo. Měli bychom znova začít žít jako lidské bytosti, v plné vznešenosti významu slova lidství. Heroická činnost našich předskokanů se nám nyní jeví jako činnost obětních beránků. Není již nutné znova opakovat jejich oběti. Nyní bychom se měli radovat z ovoce jejich práce. Minulost leží v ruinách. Budoucnost nám kyne v ústrety.

Běžme vstříc tomuto všednímu světu a obejměme jej! K tomu nás volá duch. Může snad být lepší svět než ten, ve kterém má každý z nás plnou odpovědnost? Nedřeme se více pro někoho, kdo přijde po nás. Přestaňme se dřít úplně a věnujme se tvoření! Neboť tvoření je hra a hra je božská!

To je poselství, které jsem si odnesl z četby o životě van Gogha.

Jeho konečné zoufalství, završené šílenstvím a sebevraždou, si nelze vyložit jinak než jako božskou netrpělivost.

“Království nebeské je zde,” křičel. “Proč nevstoupíme?”

Roníme krokodýlí slzy nad jeho neslavným koncem, přičemž zapomínáme na vír vášně, který mu předcházel. Copak pláčeme, když slunce zajde za oceán? Plná velkolepost slunce nám je odhalena jen na několik málo okamžiků těsně před jeho západem. Opět se objeví za úsvitu, nová velkolepost a možná i nové slunce. Po celý den nás pak hřeje a udržuje při životě, ale my si to sotva uvědomíme. Víme, že je zde, spoléháme na to, ale ani nás nenapadne dát najevo nějakou vděčnost. Velké zářící osobnosti jako Nietzsche, Rimbaud, van Gogh jsou lidská slunce, trpící stejným údělem jako božský kotouč. Teprve když se začnou potápět nebo až poté, co zmizí, si uvědomíme jejich velikost a slávu.

Potom truchlíme nad jejich koncem, a přitom si nevšimneme nových sluncí. Díváme se dopředu a zpět, ale nikdy nepohlédneme vstříc realitě. Kdyby nás napadlo vzdát alespoň občas hold slunečnímu tělesu, které nám dává teplo a světlo, neodráželi bychom se od sluncí, která nám zářila od nepaměti. Bezmyšlenkovitě přijímáme skutečnost, že celý vesmír je plný sluncí.

Opravdu, vesmír se koupe ve světle. Všechno je živé a zářivé.

Také člověk je příjemcem nevyčerpatelné zářivé energie. Zvláštní že pouze v mysli člověka je temnota a paralýza.

Jen o trochu více světla, jen o trochu více energie (zde na Zemi) a člověk se shledá nezpůsobilým pro lidskou společnost. Odměnou za jasnozřivost je buď blázinec, nebo kříž. Naším přirozeným prostředím je neslaný, nemastný svět. Ale trvá to již příliš dlouho. Ale tento svět, tento stav věcí se chýlí ke konci. Ať se vám to líbí nebo ne, s klapkami na očích nebo bez nich, stojíme na prahu nového světa. Měli bychom to konečně pochopit a přijmout - protože velicí jasnozřivci, které jsme vyobcovali z našeho středu, otřásli naším viděním. Budeme svědky nádher i hrůz, střídavě i současně. Budeme se dívat na svět tisícero očima jako bohyně Indra. Hvězdy, i ty nejvzdálenější, se blíží k nám.

S našimi současnými nástroji objevujeme světy, o kterých neměli naši předkové ani tušení. Jsme schopni spojit se v říši světů mimo náš současný obzor, protože naše mysl již dokáže přijmout světlo, které z nich vychází. Současně jsme byli schopni zorganizovat generálku naší vlastní zevrubné destrukce. Ale cožpak jsme zkameněli? Ne. Naše víra je větší, než jsme ochotni si připustit. Cítíme velkolepost života věčného, života člověka, který jsme až dosud odmítali.

Vzdor veškeré své pýše a domýšlivosti se chováme, jako bychom neměli nejmenší ponětí o našem pravém dědictví.

Bráníme se, že jsme pouze lidé, toliko lidé. Ale kdybychom byli skutečně lidmi, byli bychom schopni všech věcí, připraveni na všechna úskalí, znali bychom veškeré podmínky bytí. Měli bychom si denně připomínat a opakovat to jako litanii, že v našem bytí leží ukryta celá škála existence. Měli bychom přestat s modlářstvím a dále modlářství nepodporovat. A v prvé řadě bychom měli přestat váhat a být konečně tím, čím v jádru jsme.

“Dávám přednost,” píše van Gogh, “malování lidských očí před malováním katedrál, protože v lidských očích je něco, co není ani v těch největších a nejkrásnějších katedrálách…”

KAPITOLA(3)

Jen několik málo měsíců trvalo toto nebeské období. Zakrátko se to všechno mělo obrátit v nesnáze, bídu a frustraci.

Než jsem vypadl do Paříže, otiskli mi pouze tři krátké články - jeden v časopisu zaměřeném na osvětu barevných spoluobčanů, druhý v časopise sponzorovaném mým přítelem, který se dočkal pouze prvního čísla, a třetí v časopise redigovaném starým dobrým Frankem Harrisem.

Od té doby bude všechno, co nabídnu k vydání, nést podpis mé ženy. (Až na jednu chabou výjimku, o které bude řeč později.) Shodli jsme se na tom, že sám nejsem ničeho schopen. Já budu prostě jen psát a zbytek nechám na Moně.

Její smlouva v divadle dávno vypršela. Nájemné jsme dlužili už za hezkou dobu. Mé návštěvy u Maud byly stále řidší a ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 25

alimenty jsem platil jen tu a tam, když se nám podařilo něco sehnat. Monin šatník vzal zakrátko za své a já, jako skutečný nuzák, jsem začal marně loudit starší šaty od svých bývalých milenek. Když začalo být sychravo, nosila Mona můj zimník.

Mona by vzala práci v kabaretu, ale já o tom nechci ani slyšet.

V každé poště hledám dopis, že mou práci přijali, a s ním šek. Po světě už mi lítá nejméně třicet rukopisů. Rozesílám je jako poštovní holuby a oni se jako dobře cvičení holubi vracejí. Skoro už nemám ani na poštovné. Všechno je teď problém.

Uprostřed této první tísně nás na krátkou dobu zachrání příjezd mého starého přítele O’Mary, který se po odchodu od Kosmodémonické telegrafní společnosti vydal na rybářskou výpravu do karibské oblasti. Toto dobrodružství mu vyneslo nějaké peníze.

Ještě jsme se ani pořádně neobjali na uvítanou, když O’Mara svým charakteristickým způsobem obrátil kapsy a vysypal peníze na stůl. “Společná kasa,” řekl. Mělo to být pro společný účel.

Celkem to dělalo jen pár set dolarů, což by stačilo buď na uhrazení našich dluhů, nebo na živobytí na jeden dva měsíce.

“Máte tu něco k pití? Ne? Pro něco doběhnu.”

Vrátil se zpátky s několika láhvemi a plnou taškou jídla. “Máte tady kuchyň? Žádnou nevidím.”

“Tady není kuchyň, nepředpokládalo se, že se tu bude vařit.”

“Cože?” křičel. “Žádná kuchyň? A kolik za tuhle díru platíte?”

Když jsme mu to řekli, odpověděl, že jsme dočista zešíleli. Monu tím příliš nepotěšil.

“Jak to potom zvládnete?” zeptal se a škrábal se na hlavě.

“Abych byl upřímný, nezvládáme to.”

Mona už měla slzy na krajíčku.

“Ani jeden z vás nepracuje, co?” pokračoval.

“Val pracuje,” špitla Mona.

“Spíš chceš říct, že píše?” řekl na to O’Mara tónem, ze kterého bylo jasné, že moje psaní považuje pouze za hraní.

“Jasně,” zavrčela na něj Mona, “a co jiného by měl podle tebe dělat?”

“Podle mě? Pro mě za mě ať nedělá nic. Jenom jsem se pozastavil nad tím, z čeho žijete… Víš, kde vůbec berete prachy?”

Na chvíli se odmlčel a pak řekl: “Mimochodem, ten maník, co mě pustil dovnitř, to byl váš domácí? Vypadal jako rovnej chlap.”

“Taky že je,” přikývl jsem. “Je z Virginie. Nikdy nás neuhání o nájemné. Je to opravdový džentlmen.”

“Měli byste se k němu chovat fér,” pravil O’Mara. “Hele, proč mu něco nepřihodit na účet?”

“Ne,” rychle namítla Mona. “To ne, prosím. Jemu nebude vadit nám ještě chvíli počkat. Kromě toho čekám, že brzo dostanu nějaké peníze.”

“Opravdu?” řekl jsem, poněvadž jsem k jejím podobným náhlým prohlášením neměl nikdy důvěru.

“No, k čertu s tím,” řekl O’Mara, zatímco naléval sherry.

“Sedněme si a napijme se. Přinesl jsem nějakou šunku, vajíčka a taky dobrej sýr. Hrozná škoda, že to musíme vyhodit.”

“Co tím myslíš, že to musíme vyhodit?” řekla Mona. “Máme malý plynový vařič v koupelně.”

“A tam vaříš? Ježíšikriste!”

“Ne, jenom ho tam máme schovaný, aby nebyl na očích.”

“Ale nahoře přece musí cítit, když vaříš?” O’Mara myslel domácího a jeho ženu.

“Jasně že ano,” přitakal jsem. “Ale jsou decentní. Tváří se, že o ničem nevědí.”

“Báječní lidé,” zvolal O’Mara. Chtěl tím říct, že pouze Jižané se dokáží chovat s takovým taktem.

Vzápětí nám navrhl, jestli bychom se nechtěli poohlédnout po něčem levnějším a s příslušenstvím. “Tak jak vy dva žijete, vám peníze mizí zbůhdarma mezi prsty. Našel bych si práci, ale znáte mě. Kromě toho bych si chtěl nějaký čas orazit.”

Usmál jsem se na něj: “Žádný strach. Všechno bude v suchu. Už jen tím, že jsi zase tady, je všechno snazší.”

“Ale kde bude spát?” zeptala se Mona, které se ta myšlenka příliš nezamlouvala.

“Můžeme snad koupit lehátko, ne?” A ukázal jsem na peníze na stole.

“A co domácí?”

“Nějakou dobu nebude říkat nic. Kromě toho máme snad právo mít hosta, ne? Nemusí vědět, že Ted je vlastně podnájemník.”

“Já můžu spát klidně na zemi,” prohodil O’Mara.

“To tě nesmí ani napadnout! Po jídle půjdem ven a koupíme skládací lehátko z druhé ruky. Až se setmí, propašujem ho dovnitř, co říkáš?”

Viděl jsem, že je na čase promluvit si s Monou. Bylo znát, že jí O’Mara příliš nesedí. Byl na ni příliš přímočarý a otevřený.

“Poslechni, Mono,” začal jsem. “Budeš mít Teda ráda, až ho lépe poznáš. My dva se známe od dětství, není to tak, Tede?”

“Ale já proti němu nic nemám,” bránila se Mona. “Jenom se mi nelíbí, když nám říká, co bychom měli dělat, to je všechno.”

“Má pravdu, Tede. Jdeš vždycky trochu moc rychle na věc, to víš dobře. Hodně se toho událo od té doby, co jsme se naposledy viděli. Teď žijem v jiném světě. Až donedávna to bylo prostě skvělé. Všechno díky Moně. Hele, jestli se ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 26

vy dva nebudete mít rádi, bude to nanic.”

“Já klidně vypadnu, jakmile mi naznačíš, že překážím,” řekl O’Mara.

“Omlouvám se,” řekla Mona, “jestli jsem vzbudila špatný dojem. Když Val říká, že jsi jeho přítel, pak na tobě musí něco být…”

“Co to je za fór s tím Valem?” přerušil ji O’Mara.

“Ale to nic. Prostě se jí víc líbí říkat mi Val než Henry. Brzy si na to zvykneš.”

“K čertu s tím. Pro mě jsi Henry.”

“No, vidím, že nám to spolu půjde dohromady,” uchechtl jsem se.

Vstal jsem a obhlížel jídlo. “Myslíte, že bychom se mohli brzy najíst?”

“Je teprve jedenáct,” namítla Mona.

“Já vím, ale začíná mi kručet v břiše. Šunka s vejci, to zní lákavě. Kromě toho jsme předtím moc nejedli. Je na čase si to vynahradit.”

O’Mara si musel přisadit: “Dokud tady budu já, budete jíst dobře. Kdybychom jen měli pořádnou kuchyň! Mohl bych něco dobrého uklohnit.”

“Mona umí vařit,” řekl jsem. “Jíme dobře - pokud jíme.”

“Chceš říct, že nejíte každý den?”

“Přehání,” vložila se do toho Mona. “Jemu stačí, aby prošvihl jedno jídlo za den, a už má pocit, že umírá hlady.”

“To je pravda,” přikývl jsem a dolil si sherry. “Pořád myslím na zítřek. Něco mi říká, že nám nastanou krušné časy.”

“To už jste všechno rozprodali?” zajímal se O’Mara.

Přikývl jsem.

“To je teda polízanice,” řekl. “Hele,” dodal po chvilce přemýšlení, “ukaž mi pak nějaké svoje věci. Možná se mi podaří něco z toho udat - jestli to za něco stojí.”

“Jestli to za něco stojí?” vyštěkla Mona. “Co tím chceš říct?”

O’Mara se dal do smíchu. “Ále, já přece vím, že Henry je génius. Ale v tom je možná právě ta potíž. Víš, lidem nejde cpát pravdu natvrdo, chápeš? Musí se jim servírovat po částech. Já Henryho znám.”

Každým slovem O’Mara jen přiléval oleje do ohně. Začínalo mi být jasné, že to takhle dlouho nepůjde. Nicméně, dokud vystačí peníze, budeme si užívat pohody. Potom si O’Mara nejspíš najde práci a půjde si po svých.

Od samého počátku našeho přátelství vyrážel O’Mara na všelijaké výpravy, ze kterých se vždycky vracel s trochou peněz, o které se se mnou pokaždé rozdělil. Ještě nikdy se nestalo, že by mě zastihl v dobré finanční situaci. Naše přátelství trvalo od našich sedmnácti osmnácti let. Poprvé jsme se setkali na tmavém nádraží v New Jersey. Bill Woodruff a já jsme trávili prázdniny na březích krásného jezera. Alec Walker, Billův a O’Marův šéf, za námi přijel na návštěvu a přivezl s sebou O’Maru jako překvapení.

Z nádraží na farmu, kde jsme bydleli, to byla pěkná dálka. Tím spíš, že jsme jeli koňským povozem. Dorazili jsme tam okolo půlnoci. Nikomu se ještě nechtělo jít na kutě. O’Mara chtěl vidět jezero, o kterém jsme mu tolik vyprávěli. Vzali jsme pramici a veslovali doprostřed jezera, které mělo na šířku dobrých pět kilometrů. Byla tma jako v pytli. O’Mara si najednou svlékl šaty.

Prý si musí zaplavat. Než jsme se nadáli, přehoupl se přes okraj člunu a zmizel pod hladinou. Připadalo nám to jako celá věčnost, než se vynořil. Neviděli jsme ho. Jenom jsme slyšeli jeho hlas.

Funěl a odfrkoval jako mrož. “Co se stalo?” chtěli jsme vědět.

“Ále, zapletl jsem se do rákosí,” vysvětloval O’Mara. Převrátil se na záda a chvíli splýval naznak, aby se vydýchal.

Potom začal plavat mocnými tempy. Veslovali jsme za ním a každou chvíli jsme na něj volali, ať se vrátí na palubu dřív, než prochladne nebo mu dojdou síly.

Tak jsme se seznámili. Jeho výkon na mě mocně zapůsobil. Jeho mužnost a neohroženost mi imponovaly. Za týden strávený na farmě jsme se navzájem dobře poznali. Woodruff mi od té doby připadal jako ještě větší bačkora. Nejenže neustále kvůli něčemu skuhral, ale byl to navíc ziskuchtivec. O’Mara by se naopak rozdal z posledního. Byl to rozený dobrodruh. V deseti zdrhnul ze sirotčince. Někde na Jihu, kde pracoval na jakýchsi slavnostech, se sčuchnul s Alecem Walkerem, který si ho brzy oblíbil a vzal ho s sebou na Sever, aby pro něj pracoval. Později k nim přibyl také Woodruff.

O Alecu Walkerovi jsme se toho měli ještě hodně dozvědět. Měl se z něho stát sponzor našeho klubu, náš skutečný svatý patron. Ale to předbíhám událostem… Chtěl jsem jen říct, že jsem nikdy nebyl s to O’Marovi cokoliv odepřít.

O’Mara dával všechno a očekával všechno. Věřil, že to je normální, spontánní způsob chování mezi přáteli. Co se týče morálky, o té neměl ani ponětí. Kdyby nutně potřeboval ženskou, neváhal by vás požádat, zda by se nemohl vyspat s vaší manželkou - tedy, jestli by s ní nemohl spát do té doby, než si sám “něco najde”. Pokud mu chyběly peníze, aby vám mohl vypomoct, neváhal se dopustit menší zlodějiny nebo padělat šek. Nedělal si žádné skrupule, neměl žádné zábrany. Rád dobře jedl a dlouho spal. Nenáviděl práci, ale když se do něčeho dal, pustil se do toho s celým srdcem.

Vždycky chtěl peníze co nejdřív. “Nahrabat a rozfrcat” - to bylo jeho heslo. Miloval všechny možné sporty a rád rybařil. Když došlo na karty, neznal bratra. Podváděl a nestyděl se za to. Omlouval to tím, že nehraje pro potěšení ze hry, ale proto, aby vyhrál. Hrál falešně, kdykoliv si myslel, že mu to projde. Utvořil si sám o sobě romantickou představu mazaného hráče.

Nejlepší na něm bylo, jak mluvil. Aspoň pro mě. Většině mých přátel z toho šla hlava kolem. Ale já jsem dokázal O’Marovi naslouchat, aniž bych zatoužil otevřít klapačku. Pouze jsem ho zasypával otázkami. Myslím, že pro mě bylo jeho vyprávění tak přitažlivé proto, že se týkalo světů, kam jsem já nikdy nevkročil. O’Mara už procestoval kus světa.

Strávil několik let v Orientu, především v Číně, Japonsku a na Filipínách. Líbilo se mi jeho vyobrazení orientálních žen.

Vždycky o nich mluvil s nadšením a něhou. Taky se mi líbilo, když vyprávěl o rybách.

Velkých rybách, potvorách hlubin, nebo o hadech, které choval jako domácí miláčky. Jeho častým tématem byly také ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 27

stromy a květiny. Měl jsem pocit, že zná všechny existující druhy, a dokázal donekonečna líčit jejich zvláštnosti. Potom narukoval na vojnu, dokonce ještě před vypuknutím války. A hned byl vrchní seržant, nic menšího. A opět dokázal celé hodiny hovořit o tom, jaké to je být vrchním seržantem, takovým způsobem, až jste byli schopni mu uvěřit, že takový malý zupák je mnohem významnější než generálové a plukovníci. O důstojnících mluvil vždycky s opovržením nebo dokonce s nenávistí. “Chtěli mě povýšit, ale já o tom nechtěl ani slyšet. Jako vrchní seržant jsem byl král a uvědomoval jsem si to. Poručíkem se může stát kdejaký trouba. Ale na vrchního seržanta musí člověk prostě mít.”

Když mluvil, dával si na čas. Nikam nespěchal. Mluvilo mu to stejně dobře střízlivému, jako když se něčeho napil. A ve mně měl pochopitelně nadšeného posluchače. Ideálního posluchače. Tehdy se stačilo jen slovem zmínit o Číně, Jávě či Borneu a já se měnil v jedno velké ucho. Vlastně stačilo zmínit se o čemkoliv cizím a vzdáleném a já jsem byl povolnou obětí.

Na O’Marovi bylo překvapující to, že byl rovněž náruživý čtenář.

Mezi první věci, které udělal, když mě potkal, bylo, že se mi prohrabal v knihách. Bral do ruky jednu po druhé a pomalu a s rozkoší je chutnal. Je jasné, že knihy se dostaly také do našich diskusí. Nevím proč, ale dával jsem přednost O’Marovým názorům na knihy před dojmy svých ostatních přátel, kteří byli zpravidla mnohem sečtělejší a kritičtější.

O’Mara byl stejně jako já plný uznání a nadšení. Neměl žádný kritický náhled. Když ho kniha upoutala, byla to dobrá kniha, skvělá kniha nebo úžasná kniha.

V knihách, které jsme společně zhltli, jsme žili stejně skutečně jako v našem imaginárním vandrování Čínou, Indií či Afrikou. Tyto naše výlevy začínaly obvykle u večeře. Nad kávou O’Mara náhle vzpomenul nějakou příhodu ze své pohnuté minulosti. Sesedli jsme se k němu. Byly dvě hodiny ráno a my jsme stále ještě seděli u stolu. To už jsme byli připraveni na malou přesnídávku - na vzpružení. Pak na menší procházku, abychom se nadýchali čerstvého vzduchu. Je jasné, že následující den toho nikdo z nás moc neudělal. Z postelí jsme se nevykulili před dvanáctou. Snídani a oběd jsme sfoukli naráz. Nikdo neměl náladu se do něčeho pouštět.

A protože takový den už byl stejně zabitý, hned jsme začali přemýšlet o kině nebo divadle.

Dokud nám stačily peníze, bylo to báječné…

Myslím, že to byl O’Marův praktický duch, který mě jednoho dne přivedl na myšlenku nechat si své drobné poémy vytisknout a prodávat si je sám. Když se O’Mara probral mými “věcmi”, došel k závěru, že to ode mne nikdy žádný redaktor nevezme. Věděl jsem, že má pravdu. Začal jsem o tom uvažovat. Měl jsem spoustu přátel a všichni byli celí žhaví mi pomoci, nebo to aspoň prohlašovali.

Proč tedy nezačít prodejem svých knih přímo jim? Podělil jsem se o tuto myšlenku s O’Marou. Považoval ji za skvělou. Já budu posílat poštou, zatímco on bude obcházet úřadovny po svých. Navíc i on měl spoustu přátel. Tak jsme našli malinkou tiskárničku, která nám nabídla velmi rozumnou cenu. Měla obrovské zásoby tvrdého barevného papíru, které hodlala na tento účel použít. Tak jsem se tam jednoho dne stavil a nechal vytisknout stovku výtisků.

Pojmenovali jsme to Mezzotints, to pod vlivem Whistlera.

Podpis: Henry V. Miller.

Když se nyní ohlížím zpět, připadá mi na celé věci nejúžasnější to, že první báseň v próze, kterou jsem zařadil do tohoto projektu, byla inspirována spořitelnou Bowery. Byla to architektura její nové budovy, a nikoliv zlato v jejích útrobách, co mě zaujalo. Báseň se jmenovala “Fénix Bowery”. Moji přátelé z toho nebyli dvakrát odvázaní, ale spolupracovali. Konec konců jsem si za tyto chvalozpěvy účtoval jako za rohlíky. Museli bychom jich prodat nejméně pět set, aby nám to hodilo aspoň nepatrnou sumičku.

Mezi jiným jsme se snažili získat roční předplatné za zvýhodněnou sazbu. Stačilo by tucet předplatitelů týdně a naše problémy by byly vyřešeny. Ale dokonce i moji nejlepší přátelé pochybovali, že to vydržím táhnout celý rok. Znali mě dobře. Po měsíci či po dvou už jsem pracoval na jiném schématu. Nakonec jsem je horko těžko umluvil aspoň na měsíční předplatné - což ovšem byla hotová almužna. O’Mara neměl pro mé přátele slov. Mínil, že lépe by to svedl s úplně cizími lidmi. Každé ráno časně vstával a vydával se na pochůzky v mém zájmu. Prošel celé město - Brooklyn, Manhattan, Bronx, Staten Island - chodil všude tam, kde cítil vlídné přijetí. Také on se snažil vymámit předplatné.

Poté, co jsem vydal dvě nebo tři čísla Mezzotints, přišla Mona s novým nápadem. Bude je podepisovat svým jménem a prodávat na různých místech ve Village. Myslela tím samozřejmě noční podniky.

Podnapilí lidé nebývají příliš kritičtí, a kdo by dokázal něco odmítnout krásné ženě? O’Marovi se to příliš nepozdávalo - podle něj to bylo příliš “neobchodnické”. Mona však trvala na tom, že za zkoušku to stojí. Vybrali jsme soubor starších čísel - každé v jiné barvě. Mé jméno jsme začernili a pod ně napsali Monino.

Nikdo nic nepozná.

První týden si vedla skvěle. Prodávalo se to jako teplé koblihy.

Někteří kupovali celé série, jiní platili za jedno číslo trojnásobek i vícenásobek. Vypadalo to, že Mona měla šťastnou ruku. Tu a tam přišla objednávka poštou. Tu a tam prodal O’Mara předplatné na šest měsíců nebo i na rok. Měl jsem spoustu nápadů pro další čísla. K čertu s redaktory - poradíme si sami a lépe.

Zatímco Mona byla na svých nočních pochůzkách po Village, já a O’Mara jsme vyráželi na sběr materiálu. Nemohli bychom si počínat zapáleněji, ani kdybychom pracovali ve službách velkého syndikátu. Prošli jsme všechno, dívali se úplně všude. Jednoho dne jsme seděli v tiskové lóži na Velké šestidenní, noc nato v první řadě na zápasnickém utkání.

Někdy jsme pěšky vyráželi na zevrubnější prohlídky Čínské čtvrti, Bowery, Hobokenu či bohem zapomenutých koutů New Jersey. Jednou odpoledne, když se se mnou O’Mara rozloučil v Bronxu, jsem se zastavil u Neda a začal do něj hučet, ať se mnou jde do šantánu na Houston Street, o kterém jsem chtěl psát. Chtěl jsem Neda jako svého ilustrátora.

Pochopitelně jsem si vymyslel historku o časopisu, který mě požádal o příspěvek. Cleo už v šantánu bohužel nebyla.

Na její místo však nastoupila rajcovní blondýnka, až moc sexy. Slovo dalo slovo a nám se podařilo ji ukecat, ať s námi zajde po představení na skleničku. Byla to bezduchá kunda, jedna z těch, které vyrůstají v místech jako je Newark či ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 28

Sandusky. Chechtala se jako hyena.

Slíbila, že mě seznámí s komikem, který býval jejím přítelem; ale nikdo takový se neobjevil. Do lokálu se vpotácelo několik dívek ze sboru. Oblečené vypadaly ještě hůř - pouhé trosky. Dal jsem se u baru do řeči s jednou z nich. Ukázalo se, že kromě jiného studuje hru na housle. Byla to obyčejná tuctovka, která v sobě neměla sexu, co by se za nehet vešlo. Ale byla inteligentní a sympatická. Ned zatím zpracovával blondýnu. Doufal, i když to bylo nepravděpodobné, že se mu ji podaří zlomit a dotáhnout k sobě do ateliéru na jednu rychlovku.

Dávat dohromady Mezzotints za takového dne bylo jako sestavovat skládačku. Zabere mi celé dny, než z toho sesmolím báseň v próze požadované délky. Dvě stě padesát slov bylo maximum, co se dalo vytisknout. Zvykl jsem si psát takové dva až tři tisíce a potom škrtat.

Mona se samozřejmě nikdy nevracela domů před druhou hodinou ranní. Myslím, že toho na ni bylo trochu moc. Ani ne tak ta doba, jako spíš atmosféra nočních klubů. Tu a tam se jí však podařilo narazit na zajímavého člověka. Jako například na Alana Cromwella, který se vydával za bankéře z Washingtonu. Muži jeho kalibru vždycky zvali Monu ke svému stolu. Podle Monina soudu se jednalo o kultivovanou osobnost. Začal tím, že skoupil vše, co měla u sebe. Za hromadu Mezzotints vysolil okolo osmdesáti dolarů. Na odchodu si je však zapomněl odnést. Bezpochyby záměrně.

Jaký to gentleman! Jezdil do New Yorku za obchodem zhruba každých deset dní. Vždycky byl k nalezení u Zlatého orla nebo v Sýkorčím hnízdě. Přestože chlastal jako duha, pokaždé se choval jako “dokonalý džentlmen”. Nikdy neodešel, aniž by Moně nevtiskl do dlaně padesátidolarovku. “Čistě za to, že mu dělala společnost.”

Mona tvrdila, že podobně osamělých duší, jako byl Alan Cromwell, bloudí po New Yorku stovky. Všechny tyto opuštěné duše byly navíc dobře zaopatřené. Brzy jsem se začal dovídat o dalších - o dřevařském králi, který měl celoročně pronajaté apartmá ve Waldorfu, o profesorovi ze Sorbonny, který ji bral na ta nejexotičtější místa, o Neubergerovi, naftaři z Texasu, znal tak málo hodnotu peněz, že dával taxikáři pokaždé dýško pět dolarů, ať už se jednalo o krátkou či dlouhou jízdu. Pak tu byl sládek na odpočinku z Milwaukee, který byl blázen do hudby. Dával Moně dopředu vědět, kdy přijede, aby s ním mohla jít na koncert, kvůli kterému sem spěchal až z Milwaukee. Malé pozornosti, které Mona vydolovala z těchto týpků, představovaly mnohem víc, než bychom kdy mohli řádně vydělat.

Proto jsme se já i O’Mara přestali snažit o prodej předplatného. Všechny Mezzotints, které nám zbyly na konci týdne, jsme posílali gratis lidem, o kterých jsme si mysleli, že si je rádi přečtou. Někdy jsme je také posílali redakcím časopisů a novin nebo členům Senátu ve Washingtonu.

Jindy jsme je adresovali hlavám velkých průmyslových organizací - jen tak pro legraci, abychom viděli, zda se něco bude dít. Někdy, a to byla ještě větší legrace, jsme vzali telefonní seznam a namátkou vybrali pár jmen. Jednou jsme obsah Mezzotints odtelegrafovali řediteli blázince na Long Islandu. Samo sebou, že jsme se podepsali falešným jménem - něco na způsob Aloysius Pentecost Onega. Jen abychom ho svedli ze stopy!

Podobné kousky nás začaly napadat zvláště poté, co se naším častým hostem stal Osiecki. Osiecki byl architekt, který bydlel v sousedství. Seznámili jsme se s ním v jednom baru těsně před zavíračkou. Zpočátku toho moc nenamluvil - obvyklé bláboly o tom, jak to chodí ve velké kanceláři architektů. Ale jelikož měl rád hudbu, koupil si hezoučké mechanické piáno a začal si přehrávat všechny možné písničky, až mu sousedé bušili na dveře.

Na takovém chování by nebylo nic nezvyklého. Začali jsme ho tu a tam navštěvovat a poslouchali s ním jeho odrhovačky. Vždycky měl doma slušnou zásobu lihovin. Kousek po kousku jsme však v jeho hovoru začali pozorovat utajenou nitku. Jednalo se o nenávist vůči šéfovi. Nebo lépe řečeno, o podezření týkající se jeho šéfa.

Bylo třeba určité zručnosti, aby se nám z něj podařilo vytáhnout, o co tu běží, zdráhal se dát najevo své obavy. Když však viděl, že hltáme jeho narážky bez užaslých pohledů či nesouhlasných poznámek, dal se do toho.

Jeho šéf se ho zjevně chtěl zbavit. Jelikož však nemohl Osieckému nic přišít, nevěděl, jak to zaonačit.

“Takže proto ti každou noc sype na stůl vši, co?” nadhodil O’Mara a po straně na mě mrkl.

“Já neříkám, že to dělá on. Jediné, co vím, je, že tam každé ráno jsou.” A nato se náš přítel začal škrábat.

“Jasně, nemusí to dělat sám,” pravil jsem. “Možná za to platí uklízečce.”

“Já neříkám, kdo to dělá. Nikoho neobviňuju. Aspoň ne veřejně. Jediné, co vím, je, že se jedná o nějakou lumpárnu.

Kdyby byl chlap co k čemu, dal by mi jednoduše výpověď a šmytec.”

“A proč to prostě neotočíš?” navrhl O’Mara zlomyslně.

“Co tím myslíš?”

“No co… Nasypej mu vši na jeho stůl!”

“Já mám svých potíží dost,” zavrtěl hlavou chudák Osiecki.

“Ale o svou práci přijdeš tak jako tak.”

“Tím bych si nebyl tak jistý. Sehnal jsem si dobrého právníka, který mi slíbil ochranu.”

“A jsi si jistý, že si to všechno jen nenamlouváš?” zeptal jsem se zcela nevinně.

“Namlouvat si to? Vidíte ty skleničky pod židlemi? Nějak se mu podařilo nasadit mi je i sem.”

Bedlivě jsem se rozhlédl kolem. Dokonce i nohy mechanického klavíru stály v miskách s petrolejem.

“Bože,” spráskl ruce O’Mara. “Už mě taky začíná všechno svědit.

Jestli z té práce co nejdřív nevypadneš, zcvokneš se z toho.”

“Klidně,” prohlásil Osiecki nevzrušeně a bez výrazu. “Dobrá. Tak se z toho zblázním. Ale nikdy mu nedopřeju to potěšení přijmout mou vlastní výpověď. Nikdy.”

“Chlape,” řekl jsem. “Myslím, že už trochu blbneš. Jinak bys takhle nemluvil.”

“Jo, blbnu,” přikývl Osiecki. “A komu by z toho nehrabalo? Copak je možné strávit celou noc škrábáním a přes den se pak chovat normálně?”

Na to se nedalo odpovědět. Po cestě domů jsme s O’Marou probírali možnosti, jak chudákovi pomoci. “Promluvme si s jeho holkou,” navrhl O’Mara. “To by mohlo zabrat.” Dohodli jsme se, že Osieckého ukecáme, aby nás seznámil se ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 29

svou dívkou. Chtěli jsme je oba pozvat na večeři.

“Ale možná je taky praštěná,” napadlo mě.

Čirou náhodou jsme se brzy nato seznámili s Osieckého kamarády Andrewsem a O’Shaughnessym, také architekty.

Kanaďan Andrews byl malý, sebevědomý chlapík. Měl vybrané způsoby, vysoké IQ, a jak jsme brzy zjistili, byl to věrný přítel. Znal se s Osieckim od klukovských let. O’Shaughnessy byl zcela jiný typ - velký, svalnatý, kypící zdravím a vitalitou, bezstarostný, lehkomyslný, prostě kliďas. Neustále v honbě za povyražením. Vždycky připraven urazit pár lahví. Měl taky za ušima, ale nedával to najevo.

Nejraději se bavil o jídle, ženách, o koních a visutých mostech.

Když se člověk koukal na ty tři u baru, měl pocit, že se octl v nějaké scéně z románů Daphne du Maurier nebo Alexandra Dumase.

Byli to nerozluční kumpáni. Pečovali jeden o druhého. Nepotkali jsme všechny tři naráz pouze proto, že Andrews s O’Shaughnessym byli na služební cestě.

Docela je potěšilo, že se Osiecki dal zatím dohromady s námi.

Měli o něj starost, ale nemohli přijít na to, jak mu z jeho svízelné situace pomoci. Podle jejich názoru byl šéf prima chlap.

Nechápali, co mohlo s jejich kámošem tak zacvičit - pokud to nebyla jeho holka.

“Co je s ní?” zajímali jsme se.

Ani sdílnější Andrews nám toho nechtěl mnoho říci. “Znám ji teprve chvíli,” pravil. “Něco mi na ní nesedí, víc nemám, co bych k tomu řekl. Mám pocit, že není úplně rovná.” A zmlkl.

O’Shaughnessy se jen zachechtal a mávl nad tím rukou: “Však on se z toho dostane,” mínil. “Moc chlastá, v tom je to. Ale dokud nevidíte hady a štíry na své posteli, není tak zle. Musím ovšem přiznat, že bych si to raději rozdal s kobrou než s tou jeho pipinou. Je na ní něco nelidského. Myslím, že ona je sukubus, jestli víte, co tím mám na mysli.”

Halasně se zasmál. “Jinými slovy upír, jasný?”

Dokud to trvalo, bylo to báječné. Myslím ty procházky, hovory, knihy, které jsme četli, jídlo, které jsme jedli, exkurze a výzkumné výpravy, figurky, na které jsme přitom narazili, plány, které jsme si dělali. Všechno to kolem nás jen proplouvalo nebo svištělo jako namydlený blesk. Když se některý večer nikdo neukázal nebo to venku stálo za starou belu nebo nám zrovna došly prachy, pouštěli jsme se s O’Marou do debat, které často končily až ráno. Někdy jsme se začali bavit o knize, kterou jsme právě přečetli, jako například The Imperial Purple nebo The Eternal Husband. Nebo ten kouzelný příběh o poštovním holubovi - Gay Neck.

Okolo půlnoci byl O’Mara vždycky poněkud nervózní a netrpělivý.

Dělal si starosti o Monu. Copak asi dělá, kde tak dlouho courá, jestli se nemůže dostat do nesnází.

“Žádný strachy,” uklidňoval jsem ho. “Ona moc dobře ví, jak se o sebe postarat. Má dostatek zkušeností.”

“Já vím,” on na to, “ale, k čertu…”

“Poslyš, Tede - kdybych se já začal starat o takové věci, zbláznil bych se z toho.”

“To jí musíš opravdu hodně věřit.”

“Proč bych neměl?”

O’Mara se ksichtil a ošíval: “No, já nevím, ale když si představím, že by to byla moje žena…”

“Nikdy jsi žádnou manželku neměl, tak proč vedeš takové řeči?

Mona přijde přesně deset minut po jedné, uvidíš. No tak, pusť to z hlavy.”

Někdy jsem se tomu musel v duchu smát. Podle toho, jak si to bral k srdci, by jeden řekl, že Mona je jeho žena, a nikoliv moje. Ale mí přátelé se v tomto ohledu vždycky chovali podobně. Všichni si pořád dělali starosti.

Jediný způsob, jak odvést jeho pozornost jinam, bylo přimět ho, ať zaloví v paměti. O’Mara vždycky rád vzpomínal.

Šel po tom jako kráva po kusu žvance. Všechny jeho vzpomínky mu šmakovaly.

Nejraději ze všeho vyprávěl o Alecu Walkerovi - chlapíkovi, který ho vyhmátl uprostřed karnevalu na Madison Square a zaměstnal ho ve své kanceláři. Alec Walker byl pro O’Maru věčnou záhadou.

Mluvil o něm s úctou, obdivem a vděčností, ale bylo vidět, že ho na Alecu Walkerovi něco mate. Jednou večer jsem se pokusil z něho dostat, co to vlastně je. Ukázalo se, že O’Maru nejvíc zneklidňuje to, že Walker nejeví žádný zájem o ženy. A přitom to byl takový fešák! Mohl by mít každou, na kterou by dostal zálusk.

“Ale říkal jsi přece, že nemáš pocit, že je teplej,” uvažoval jsem nahlas. “A jestliže není teplouš, pak je prostě celibátník. Já to vidím tak, že je to prostě světec, který se minul povoláním.”

Toto zjednodušující vysvětlení však O’Maru valně neuspokojilo.

“Jediné, co mi vadí, je to,” dodal jsem, “jakým způsobem dovolil Woodruffovi, ať si ho omotá kolem prstu. Co se mého názoru týče, já si myslím, že tu něco nehraje.”

“Ále, to nic není,” rychle odvětil O’Mara. “Alec je dobrák. Každý si ho může omotat kolem prstu. Má prostě jen poněkud příliš velké srdce.”

“Tak hele,” pustil jsem se do něj, neboť jsem byl odhodlán vyřešit tuto otázku jednou provždy. “Chci, abys mi řekl pravdu… Už to na tebe někdy zkoušel?”

O’Mara se hlasitě zasmál: “Zkoušel na mě? Je vidět, že Aleca vůbec neznáš, jinak by ses mě na něco takového nemohl zeptat. Víš, i kdyby byl Alec teplej, nikdy by se o nic takového nepokusil, chápeš?”

“Ne, nechápu. Pokud nemáš na mysli, že je příliš dokonalý džentlmen - je to tak?”

“Ne, ne, vůbec ne,” prohlásil O’Mara vehementně. “Chci tím říct, že i kdyby Alec umíral hlady, nikdy by nikoho nepožádal ani o kůrku chleba.”

“Pak je to otázka hrdosti,” pravil jsem.

“Ne, není to ani hrdost. Je to mučednický komplex. Libuje si ve vlastním utrpení.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 30

“To má teda kliku, že není chudý.”

“On nikdy nebude chudý,” řekl O’Mara. “To by dřív začal krást.”

“No tohle! A na to jsi přišel jak?”

O’Mara na okamžik zaváhal. “Něco ti řeknu,” vysoukal ze sebe, “ale nikdy to nesmíš prozradit živé duši. Alec Walker svého času čmajznul slušný balík svému bráchovi. Jeho brácha, který je nefalšovaný zkurvysyn, se ho chystal potopit, ale ségra, jejíž jméno jsem zapomněl, to zatáhla. Kde na to vzala ona, nemám ponětí. Byla to totiž opravdu úctyhodná sumička.”

Nevěděl jsem, co na to říct. Uzemnilo mě to.

“A že nevíš, kdo ho do toho srabu dostal?” pokračoval O’Mara.

Tázavě jsem na něj pohlédl.

“Ten chcípák Woodruff.”

“Nekecej!”

“Neříkal jsem ti vždycky, že Woodruff je svině?”

“Jo, ale nevěděl jsem, co tím máš přesně na mysli. Nechceš mi doufám namluvit, že Alec Walker rozfofroval prachy čistě kvůli našemu kamarádíčkovi Billu Woodruffovi?”

“Přesně to mám na mysli. Hele, pamatuješ si na tu kurvičku, do které byl Woodruff tak udělanej? Později si ji snad dokonce vzal, nebo ne?”

“Myslíš Idu Verlainovou?”

“Jo, přesně, Idu. To bylo pořád Ida sem a Ida tam, celé dny.

Vzpomínám si na to, protože v té době jsem s ním dělal. Pamatuješ si na cestu do Evropy, kterou Alec s Woodruffem podnikli?”

“Myslíš, že Alec na Idu žárlil?”

“Ježíši, ne! Jak by mohl Alec žárlit na takovou běhnu! Pouze se snažil Woodruffa zachránit před ním samým, chápeš?

Bylo mu jasné, že je to štětka k ničemu, a chtěl je od sebe dostat. A Woodruff, ten bastard, nebyl nikdy s ničím spokojený - nemusím ti říkat, co je to za ptáčka! Honil chudáka Aleca po celé Evropě - jen aby jemu nepuklo srdíčko.”

“Pokračuj. To zní zajímavě.”

“Celé je to o tom, že jakmile se dostali do Monte Carla, Woodruff propadl hazardu - s Alecovými penězi, samozřejmě.

Alec na to neřekl ani slovo. Trvalo to týdny a Woodruff jen a jen prohrával. Aleca to stálo majlant. Byl na mizině. Ale Woodruffovi se pořád nechtělo domů. Chtěl vidět zimní palác rumunské královny, chtěl vidět pyramidy, chtěl si zalyžovat v Chamonix. Řeknu ti, Henry, jen na toho chlapa pomyslím a krev se ve mně začíná vařit. Ty si myslíš, že ženský jdou po penězích. Jo, ale tenhle Woodruff je horší než ta nejprohnanější kurva, jakou jsem kdy potkal. Byl by schopen sebrat zlaťák z nebožtíkových očí.”

“Navíc se navzdory všemu nakonec vrátil k Idě,” dodal jsem. “To je na tom asi to nejlepší.”

“Jo, a ta s ním sakra vyjebala, jak jsem slyšel.”

Zasmál jsem se. Najednou jsem ale přestal. Na něco jsem přišel.

“Víš, co mě právě napadlo, Tede? Myslím, že Woodruff je teplouš.”

“Ty myslíš? A já vím! Ale to bych mu odpustil. Co mu ale nikdy nezapomenu, je jeho ničemnost, jeho bezostyšnost.”

“Ať se propadnu,” mumlal jsem. “To vysvětluje, proč to s Idou tak uboze skoulel. Teda! Když si pomyslím, že jsem ho znal tolik let a neměl ani stín podezření… A ty jsi pořád přesvědčený, že Alec není ani drobátko přihřátej?”

“Já vím, že ne,” prohlásil O’Mara. “Je do ženských blázen. Celý se rozklepe, jen se dostane do jejich blízkosti.”

“To mě podrž!”

“Už jsem ti řekl, že je asketa. Původně studoval na kněze. Pak se ale zamiloval do holky, která s ním vykejvala. Nikdy se z toho úplně nedostal… Řeknu ti o něm ještě něco, co by tě v životě nenapadlo. Poslouchej - nikdy jsi ho neviděl se vztekat, že? Skoro bys řekl, že se ani nedokáže zlobit, co? Tak něžný, tak uhlazený, tak pozorný, tak ohleduplný. Je to ale chlap z ocele. Má ve věcech jasno, je vždycky ve formě. Viděl jsem ho vybílit bar jednou rukou. Byl úžasný. Jasně že jsme nakonec museli zdrhnout, ale jakmile jsme byli v bezpečí, byl už zase klidný a vyrovnaný jako obvykle. Požádal mě, abych ho oprášil, zatímco on si spravoval kravatu. Neměl na sobě ani škrábanec. Šli jsme do hotelu, kde se učesal a umyl si ruce. Pak navrhl, abychom šli něco sníst - myslím, že k Reisenweberovi. Vypadal naprosto nedotčeně, jako vždy, a mluvil klidným, spořádaným hlasem, jako bychom se právě vrátili z divadla. A nebyla to rozhodně žádná póza -

byl doopravdy klidný. Také si vzpomínám na jídlo, které jsme tenkrát měli - byl to přesně typ hostiny, jakou Alec uměl uspořádat. Loudali jsme se s jídlem snad celé hodiny. Alec měl zrovna chuť si povídat. Snažil se mi vysvětlit, že svatý František byl skutečně svatý muž, skoro jako Kristus. Nakousl něco v tom smyslu, že kdysi usiloval o to, být někým jako byl svatý František. Já jsem si vždycky z Aleca dělal za to jeho pánbíčkaření trošku šprťouchlata. Říkal jsem mu do očí ,zasranej katolíku’. Ale ať jsem řekl, co chtěl, nemohl jsem ho naštvat. Prostě se na mě pokaždé jen tak moudře, uvážlivě usmál - víš, co myslím - a já se studem málem propadl.”

“Já ten jeho úsměv nesnášel,” přerušil jsem ho. “Cítil jsem se při něm nesvůj. Nikdy jsem si nebyl jistý, jestli si hraje na nadřazeného nebo na neviňátko.”

“Přesně!” zvolal O’Mara. “Jenomže on svým způsobem věděl, že je nadřazený - nejen nad námi mladšími, ale nad lidmi obecně. Na druhé straně se však cítil méně důležitý než ten nejposlednější člověk na světě. Jeho pokora se mísila s arogancí. Nebo s elegancí? Víš přece, jak se oblékal. Nebo jak mluvil - s lehoučkým irským přízvukem, ale dokonalou angličtinou! Kdepak, nebyl to žádný hadrový panák! Ale když zmlkl - to teprve bylo něco! Jestli mě dokázalo něco vyvést z míry, tak to, jak dokázal mlčet jako ryba. Šlo z toho na mě mrazení. Všiml sis, že kdykoliv byli ostatní lidé hotovi vybuchnout, on byl zticha. Dokázal zmlknout přesně v kritickém okamžiku a nechat tě v luftu. Vždycky tě tak ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 31

nechal, aby sis nafackoval sám. Tehdy jsem v něm rozpoznával kněze.”

“Poslyš, Tede,” skočil jsem mu do řeči. “Pořád mi ještě nejde do hlavy, co ho mohlo přitahovat k šupákovi jako je Woodruff.”

“To je snadné,” pravil O’Mara nadneseně. “Chtěl toho budižkničemu zachránit. Dělá mu radost mořit se s nanicovatým čuráčkem, jako je Woodruff. Byl to test jeho schopností. Nemysli si, že neměl Woodruffa přečteného.

Viděl mu až do žaludku. Nejvíc na něj působilo, a to je zvláštní, to Woodruffovo žoldáctví. Jako typický mučedník prostě jen dával a dával, až nebylo z čeho… Woodruff se nikdy nedozvěděl, že kvůli němu Alec kradl. Ten chcípák by tomu nikdy nevěřil, kdybys mu o tom řekl.”

“Říkal jsem ti, že jsem Woodruffa nedávno potkal? Jo, dole na Broadwayi.”

“Co teď dělá?”

“Ani mě nenapadlo se ho ptát.”

“Nejspíš pasáka,” soudil O’Mara.

“Ale vím, kam to dotáhla Ida. Je z ní teď herečka. Viděl jsem obrovské plakáty s jejím jménem. Měli bychom se na ni zajít někdy podívat, co říkáš?”

“Nic pro mě,” odfrkl O’Mara. “Dřív bych ji raději viděl v pekle… Něco ti povím - k čertu s ní a k čertu s Woodruffem!

Nevím, proč jsem se zakecal o takových sračkách. Řekni, O’Rourkeho jsi poslední dobou neviděl?”

“O’Rourkeho? Ne, neviděl. Zvláštní, že sis na něho vzpomněl. Abych pravdu řekl, já na něj nepomyslel od chvíle, co jsem vypadl z práce…”

“Henry, měl by ses stydět. O’Rourke je poklad. Nechápu, jak vůbec můžeš zapomenout na takového člověka. Kruci, vždyť se k tobě choval doslova jako otec - ke mně taky. Já bych rozhodně rád věděl, jak se mu vede.”

“Můžeme se po něm někdy večer podívat. Nebude těžké ho najít.”

“Nic jiného si taky nepřeju. Bylo by mi hned lépe u srdce, sotva bych se zase ocitl v jeho přítomnosti.”

“S tebou je ale sranda,” řekl jsem. “K některým lidem se chováš takřka zbožně. Jako bys celou dobu hledal svého otce.”

“Jo, přesně to doopravdy dělám - kápnul jsi na to. Ten hajzl, co si říká můj táta - víš, co si myslím o něm? Víš, čeho se ten otrapa bojí? Že jednoho dne přijdu a znásilním vlastní ségru! Prý jsme si příliš blízcí, říká. A přitom to byl on, kdo mě šoupl do děcáku! Když už mluvíme o nanicovatých šmejdech jako je Woodruff, tak tady máš dalšího hajzla, kterýmu bych s chutí ušmikl koule. Jenom mám strach, že stejně žádný nemá. Snaží se ze sebe dělat Rusa. Houby. Je to prachsprostý icik z Haliče. Jasně, kdybych měl fotříka jako O’Rourke, možná bych to někam dotáhl. Takhle ani nevím, k čemu tady jsem. Nechávám se jen tak unášet. Po celou tu dobu brojím proti církvi… Mimochodem, ségru jsem málem opravdu ojel. Staroch mi nasadil brouka do hlavy. Ale, sakra, bylo to jen přirozené. Neviděl jsem ji dvanáct let. Už to pro mě nebyla ségra. Byla to jen velmi pohledná dáma. Velmi milá a opuštěná.

Nechápu, co mě tenkrát zarazilo. Ještě za ní musím někdy zajít.

Slyšel jsem, že se nedávno vdala. Možná by to teď nebylo k zahození - myslím, trochu si s ní švihnout… Bože, Alec by se zhrozil, kdyby mě takhle slyšel mluvit!”

Tak jsme to táhli dál, přeskakovali od vzpomínky ke vzpomínce, až - přesně deset minut po jedné, jak jsem předpověděl - vešla dovnitř Mona. V jedné ruce nesla pytel fajnových věcí k jídlu a v druhé láhev benediktýnky. Opět jí jedna z těch něžných duší prokázala laskavost. Tentokrát se jednalo o starého bankéře z Weehawkenu, člověka znalého kultury. Všichni Monini ctitelé měli vztah ke kultuře, ať už se jednalo o dřevaře, bývalé rohovníky, barvíře či vysloužilého bankéře z Weehawkenu.

S příchodem Mony vzala naše konverzace hned za své. Když Mona začala se svými povídačkami, O’Mara se na ni vždycky culil způsobem, který ji štval. Zpočátku ji navíc často přerušoval.

Kladl ty nejpřímočařejší a nejurážlivější otázky. “Chceš říct, že se ani nepokusil se tě dotknout?” A podobně.

Jenomže veškerá podobná témata byla pro Monu přísně tabu. Postupem času se však naučil držet jazyk za zuby a poslouchat. Pouze tu a tam si neodpustil nějakou jízlivou poznámku, nějaký jemný dvojsmysl, jehož pravý význam Moně unikal. Občas nabralo její přehánění tak absurdních rozměrů, že jsme se s O’Marou neudrželi a rozchechtali se na celé kolo. Zajímavé na tom bylo, že i Mona se řehtala jako smyslů zbavená. Ještě podivnější než její smích však byla skutečnost, že potom hned navázala přesně tam, kde skončila, jako by se nic zvláštního nestalo.

Někdy mě Mona požádala, abych potvrdil některý z jejích neuvěřitelných výroků. Učinil jsem tak pokaždé s vážnou tváří, z čehož šla O’Marovi hlava kolem. Často jsem její historky ještě prošpikoval několika vlastními detaily. Mona přitom vždy vážně pokyvovala hlavou, jako bych vyjevoval Boží pravdu nebo - jako bychom si to společně sehráli.

V říši výmyslů byla Mona jako doma. Nejenže svým báchorkám sama věřila, ale chovala se tak, jako by fakta, o která je opírala, byla sama o sobě důkazem jejich pravdivosti. Všichni ostatní však měli pochopitelně dojem právě opačný.

Když říkám všichni, myslím tím všichni. Ale to ji jen utvrdilo v jejím jednání. Monina logika rozhodně nebyla euklidovská.

Mluvil jsem o smíchu. Mona si libovala jen v jednom typu smíchu - ve smíchu hysterickém. Vlastně téměř neměla smysl pro humor. Ti, kdo v ní dokázali smysl pro humor probudit, byli zpravidla lidé, kterým chyběl rovněž. Na Nahouma Yooda, který byl opravdovým vtipálkem, se usmívala. Byl to milý, přívětivý a srdečný úsměv.

Takový, jaký věnujeme rozmarnému dítěti. Její úsměv, to však bylo něco zcela jiného než její smích. Její úsměv byl ryzí a hřejivý.

Vycházel ze sympatického nervového systému. Její smích byl na druhé straně přerývaný, vykolejený, disharmonický. Výsledný efekt byl zničující. Znal jsem Monu už nějaký čas, když jsem ji poprvé slyšel se smát. Mezi jejím smíchem a pláčem byl stěží nějaký rozdíl. V divadle se naučila smích předstírat. Bylo strašné to poslouchat! Běhal mi z toho mráz po zádech.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 32

“Víte vy dva, koho mi někdy připomínáte?” řekl O’Mara se smíchem.

“Připomínáte mi párek spiklenců. Jediné, co tu ještě chybí, je hra na skořápky.”

“Ale jinak je to tu fajn a v pohodě, ne?” řekl jsem na to.

“Poslouchej,” řekl O’Mara se zcela vážnou tváří. “Kdyby se nám to podařilo takhle táhnout třeba i rok nebo dva, stálo by to za to. Bahníme si, to je jasný. Takhle už jsem si nedáchnul ani nepamatuju. Legrační na tom je, že mám pocit, jako bych se skrýval. Jako bych spáchal zločin, na který se nepamatuju. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby nám jednoho dne zaklepali na dveře policajti.”

Nato jsme se všichni dali do hurónského smíchu. Policajti! Škoda slov.

“Kdysi jsem bydlel s chlápkem,” pustil se O’Mara do jedné ze svých nekonečných historek, “který byl blázen. Já o tom nevěděl, dokud si pro něj nepřijeli z blázince. Přísahal bych na Bibli, že to byl ten nejnormálněji vyhlížející člověk, jakého jsem kdy viděl. Normálně mluvil, normálně se choval. Jenomže to na něm právě bylo v nepořádku - byl zatraceně příliš normální. Já byl v té době úplně na dně a natolik zbědovaný, že jsem si ani netroufal najít si nějakou práci. On pracoval jako tramvaják na lince na Reid Avenue. Na otočce se zastavoval doma, aby si odpočinul. Vždycky si s sebou přinesl pytlík koblížků, a sotva si odložil, uvařil si kafe. Nikdy toho moc nenamluvil. Většinou seděl u okna a dělal si manikúru. Tu a tam se osprchoval. Když byl v povznesené náladě, chtěl hrát karty. Vždycky jsme hráli o malé sázky a on mě nechal vyhrávat, přestože věděl, že fiksluju. Já se ho nikdy ani slovem nezeptal na jeho minulost a on sám od sebe také nic neprozradil. Každý den byl pro něho novým dnem. Když bylo chladno, mluvil o počasí. O tom, jak je venku zima. Když bylo teplo, mluvil o tom, jaké je venku teplo. Nikdy si na nic nestěžoval, dokonce ani na to, že mu snížili plat. Jen to samo o sobě mělo vzbudit mé podezření, ale nevzbudilo. Byl tak milý a pozorný, tak ohleduplný, že to nejhorší, co jsem si o něm mohl myslet, bylo, že je ňouma. Ale nemohl jsem si na nic stěžovat, protože o mě hezky pečoval. Nikdy ani nenadhodil, že bych měl být venku a zařezávat. Vždycky se pouze zajímal o to, zda mi nic nechybí.

Chápal jsem to tak, že mě potřebuje. Že by nemohl bydlet sám - ale ani to mi nepřipadalo divné. Spousta lidí nedokáže bydlet sama. Nicméně, a vlastně ani nevím, proč vám to tu povídám, nicméně jednoho dne někdo zaklepal na dveře.

Venku stál chlápek z blázince. Musím říct, že taky nevypadal zle. Tiše jako myška vešel dovnitř, posadil se a začal se bavit s mým kámošem. Svým tichým, nenuceným způsobem se ho zeptal: “Jste připraven jít se mnou zpátky?” Eakins, tak se můj spolubydlící jmenoval, stejně tiše a nenuceně řekl: “Ano, samozřejmě.” Po několika minutách se Eakins omluvil, že si musí sbalit své věci. Tomu zřízenci, nebo kdo to byl, patrně nijak nevadilo pustit ho z dohledu. Začal se bavit se mnou. (Bylo to poprvé, co mne oslovil.) Uběhlo několik minut, než mi došlo, že mě rovněž považuje za blázna.

Začalo mi svítat, když mi začal klást podivné otázky: ,Líbí se vám tady? Krmí vás dobře? Jste si jistý, že je to tu pro vás pohodlné?’ atd. Byl jsem z toho tak nesvůj, že jsem si začal namlouvat, že to je všechno nalíčeno na mě. Eakins byl v koupelně dobrých patnáct minut. Já byl celou tu dobu jako na trní, jelikož jsem si neustále kladl otázku, jak dokážu, že jsem normální, jestli se zřízenec rozhodne vzít mě také s sebou. Najednou se dveře od koupelny pomalu otevřely.

Vzhlédl jsem a spatřil Eakinse svlečeného do naha. Vlasy měl ostříhané dohola a na krku mu visel pytlík s mýdlem. Na tváři měl škleb, jaký jsem u něj dosud neviděl. ,Připraven, pane,’ zašveholil, jako když medu ukrajuje. ,Ale no tak, Eakinsi,’ řekl zřízenec, ,umíš se přece obléct i lépe.’ ,Ale já nejsem oblečený,’ odtušil Eakins klidně. ,O tom právě mluvím,’

řekl zřízenec. ,Teď běž zpátky a hezky se obleč. Buď hodnej.’ Eakins se ani nehnul. Jenom se zeptal: ,A který oblek si mám vzít?’ ,Ten, co jsi měl na sobě před chvílí.’ ,Ale ten je celý roztrhaný,’ pravil Eakins. Zašel zpátky do koupelny a vrátil se s rozcupovaným oblekem v náručí.

,To je v pořádku,’ řekl zřízenec, který se snažil vypadat klidně, ,tvůj přítel ti jistě nějaký rád půjčí.’ Obrátil se ke mně.

Vysvětlil jsem mu, že jediný oblek, co mám, mám právě na sobě.

,Ten docela stačí,’ zacvrlikal.

,Cože?’ zařval jsem. ,A co budu nosit já?’ ,Fíkový list,’ odsekl. ,Ale musíš dát bacha, ať ti nesklouzne.’”

Přesně v tom okamžiku někdo zaťukal na okno.

“To budou nabeton chlupatý!” zaječel O’Mara.

Došel jsem k oknu a nadzvedl roletu. Byl to Osiecki, culící se od ucha k uchu.

“Je to Osiecki,” hlásil jsem a zamířil ke dveřím. “Nejspíš má nakoupeno.”

“Kde máš kámoše?” zeptal jsem se Osieckého.

“Vybodli se na mě. Myslím, že kvůli vším… Mohu dál?” Váhal mezi dveřmi, poněvadž si nebyl jistý, jestli je vítán.

“Pojď dál!” zařval O’Mara.

“Neruším snad?” Civěl na Monu, kterou neznal.

“Tohle je má žena Mona. Mono, toto je náš přítel Osiecki. Měl nedávno nějaké potíže. Nebude ti vadit, když se na pár minut zdrží, že ne?”

Mona místo odpovědi nalila další skleničku benediktýnky a podala ji Osieckému spolu s kusem koláče.

“Co to je?” zeptal se Osiecki a čichal k likéru. “Kde jste to vzali?” Prohlížel si nás, jako bychom měli v držení nějaké temné tajemství.

“Jak se cítíš?” zeptal jsem se.

“Teď zrovna dobře!” odvětil. “Možná až příliš dobře. Necítíš?”

Dýchl na nás a přitom se ještě veseleji šklebil jako rododendron v plném květu.

“Jak se mají tvoje vši?” zeptal se O’Mara věcným tónem.

Nato se Mona začala chichotat a nakonec se naplno rozesmála.

“To je ten problém…” začal jsem vysvětlovat.

“Můžeš říct všechno,” pravil Osiecki. “Už to není žádné tajemství. Brzy se dostaneme až k jádru věci.” Napřímil se.

“Lituju, ale tohle nemůžu pít. Je v tom moc terpentýnu. Kafe by nebylo?”

“Jasně,” odvětila Mona. “A nedal byste si třeba sendvič?”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 33

“Ne, jenom černou kávu…” Svěsil hlavu. “Právě jsem se chytil se svými kámoši. Začínají mě mít plné zuby. Ale nemohu jim to vyčítat. Za posledních pár měsíců si se mnou dost užili. Víte, myslím si, že jsem někdy trošku trhlej.” Na chvíli se odmlčel, aby viděl, jaký to na nás udělalo dojem.

“To je v pořádku,” řekl jsem já. “Všichni jsme trošku trhlí.

O’Mara nám tu právě vyprávěl historku o bláznovi, se kterým bydlel. Můžeš si být trhlej jak chceš, hlavně nezačni štípat nábytek.”

“Taky by ses zbláznil,”řekl Osiecki, “kdyby ti ty potvory cucaly krev z těla celou noc. A celý den taky.” Vyhrnul si kalhoty, aby nám ukázal nohy. Byly plné šrámů a krvavých strupů. Bylo mi ho hrozně líto. Bylo mi líto, že jsem si z něj utahoval.

“Možná kdyby ses přestěhoval do jiného bytu…” odvážil jsem se navrhnout.

“To je k ničemu,” pravil a žalostně koukal do země. “Půjdou po mně, dokud nedám výpověď - nebo dokud je nenačapám při činu.”

“Myslel jsem, že některý večer přivedeš na večeři svoji holku,” řekl O’Mara.

“Jasně, přivedu. Ale právě teď má moc práce.”

“Práce s čím?” chtěl vědět O’Mara.

“To nevím. Naučil jsem se zbytečně se nevyptávat.” Opět se na nás zeširoka zaculil. Tentokrát se mu trošku zakývaly zuby. Všiml jsem si, že má pusu samý můstek.

“Zaskočil jsem,” pokračoval, “protože jsem u vás viděl světlo.

Nějak se mi nechtělo domů, víte.” Úsměv, znamenající ,kvůli vším’. “Nebude vám vadit, když se chvíli zdržím, že ne?

Líbí se mi u vás - je tady tak útulno.”

“To bych prosil,” poznamenal O’Mara. “Žijem si tu jako v bavlnce.”

“Kéž bych mohl říct totéž,” povzdechl si Osiecki. “Stát celý den za rýsovacím prknem a v noci si donekonečna pouštět pianolu, to není žádný odvaz.”

“Ale máš přece holku,” pravil O’Mara. “To by tě mělo trošku rozveselit.”

Osieckého fretčí oči se zúžily na velikost špendlíkové hlavičky.

Přísně, skoro až nenávistně na O’Maru pohlédl. “Nejsem náhodou u výslechu, nebo jo?”

O’Mara se dobrosrdečně zasmál a zavrtěl hlavou. Už už se chystal něco říct, když Osiecki spustil: “Ona je další trápení,” začal.

“Prosím,” vložila se do toho Mona, “nemějte pocit, že nám na sebe musíte všechno prozradit. Myslím, že už jsme se vás navyptávali dost.”

“Ále, to nic. Mně to nevadí. Jenom bych rád věděl, jak se dozvěděl o mé holce.”

“Nevím o ní nic,” řekl O’Mara. “Prostě mě to jen tak napadlo. Vykašli se na to.”

“Ne, já nechci. Je lepší si ulevit.” Na chvíli se odmlčel, hlavu sklopenou, ale nezapomněl přitom žvýkat svůj sendvič.

Po chvíli se napřímil, usmál se jako andílek, dojedl sendvič a natáhl se pro svůj kabát a klobouk. “Řeknu vám to jindy,”

pravil. “Teď už je příliš pozdě.”

Ve dveřích, když jsme si potřásali rukama, se znova zaculil a řekl: “Mimochodem, kdykoliv budete v tísni, stačí říct.

Vždycky vás budu moct založit.”

“Doprovodím tě domů, jestli chceš,” nabídl se O’Mara. Nevěděl, jak jinak reagovat na tuto nenadálou Osieckého vřelost.

“Díky, ale chtěl bych teď být raději sám. Nikdy byste neřekli…” a nato se Osiecki poklusem vzdálil.

“Co ten chlapík Eakins, o kterém jsi nám vyprávěl?” obrátil jsem se na O’Maru, sotva za Osieckim zapadly dveře.

“Povím vám to jindy,” odvětil O’Mara a obdařil nás imitací Osieckého úsměvu.

“Nebyla na tom špetka pravdy,” řekla Mona a šourala se do koupelny.

“Máš pravdu, celé jsem si to vymyslel.”

“No tak,” naléhal jsem. “Mně to můžeš říct.”

“Dobrá, když teda toužíš po pravdě, dozvíš se ji. Tak za prvé - neexistoval žádný Eakins - jednalo se o mého bratra.

Nějaký čas se skrýval. Vzpomínáš si, jak jsem ti říkal, že jsme utekli ze sirotčince? No, uběhlo deset let, možná víc, než jsme se opět setkali. Brácha byl mezitím v Texasu, kde dělal honáka. Byl to dobrý kluk. Pak se ale dostal s kýmsi do křížku - musel být nalitý - a zabil ho.”

Než pokračoval, přihnul si benediktýnky. “Všechno se seběhlo tak, jak jsem ti řekl, akorát že nebyl cvok. Ten chlápek, co si pro něj přišel, byl ranger. Málem jsem si před ním nadělal do kalhot, to ti řeknu. Nicméně jsem se svlékl, jak mi poručil, a podal šaty bráchovi. Ten byl vyšší a celkově mohutnější než já. Věděl jsem, že se do mého obleku nikdy nenasouká. Ale podal jsem mu ho a on zašel do koupelny, aby se oblékl. Doufal jsem, že má dostatek rozumu, aby utekl oknem. Nechápal jsem, proč mu ranger dopřává tolik volnosti, ale řekl jsem si, že je z Texasu a má svůj vlastní způsob. Najednou jsem však dostal skvělý nápad vyběhnout nahý na ulici a řvát z plných plic: ,Vražda! Vražda!’.

Doběhl jsem však jenom na schody, kde jsem padl na hubu. To chlapisko leželo na mně. ,Ty jsi ale číman, že jo, kamarádíčku?’ řekl a lehce mě šťouchl do brady. ,Ale jestli se tvůj bráška snaží zdrhnout oknem, daleko se nedostane.

Mám své lidi venku.’ V tom okamžiku vešel můj bratr do pokoje, stejně tichý a pokojný jako vždy. Vypadal v tom těsném obleku a s oholenou hlavou jako cirkusový klaun.

,Nemá to smysl, Tede,’ řekl. ,Dostali mě.’ ,V čem teď budu chodit?’ zamumlal jsem.

,Pošlu ti šaty, jakmile se dostaneme do Texasu,’ řekl. Potom sáhl do kapsy a vylovil několik ušmudlaných bankovek.

,Tohle ti možná na nějaký čas vystačí,’ řekl. ,Rád jsem tě zas viděl. Dávej na sebe pozor.’ A potom odešli.”

“A co se stalo pak?”

“Vyfásl doživotí.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 34

“Ne!”

“Jo. A může za to ten zkurvysyn otčím. Kdyby nás nešoupl do děcáku, tak se to nestalo.”

“Ježíšikriste, nemůžeš přece věčně všechno svádět na děcák!”

“Jak to, kurva, nemůžu? Všechny moje průsery se datují od té doby.”

“Ale přece se ti nevedlo tak zle. Opravdu nechápu, proč se věčně jen tak plahočíš. Sakra, spousta lidí se přece octla v horších sračkách a podařilo se jim z toho vybruslit. Měl bys přestat všechno házet na svého otčíma. Co si počneš, až tady nebude?”

“Budu ho proklínat úplně stejně. Budu mu to znechucovat ještě i v hrobě.”

“Ale člověče, co tvoje máma? Ta v tom má přece taky prsty, nezapomínej. A zdá se, že jí nic nezazlíváš.”

“Ta nemá všech pět pohromadě,” pravil O’Mara hořce. “Můžu ji leda politovat. Zřejmě udělala, co jí řekl. Ne, nemohu se na ni zlobit. Ona je taková dobrosrdečná hlupačka.”

“Poslyš, Henry,” změnil náhle notu. “Ty tohle nemůžeš nikdy pochopit. Narodil ses do hedvábí. Celým svým dosavadním životem jsi jen tak proplouval. Navíc jsi měl kliku. A máš talent. Kdežto já nejsem nic. Nula. Svět se mi hnusí… Možná bych taky mohl být spisovatel, kdybych dostal šanci. Jenomže takhle ani pořádně neumím pravopis.”

“Ale rozhodně víš, jak na to.”

“Ále, nesnaž se to přikrášlit. Jsem prohnilý. Ať dělám co dělám, vždycky nakonec někomu ublížím. Ty jsi jedinej člověk, ke kterému jsem se kdy choval slušně. Víš o tom?”

“Nechme toho. Začínáš být melancholický. Dáme si ještě panáka!”

“Jdu si lehnout. Musím se z toho vysnít.”

“Vysnít?”

“Jasně, ty to nikdy neděláš -z ničeho se nevysníváš? Stačí zavřít oči a představit si věci tak, jak by sis je přál mít.

Usneš a zdá se ti, že to je pravda. Když se ráno probudíš, veškerá hořkost je ta tam… Už jsem to tak udělal nejméně tisíckrát. Naučil jsem se to v děcáku.”

“V děcáku! Člověče, copak na to nikdy nezapomeneš? Je to pryč, za tebou… Stalo se to před staletími. Copak se s tím nedokážeš vyrovnat?”

“Nikdy to neskončilo, víš.”

Pár minut ani jeden z nás nepromluvil. O’Mara se tiše svlékl a vklouzl pod přikrývku. Zhasl jsem světlo a zapálil svíčku. Jak jsem tak stál mlčky u stolu a v duchu si přehrával, co se mezi námi právě událo, zaslechl jsem jeho tichý hlas: “Poslyš…”

“Co je?” Chvíli jsem měl pocit, že se rozbrečí.

“Nevíš toho ani polovinu, Henry. Nejhorší ze všeho bylo čekání, až nás matka přijde navštívit. Plynuly týdny, měsíce, pak roky. A po ní ani vidu, ani slechu. Jednou za uherský rok přišel dopis nebo skromný balíček. Pokaždé jen samé sliby. Prý přijede na Vánoce, na Den díkůvzdání nebo v jiný svátek. Nepřijela ani jednou. Nezapomeň, že mi byly teprve tři roky, když nás vypakovali. Potřeboval jsem lásku. Jeptišky nebyly zlé. Některé byly opravdu milé. Ale líbat je stejně nebylo totéž jako líbat mámu. Začal jsem si lámat hlavu spřádáním plánů na útěk. Jediné, na co jsem myslel, bylo běžet domů a vrhnout se mamince do náruče. Ona byla hodná, víš, ale slabá. Slabá na irský způsob, stejně jako já.

Pánbůh dal, pánbůh vzal. Nic ji nerozházelo. Ale já ji miloval. Jak čas ubíhal, miloval jsem ji stále víc. Když se mi konečně podařilo pláchnout, byl jsem jako z divokých vajec.

Všechno mě to táhlo domů, ale pak jsem si řekl - co když mě pošlou zpátky do děcáku! Tak jsem se jen tak toulal, až jsem se dostal do Virginie, kde jsem potkal doktora McKinneye… Víš, toho ornitologa.”

“Koukej, Tede,” přerušil jsem ho, “raději spi a vysni se z toho. Promiň, jestli se ti teď zdám poněkud necitlivý.

Myslím, že být v tvé kůži, cítil bych se stejně. Sakra, zítra je přece nový den. Mysli na to, s čím se potýká Osiecki!”

“Právě na to jsem myslel. To je taky osamělý trouba. A chce nám půjčit prachy! Ježíši, musí na tom být opravdu zle!”

Tu noc jsem usínal s předsevzetím, že musím O’Marovi vymlátit ten děcák z hlavy. Jenomže celou noc jsem se ve snu buď proháněl jako blázen na svém českém bicyklu, nebo hrál na klavír. Vlastně jsem občas sesedal z kola a hrál rovnou na ulici. Ve snu není žádný problém vézt s sebou piáno na kole - pouze v bdělém stavu máte s podobnými věcmi potíže.

Nejnádhernější okamžiky jsem trávil na místě zvaném Bedford Rest, které jsem si lehce přenesl do svého snu. Bylo to místo na půli cesty z Prospect Parku na Coney Island po oblíbené cyklistické trase. Všichni cyklisté si tam dávali pauzu. Tady, pod altánkem u šumící fontány, jsme si povídali, okukovali si vzájemně kola, ohmatávali si svaly. Kola byla opřená o stromy a ploty, všechna v perfektním stavu, všechna nablýskaná, dobře naolejovaná. Pop Brown, jak jsme mu říkali, tu měl hlavní slovo. Byl dvakrát starší než my, ale v pohodě stačil našemu tempu. Vždycky měl na sobě černý svetr a černé kamaše. Tvář měl vrásčitou a tak ošlehanou větrem, že byla skoro černá. Pokaždé jsem na něj myslel jako na “Nočního jezdce”. Povoláním byl strojník a cyklistika byla jeho vášeň. Byl to prostý muž, který nenadělal mnoho řečí, ale kterého všichni milovali. Byl to on, kdo mě přiměl vstoupit do domobrany, abych si mohl vyzkoušet, jaké to je závodit na hladké podlaze ve zbrojnici. O sobotách a nedělích jsem ho pravidelně potkával na cestě na Coney Island.

Byl to takový můj závoďácký tatík, jak se říká.

Myslím, že na setkáních u fontány bylo tak kouzelné právě to, že jsme byli všichni zapálení pro stejnou vášeň.

Nepamatuju si, že bychom se kdy bavili o něčem jiném než o cyklistice. Mohli jsme na kole jíst, pít i spát. Častokrát, v těch nejméně běžných hodinách, jsem narazil na osamělého jezdce, který si, stejně jako já vyšetřil hodinku pro svůj oblíbený sport. Tu a tam jsme minuli jezdce na koni. (Byla tam ještě jedna stezka pro koňaře, které vedla souběžně s cyklistickou.) Tyto zjevy z jiného světa nám byly zcela cizí stejně jako ti blázni, kteří se tu proháněli v autech. Nebo jako motorkáři, kteří byli prostě non compos mentis.

Jak už jsem řekl, toto vše se mi nyní vybavilo ve snu. Dokonce včetně oněch svátečních okamžiků, kdy jsem jako ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 35

vzorný cyklista obrátil na konci jízdy své kolo vzhůru nohama a hezky je vyčistil a promazal. Každý cákanec jsem umyl a vypulíroval. Řetěz i převody bylo třeba promazat vazelínou. Občas bylo zapotřebí vycentrovat kola. Pak bylo kolo vždy připraveno k jízdě. Toto čištění a pucování se pokaždé odehrávalo na dvorku, přímo pod okny. Musel jsem si kolo vždycky podložit novinami, protože má matka nesnášela, když jsem zanechal mastné skvrny na naší kamenné dlažbě.

Ve snu si to hezky svištím po boku Popa Browna. Byli jsme zvyklí na kilák nebo dva zvolnit tempo, abychom si mohli pokecat a také nabrat dech pro prudký sprint, který následoval. Pop mi povídá o práci mechanika, kterou pro mě má.

Slibuje, že mě naučí vše, co je třeba znát. Jsem z toho paf, protože jediný nástroj, kterým vládnu, je univerzální klíč na kolo. Pop praví, že mě již delší čas pozoroval a dospěl k názoru, že jsem inteligentní kluk.

Trošku ho však mate, že jsem pořád bez práce. Snažím se mu vysvětlit, že jsem rád bez práce, protože pak se mohu projíždět na kole, kdykoliv se mi zlíbí. On nad tím však mávne rukou, jako že je to nepodstatné. Je rozhodnutý udělat ze mě prvotřídního mechanika. Je prý to podstatně lepší než dělat topiče. Nemám ani páru o tom, jak jsou na tom topiči.

“Měl by ses dát do formy na ten závod příští měsíc,” nabádá mě pak. “Pij hodně vody. Kolik vypiješ.” Dovídám se, že ho poslední dobou zlobí srdce. Doktor mu prý radí, aby na nějaký čas nechal ježdění. “To bych raději umřel,” říká Pop.

Přeskakujeme z tématu na téma, jak je tomu u podobného klábosení zvykem. Začíná foukat svěží větřík a listí opadává -

hnědé, zlaté, rudé listí suché jako troud. Hezky to šustí, když jím projíždíme. Jsme odpočatí právě tak, jak potřebujeme, a hezky nažhavení.

Najednou Pop vyráží prudce vpřed za dalším kolem, které letí jako střela. Otáčí hlavu a křičí: “Je to Joe Folger!” Civím jak vyoraná myš. Joe Folger! To je přece jedna z legend cyklistické šestidenní! Jsem zvědavý, jaké dokáže držet tempo.

Zakrátko k mému úžasu se Pop dostává vpřed a táhne mě s sebou. Joe Folger jede v mém závěsu. Srdce mi buší opřekot. Tři velcí jezdci -

Henry Val Miller, Pop Brown a Joe Folger. Kde zůstali Eddie Root a Frank Kramer, divím se. Kde je Oscar Egg, ten švýcarský šampion? Hlavu mám vklíněnou mezi ramena jako míč. Nohy ani necítím. Jedu jako stroj. Všechno jede, maká, šlape v dokonalé souhře jako hodinky.

Náhle jsme vjeli na břeh oceánu. Pekelné vedro. Oddechujeme jako psi, ale stále v plné síle. Tři staří veteráni na cestě. Slézám z kola a Pop mě představuje velkému Joe Folgerovi. “Prima kluk,” říká Joe Folger a měří si mě od hlavy k patě. “Trénuje na velkou cenu?” Najednou mi začíná ohmatávat stehna a lýtka, chytá mě za předloktí, mačká mi biceps.

“Vymakaný - kanón.” Jsem z toho tak překvapený, že se červenám jako školáček. Teď už bych se jen potřeboval jednoho krásného dne setkat s Frankem Kramerem.

Připravil bych mu největší překvápko jeho života.

Chvíli se jen tak procházíme, přičemž tlačíme bicykly jednou rukou. Jak takové kolo poslouchá, když to s ním někdo umí! Sedáme si, abychom si dali pivo. Zničehonic začínám hrát na klavír, jen abych se zavděčil Joe Folgerovi. Vidím, že je to sentimentální chlapík. Musím si trochu lámat hlavu nad tím, čím mu padnu do noty. Zatímco se hrabu v klávesách, jsme přeneseni, jak už to ve snech bývá, do tréninkového střediska někde v New Jersey. Zrovna tu je na zimu cirkus.

Než se nadějeme, Joe Folger si to sviští po dráze smrti. Je to děsivý pohled, zvlášť když člověk sedí blízko velkého zlomu. Klauni se motají kolem v plné parádě. Někteří hrají na harmoniku, jiní skáčou přes švihadlo nebo nacvičují pády.

Brzy se kolem nás shromažďuje skupina lidí. Rozebírají nám kola na součástky a předvádějí triky á la Joe Jackson.

Všechno je to pantomima. Mám slzy na krajíčku, protože nikdy nebudu schopen dát své kolo zase dohromady. “Nic si z toho nedělej, chlapče,” říká velký Joe Folger. “Dám ti své kolo. Vyhraješ na něm spoustu závodů.”

Jak se do toho dostal Hymie, to nechápu, ale najednou je tam a vypadá příšerně vyděšeně. Že prý je stávka, hlásí.

Musím co nejrychleji zpátky do úřadu. Všechny taxíky v New Yorku jsou nám k dispozici a doručují balíčky a telegramy. Omlouvám se Popu Brownovi a Joe Folgerovi, že musím tak náhle odejít, a soukám se do přistaveného automobilu. V tunelu Holland usínám a probouzím se opět na kole na stezce na Coney Island. Hymie šlape za mnou na miniaturním kolečku. Vypadá jako tlustý maskot firmy Michelin.

Sotva se vleče. Není pro mne nic snazšího než ho popadnout za límec, zvednout i s kolem a vézt s sebou. Hymie teď šlape na prázdno. Vypadá šťastný jako blecha. Rád by hamburger a sladové mléko. Ještě to ani nedořekl a už je to tady. Hasíme si to po cestě a já beru hamburger i koktejl za jízdy a druhou rukou hážu stánkaři prachy. Na steeplechase to kalíme přes překážky, jako bychom frčeli rovnou do nebe. Hymie vypadá teď vyjeveně, ale ne vystrašeně. Jenom vyjeveně.

“Nezapomeň poslat zítra ráno účtenky do kanceláře,” připomínám mu.

“Dávejte pozor, pane M,” prosí. “Málem jste vletěl do oceánu.”

A najednou, na koho to nenarazíme, zkárovaného jak zákon káže, než na mého starého kámoše Staška. Právě vypadl z armády a nohy má pořád ještě do “O” jako památku na dřinu u kavalerie.

“Co to s sebou vlečeš za mrňouse?” chce vědět.

To je Staškovi podobné. Člověk ho musel nejprve uklidnit, než se s ním dalo mluvit.

“Večer odjíždím do Chattanoogy,” volá. “Musím zpátky do kasáren.”

Mává nám na rozloučenou.

“To byl váš přítel, pane M?” ptá se Hymie nevinně.

“ON? On je jen potrhlý Polák.”

“Já nemám rád Poláky, pane M. Bojím se jich.”

“Co tím myslíš? Tady jsme v USA. Pamatuj na to!”

“To je jedno. Polák je Polákem všude. Nedá se jim věřit.”

Skutečně mu začínají cvakat zuby.

“Měl bych už jet domů,” dodává sklíčeně. “Žena si bude dělat starosti, co se mnou je.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 36

“Oukej, tak se svezeme podzemkou. To bude o něco rychlejší.”

“Ne pro vás, pane M!” říká Hymie a podlézavě se na mě usmívá.

“Řekl sis o to, mladíku. Jsem šampion, to teda jo. Sleduj ten sprint…” Nato vyrážím vpřed jako raketa. Hymie stojí vzadu s rukama nad hlavou a volá mě zpátky.

Vzápětí řídím ze sedla celou kolonu taxíků. Mám na sobě pruhovaný svetr a s megafonem v ruce řídím dopravu. Zdá se, že celé město nám dělá cestu, ať se obrátíme kterýmkoliv směrem. Jako by člověk projížděl mlhou. Z vršku budovy American Tel. & Tel. rozesílají prezident a viceprezident depeše. Chuchvalce telegrafní pásky poletují vzduchem. Je to jako druhý Lindbergův návrat. S úžasnou lehkostí kličkuju mezi taxíky, vrhám se vpřed a vzad, a přesto stále vedu. Je to proto, že mám kolo Joe Folgera. Ten chlap opravdu věděl, jak zacházet s bicyklem. Trénink? Může být snad lepší trénink než tohle? Ani Frank Kramer by to nezmákl líp.

Nejlepší částí snu byl návrat na Bedford Rest. Všichni už jsou zase tam. Každý z kluků v jiné výstroji, kola nablýskaná, sedla tak akorát, všechna se zvednutým čumákem, jako by nabírala vítr.

Je to fajn být zase mezi nimi, cítit jejich svaly, prohlížet si jejich výbavu. Koberec spadaného listí je nyní silnější, vzduch chladnější. Pop nás vede po okruhu a slibuje nám prima projížďku…

Když se tu noc vracím domů - vždycky je to tatáž noc, bez ohledu na to, kolik času uplynulo - matka na mě čeká.

“Dneska jsi byl hodný,” říká. “Můžeš si vzít své kolo s sebou do postele.”

“Opravdu?” jásám. Nemohu uvěřit svým uším.

“Ano, Henry. Před chvílí tu byl Joe Folger. Řekl mi, že budeš příštím mistrem světa.”

“To že řekl, mami? Opravdu?”

“Ano, Henry. Doslova tak. Řekl mi, že nejdřív tě ale musím trochu vykrmit. Máš pod váhu.”

“Mami, já jsem ten nejšťastnější člověk na světě. Chci tě celou zlíbat.”

“Nebuď hlupáček, víš, že to nemám ráda.”

“To nevadí, mami. Stejně ti dám pusu.”

Nato ji objímám a tisknu, div ji nerozmačkám.

“Opravdu to myslíš vážně, mami? Opravdu si můžu vzít kolo do postele?”

“Ano, Henry, ale neumaž mi povlečení!”

“Neboj, mami!” křičím. Jsem bez sebe radostí. “Podložím si kolo novinami.”

Probudil jsem se tím, že jsem šmátral po svém kole. “O co se to pokoušíš?” vykřikla Mona. “Už skoro půl hodiny mě škrábeš.”

“Hledal jsem své kolo.”

“Kolo? Jaké kolo? Něco se ti muselo zdát.”

Usmál jsem se. “Ano. Zdál se mi nádherný sen. Celý o mém kole.”

Začala se hihňat.

“Já vím, že to zní bláhově, ale byl to ohromný sen. Náramně jsem si to užil.”

“Hej, Tede!” zařval jsem. “Jsi tam?”

Ticho. Zavolal jsem znova.

“Asi šel pryč,” zamumlal jsem. “Kolik je hodin?”

Bylo po poledni.

“Chtěl jsem mu něco říct. Hrozná škoda, že už je pryč.” Převalil jsem se na záda a zakoukal se do stropu. Sen ve mně ještě stále dozníval. Cítil jsem se lehce nadpozemsky. A poněkud hladový.

“Víš co,” mumlal jsem mátožně. “Myslím, že bych měl zajít za svým bratrancem. Možná by mi kolo na čas půjčil. Co myslíš?”

“Myslím, že ti jen drobátko přeskočilo.”

“Možná, ale vím naprosto jistě, že chci své kolo zpět. Bylo to závodní kolo. Jezdilo na šestidenní. Koupil jsem ho přímo na dráze, pamatuješ?”

“Už jsi mi to vyprávěl mnohokrát.”

“Co je to s tebou? Tebe to nezajímá? Ty jsi nikdy nejela na kole, že ne?”

“Ne, ale jezdila jsem na koni.”

“To je k ničemu. Pokud člověk není žokej. No… k sakru, asi je pošetilé myslet na kolo. Jeho dny jsou pryč.”

Najednou jsem se posadil a pohlédl na ni. “Co je to dneska s tebou? Co ti je?”

“Nic, Vale, nic,” chabě se na mě usmála.

“Ale jo, něco jo,” trval jsem na svém. “To nejsi ty.”

Vyskočila z postele. “Obleč se,” řekla, “dřív než se setmí. Udělám snídani.”

“Fajn. Co takhle slaninu s vejci?”

“Cokoliv si přeješ. Hlavně rychle.”

Nechápal jsem, kvůli čemu je třeba spěchat, ale poslechl jsem.

Cítil jsem se skvěle - a hlad jsem měl jako vlk. Chvílemi jsem se ptal sám sebe, co ji asi žere. Možná to měla dostat.

Hrozná škoda, že O’Mara vypadl tak časně. Chtěl jsem mu něco říct. Něco, co se mi vylíhlo v hlavě, když jsem se probouzel ze sna. Ale co, určitě to nezapomenu.

Odhrnul jsem závěsy a pustil slunce dovnitř. Byt se mi dnes zdál obzvlášť hezký. Před domem stála u chodníku limuzína. Čekala, aby odvezla nějakou milady za nákupy. Na zadním sedadle seděli dva velcí chrti. Tiše a ukázněně jako vždy. Květinář právě přijel s čerstvou kyticí. Tomu říkám život! Ale stejně se mi můj vlastní zamlouval víc. Jen kdybych tak měl zase své kolo. Pak už by to opravdu bylo bez chyby. Sen se mě držel jako klíště. Šampion!

Jaký šílený nápad.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 37

Ještě jsme ani pořádně nedojedli a Mona už hlásila, že musí odpoledne někam zajít. Ujišťovala mě, že do večeře bude zpátky.

“To je v pořádku,” řekl jsem. “Dělej, jak myslíš. Nemohu si pomoct, ale cítím se příliš skvěle, než abych něco říkal.

Dnes se může stát cokoliv, a mně bude pořád dobře.”

“Nech toho!” zaprosila.

“Promiň, děvčátko, ale i tobě bude hned líp, sotva vyjdeš ze dveří. Je jako na jaře!”

Pár minut nato už byla pryč. Cítil jsem se tak plný energie, že jsem se hned nemohl rozhodnout, co dělat. Nakonec jsem se rozhodl do ničeho se nepouštět. Jenom jsem naskočil do metra a vyrazil na Times Square. Chtěl jsem se chvíli procházet a čekat, jestli se něco přihodí.

Omylem jsem ale vystoupil na Grand Central. Šel jsem po Madison Avenue, když mě napadlo podívat se za mým přítelem Nedem. Už jsme se neviděli celou věčnost. (Už zase dělal v reklamním a propagačním šolichu.) Zaskočím za ním, řeknu mu čau a zase se vytratím.

“Henry!” zvolal. “Tebe mi posílá samo nebe! Jsem v bryndě! Je třeba rozjet velkou kampaň a všichni marodí. Tuhle zatracenou věc” (na cosi ukázal) “je třeba dodělat do večera. Je to otázka života a smrti. Nesměj se! Myslím to vážně.

Počkej, vysvětlím ti to…”

Posadil jsem se a poslouchal. Nejednalo se o nic jiného, než že smolil reklamní slogan pro jakýsi nový časopis, který pomáhali uvést na trh. Zatím měl však jen rámcovou představu o tom, jak by to asi mělo vypadat.

“Ty to zvládneš, tím jsem si jistý!” hučel do mě. “Napiš cokoliv, jen když to bude dávat nějaký smysl. Jde mi o kejhák, to ti říkám. Stojí za tím starej McFarland - víš, kdo to je? Každou chvíli sem lítá a slibuje, že nám hezky zavaří, jestli rychle s něčím nepřijdem.”

Nešlo to jinak než říct ano. Připravil jsem ho tedy o tu trošku chlastu, co tam měl, a posadil se ke stroji. Za chvíli už jsem bušil do kláves jako o závod. Musel jsem napsat dobré tři nebo čtyři stránky, než se ke mně po špičkách přikradl, aby viděl, co to tam dělám. Začal mi číst přes rameno a za okamžik už nadšeně tleskal a křičel: “Bravo! Bravo!”

“Copak je to tak dobré?” ptal jsem se s vykrouceným krkem.

“Jestli dobré? Je to vynikající! Poslyš, je to lepší, než na co by se zmohl ten chlápek, co se tím u nás živí. McFarland se z toho zjeví, až si to přečte…” Náhle se zarazil, mnul si ruce a lehce funěl. “A víš co? Dostal jsem nápad. Představím tě McFarlandovi jako našeho nového spolupracovníka. Řeknu mu, že jsem tě přesvědčil, abys k nám nastoupil do práce…”

“Ale já nechci nastoupit do práce…”

“To po tobě nikdo nechce. Jasně že ne. Chci ho jen uchlácholit, to je všechno. Navíc jde přece o to si s ním promluvit. Ty víš, co je zač a co všechno má za sebou. Mohl bys mu lehce podkuřovat?

Pěkně se mu vlichoť. A pak mu pověs na nos pár bulíků. Víš, co myslím. Pár canců o tom, jak vrhnout časopis na trh, čím upoutat čtenáře a podobné věci. Pěkně mu to naservíruj! Je zrovna v takové náladě, že zbaští všechno.”

“Ale já přece o těchhle věcech skoro nic nevím,” snažil jsem se vykroutit. “Poslyš, raději bys to měl říkat sám. Já budu stát za tebou, když jinak nedáš.”

“Ne, ne,” trval na svém Ned. “Mluvit budeš ty. Prostě vysyp všechno, co ti slina na jazyk přinese. Garantuju ti, že jakmile uvidí, cos napsal, bude naslouchat všemu, co řekneš. Dělám v téhle branži už nějaký ten pátek a vím, jak to chodí. Poznám dobrou věc na sto honů.”

Opět jsem nemohl jinak než souhlasit. “Dobrá. Ale jestli něco zvorám, tak mi to nevyčítej,” zašeptal jsem, zatímco jsme se tiše plížili k nejvyšší svatyni.

“Pane McFarlande,” začal Ned, jak nejlíbezněji uměl, “to je můj starý přítel, kterému jsem včera telefonoval. Byl v Severní Karolíně, kde dělal na své knize. Poprosil jsem ho, aby přijel a pomohl nám. Pan Miller, pan McFarland.”

Když jsme si třásli rukama, nevědomky jsem se velkému muži polygrafického průmyslu uklonil. Prvních několik okamžiků nikdo z nás nepromluvil. McFarland si mě zkoumavě prohlížel. Musím říct, že mně byl okamžitě sympatický.

Tohle byl muž činu. Všechna jeho gesta provázel poetický duch. “Tohle není žádný trouba,” pomyslel jsem si.

Současně jsem si říkal, jak může připustit, aby se to kolem něj jen hemžilo menšími a většími blbci.

Ned rychle vysvětloval, že jsem přijel před několika minutami, a aniž bych znal všechny podrobnosti, hned jsem načrtl několik stránek, které si on, Ned, nyní dovoluje předložit k laskavému posouzení.

“Tak vy jste spisovatel?” zeptal se McFarland. Stále po mně jezdil pohledem a současně se snažil číst.

“To nejlépe posoudíte sám,” odvětil jsem diplomaticky.

Několik následujících minut bylo opět hrobové ticho. McFarland studoval můj koncept, zatímco já jsem byl jako na trní.

Obalamutit eso McFarlandova kalibru, to nebylo jen tak. Navíc jsem úplně zapomněl, o čem jsem vlastně psal.

Nemohl jsem si vybavit jediný řádek.

Najednou McFarland vzhlédl, mile se na mě usmál a pravil, že to, co jsem napsal, vypadá slibně. Cítil jsem, že tady jde o víc.

Nyní jsem k tomuto muži cítil už téměř náklonnost. Někoho takového bych rozhodně nechtěl podrazit. Byl to člověk, pro kterého bych s radostí pracoval - pokud bych se vůbec rozhodl pro někoho pracovat. Koutkem oka jsem zaregistroval, jak mi Ned dává znamení, že je to v suchu.

Na zlomek vteřiny mě napadlo, co by asi řekla Mona, kdyby byla svědkem tohoto představení. (“A nezapomeň říct O’Marovi o otcích!” připomněl jsem si v duchu.) McFarland mluvil. Začal tak tiše a nenuceně, že jsem to zpočátku ani nepostřehl. Opět jsem se utvrdil v přesvědčení, že tu nemám co dělat s nějakým troubou. Lidé o něm říkali, že už je s ním ámen. Jeho nápady prý jsou zastaralé… Bylo mu sedmdesát pět a stále byl v plné síle. Člověk jeho ražení nemohl nikdy padnout na hubu. Pozorně jsem mu naslouchal, tu a tam přikyvoval a zářil obdivem. Byl to chlap podle mého ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 38

gusta. Hazardér a pokušitel ďábla… Začal jsem si pohrávat s myšlenkou, jestli bych pro něj opravdu nechtěl pracovat.

Byl to sáhodlouhý proslov, do kterého se tento starý chlapík pustil. Přestože na mě Ned neustále mrkal a dělal grimasy, nemohl jsem se odhodlat taky ze sebe něco vyplivnout. McFarland byl očividně potěšen, že jsme k němu vpadli. Procházel se křížem krážem po místnosti a nápady jen sršel. Náš příchod na scénu mu umožnil vypustit páru z kotle. Souhlasil jsem všemi hlasy, abychom ho nechali mluvit. Tu a tam jsem znatelněji přikývl či lehce vykřikl na znamení úžasu či uznání. Čím déle bude mluvit, tím budu já lépe připraven, až přijde má chvíle.

McFarland pobíhal kolem, rozkládal rukama a ukazoval na mapy a grafy na zdech. Bylo vidět, že je doma na celém světě, jako chlapík, který objel zeměkouli několikrát, a tedy ví, o čem mluví. Pochopil jsem, že se mě pokouší oslnit svou snahou oslovit všechny lidi na celém světě - chudé i bohaté, vzdělané i nevzdělance. Magazín měl vycházet v několika jazycích a v různých formátech. Mělo se jednat o revoluci ve světě časopisů.

Najednou ustal. Unaveně usedl za stůl a nalil si sklenku vody z nádherného stříbrného džbánu.

Místo toho, abych se začal okamžitě předvádět, sdělil jsem mu po krátké pauze, jak moc jsem ho vždy obdivoval a jak skvělé jsou jeho nápady. Myslel jsem to upřímně a bylo to přesně to pravé, co jsem měl v tom okamžiku říct. Byl jsem si tím naprosto jistý.

Cítil jsem, jak je Ned stále více netrpělivý. Nedokázal chudák myslet na nic jiného, než na oslnivý proslov, který ode mne očekával. Nakonec už to nevydržel.

“Pan Miller by vám rád řekl několik svých postřehů ohledně…”

“Ani nápad,” přerušil jsem ho a rychle se postavil. Ned na mě zůstal vyjeveně zírat. “Chtěl jsem říct, pane McFarlande, že by ode mne bylo hloupé vytahovat na světlo své nedopečené myšlenky. Myslím, že vy jste všechno vyložil dostatečně.”

McFarland byl očividně polichocen. Najednou si uvědomil důvod mé přítomnosti, uchopil můj koncept a začal předstírat, že ho znova studuje.

“Jak dlouho už píšete?” zeptal se a dlouze se na mě zadíval. “Už jste někdy psal něco podobného?”

Přiznal jsem, že dosud ne.

“Myslel jsem si to,” pravil. “Možná právě proto se mi vaše práce líbí. Máte na věc čerstvý, neotřelý pohled. A výborně vládnete jazykem. Smím se zeptat, pro koho teď pracujete?”

Dostal mě do rohu. Jelikož on sám byl tak upřímný a přímočarý, nezbývalo než přiznat barvu.

“Pravda je taková,” soukal jsem ze sebe, “že jsem začal psát teprve nedávno. Brousím si styl na všem možném, ale myslím, že to stále ještě není ono. Před lety jsem napsal knihu, ale zdá se mi, že nestojí za nic.”

“Tak je to lepší,” řekl McFarland. “Vytříbení mladí autoři mě nezajímají. Člověk musí mít nejprve něco za sebou, než se dokáže plně vyjádřit. Myslím, než má doopravdy co říct.” Bubnoval prsty o stůl a přemýšlel. Pak pokračoval. “Rád bych si někdy přečetl některou z vašich povídek. Jsou spíš realistické nebo imaginativní?”

“Doufám, že imaginativní,” odvětil jsem tiše.

“Dobře! Čím dál lépe. Možná bychom mohli něco z toho brzy použít!”

Nevěděl jsem, co na to přesně říct. Naštěstí mi Ned přispěchal na pomoc.

“Pan Miller je velmi skromný. Přečetl jsem skoro všechno, co dosud napsal. Má opravdový talent. Odvážím se dokonce říct, že je geniální.”

“Geniální, hm! Je to čím dál tím zajímavější!”

“Nemyslíte, že bych měl raději dodělat ten leták?” obrátil jsem se na staříka.

“Nechte to být,” odvětil. “Času je dost… Řekněte mi, co jste dělal před tím, než jste začal psát?”

Krátce jsem mu vyložil svá dosavadní životní dobrodružství. Když jsem začal s líčením svých zkušeností z kosmokokické říše, našpicoval uši. Od té chvíle mě neustále přerušoval. Chtěl znát podrobnější a podrobnější detaily.

Netrvalo dlouho a byl zase na nohou a běhal po místnosti jako tygr: “Jen dál! Jen dál!” pobízel mě. “Poslouchám!”

lačně hltal každé mé slovo. Chtěl slyšet víc a víc. “Skvělé! Skvělé!” pochvaloval si.

Najednou se mi podíval zpříma do očí: “Už jste o tom něco napsal?”

Zavrtěl jsem hlavou.

“Výborně! Teď předpokládejme, že byste pro mne psal seriál. Myslíte, že o tom dokážete psát stejným stylem, jakým jste mi to právě vyprávěl?”

“To nevím, pane. Mohu se pokusit…”

“Pokusit? K čertu! Udělejte to! Udělejte to hned… tady!” Podal Nedovi můj koncept. “Nenechte tohoto muže plýtvat časem na podobné nesmysly. Ať to udělá někdo jiný.”

“Ale nikoho jiného zrovna nemáme,” namítl Ned potěšeně a zaraženě současně.

“Tak běžte a někoho sežeňte. Reklamní pisálky není těžké najít.”

“Ano, pane.”

McFarland se znova naklonil ke mně. Prstem mi šermoval před nosem. “A pokud se jedná o vás, mladý muži,” skoro chrochtal, “chci, abyste uháněl domů a ještě dnes začal pracovat na tom seriálu. Otiskneme to hned v prvním čísle. Ale nechoďte na mě s žádnou literaturou, jasné? Chci, abyste to napsal přesně tak, jak jste mi to před chvílí vyprávěl.

Dokázal byste diktovat stenografce? Asi ne, viďte? Škoda. To by vám sedělo nejlépe. Teď mě poslouchejte… Já už nejsem žádný zajíc. Mám dost svých zkušeností a setkal jsem se s řadou lidí, kteří si o sobě mysleli, že jsou geniální.

Nelamte si hlavu s tím, zda jste nebo nejste génius. Ani o sobě nepřemýšlejte jako o spisovateli. Prostě to ze sebe pusťte ven - uvolněně a přirozeně - jako byste to vyprávěl příteli. Budete to vyprávět mně, jasné? Já jsem váš přítel. Já nevím, jestli jste velký spisovatel, nebo ne. Ale máte v zásobě skvělý příběh, a to je to jediné, co mě momentálně zajímá… Pokud to dobře zvládnete, budu pro vás mít něco mnohem víc vzrušujícího. Mohu vás poslat do Číny, do Indie, do Afriky, do Jižní Ameriky - kam se vám zamane. Svět je velký a pro člověka jako vy se vždycky nějaké to místo ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 39

najde. Když mně bylo jedenadvacet, měl jsem svět už třikrát projetý křížem krážem. Když mi bylo dvacet pět, mluvil jsem osmi jazyky. Když mi bylo třicet, vlastnil jsem už několik časopisů. Byl jsem několikanásobným milionářem. Ale to nic neznamená. Nezatěžujte svou mysl myšlenkami na peníze! Taky jsem se ocitl na mizině - pětkrát! Jsem na mizině i teď.”

Poklepal si na čelo. “Máte-li kuráž a trochu za ušima, vždycky se najde někdo, kdo vás založí…”

Pohlédl přísně na Neda: “Dostal jsem hlad. Mohl byste někoho poslat pro pár sendvičů? Úplně jsem zapomněl na oběd.”

“Doběhnu pro to sám,” odpověděl Ned a zamířil ke dveřím.

“Doneste dost pro všechny,” zavolal za ním McFarland. “Víte, co já rád. A nezapomeňte na kávu - silnou kávu!”

Když se Ned vrátil, zastihl nás, jak se bavíme jako staří známí.

Po tváři mu přeběhl radostný úsměv.

“Právě jsem panu McFarlandovi prozradil, že jsem vůbec nebyl v Severní Karolíně,” řekl jsem. Nedovy rysy povadly.

“Pan McFarland navíc zná dům, ve kterém bydlím. On a soudce, kterému to patřilo, jsou staří přátelé.”

“Myslím,” řekl McFarland, “že tohoto mládence pošleme do Afriky, až pro nás dopíše ten seriál. Do Timbuktu! Prý ho to tam vždycky táhlo.”

“To zní báječně,” mínil Ned, zatímco servíroval jídlo a kávu.

“Člověk má cestovat, dokud je mladý,” pokračoval McFarland. “A s nedostatkem peněz. Vzpomínám si na svou první cestu do Číny…” pustil se do sendviče. “Když člověk zapomíná jíst, ví, že je naživu.”

Opustil jsem jeho kancelář asi za dvě hodiny. Hlava mi z toho šla kolem. Ned na mně vymámil slib, že dopíšu leták doma. Starému pánovi jsem prý nabeton padl do oka. Když jsem čekal na výtah, přitáhl si mě Ned blíž a zamumlal mi do ucha: “Nenecháš mě ve štychu, viď? Pošli mi to ještě dnes kurýrní službou. Když to jinak nepůjde, dělej na tom celou noc. Díky!” Stiskl mi ruku.

Když jsem dorazil domů, byla už všude tma. Byl jsem tak bez sebe vzrušením, že jsem si musel dát několik panáků sherry, abych se uklidnil. Byl jsem zvědavý, co na můj nenadálý úspěch řekne Mona.

Úplně jsem zapomněl na leták v kapse kabátu - jediné, na co jsem myslel, bylo Timbuktu, Čína, Indie, Persie, Siam, Borneo, Barma, prašné cesty karavan, vůně a krásy Dálného východu, lodě, vlaky, parníky, velbloudi, zelené vody Nilu, Omarova mešita, exotické jazyky, džungle, step, mniši a žebráci, kejklíři, šarlatáni, chrámy, pagody, pyramidy. V

hlavě mi vířila taková smršť, že kdyby rychle někdo nepřišel, zbláznil bych se z toho.

Seděl jsem ve velkém křesle u okna. Světlo svíčky se nepokojně mihotalo. Najednou se dveře tiše otevřely. Byla to Mona. Došla ke mně, objala mě pažemi kolem krku a něžně mě políbila. Ucítil jsem, že má na tvářích slzy.

“Pořád jsi smutná? Co se to tu sakra děje?”

Místo odpovědi se mi schoulila na klín. Tulila se ke mně a vzlykala. Chvíli jsem ji nechal, ať se vypláče, a jen jsem ji tiše konejšil.

“Je to tak zlé?” zeptal jsem se pak. “Že to ani mně nedokážeš říct?”

“Ne, Vale, je to jenom hrozně nechutné.”

Pomaloučku polehoučku se mi podařilo to z ní dostat. Opět její rodina. Byla navštívit svou matku. Situace byla ještě zoufalejší než obvykle. Něco ohledně hypotéky - bylo třeba ji okamžitě zaplatit, nebo přijdou o střechu nad hlavou.

“Ale o to nejde,” stále ještě pofňukávala. “Jde o to, jak se mnou jedná. Jako bych byla kus hadru. Nevěří, že jsem vdaná. Řekla, že jsem kurva.”

“Proč se potom proboha na ni nevykašleš?” zeptal jsem se vztekle.

“Matka, která s tebou tak mluví, je k ničemu. Navíc je to nereálné. Kde bychom teď nahonem splašili tři tisíce dolarů?

Musela se pomátnout.”

“Vale, prosím, takhle nemluv. Jenom mi to ztěžuješ.”

“Můžu jí jenom pohrdat. Nemohl bych si pomoct, ani kdyby to byla tvoje vlastní matka. Podle mě je to mrcha. Ať si pomůže, jak umí, kráva blbá.”

“Vale! Vale! Prosím!” začala znova natahovat moldánky.

“Dobrá. Už neřeknu ani slovo. Je mi líto, že jsem si nedal pozor na jazyk.”

V tom okamžiku zadrnčel zvonek a současně se ozvalo zaťukání na okno. Vstal jsem a vystartoval ke dveřím. Mona stále naříkala.

“No teda, ať se na místě propadnu!” vykřikl jsem, když jsem uviděl, kdo stojí na prahu.

“To bys teda měl, za to, že se skrýváš před svým dobrým přítelem. Bydlím tu hned za rohem, a ty se neukážeš. Pořád stejnej prevít, co? No, jak se vůbec máš? Pustíš mě dál?”

Byl to ten poslední člověk, na kterého jsem měl v tu chvíli náladu - MacGregor.

“Co se stalo? Někdo umřel?” zvolal, když spatřil svíčku a fňukající Monu schoulenou v křesle. “Chytli jste se, co?”

Došel k Moně, natáhl ruku a začal ji hladit po vlasech. “Nenech se od něj huntovat,” mumlal ve snaze dát najevo své sympatie. “To nemáte dnes večer nic lepšího na práci? Jestlipak jste už dnes večeřeli, co? Zazvonil jsem s úmyslem, že vás někam vytáhnu. Nečekal jsem, že se ocitnu v domě smutku.”

“Hergot přestaň!” okřikl jsem ho. “Proč mě nenecháš, ať ti to vysvětlím?”

“Prosím, Vale, nic mu neříkej,” řekla Mona. “Já budu za chvíli v pořádku.”

“No, to je jiná řeč,” pravil MacGregor a usadil se vedle ní. “Nic není nakonec tak zlé, jak se na první pohled zdá, co?”

“Bože můj! Musíme poslouchat ty tvoje kecy? Nevidíš, že má problémy?”

Jeho chování se rázem změnilo. Postavil se a soustrastně se zeptal: “O co jde, Henry? Něco vážného? Omlouvám se, že jsem do toho tak vpadl.”

“To je v pořádku, jenom zkus na chvíli mlčet. Jsem rád, že ses zastavil. Možná to není zas tak špatný nápad jít se někam najíst.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 40

“Běžte vy dva, já raději zůstanu doma,” špitla Mona.

“Pokud můžu cokoliv udělat…” začal MacGregor.

Rozesmál jsem se na celé kolo. “To víš, že můžeš. Vysol tři tácy a je to v suchu!”

“Bože, lidi, a to vás trápí?” vytáhl z kapsy velikánský doutník a ukousl špičku. “Myslel jsem, že jde o nějakou tragédii.”

“Kecal jsem. Ne, s penězi to nemá vůbec co dělat.”

“Pětku ti půjčím kdykoliv,” řekl MacGregor vesele. “Ale když dojde na tisíce, přestávám slyšet. Nikdy si nemůžu dovolit vysázet tři litry jen tak na dřevo, to chápeš, ne?”

“Ale my nechceme žádné tři tisíce,” řekl jsem.

“Tak proč teda brečí?”

“Prosím vás, nemůžete jít a nechat mě na pokoji?” zaprosila Mona.

“To nemůžeme,” pravil MacGregor. “To by nebylo fér. Poslyš, holčičko, ať je to cokoliv, rozhodně to není tak zlé, jak to vypadá. Dám na to krk. Pamatuj si, že všechno se dá vyřešit. No tak, hezky se umyj a dej se do parády. Vezmu vás teď do dobré restaurace.”

Dveře se najednou rozlétly. Stál v nich O’Mara, lehce pod parou.

Tvářil se, jako by nám přinášel manu nebeskou.

“Kde ty ses tu vzal?” byl MacGregorův pozdrav. “Naposledy jsem tě viděl hrát pokra. Obral jsi mě fixlováním o devět babek. Jak se máš?” napřáhl ruku.

“O’Mara s námi bydlí,” vysvětlil jsem.

“Tím je řečeno vše,” pravil MacGregor. “Teď tedy máte doopravdy s čím si dělat starosti. Já bych tomuhle chlápkovi nevěřil, ani kdyby měl kolem hlavy svatozář.”

“O co jde?” řekl O’Mara, který si konečně všiml uslzené Mony v křesle. “Něco je v nepořádku?”

“Nic vážného,” řekl jsem. “Později ti to vysvětlím. Už jsi večeřel?”

Než stačil říct ano nebo ne, MacGregor prohlásil: “Jeho jsem nikam nepozval. Samozřejmě může jít, když si to sám zaplatí. Ale ne jako můj host.”

O’Mara se na to jen vesele zašklebil. Byl příliš dobře naložený, než aby ho takové jalové žvanění mohlo rozházet.

Namířil si to rovnou k láhvi s sherry a cestou ze sebe chrlil:

“Poslyš, Henry, mám ti toho hodně co říct. Úžasné věci. Měl jsem dneska velkolepý den.”

“Já taky,” odvětil jsem.

“Nevadilo by ti, kdybych si taky nalil?” řekl MacGregor. “Možná by mi doušek přišel vhod, když vidím, jaký jste měli všichni skvělý den.”

“Jdeme se teda někam najíst?” zajímal se O’Mara. “Nechci to ze sebe soukat po troškách, dokud se někde neusadíme.

Mám toho hodně co vyprávět a nerad bych se napřed namazal a celé to popletl.”

Obrátil jsem se k Moně: “Opravdu s námi nechceš jít?”

“Opravdu, Vale, nechci,” řekla chabě.

“Ale no tak,” naléhal O’Mara. “Mám skvělé novinky i pro tebe.”

“Jasně, seber se,” přidal se MacGregor. “Nezvu lidi na večeři každý den - a už vůbec ne do dobrých restaurací.”

Nakonec to dopadlo tak, že se Mona uvolila jít s námi. Seděli jsme a čekali, až se upraví. Popíjeli jsme sherry.

“Víš, Hene,” pravil MacGregor, “mám takový pocit, že bych ti mohl v něčem píchnout. Co vlastně teď děláš? Asi píšeš, co? A jsi na mizině, že? Hele, potřebovali bychom v úřadu písaře. Moc se za to neplatí, ale mohlo by ti to píchnout. Myslím, než se prosadíš.”

Dořekl to s úsměškem a chichotáním.

O’Mara se mu vysmál do obličeje: “Písař? Pche!”

“To je od tebe neobyčejně milé, Macu, ale zrovna teď práci nepotřebuju. Zrovna jsem jednu skvělou dostal.”

“Cože?” vyhrkl O’Mara. “Sakra, to mi neříkej. Já ti taky zrovna jednu dobrou sehnal. Právě to jsem ti chtěl říct.”

“Nejedná se o žádné zaměstnání,” vysvětloval jsem. “Mám napsat seriál pro nový časopis. Potom možná pojedu do Afriky, Číny, Indie…”

MacGregor se nehodlal jen tak vzdát. “Na to zapomeň, Henry. Někdo tě vodí za nos. Ten flek, co pro tebe mám, obnáší dvacet babek týdně. To jsou skutečné peníze. Svůj seriál můžeš psát bokem. Když to dopadne dobře, o nic nepřijdeš. Nemám pravdu? Ale ruku na srdce, Henry, copak nejsi už dost starý na to, abys pochopil, že na podobné věci není spoleh? Kdy už konečně dospěješ?”

Tady se do toho vložila Mona: “Co to tu slyším o nějakém zaměstnání? Val žádné nechce. Mluvíte nesmysly, všichni.”

“No tak půjdem,” vybídl nás MacGregor. “Chci vás vzít do jednoho podniku ve Flatbushi. Mám venku auto.”

Namačkali jsme se do vozu a vyrazili. Vypadalo to, že majitel restaurace MacGregora dobře zná. Možná to byl jeho klient.

Nevěřil jsem svým uším, když MacGregor prohlásil: “Objednejte si, na co máte chuť. Nedáme si napřed nějaký koktejl?”

“Mají tu nějaké dobré víno?” zeptal jsem se.

“Kdo mluví o víně?” řekl MacGregor. “Já se ptal, jestli si nejdřív nedáme nějaký koktejl.”

“Jasně že dáme. Ale taky bych se rád podíval, jaká tu mají vína.”

“To je ti podobné. Vždycky mi to komplikuješ. Jasně, jen si posluž, dej si víno, když jinak nedáš. Já se vína nikdy ani nedotknu. Nedělá mi to dobře na žaludek.”

Nejprve nám přinesli dobrou polévku a pak přišla na řadu vynikající pečená kachnička. “Neříkal jsem vám, že to je ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 41

skvělý podnik?” žvanil MacGregor. “Řekni, ty parchante, už jsem tě někdy nechal na holičkách, co? Takže dělat písaře ti nevoní, hm?”

“Val je spisovatel, žádný písař!” utrhla se na něj Mona.

“Já vím, že je spisovatel,” odvětil MacGregor. “Ale i spisovatel se musí čas od času najíst, nemám pravdu?

“Vypadá snad, že by hladověl?” nedala se odbýt Mona. “O co se to pokoušíš? Snažíš se nás nachytat na kus žvance?”

“Takhle bych k dobrému příteli nemluvil,” řekl MacGregor. “Pouze jsem se chtěl ujistit, že je u vás všechno v pořádku. Zažil jsem Henryho v dobách, kdy se mu tak dobře nevedlo.”

“To je dávno pryč,” prohlásila Mona. “Dokud s ním budu já, tak nouzi mít nebude.”

“Skvělé!” zvolal MacGregor. “Nic lepšího jsem si nepřál slyšet. Jsi si však jistá, že ho dokážeš vydržovat věčně? Co když se ti něco stane? Co když budeš najednou invalidní?”

“Plácáš nesmysly. Proč bych měla být invalidní?”

“Spousta lidí smýšlela podobně, a přece se jim najednou něco stalo.”

“Přestaň sýčkovat,” požádal jsem ho. “Raději kápni božskou. Proč mě chceš tak vehementě uvrtat na to svoje místo?”

Roztáhl tvář do širokého úsměvu. “Číšníku!” zvolal. “Ještě jednu láhev vína!” Pak se zahihňal. “Na tebe si člověk nepřijde, viď Henry? Tak pravdu, říkáš. Hm, pravda je taková, že tě prostě chci mít nablízku. Chybíš mi. Pravda je taková, že za tu práci platí jen patnáct babek týdně. Chtěl jsem ti přidat dalších pět z vlastní kapsy. Jen pro to potěšení mít tě u sebe. Poslouchat tvoje báchorky. Nedovedeš si představit, jak nudní jsou ti magoři z právnické branže.

Většinou vůbec nevím, o čem to žvaní. A té práce není moc. Mohl by sis přitom klidně psát ty své povídky - nebo na čem to vlastně děláš. Myslím to vážně. Víš, neviděl jsem tě už přes rok. Zpočátku jsem měl vztek. Pak jsem si řekl -

sakra, vždyť se přece oženil. Já vím, jaké to je… Takže to s tím psaním myslíš vážně, co? No, zřejmě víš, co děláš. Je to náročné, ale možná na to máš. Já sám si s tou myšlenkou občas pohrávám. Ale ty víš, že jsem se nikdy nepovažoval za génia. A když vidím všechen ten škvár, co teď frčí, mám pocit, že o geniální lidi už nikdo nestojí. Věř tomu nebo ne, ale je to stejně na levačku jako právnická praxe. Nemysli si, že tam mám něco jistýho! Náš starej má víc za ušima, než kdokoliv z nás. Je jako železný ingot. Všechny nás přežije, ten starej mizera.”

“Teda poslyšte, chlapi,” vložil se do toho O’Mara, “mohl bych také říct něco jen tak na okraj? Henry, už skoro hodinu nebo i víc se ti snažím něco říct. Potkal jsem dnes chlápka, který je u vytržení z tvojí práce. Koupil si roční předplatné na Mezzotints…”

“Mezzotints? O čem to mluvíte?” Vyvalil oči MacGregor.

“Vysvětlím ti to pak… Pokračuj, Tede.”

Jako obvykle to byl dlouhý příběh. Jak se ukázalo, po našem rozhovoru o sirotčinci nebyl O’Mara schopen zamhouřit oko. Musel se pořád probírat svou minulostí a pak vším možným. Přestože se pořádně nevyspal, vstal velmi brzy, plný chuti něco udělat.

Nacpal si veškeré mé spisy do kufru s odhodláním vybalit to na prvního člověka, který se mu namane. Pro změnu se rozhodl zkusit štěstí v Jersey City. První místo, kam zavítal, byla pila. Právě tam dorazil šéf, který byl v dobrém rozmaru.

“Vrhl jsem se na něj jak lavina a prostě ho převálcoval,” tvrdil O’Mara. “Abych byl upřímný, vůbec už si nepamatuju, co jsem mu navykládal. Myslel jsem pouze na to, že mu musím něco střelit.” Z dřevaře se vyklubal správný chlápek.

Sice ho příliš nezajímalo, o co tu kráčí, ale byl ochoten pomoci. O’Marovi se nějak podařilo převést to do osobní roviny.

Prostě prodával svého přítele Henryho Millera, ve kterého věřil. Dřevař sice nebyl žádný velký fanda přes literaturu, ale, a to je zajímavé, docela se chytil myšlenky pomoci budoucímu géniovi. “Začal vypisovat šek na předplatné, když mě napadlo, že bych z něj mohl vymáčknout ještě něco navíc,” vyprávěl O’Mara. “Nejprve jsem pochopitelně strčil do kapsy šek a pak jsem vytáhl tvoje rukopisy. Vysypal jsem na stůl celou hromadu. Okamžitě chtěl vědět, kolik času ti trvalo, než jsi dal do kupy takovou záplavu slov. Řekl jsem mu, že půl roku. Málem spadl ze židle. Pochopitelně jsem bez přestávky mluvil, aby neměl čas si něco z toho přečíst. Po čase se naklonil ze svého křesla a stiskl jakýsi knoflík.

Přiběhla sekretářka. “Přineste spisy o naší reklamní kampani, kterou jsme pořádali minulý rok,” poručil.

“Už vím, co teď přijde,” neodpustil jsem si poznámku.

“Počkej minutku, Henry, nech mě to dokončit. Teď přijde ta dobrá zpráva.”

Tak jsem ho nechal. Jak jsem předpokládal, jednalo se o zaměstnání. Akorát bych se nemusel každý den trmácet někam do úřadu. Mohl bych pracovat doma.

“Pochopitelně bys s ním musel tu a tam strávit chvilku času,” pokračoval O’Mara. “Je celý žhavý se s tebou setkat.

A je také připraven ti královsky platit. Pro začátek můžeš dostat až sedmdesát pět dolarů týdně. Co tomu říkáš? Než tě to přestane bavit, můžeš si našetřit takových pět až deset tisíc. Byl bys za vodou. Kdybych já uměl psát, hned po tom skočím. Přinesl jsem pár těch sraček, na které chtěl, aby ses podíval. Něco takového sfoukneš levou rukou.”

“To nezní špatně,” řekl jsem. “Ale dostal jsem právě jinou nabídku. A lepší.”

To O’Maru příliš nepotěšilo.

“Tak se mi zdá,” komentoval to MacGregor, “že se vám, mládenci, daří i bez mé pomoci.”

“Všechno jsou to blbosti,” mínila Mona.

“Poslyš,” řekl O’Mara. “Proč mu nechceš dovolit, aby si poctivě vydělal trochu peněz? Bylo by to jen na pár měsíců.

Pak si zas můžete dělat, co se vám zlíbí.”

Slovo “poctivě” zazvonilo MacGregorovi v uších. “Co vlastně dělá teď?” chtěl vědět. Obrátil se ke mně. “Myslel jsem, že píšeš.

O co se jedná, Henry? Na čem děláš?”

Ve zkratce jsem mu vylíčil, jak na tom jsme. Kvůli Moně jsem se to snažil pokud možno učesat.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 42

“No tak za prvé si myslím, že s takovou to daleko nedotáhneš. V tomhle má O’Mara pravdu.”

“Přála bych si, abyste si všichni raději hleděli svého,” vrčela Mona.

“No no,” chlácholil ji MacGregor. “Nebuď na nás jak na cizí. My jsme Henryho staří přátelé. Nikdy bychom mu špatně neradili.”

“On žádné rady nepotřebuje,” vedla Mona svou. “Ví dobře, co dělá.”

“V pořádku sestřičko, ať je tedy po tvém!” Opět se prudce otočil ke mně. “Co to bylo za nabídku, o které jsi mluvil?

Víš co myslím - Čína, Indie, Afrika…”

“Ach to,” usmál jsem se.

“Jen se neostýchej! Poslyš, možná budeš potřebovat tajemníka. Hned nechám právničiny a vlítnu na to, pokud by bylo o co stát. Myslím to vážně, Henry.”

Mona se omluvila, že si musí jít zavolat. Znamenalo to, že ji naše debata o “nabídkách” znechutila.

“Co ji žere?” vyzvídal O’Mara. “Kvůli čemu skuhrala, když jsem přišel domů?”

“Ale to nic,” odpověděl jsem. “Rodinné trampoty. Nejspíš peníze.”

“To je ale divná holka,” pravil MacGregor. “Promiň, že to říkám.

Je mi jasné, že je do tebe celá blázen, ale její nápady jsou dost pochybné. Když si nedáš bacha, dostane tě do maléru.”

O’Marovi se zablesklo v očích. “Víš o tom houby,” zavrčel. “Právě proto jsem byl dnes ráno tak žhavý něco udělat.”

“Hele, mládenci, přestaňte se o mě strachovat. Já vím, co dělám.”

“Houby víš!” vyprskl MacGregor. “To mi říkáš od té doby, co se známe. A kam jsi to dotáhl? Kdykoliv se potkáme, chceš dělat něco jiného. Jednoho dne tě budu muset tahat z kriminálu.”

“Dobrá, dobrá, ale o tom si povíme jindy. Už jde, změníme téma. Nechci, abychom ji rozrušili víc, než je třeba. Nemá dnes nejlepší den.”

“A tak jsi měl vlastně mnoho otců,” pokračoval jsem plynule a díval se O’Marovi do očí. Mona se posadila. “Jak jsem ti říkal právě před chvílí…”

“Co to je - dvojí řeč?” řekl MacGregor “Pro něj ne,” řekl jsem, aniž bych hnul brvou. “Musel bych ti vysvětlit naši debatu z minulé noci, ale to by bylo dlouhé vyprávění. Nicméně, jak už jsem řekl, jakmile jsem procitl ze sna, hned jsem přesně věděl, co ti chci říct.” (Stále jsem upřeně zíral na O’Maru.) “A s tím snem to přitom nemá vůbec co dělat.”

“O jakým snu to mluvíš?” nepřestával se vyptávat MacGregor.

“O tom, který jsem vám právě vylíčil. Hele, nech mě, ať mu to dopovím.”

“Číšníku!” zavolal MacGregor. “Zeptejte se těchto pánů, co si budou přát k pití.” Potom se obrátil k nám: “Jdu se vymočit.”

“To máš tak,” pokračoval jsem ve své řeči k O’Marovi. “Vlastně jsi měl kliku, že jsi ztratil otce, když jsi byl ještě kluk.

Teď si můžeš najít svého skutečného otce - a skutečnou matku. Je důležitější si najít svého skutečného otce než svou skutečnou matku. Už nyní jsi našel několik otců, ale nevíš o tom. Jsi bohatý člověk! Proč se pořád snažíš vyvolávat duchy? Soustřeď se na živé! Všude kolem je přece spousta otců. A mnohem lepších než byl ten, který tě šoupl do děcáku. Ale abys našel svého opravdového otce, musíš být nejprve dobrým synem.”

O’Mara na mě zjihle mžoural: “Pokračuj. Zní to dobře, přestože zatím nechápu, co se mi tím snažíš říct.”

“Ale to je přece jednoduché! Hele, vem si například mě. Napadlo tě někdy, jakou jsi měl kliku, že jsi potkal mě? Já sice nejsem tvůj táta, ale jsem tvůj po čertech dobrej brácha. Vyptával jsem se tě někdy na kdovíjaké blbosti, když jsi mi přinesl peníze? Uháněl jsem tě někdy, ať si najdeš práci? Říkám ti někdy něco, když se celý den jen válíš v posteli?”

“Co to má všechno znamenat?” zeptala se Mona, která se proti své vůli začínala dobře bavit.

“Ty víš moc dobře, o čem mluvím,” odvětil jsem. “On potřebuje lásku.”

“To my všichni.”

“My nepotřebujeme nic. Ne doopravdy. My jsme měli štěstí. Každý den dobře jíme, dobře spíme, čteme všechny knihy, které chceme číst, kdykoliv si zajdem na představení a pak… a máme jeden druhého. A otec? K čemu my potřebujeme otce? Poslyš, ten sen, ten za mě všechno vyřešil. Já dokonce ani nepotřebuju to kolo. Jestliže si můžu tu a tam zajezdit ve snu, je to v pořádku! Je to ještě lepší než ve skutečnosti. Ve snu nikdy nepíchneš duši, a pokud ano, ničemu to nepřekáží. Můžeš si to drandit celý den a celou noc a nepocítíš únavu. Ted měl pravdu. Člověk se musí naučit se z věcí vysnít… Kdybych neměl ten sen, nepotkal bych se dnes s McFarlandem. Už jsem vám o tom říkal?

Ještě ne? No to nevadí, tak někdy jindy. Důležité je, že jsem dostal šanci psát - pro nový časopis. A mám šanci cestovat…”

“O tom jsi mi zatím nic neřekl,” ptala se zvědavě Mona. “To mě zajímá…”

“Ále, vypadalo to báječně,” pokračoval jsem. “Ale s největší pravděpodobností to bude jen další bouda.”

“To nechápu,” nedala se odbýt. “Cos to pro něj měl psát?”

“Nic menšího než svůj životní příběh.”

“No a…?”

“Nemyslím, že bych to svedl. Rozhodně ne tak, jak on by si to přál.”

“Ty jsi blázen,” konstatoval O’Mara.

“Ty to hodláš hodit za hlavu?” kroutila hlavou Mona, naprosto zmatená mým postojem.

“Nejprve si to musím promyslet.”

“To teda absolutně nechápu,” řekl O’Mara. “Konečně jsi dostal svou životní šanci… Člověče, chlap jako McFarland tě může proslavit třeba přes noc!”

“Já vím. Ale právě toho se bojím. Ještě nejsem na úspěch připravený. Nebo spíš nestojím o takový druh úspěchu.

Mezi námi dvěma - budu teď k tobě naprosto upřímný - já nevím, jak psát. Ještě ne. Uvědomil jsem si to v okamžiku, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 43

kdy mi nabídl ten zatracený seriál. Ještě mi nějaký čas potrvá, než se naučím, jak vyjádřit to, co chci vyjádřit. Možná se to nenaučím nikdy. A když už jsme u toho, řeknu ti ještě něco - mezitím nechci žádné zaměstnání. Ani v reklamě, ani pro časopis, nic. Jediné co chci, je sám se tím prokousat. Nepřestanu trvat na tom, že vím, co dělám. Myslím to vážně.

Možná vám to připadá nesmyslné, ale to je můj styl. Jinak to prostě nejde, chápete?”

O’Mara na to neřekl nic, ale já cítil, že se mnou sympatizuje.

Mona byla samozřejmě bez sebe radostí. Měla sice dojem, že se podceňuju, ale byla hrozně ráda, že nehodlám nastoupit do zaměstnání. Znova mi zopakovala, co už mi říkala mnohokrát: “Já chci, abys dělal to, co máš rád, Vale.

Chci, abys nemyslel na nic jiného než na svou práci. Je mi jedno, jestli to potrvá deset nebo dvacet let. Je mi jedno, jestli nebudeš mít nikdy úspěch. Prostě piš!”

“Co když bude trvat deset let?” chtěl vědět MacGregor, který se mezitím vrátil ke stolu.

“Než se stanu spisovatelem,” odpověděl jsem mu s milým úsměvem.

“Ještě pořád o tom mluvíte? Zapomeňte na to! Henry, ty už přece jsi spisovatel. Akorát to zatím neví nikdo jiný kromě tebe. Už jste dojedli? Musím ještě někam zajít. Pojďte, vypadneme odtud. Hodím vás domů.”

Rychle jsme vypadli. Tenhle MacGregor neustále někam spěchal.

Třeba jen na partii pokeru. “Je to můj zlozvyk,” mumlal si spíš pro sebe. “A také nikdy nevyhraju. Kdybych měl opravdu něco na práci, asi bych se na to vykašlal. Je to prostě jen způsob, jak zabít čas.”

“Proč musíš zabíjet čas?” zeptal jsem se. “To nemůžeš chvíli pobýt s námi? Zrovna tak můžeš čas zabíjet nad kusem žvance, když už ho musíš zabíjet.”

“To je pravda,” pravil zamyšleně. “To mě nikdy nenapadlo. Já nevím. Zřejmě potřebuju být neustále v pohybu. Je to moje slabost.”

“Četl jsi v poslední době nějakou knihu?”

Zasmál se. “Obávám se, že ne, Henry. Čekám na tebe, až nějakou napíšeš. Pak možná začnu znova číst.” Zapálil si cigaretu. “Jo, tu a tam sáhnu po knize,” přiznal poněkud posmutněle. “Ale nikdy to nestojí za nic. Nějak mi schází vkus.

Přečtu si vždycky jen pár řádků, abych rychleji usnul. Tak to je. Už bych nedokázal číst Dostojevského, Thomase Manna nebo Hardyho a pak uklohnit něco dobrého. Už na to nemám trpělivost… Ani mě to nezajímá.

V úřadu člověku zleniví mozek. Sakra, Henry, pamatuješ, jak jsem študoval jako kluk? Hergot, tehdy jsem ještě měl ambice. Chtěl jsem udělat díru do světa. Ale teď? Co na tom záleží? V naší branži je každému jedno, jestli jsi četl Dostojevského, nebo ne.

Hlavní věcí je - dokážeš vyhrát proces? Člověk nemusí být nijak zvlášť inteligentní, aby vyhrál proces, to mi věř.

Kdo má filipa, ten se soudu obloukem vyhne. Nechá tu špinavou práci na někom jiném. Jo, Henry, je to stará písnička.

Už je mi z toho nanic.

Když si chce někdo zachovat čistý ruce, ať se drží od práva co nejdál. Potom mu ale kručí v břiše… Já na tebe neustále nasazuju, že jsi línej budižkničemu. Ale to bude asi jen tím, že ti závidím. Vypadáš, jako by sis pořád užíval, a to i tehdy, když nemáš co do huby. Já si nikdy nic neužiju. Už dávno ne. Vlastně ani pořádně nevím, jak jsem se mohl oženit. Možná jenom proto, abych měl koho sužovat. Je to neuvěřitelné, jak to koulím. Ať se stará snaží sebevíc, mně se nezavděčí. Pořád ji jenom peskuju.”

“Ale no tak,” pokusil jsem se ho povzbudit. “Nejsi tak špatnej, jak tvrdíš.”

“Opravdu? Přál bych ti se mnou pár dní žít. Hele, já jsem tak bohem zatracený mizera, že mi dělá problémy vyjít sám se sebou - co ty na to?”

“Proč si potom nehodíš mašli?” zakřenil jsem se na něj. “Opravdu, když jsi na tom tak zle, nevidím jinou možnost.”

“A to říkáš mně?” zvolal. “Abys věděl, tohle já řeším každý den.

Jo,” poklepal si na čelo, “každý den si kladu otázku, jestli má ještě smysl žít.”

“Potíž je v tom, že to nebereš vážně,” řekl jsem. “Kdyby sis tu otázku jen jednou vážně položil a vážně se nad ní zamyslel, věděl bys odpověď.”

“To se pleteš, Henry! Tak jednoduché to ani zdaleka není. Kéž by bylo. Nejraději bych si hodil mincí a zařídil se podle toho.”

“To nic neřeší,” opáčil jsem.

“Já vím, Henry, já vím. Ale znáš mě! Vzpomínáš na staré časy? Kristepane, dokonce jsem se nedokázal ani rozhodnout, jestli se mám jít vysrat, nebo ne.” Křečovitě se zasmál. “Všiml sis, že když jsi starší, věci jako by se staraly samy o sebe? Neuvažuješ o tom, co udělat. Prostě se podvolíš.”

Došli jsme ke dveřím našeho bytu. MacGregor protahoval rozloučení. “Pamatuj si, Henry,” řekl. “Kdykoliv se ocitneš v nesnázích, vždycky najdeš práci u Randalla, Randalla a Randalla. Dvacet babek týdně čistýho… A proč se někdy nestavíš? Musím snad věčně lítat jen já za tebou?”

KAPITOLA(4)

“Cítím v sobě náboj tak oslňující,” říká Louis Lambert, “že bych mohl ozářit celý svět, a přesto jako bych byl zakletý do nějakého nerostu.” Tento výrok, pronesený Balzacovým dvojníkem, přesně vyjadřuje utajená muka, jichž jsem byl tehdy obětí. V jednom a tomtéž okamžiku jsem prožíval dva zcela odlišné životy. Ten jeden by bylo možné popsat jako “veselý kolotoč” a ten druhý jako život duchovní. V roli aktivního bytí mě každý bral takového, jaký jsem byl, či spíše, jaký jsem se jim jevil. V té druhé roli mne nikdo nepoznal, a nejméně ze všeho já sám. Bez ohledu na to, v jakém chaosu a zmatku následovaly události jedna za druhou, docházelo vždy samo od sebe k intervalům, ve kterých jsem se díky úvahám ztrácel sám sobě. Zdánlivě se stačilo jen na pár okamžiků uzavřít před světem a já byl znova nalezen. Mnohem delších období však bylo zapotřebí, abych mohl být sám se sebou a psát. Jak jsem již několikrát podotkl, proces psaní ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 44

běžel neustále. Avšak mezi oním nepřetržitým niterným procesem a procesem vyjádření byl vždycky ještě pořádný schod. Dnes mi často činí potíže vybavit si, kdy nebo kde jsem řekl to či ono, zda jsem to řekl doopravdy, nebo jsem to jen říci zamýšlel. Existuje běžné zapomínání a pak ještě zapomínání speciální, způsobené zlozvykem žít naráz ve dvou světech. Jedním z důsledků toho návyku je to, že vše prožíváte nesčetněkrát. Ještě horší je, že ať už se vám podaří na papír přenést cokoliv, vždycky to nakonec vypadá jako ubohý zlomek toho, co máte napsáno v hlavě. Ten líbezný prožitek, který každý tak důvěrně zná a ke kterému dochází s nutkavou naléhavostí ve snech - mám na mysli pád do důvěrně známé brázdy: setkávání se s jedním a týmž člověkem pořád dokola, ploužení se stále toutéž ulicí, řešení jedné a téže situace - toto vše já často prožívám v bdělém stavu. Jak často jsem si mořil mozek vzpomínáním, kde jsem použil určité myšlenky, určité situace, určité postavy!

Horečnatě přemýšlím, zda se “to” odehrálo v některém z rukopisů, který jsem bezmyšlenkovitě zahodil. A pak, když už jsem “to” dočista zapomněl, mi najednou svitne, že “to” je jedním z odvěkých témat, která nosím v sobě, která píšu do vzduchu, která už jsem popsal stokrát, ale ještě ani jednou nedal na papír. Hned napoprvé jsem si udělal v podvědomí poznámku, že to musím napsat, abych s tím skoncoval, abych už měl od toho klid.

Udělal jsem si poznámku - a vzápětí na ni zapomněl.

Je to, jako by současně hrály dvě melodie - jedna pro soukromý poslech a druhá pro obecenstvo. Celý zápas spočívá v tom, dostat na tu veřejnou nahrávku co nejvíc z té nepopsatelné, věčné vnitřní melodie.

Právě tuto niternou bouři vytušili moji přátelé z mého chování. A její nedostatek v mém psaní kritizovali. Bylo mi jich skoro až líto. Měl jsem v sobě však jakousi zvrácenou strunu, která mi bránila vyjevit jim své esenciální já. Tato “zvrácenost” mi vždy našeptávala: “Odhal jim své pravé já a roznesou tě na kopytech.”

“Oni” nebyli jen moji přátelé. Myslel se tím celý svět.

Velmi, velmi vzácně se mi podařilo narazit na člověka, u kterého jsem měl pocit, že se mu mohu úplně otevřít. Bohužel tyto bytosti existovaly pouze v knihách. To bylo ještě horší, než kdyby byly mrtvé - nikdy nežily. Žily jen v představách. Och, jaké debaty jsem vedl s těmito přízraky! Referáty pátrající v hlubinách duše, z nichž ani řádka neměla být nikdy zaznamenána. Skutečně, tyto “exkriminace”, jak jsem je nazýval, vzdorovaly zápisu. Probíhaly v neexistující řeči. V řeči tak prosté, tak přímočaré, tak průhledné, až slova ztrácela na významu. Ale nebyl to ani “tichý jazyk”, kterého se často užívá při hovoru k “vyšším bytostem”.

Byl to jazyk ječící a burácející - jazyk burácení a ječení srdce.

Ale nehlučný. Byl-li to Dostojevskij, koho jsem povolal, pak to byl “kompletní Dostojevskij” - člověk, který napsal nám dobře známé romány, dopisy a deníky, plus člověk, kterého známe podle toho, co zůstalo nenapsáno, nevyřčeno.

Byl to druh archetypické mluvy. Byla vždy plná, zvučná, pravdivá. Vždycky jako nezpochybnitelná hudba, se kterou se člověk dokáže ztotožnit, ať už je slyšitelná či neslyšitelná, nahraná či nenahraná. Mluva, kterou lze vyloudit výhradně z Dostojevského.

Po takových nepopsatelných ryčných sešlostech jsem často usedal k psacímu stroji, pohroužen do myšlenek na právě uplynulý okamžik. “Teď to dokážu říct!” myslel jsem si. A tak jsem tam seděl, mlčky, nehybně, unášen hvězdným proudem. Mohl jsem tak prosedět i celé hodiny - zcela pohroužený do sebe, naprosto netečný ke všemu kolem. A pak, vytržen z tranzu nějakým nenadálým zvukem, jsem vytřeštil oči na čistou bílou stránku a pracně naťukal třeba jen jednu větu. A pak jsem zase jen tak seděl a zíral na těch pár slov, která mi připadala, jako by je napsala nějaká neznámá ruka.

Pak obvykle někdo přijel a z mého zakletí mě vysvobodil. Byla-li to Mona, propukla pochopitelně hned v radostné nadšení (když mě viděla sedět u stroje) a začala žadonit, ať jí ukážu, co jsem zplodil. Někdy, stále ještě napůl omámený, jsem tam seděl jako robot, zatímco ona si prohlížela tu ubohou větičku. Na její zmatené otázky jsem odpovídal dutým, nepřítomným hlasem, jako bych mluvil přes mikrofon. Jindy jsem se naopak vymrštil jak čertík z krabičky a naservíroval jí milosrdnou lež (například že jsem “další stránky” ukryl) a začal vyvádět jako šílenec. A tehdy jsem byl skutečně schopen mluvit opřekot. Jako bych předčítal z knihy. A to vše jen proto, abych ji přesvědčil - a sebe vlastně také! - že jsem byl hluboce zabrán do práce, pohroužen do myšlenek, ponořen do toku tvoření. Celá vyjevená se mi pak omlouvala, že mě vyrušila v tak vzácném okamžiku. A já její omluvu přijal - lehce, blahosklonně, jako bych říkal: “Co na tom sejde? Přijdou další nápady, celé spousty nápadů… Stačí otevřít nebo zavřít kohoutek… Já jsem eskamotér, opravdu jsem.” A ze lži jsem učinil pravdu. Vychrlil jsem to ven (můj nedokončený opus) jako posedlý - témata, podtémata, variace, odbočky, závorky - jako bych celý boží den nemyslel na nic jiného než na tvorbu. S tím bylo pochopitelně spojeno povážlivé šaškování. Nejen že jsem si vymyslel postavy a události, ale také jsem je hrál. A chudák Mona křičela: “To všechno dáš opravdu do té povídky? Nebo do knihy?” (Ani jeden z nás v takových chvílích nespecifikoval do které knihy.) Jakmile padlo slovo kniha, bylo to okamžitě pochopeno tak, že je to ta kniha neboli kniha, do které se co nevidět pustím - nebo ta, kterou píšu potají a kterou jí ukážu, teprve až ji dokončím. (Ona se vždycky chovala tak, jako by si byla naprosto jistá, že tato má tajná činnost je v plném proudu. Dokonce předstírala, že v mé nepřítomnosti slídila po bytě, aby našla můj utajený rukopis.) V takovém ovzduší nebylo nijak neobvyklé, že jsme se tu a tam zmiňovali o určitých stranách, kapitolách či pasážích, které sice nikdy neexistovaly, ale které byly považovány za “hotovou věc” a byly bezpochyby reálnější (pro nás), než kdyby už byly černé na bílém. Mona si v podobných hovorech často libovala před třetí osobou, což vedlo zpravidla k neuvěřitelným a obvykle velmi trapným situacím. Pokud nám naslouchal Ulric, nebylo se čeho bát.

Naučil se vstupovat do hry způsobem nejen galantním, ale také stimulujícím. Dokázal dát každému podřeknutí humornou a stvrzující podobu. Například na chvíli zapomněl, že mluvíme v přítomném čase, a začal používat čas budoucí. (“Jsem si jist, že jednou napíšeš takovou knihu!”) Po chvíli, když si to uvědomil, dodal: “Nechtěl jsem říct napíšeš - myslel jsem knihu, na které zrovna děláš. Nemám o tom nejmenší pochyby, protože nikdo na světě by nedokázal takto mluvit o něčem, do čeho by nebyl hluboce ponořený. Možná začínám být příliš přímočarý - můžeš mi to odpustit?” Po podobných situacích jsme si pak zpravidla dopřáli chvíli uvolnění a nechali to plavat. Dokázali jsme se ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 45

chechtat na celé kolo. Ulricův smích byl pokaždé nejsrdečnější, ale také nejšpinavější, mohu-li to tak říct.

“Ho!Ho!” burácel. “Nejsme my to ale lháři k pohledání? Ani já si nevedu nejhůř, proboha! Jestli s vámi, lidi, pobudu ještě chvíli, už ani nepoznám, kdy lžu a kdy ne. Ho! Ho! Ho! Ha! Ha! Ha! Che! Che! Che! Hi! Hi! Hi!” A plácal se do stehen a koulel očima jako čert. Nakonec se pleskl přes ústa a mlčenlivým posunkem požádal o trošku brandy… S

ostatními přáteli to nešlo tak hladce.

Všichni měli ve zvyku klást “všetečné” otázky, jak tomu říkala Mona. Nebo se začali ošívat, nejistě ksichtit a snažili se co nejrychleji vrátit na pevnou zem. Kronski, stejně jako Ulric, byl další, kdo znal pravidla hry. Nedělal to sice úplně stejně jako Ulric, ale zdálo se, že Moně to vyhovuje. Mohla mu důvěřovat. Tak mi to aspoň vysvětlila. S Kronským byla ta potíž, že hrál až příliš dobře. Nespokojil se s rolí pouhého nahrávače, toužil si také zasólovat. Jeho téměř ďábelský zápal vedl často k ujetým debatám - debatám o mytické knize. Kritický okamžik na sebe vždycky upozornil salvou Monina hysterického smíchu. Znamenalo to, že Mona už neví, čí je. Co se mě týče, já jsem se snažil jen velmi málo nebo vůbec ne udržet s ostatními krok. Vůbec mě nezajímalo, co se odehrává v této říši předstírání. Jediné, co jsem pokládal za svou povinnost, bylo zachovat vážnou tvář a předstírat, že všechno je košer. Smál jsem se, když jsem cítil, že je na to vhodný okamžik. Nebo jsem tu a tam utrousil kritickou či opravnou poznámku. Za žádných okolností jsem však nikdy nedal ani slovem či gestem najevo, že to všechno je jenom hra…

Aby náš život nebyl příliš monotónní a jednoduchý, docházelo neustále ke zvláštním epizodkám. Někdy se udály dvě či tři po sobě, jako když se rozprskne rachejtle.

Pro začátek se nám náhle a záhadně ztratily naše milostné dopisy, které jsme měli schovány ve velkém papírovém pytli na dně šatníku. Trvalo nám celý týden, než jsme zjistili, že žena, která u nás uklízela, vyhodila celý pytel do popelnice. Když se to dověděla Mona, málem ji to porazilo. “Musíme je prostě najít!” naléhala. Ale jak? Popeláři už popelnice vyvezli. I kdybychom našli místo, kam je vyklopili, byly by pohřbeny pod haldami dalšího svinstva.

Nicméně, abych jí vyhověl, jsem se poptal, kam se odpadky vyvážejí. O’Mara se nabídl, že tam pojede se mnou. Měl jsem za to, že jsou nenávratně pryč - někde ve Flatlands či poblíž Canarsie - prostě někde v Bohem zapomenuté díře, nad kterou se vznášejí oblaka dýmu. Rozhodli jsme se najít přesně to místo, kam popeláři vyklopili dávku z onoho dne.

Šílený nápad.

Vysvětlil jsem však řidiči naši situaci a čirou silou vůle vykřesal v tomto neotesanci jiskřičku zájmu. Upřímně se snažil si vzpomenout, ale bylo to marné. Tak jsme se s O’Marou dali do díla a začali docela elegantními hůlkami probírat odpadky. Objevili jsme kde co, ale po dopisech ani památky. O’Mara mě musel neustále přesvědčovat, abych nějaký ten “poklad” nevzal domů. Sám pro sebe si však našel hezoučký stojánek na dýmky. Nechápal jsem, k čemu mu bude, když nikdy nekouřil dýmku. Já jsem se nakonec spokojil s perořízkem s kostěnou střenkou, jehož čepele byly tak zarezlé, že nešly rozevřít. Také jsem sebral stvrzenku na náhrobek na hřbitově ve Woodlawn.

Mona nesla ztrátu dopisů tragicky. Podle ní se jednalo o neblahé znamení. (O několik let později, když jsem si přečetl, co se přihodilo Balzacovi ve spojitosti s dopisy jeho milované madame Hanské, jsem si tuto příhodu živě vybavil.) Den po naší výpravě na smetiště nás doma překvapila návštěva policejního důstojníka. Hledal Monu, která naštěstí nebyla doma.

Po několika zdvořilostech jsem se ho zeptal, v čem je problém.

Prý žádný problém, prý jí chce jen položit několik otázek. Jako manžel jsem se zajímal, jestli bych nemohl tyto otázky zodpovědět místo ní. Vypadalo to ale, že ho moje zdvořilá nabídka nezajímá.

“Kdy se asi tak vrátí?” chtěl vědět. Odvětil jsem, že to nemohu s určitostí říct. Dále se tedy zeptal, jestli je v práci.

“Máte na mysli, jestli je zaměstnaná?” chtěl jsem si to upřesnit. Tuto mou otázku ignoroval. “A vy nevíte, kam šla?”

Bylo mi jasné, že se ho jen tak nezbavím. Odvětil jsem, že nemám nejmenší tušení. Čím víc se vyptával, tím jsem byl skoupější na slovo. Stále ještě jsem netušil, o co mu jde.

Nakonec jsem na to přišel. Bylo to poté, co se zeptal, zda se Mona nějakým způsobem zabývá uměním. “Svým způsobem ano,” odpověděl jsem a čekal na další otázku. “No,” řekl on a vytáhl z kapsy Mezzotints. “Možná byste mi mohl něco říct o tomhle.”

Hrozně se mi ulevilo, a tak jsem řekl: “Jasně! Co by vás zajímalo?”

“No,” začal a pohodlněji se uvelebil v křesle, “co to je? Myslím - co je to za švindl?”

Usmál jsem se. “Žádný švindl v tom není. Prostě to prodáváme.”

“Komu?”

“Komukoliv. Všem. Je na tom něco špatného?”

Odmčel se a poškrábal se za uchem.

“Četl jste tento exemplář?” vybafl na mě.

“Jasně, vždyť jsem to sám napsal.”

“Cože? To jste psal vy? Myslel jsem, že autorkou je ona!”

“Oba jsme autoři.”

“Ale podepsaná je ona.”

“To je pravda. Měli jsme pro to svůj důvod.”

“Tak takhle je to tedy,” mnul si ruce a snažil se úporně přemýšlet.

Čekal jsem, co z něj zase vyleze.

“A vy se tedy živíte prodejem těchto… hm, letáčků?”

“Snažíme se…”

V tom okamžiku dorazila domů Mona. Představil jsem ji policistovi, který nebyl v uniformě.

K mému překvapení Mona zvolala: “A kdo mi zaručí, že je to opravdu jakýsi poručík Morgan?” To opravdu nebyl nejzdvořilejší úvod.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 46

Poručíka to ale nijak nevyvedlo z míry. Považoval od ní za prozíravé, že chtěla nejprve vědět účel jeho návštěvy.

Taktně a věcně jí to vyložil.

“A nyní, mladá dámo,” řekl, “můžete mi vysvětlit, proč jste napsala tohle?” Zcela pominul vše, co jsem mu předtím řekl já.

Odpověděli jsme mu oba dva současně: “Říkal jsem vám, že jsem to napsal já!” prohlásil jsem. A Mona, aniž by se ohlížela na to, co říkám: “Nevidím důvod, proč bych měla něco takového vysvětlovat policii.”

“Napsala jste to, slečno… vlastně paní Millerová?”

“Ano.”

“Ne,” řekl jsem já.

“Tak jak to je?” zeptal se poručík otcovským tónem. “Nebo jste to napsali společně?”

“On s tím nemá co dělat,” řekla Mona.

“Snaží se mě chránit,” protestoval jsem. “Nevěřte jí ani slovo.”

“Možná se vy snažíte chránit ji?” mínil poručík.

Mona se přestávala ovládat: “Chránit?” křičela. “O čem to mluvíte? Co je špatného na tom… na tom…” nemohla připadnout na to, jak pojmenovat doličný předmět.

“Neřekl jsem, že jste se dopustila zločinu. Snažím se pouze zjistit, co vás to přimělo napsat.”

Pohlédl jsem na Monu a pak na poručíka Morgana. “Mohl bych to vysvětlit? Za prvé jsem to napsal já. A napsal jsem to proto, že jsem měl vztek. Nesnáším, když vidím páchat bezpráví. A chci, aby o tom lidé věděli. Je to odpověď na vaši otázku?”

“Takže vy jste to nepsala?” obrátil se poručík k Moně. “To jsem rád. Nedokážu si představit, že by tak pohledná mladá dáma jako vy používala taková slova.”

Mona opět zaváhala. Takovou odpověď nečekala.

“Pane Millere,” pokračoval Morgan lehce změněným tónem. “Obdrželi jsme na tento váš pamflet, dá-li se to tak nazvat, stížnost.

Lidem se nelíbí, jak je to napsané. Je to buřičské. Zní to příliš radikálně. Mně je ovšem jasné, že vy žádný radikál nejste. Jinak byste nebydlel v tomto domě. Znám tento byt velmi dobře. Chodíval jsem sem na karty za soudcem a jeho přáteli.”

Uvolnil jsem se. Už jsem tušil, co bude následovat. Přátelská a dobře míněná rada, abych se napříště krotil ve výrazech a nehrál si na agitátora.

“Proč nenabídneš panu poručíkovi něco k pití?” vybídl jsem Monu.

“Nebude vám vadit dát si s námi skleničku, že ne? Předpokládám, že nejste ve službě?”

“Rozhodně vaše pozvání neodmítnu,” odvětil. “Nyní, když vidím, k jaké sortě lidí patříte. Víte, musíme podobné věci prověřovat.

Takový je postup. Toto je stará, spořádaná čtvrť.”

Usmál jsem se na znamení, že plně chápu. Tu jsem si náhle vzpomněl na policistu, před kterým jsem kdysi stanul ještě jako malý usmrkanec. Vzpomínka na onen incident mi vnukla nápad.

Obrátil jsem do sebe sklenku sherry, načež jsem si poručíka Morgana důkladně prohlédl. Najednou jsem byl naprosto klidný.

“Jsem ze starého Čtrnáctého okrsku,” začal jsem a hezky se na něj přitom culil. “Možná byste mohl znát kapitána Shorta či poručíka Oakleye? Nebo Jimmyho Dunnea? Ale určitě byste si mohl pamatovat na Pata McCarrena!”

Trefa do černého! “Já pocházím z Greenpointu!” zvolal Morgan a podal mi pravici.

“To jsou teda věci.” Bylo to v suchu.

“Mimochodem,” pravil jsem. “Nedal byste si raději whisky? Prve mě nenapadlo se vás zeptat.” (Sice jsme doma žádnou whisky neměli, ale byl jsem si jist, že odmítne.) “Mono? Kam jsme dali tu skotskou?”

“Ne, ne!” protestoval. “To nepřipadá v úvahu. Tohle mi bohatě stačí! - Takže vy jste ze Čtrnáctého okrsku… A jste spisovatel?

Řekněte mi, co píšete kromě těchto… hm… těchto…? Nějaké knihy?”

“Pár. Pošlu vám tu nejnovější, jakmile mi ji vytisknou.”

“To by od vás bylo velice milé. A pošlete mi také něco od vaší ženy, ano? Vybral jste si velmi inteligentní dívku, to vám tedy řeknu. Ona určitě moc dobře ví, jak vás chránit.”

Ještě chvíli jsme žvanili o starých zlatých časech, než se poručík zvedl k odchodu.

“No, takže toto my prostě založíme pod… Jakže tomu říkáte?”

“Mezzotints,” odvětila Mona.

“Dobrá. Takže to založíme pod M. Na shledanou a mnoho zdaru v psaní! Pokud byste měli jakékoliv potíže, víte, kde mě máte hledat.”

Potřásli jsme si rukama, načež jsme za ním tiše zavřeli dveře.

“Hu!” odfoukl jsem a svalil se do křesla.

“Až se po mně bude příště někdo shánět, pamatuj si,” řekla Mona, “že Mezzotints píšu já! Ještě štěstí, že jsem přišla včas. Ty nevíš, jak s podobnými lidmi jednat.”

“Řekl bych, že jsem to zvládl docela slušně.”

“Policajtům nemůžeš nikdy věřit.”

“Přijde na to,” opáčil jsem. “Měla bys mezi nimi víc rozlišovat.”

“Nelze jim důvěřovat,” trvala na svém. “A není radno chovat se k nim slušně… Jsem ráda, že tu nebyl O’Mara. On je v těchto věcech ještě větší trouba než ty.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 47

“Ať se na místě propadnu, jestli chápu, na co si tu teď stěžuješ.”

“Hrozně jsi nás zdržel. A také jsi mu neměl nabízet pití.”

“Poslyš, ztrácíš soudnost. Policajti jsou přece taky lidi, nebo ne? Všichni nejsou hulváti a neurvalci.”

“Kdyby měli jen špetku rozumu, nenechají se nalejt k policii.

Jeden jako druhý nestojí za nic.”

“Oukej, necháme to plavat.”

“Ty myslíš, že to skončilo - protože byl k tobě milý. Ale to je přesně jejich způsob, jak se někam vetřít. Teď o nás mají záznam. Příště nám už jen doručí výzvu, ať se přestěhujeme.”

“Ale no tak, nepřeháněj.”

“Dobrá, uvidíš sám… Prase! Div nám všechno nevychlastal!”

K dalšímu rušivému incidentu došlo za pár dní. Už několik týdnů jsem navštěvoval zubaře. Byl to můj přítel Zabriskie, kterého jsem poznal přes Arthura Raymonda. V jeho čekárně mohl člověk strávit zbytek života. Zabriskie byl přesvědčen, že není dobré dělat naráz příliš mnoho zákroků. Pravda však byla taková, že si s pacienty rád povídal.

Seděli jste v křesle s hubou dokořán a s panty napůl vykloubenými, zatímco on vám krmil uši. Jeho bratr Boris obýval přilehlý výklenek, kde vyráběl můstky a zubní protézy. Oba dva byli skvělí šachisté, a často jsem si musel odehrát nejdřív partii šachu, než se dostalo na můj chrup.

Doktor Zabriskie byl kromě jiného fanda do zápasu a boxu. Chodil na všechny zápasy, i na ty docela bezvýznamné.

A stejně jako mnoho dalších vzdělaných Židů si liboval v hudbě a literatuře.

Ale nejlepší na něm bylo to, že se nikdy nedomáhal peněz za provedené služby. A obzvlášť shovívavý byl k umělcům, pro které měl slabost.

Jednou jsem mu přinesl právě dokončený rukopis. Byla to oslavná extravagantní próza o malém Herkulovi, řeckém zápasníku Jimu Londosovi. Zabriskie si to četl, zatímco já seděl jako obvykle s pusou dokořán a celou rozbolavělou.

Byl z toho úplně na větvi.

Okamžitě to musel ukázat bráchovi Borisovi. Pak o tom telefonoval Arthuru Raymondovi. “Netušil jsem, že dovedeš takhle psát,” řekl.

Potom začal naléhat, že bychom se měli víc sblížit. Hned chtěl vědět, jestli bych si někdy dokázal najít čas, abychom to mohli všechno lépe probrat.

Domluvili jsme si datum a sjednali si schůzku v Café Royal.

Přišli ještě Arthur Raymond, Kronski a O’Mara. Zakrátko se k nám přidali ještě nějací Zabriskieho kamarádi. Zrovna jsme se chystali k přemístění do Rumunské restaurace, když k našemu stolu přistoupil nějaký vousáč, který prodával sirky a tkaničky do bot.

Nevím, co mě to popadlo, ale než jsem si uvědomil, co dělám, začal jsem se do nešťastníka navážet a zasypávat ho otázkami, na které nemohl odpovědět. Pečlivě jsem zkoumal tkaničky z jeho sortimentu, cpal mu do úst doutník a vůbec jsem se choval jako pěkný idiot. Všichni na mne zírali zpočátku užasle, později nelibě a nesouhlasně. Chudák stařík měl slzy na krajíčku. Snažil jsem se to obrátit v žert slovy, že má možná někde zašitou punčochu plnou peněz. Rozhostilo se hrobové ticho. O’Mara mě najednou popadl za ruku a zahučel mi do ucha: “Padáme odsud. Děláš tu ze sebe vola.”

Ostatním vysvětlil, že jsem patrně drobátko přebral a že to půjdem rozchodit. Než jsme odešli, vtiskl vousáčovi do dlaně nějaké peníze. Ten mi jen zahrozil pěstí a hodil po mně pár nadávek.

Ještě jsme nezašli za roh, když tu jsme se div nesrazili se Sheldonem - Bláznivým Sheldonem.

“Pane Millere!” zvolal, vztáhl ke mně obě ruce a usmál se svou řadou zlatých zubů. ” Pane O’Maro!” Skoro jako bychom byli jeho dávno ztracení bratři.

Popadli jsme ho tedy každý z jedné strany a společně vykročili k řece. Sheldon zářil radostí. Svěřil se nám, že mě hledal po celém městě. Dařilo se mu nyní dobře. Měl kancelář nedaleko svého bydliště.

“A co vy, pane Millere?”

Řekl jsem, že píšu knihu.

Jakmile to uslyšel, vymanil se z našeho sevření a postavil se před nás s rukama složenýma na prsou a se smrtelně vážným výrazem. Oči měl téměř zavřené a ústa našpulená. Očekával jsem, že z něj každou chvíli vyletí ten jeho syčivý hvizd.

“Pane Millere,” začal pomalu a výrazně, jako by chtěl oslovit celý svět. “Vždycky jsem si přál, abyste napsal knihu.

Sheldon vám rozumí. Ano, opravdu.” Pronesl to skřehotavě, s vystrčeným spodním rtem a hlavou škubající vpřed a vzad v divokém souhlasu.

“Píše o Klondajku,” pravil O’Mara, který byl pokaždé připraven rozčílit Sheldona k nepříčetnosti.

“Ne! Ne!” vrtěl hlavou Sheldon a prohnaně se na nás culil.

Současně nám šermoval před nosem ukazovákem. “Pan Miller píše velkou knihu. Sheldon ví.” Najednou nás popadl za předloktí.

Potom sevření povolil a přitiskl si prst na ústa. “Š-š-š-š-!”

Rozhlédl se kolem, jako by se chtěl ujistit, že nás nikdo neposlouchá. Potom vykročil pozpátku, s ukazovákem stále vztyčeným. Kolébal se sem a tam jako metronom. “Počkejte,” zašeptal. “Znám jedno místo… š-š-š-š!”

“Chceme se projít,” řekl O’Mara příkře a odstrčil ho stranou. “On je opilý, nevidíš?”

Sheldon nasadil vyděšený výraz. “Ale ne!” zvolal. “Ne, pan Miller ne!” Naklonil se, aby mi viděl lépe do tváře. “Ne,”

opakoval.

“Pan Miller se nikdy neopije.” Musel teď běžet, aby nám stačil.

Nohy se mu podlamovaly a ukazovák stále komíhal ve vzduchu.

O’Mara přidával do kroku. Nakonec se Sheldon zastavil a nechal nás poodejít. Stál tam s pažemi založenými na prsou ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 48

zcela nehybně. Pak se dal najednou do běhu.

“Opatrně!” šeptal, když nás doběhl. “Tady kolem je to samý Polák. Ššššš!”

O’Mara se mu vysmál do očí.

“Nesmějte se!” prosil Sheldon.

“Ty jsi blázen,” řekl O’Mara.

Sheldon spěchal za námi, svižně, ale opatrně, jako by cupital bosýma nohama po skleněných střepech. Chvíli byl zticha. Pojednou se zastavil, rozevřel kabát, potom sako a rychle, horečnatě si zapnul náprsní kapsy. Potom knoflíky u saka a nakonec knoflíky u kabátu. Vystrčil na nás svůj spodní ret, přimhouřil oči, narazil si klobouk do očí a vyrazil vpřed. To vše se odehrálo v naprosté tichosti. Stále mlčky natáhl jednu ruku před sebe, významně otočil své blýskavé prsteny o sto osmdesát stupňů, načež zabořil obě dlaně do kapes svého kabátu. “Ticho!” zašeptal. Cupital nyní ještě ostražitěji.

“Je to pošuk,” mínil O’Mara.

“Ššššš!”

Tiše jsem se chechtal.

Nyní začal Sheldon něco huhlat přidušeným hlasem - sotva slyšitelně, rty se mu nepatrně chvěly. Dokázal jsem zachytit jen nesouvislé útržky.

“Otvírej pořádně pusu!” nabádal ho O’Mara.

“Šššššš!”

Pořád jen přidušené huhlání, přerušené občasným Kůůůůůůůů nebo Íííííííííííííííí. To vše provázeno těmi jeho strnulými pekelnými hvizdy. Začínalo to být přízračné. Blížili jsme se k benzínové pumpě a zaneřáděným haldám dříví.

Prázdné uličky byly ponuré a nevlídné. Pojednou jsem pocítil, jak se mi Sheldonovy prsty zaryly do paže. Z jeho sevřených rtů vyšel zvuk asi jako:

“Úgchhh!” Táhl mě za sebou a kýval přitom hlavou. Jako když kůň potřásá hřívou.

Rozhlížel jsem se kolem. Po druhé straně ulice se motal nějaký opilec. Byl to udělaný chlap v rozhaleném kabátě, bez klobouku a kravaty. Co chvíli se zastavoval, aby si odplivl.

“Rychle! Rychle!” naléhal Sheldon a pevněji mě stiskl.

“Šššš!” uklidňoval jsem ho. “To je v pořádku.”

“Polák!” Šeptal Sheldon. Cítil jsem, jak se celý třese.

“Vraťme se raději na hlavní třídu,” řekl jsem O’Marovi. “Má záchvat.”

“Ano, ano,” kňučel Sheldon. “To bude lepší.” Přitáhl loket k tělu a opatrně a trhaně vystrčil předloktí, jako když mává návěstidlo.

Jakmile jsme zahnuli za roh, zrychlil krok. Napůl šel, napůl běžel a nepřestával se ohlížet, jako by nás někdo sledoval.

V metru jsme se s ním rozloučili. Předtím jsem mu však musel dát svou adresu. Musel jsem mu ji napsat na vnitřní stranu krabičky od sirek. Ruce se mu stále ještě třásly a zuby mu cvakaly.

“Sheldon vás brzy navštíví,” řekl mi na rozloučenou. Na schodech se otočil a položil si ukazovák na rty.

“Ššššššš!” zasyčel O’Mara, jak nejhlasitěji uměl.

Sheldon se smutně usmál. Potom začal neslyšně pohybovat rty.

Připadlo mi to, že říká POLÁCI. Patrně měl za to, že křičí.

“Neměls mu dávat adresu,” namítal O’Mara. “Teď se ho nezbavíme.

Je jako štěnice. Dělá se mi z něho nanic.” Otřásl se jako pes.

“Je v pořádku,” mínil jsem já. “Já ho zvládnu, pokud se vůbec kdy zastaví. Kromě toho ho mám docela rád.”

“No ne!”

“Všiml sis kamenů na jeho prstech?”

“Nejspíš uměliny.”

“Diamanty, troubo! Neznáš Sheldona. Hele, pokud bychom někdy potřebovali pomoc, ten klučina dá kvůli nám do frcu třeba poslední košili.”

“Raději umřu hlady, než ho poslouchat.”

“Jak myslíš. Mně však něco říká, že budem pana Sheldona jednoho dne potřebovat. Bože! Jak se celý rozklepal, když viděl toho opilého Poláka.”

O’Mara mlčel.

“Tobě je to jedno, co?” zaryl jsem do něj. “Zřejmě si vůbec nedokážeš představit, co to je takový pogrom…”

“To ani ty ne…” odfrkl O’Mara.

“Když se podívám na Sheldona, tak jo. Jó, pane. Ten ubožák je pro mě jako chodící pogrom. Kdyby po nás ten Polák vyjel, Sheldon by si nadělal do kalhot.”

Za pár dní se Osiecki vytasil se svojí slečnou. Jmenovala se Louella. Její totální všednost jí skoro až slušela. Měla na sobě zelené šaty a banánově žluté brokátové pantoflíčky. Byla tichá, uzavřená a naprosto bez smyslu pro humor.

Chovala se spíš jako chůva než jako snoubenka.

Osiecki se v její přítomnosti neustále upjatě křenil jako po mrtvici. Choval se ve stylu: “Slíbil jsem, že ji přivedu, tak tady ji máte.” Znamenalo to, že si s ní máme poradit, jak budeme umět, ale bez něj. Přišel, aby si “sedl na zadek” a vypil, co mu bude nabídnuto. Co se hovoru týče, naslouchal mlčky všemu, na co přišla řeč, jako bychom mu přehrávali desky.

Byl to zvláštní hovor, protože z Louelly nebylo možno vypáčit víc než ano nebo ne, v nejlepším případě asi jo nebo možná. Osiecki se křenil víc a víc, jako by tím chtěl říct: “Já vás varoval!”

Čím byl nalitější, tím víc se mu kývaly zuby. Jeho ústa se začala podobat složité spleti drátů a rovnátek. Cokoliv ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 49

žvýkal, žvýkal pomalu a s bolestí. Vlastně to spíš vypadalo jako žužlání než jako žvýkání. Od jeho poslední návštěvy se mu celý obličej zbortil, což valně nepřispělo k jeho už tak dost zbědovanému vzezření.

Když jsme se ho zeptali, jestli se mu daří lépe, obrátil se k Louelle. “Ona vám to poví,” zamumlal.

Louella řekla: “Ne.”

“Pořád stejné trampoty?”

Opět pohlédl na Louellu.

Tentokrát řekla: “Ano.”

Potom k našemu překvapení promluvil: “Zeptejte se jí, jak se cítí ona.” Když domluvil, sklopil hlavu. Do sklenice mu ukáplo trochu slin. Vytáhl kapesník a se zjevnou pečlivostí si otřel ústa.

Všechny pohledy se nyní upřely na Louellu. Ta nijak výrazně nezareagovala. Pouze přejížděla zrakem z jednoho na druhého, ovšem jako by se dívala skrz nás. Její bledě zelené oči byly chladné a nehybné. Všichni jsme byli pořádně nesví, ale nikdo z nás nevěděl, jak z toho ven. Najednou začala Louella mluvit - tichým, jednotvárným hlasem jako v hypnóze. Její pohled, který ani na chvíli nezměnil svůj výraz či směr, se upíral na krbovou římsu nad našimi hlavami. Ve své operetní, brčálově zelené róbě a se svým nazelenalým skelným pohledem připomínala neohrabaný pokus o ztvárnění média. Její vlasy, do očí bijící disonance, byly velkolepé: zářivý, smyslný kaštanový proud, který splýval jako vodopád na její obnažená ramena. Na okamžik jsem měl pocit, že civím na mrtvolu - na elektricky vyhřívanou mrtvolu.

Zpočátku jsem nemohl pochopit smysl toho, co z ní plynulo oním dutým, monotónním hlasem. Jako bych naslouchal vzdálenému hučení příboje. Nezmínila se o žádných jménech, žádných místech, žádném čase. Postupně mi docházelo, že když říká “on”, myslí svého snoubence Osieckého. Sem tam jsem na něj mrkl, abych viděl jeho reakce. Ale žádné nebyly. Stále se jen křenil jako azbestový rošt. Člověka by stěží napadlo, že Louella mluví o něm.

Z jejího monologu vyplynulo, že ho zná už déle než rok a na rozdíl od všeho, co tvrdí jeho přátelé, je přesvědčena, že se v poslední době vůbec nechová nějak jinak než kdykoliv předtím.

Zcela jasně naznačila, že Osiecki je cvok. Aniž by jakkoliv změnila zabarvení svého hlasu, jedním dechem dodala, že ona rovněž pozbývá smyslů. Ani zmínka o tom, že by mu to kladla za vinu. Ne, jedná se pouze o nešťastnou nebo možná šťastnou shodu okolností. Přitahovala ji k němu právě jeho bída. Měla za to, že ho miluje, ale nebyla si tím zase tak jistá, protože jak její, tak jeho reakce byly abnormální. Jeho přátelé, proti kterým rozhodně nic neměla, ji považovali za zdroj špatného vlivu. Možná jím také byla. Neměla žádný nekalý motiv, proč s ním být. Na své živobytí si vydělávala sama a byla schopna se v případě nutnosti postarat o oba. Nikdy nebyla ani šťastná, ani nešťastná. Dny jí plynuly jako ve snu. Noci byly pouze pokračováním zase jiného snu. Někdy měla pocit, že by měli vypadnout z města, jindy zas myslela, že je to stejně jedno. Byla stále méně a méně schopna se pro něco rozhodnout. Dolehla na ně jakási mrákota, která však nebyla nijak nesnesitelná. Hodlali se zakrátko vzít a ona doufá, že jeho přátelům to nebude příliš vadit. Co se týče vší, nevěnovala jim pozornost. Ano, mohly být pouze výplodem jeho fantazie, ale ona neviděla rozdíl mezi skutečnými a imaginárními kousanci. Zvlášť když po nich zůstávaly stopy na kůži. Jeho ekzém, kterého jsme si patrně všimli, byl pouze dočasný - prostě moc pil. Ale raději ho viděla opilého než vyděšeného myšlenkami na smrt. Měl své dobré i špatné stránky jako každý jiný. Bylo jí líto, že jí samotné hudba mnoho neříká, ale snažila se aspoň co nejlépe poslouchat. Nikdy neměla žádný vztah k umění - ani k literatuře, ani k malířství, ani k hudbě. Nikdy nebyla pro nic zapálená. Ani jako dítě ne. Její život byl vždy snadný a pohodlný, byť prázdný a jednotvárný. Monotónnost jejího života ji však neovlivňovala tak, jako ostatní. Cítila se stejně, ať už byla sama nebo mezi lidmi…

Mluvila dál a dál, přičemž si nikdo z nás nedovolil ji přerušit.

Jako by nás uhranula. Mohou-li mrtvoly mluvit, pak ona byla dokonalá mluvící mrtvola. Kromě pohybujících se rtů, ze kterých vycházely zvuky, byla totálně nehybná.

Byl to O’Mara, kdo nás vysvobodil ze zakletí. Zdálo se mu, že slyšel někoho za dveřmi. Vyskočil a rozrazil je. Za nimi nebylo nic než tma. Všiml jsem si, jak Louella trhla hlavou, když O’Mara otevřel. Po chvíli se její rysy uvolnily a oči zjihly.

“Dáš si ještě skleničku?” zeptala se Mona.

“Ano,” odvětila. “Dám.”

O’Mara se sotva usadil a zrovna si chtěl také nalít, když se ozvalo nesmělé zaklepání na dveře. Nadskočil. Mona upustila sklenku, kterou podávala Louelle. Pouze Osiecki se ani nehnul.

Potichoučku jsem došel ke dveřím a opatrně je otevřel. Na prahu stál Sheldon s kloboukem v ruce.

“Nebyls tady už před chvílí?” zeptal jsem se ho.

“Ne. Právě jsem přišel.”

“Jsi si jistý?” chtěl vědět O’Mara.

Sheldon si ho nevšímal a vešel dovnitř. “Sheldon!” řekl a přejížděl pohledem z jednoho na druhého a každému se zlehka uklonil. Při této ceremonii navíc zavíral oči a zase je otevíral, když se napřímil.

Snažili jsme se, aby se cítil co nejlépe, a nabídli mu drink.

“Sheldon nikdy neříká ne,” pravil vznešeně a blýskal přitom očima. Zvrátil hlavu dozadu a vypil sklenku sherry na ex.

Potom hlasitě mlaskl, ještě víc zakoulel očima, načež se nás všech zeptal na zdraví. Místo odpovědi jsme se všichni upřímně zasmáli, až na Louellu, která se usmála trochu ponuře. Sheldon se rovněž pokusil o smích, ale zmohl se pouze na příšernou grimasu, která připomínala vlka olizujícího si čelisti.

Osiecki se na Sheldona vstřícně culil. Zřejmě zavětřil spřízněnou duši.

“Jak říkal, že se jmenuje?” obrátil se na O’Maru s dotazem.

Sheldon pochmurně a se sklopenýma očima zopakoval své jméno.

“Copak nemáš křestní jméno?” zeptal se znova Osiecki, ale tentokrát adresoval svou otázku přímo.

“Prostě jen Sheldon,” pravil Sheldon.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 50

“Ale jsi Polák, ne?” vyptával se stále živěji Osiecki.

“Narodil jsem se v Polsku,” prohlásil Sheldon. Odsekával slova tak, aby nemohlo dojít k nedorozumění. “Ale jsem hrdý, mohu-li prohlásit, že nejsem Polák.”

“No, já jsem poloviční Polák,” pravil Osiecki přívětivě, “ale ať se propadnu, jestli vím, zda na to jsem hrdý nebo ne.”

Sheldon okamžitě odvrátil hlavu a pevně sevřel ústa, jako by se bál, že řekl něco nevhodného. Zachytil můj pohled a bolestně se usmál. Znamenalo to: “Snažím se chovat k vašim přátelům co nejlépe, přestože tu cítím polskou krev.”

“On ti neublíží,” snažil jsem se ho ujistit.

“Co se děje…?” zvolal Osiecki. “Udělal jsem něco špatně?”

Sheldon byl vmžiku na nohou. Zafuněl, vypjal hruď, načež zaujal svou nejkomičtější pózu.

“Sheldon se nebojí,” řekl. Při každém slově do sebe nasával vzduch. “Sheldon si nepřeje mluvit s Polákem.” Když to dořekl, otočil hlavou do strany, kam až to šlo, a zase zpět jako mechanická panenka. Zbytek jeho těla byl přitom zcela strnulý.

Téměř zavřel oči, vyšpulil spodní ret a v pozici “Přímo hleď!” zvolna zvedl paži, ukazovák vztyčený - jako Dr.

Munyon chystající se řečnit o játrových pilulkách.

“Ššššš!” zahrozil O’Mara.

“ŠŠŠŠŠŠŠŠ!” A Sheldon nechal paži klesnout a přiložil si ukazovák na ústa.

“Co to má znamenat?” ječel Osiecki, naprosto šokovaný z toho představení.

“Sheldon promluví. Potom mohou mluvit Poláci. Tady není místo pro chuligány, nemám pravdu, pane Millere? Ticho prosím.” Opět zakroutil hlavou jako mechanická hračka. “Kdysi došlo k velmi hrozné události. Odpusťte mi, že budu o těchto věcech mluvit za přítomnosti dam a džentlmenů. Ale tento muž,” - nenávistně pohlédl na Osieckého - “se mě zeptal, jestli jsem Polák - fuj!”

(Odplivl si na podlahu.) “Já a Polák! Fuj!” (Opět si uplivl.) “Odpusťte mi, madam, paní Millerová,” - legračně se uklonil -“ale když slyším slovo Polák, musím si odplivnout. Tfíí!” (A odplivl si dotřetice.) Odmlčel se, zhluboka se nadechl, aby mohl pořádně vypnout hruď.

Také potřeboval nasbírat jed, vylučovaný jeho žlázami. Spodní čelist se mu třásla, z očí sršely temné blesky hněvu.

Jeho tělo, jako by bylo zhotoveno z gumiček, se začalo napínat. Stačilo povolit západku a odmrštil by se na druhý konec ulice.

“Bude mít záchvat,” zašeptal nyní opravdu vyděšený Osiecki.

O’Mara vyskočil, aby Sheldonovi nabídl sklenku sherry. Sheldon mu ji vyrazil z ruky, jako by odháněl mouchu.

Sherry zacákala Louelle zelenou róbu. Ta si toho nevšímala. Osiecki byl stále vyplašenější. Zoufalý se otočil ke mně.

“Řekni mu, že jsem tím nic nemyslel,” žadonil.

“Polák se nikdy neomlouvá,” prohlásil Sheldon a zíral přímo před sebe. “Vraždí, mučí, znásilňuje, upaluje ženy a děti -

ale nikdy neřekne ,Je mi líto’. Pije krev, lidskou krev, a modlí se na kolenou jako zvíře. Každé slovo z jeho úst je lež a hnus. Žere jako pes, sere si do kalhot, utírá se do starých hadrů, blije vám do tváře. Sheldon se každou noc modlí, ať je Bůh ztrestá. Dokud bude naživu třeba jediný Polák, dotud bude na světě bída a zmar.

Sheldon nezná s Poláky slitování. Všichni musí pochcípat - jako prasata… Muži, ženy, děti. Sheldon to říká… protože je zná.”

Jeho oči, které měl zpočátku přivřené, byly nyní zavřeny. Slova mu kanula z úst, každé jakoby vytlačeno následujícím. V koutcích úst se mu hromadily sliny, což mu dodávalo vzezření epileptika.

“Zaraz ho, Henry, prosím,” úpěl Osiecki.

“Ano, Vale, prosím, udělej něco,” křičela Mona. “Zašlo to příliš daleko.”

“Sheldone!” zařval jsem. Myslel jsem, že ho tím vytrhnu z jeho tranzu. Sheldon však zůstal nehybný, jako by nic neslyšel. Došel jsem k němu, vzal ho za ruku a jemně s ním zatřásl. “Hej, Sheldone,” domlouval jsem mu, “prober se.”

Ještě jednou jsem s ním zacloumal. Tentokrát silněji.

Sheldon pomalu a mžouravě otevřel oči. Rozhlédl se kolem, jako by se právě probral z bezvědomí.

Na tváři se mu objevil chorobný úsměv, jako by se mu právě podařilo strčit si prst do krku a zvrátit otrávené sousto.

“Už jsi v pořádku, viď?” ptal jsem se ho a mocně ho poplácal po zádech.

“Promiňte,” kuckal a mrkal. “To ti Poláci. Vždycky se mi z nich udělá zle.”

“Tady žádní Poláci nejsou, Sheldone. Tenhle muž,” - ukázal jsem na Osieckého - “je Kanaďan. Rád by se s tebou přivítal.”

Sheldon napřáhl pravici k Osieckému, jako by ho viděl poprvé v životě, a s lehkou úklonou pronesl: “Sheldon!”

“Jsem rád, že vás poznávám,” řekl Osiecki a také se lehce uklonil. “Dáme si něco k pití, co říkáte?” a sáhl po sklence.

Sheldon zvedl číši ke rtům a zvolna a opatrně usrkával, jako by si nebyl zcela jistý, že obsah je nezávadný.

“Je to dobré?” špitl Osiecki.

“Ausgezeichnet!” zamlaskal Sheldon. Nebylo to mlasknutí ryze labužnické, chtěl jen ukázat své dobré způsoby.

“Vy jste Henryho starý přítel?” zeptal se Osiecki, který se snažil vlichotit do Sheldonovy přízně.

“Pan Miller je každému přítelem,” zněla odpověď.

“Pracoval u mě,” vysvětlil jsem.

“Ach tak! Teď už rozumím,” řekl Osiecki. Zdálo se, že se mu neobyčejně ulevilo.

“Má teď svůj vlastní podnik,” dodal jsem.

Sheldon se rozzářil a začal si pohrávat s prsteny na svých rukou.

“Poctivý podnik,” řekl Sheldon, přičemž si mnul ruce jako lichvář. Stáhl z prstu jeden prsten a přidržel ho Osieckému před nosem. Zářil na něm nádherný rubín. Osiecki si jej uctivě prohlédl a podal jej Louelle. Sheldon si mezitím stáhl druhý prsten, který podal k prohlídce Moně. Tentokrát to byl veliký smaragd. Sheldon nějakou dobu vyčkával a ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 51

pozoroval účinek svého počínání. Potom slavnostně sundal dva další prsteny, oba s diamanty, a vtiskl mi je do dlaně.

Pak si přiložil prst k ústům a zasyčel: “Ššššš!”

Zatímco my jsme hlasitě žasli na krásou kamenů, sáhl Sheldon do kapsy u vesty a vytáhl balíček zabalený do ubrousku. Na stole ho rozbalil a obsah vzal do dlaně. Zářilo na nás šest broušených kamínků. Všechny byly drobné, ale oslnivě se leskly. Opatrně je rozložil po stole a sáhl do další kapsy. Tentokrát vytáhl šňůru drobných perel - perel tak zářivých, jaké jsem dosud neviděl.

Zatímco se naše oči pásly na všech těch pokladech, zaujal Sheldon opět jednu ze svých tajuplných póz, povážlivě dlouho v ní vydržel, načež zalovil v kapse u kabátu a vytáhl podlouhou peněženku marocké výroby. Rozevřel ji ve vzduchu jako iluzionista a začal z ní jednu po druhé vytahovat bankovky různých měn. Pokud to byly opravdové peníze, čemuž jsem měl dobrý důvod věřit, muselo to být dohromady několik tisíc dolarů.

“To se nebojíte chodit s tím vším po kapsách?” zeptal se kdosi.

Sheldon zamával prsty ve vzduchu, jako by se dotýkal drobných zvonků, a prohlásil: “Sheldon ví, jak je třeba se chovat.”

“Říkal jsem ti, že je to cvok,” poznamenal O’Mara.

Sheldon si ho nevšímal a pokračoval: “V této zemi Sheldona nikdo neobtěžuje. Toto je civilizovaná země. Sheldon si vždy hledí svého… Není pravda, pane Millere?” Odmlčel se, aby se nadechl.

Potom dodal: “A Sheldon je vždycky zdvořilý - dokonce i k negrům.”

“Ale Sheldone…”

“Počkejte!” zvolal. “Ticho, prosím!” A pak si s tajemným pohledem rozepnul košili, rychle ustoupil několik kroků dozadu, až se zády dotkl okna, a zatáhl za černou šňůrku, kterou měl uvázanou kolem krku. Než bys řekl “Švec!”

vyloudil ohlušující hvizd z policejní píšťalky. Div nám nepraskly ušní bubínky. Bylo to děsné.

“Vem to!” zavelel jsem, když Sheldon zvedl píšťalku k dalšímu hvizdu.

O’Mara popadl píšťalku. “Rychle! Všechno to schovejte!” křičel. “

Jestli přiběhnou policajti, budeme mít co vysvětlovat.”

Osiecki hbitě posbíral prsteny, kamínky i bankovky a klidně si je strčil do kapsy. Potom se se založenýma rukama usadil na pohovku a čekal, až dorazí policie.

Sheldon si nás opovržlivě měřil. “Ať si přijdou,” řekl. Nos měl zdvižený a chřípí se mu chvělo. “Sheldon se policie nebojí.”

O’Mara zatím pilně strkal píšťalku Sheldonovi zpět za košili.

Potom mu košili, vestu i kabát pečlivě zapnul. Sheldon si to nechal líbit, jako by byl figurína připravovaná do výlohy.

Současně však ani na okamžik nespustil oči z Osieckého.

Netrvalo dlouho a zazvonil zvonek. Mona běžela otevřít. Byla to policie.

“Mluv!” zamumlal O’Mara. Zvýšil hlas, jako by pokračoval ve vzrušené debatě. Odvětil jsem mu stejným tónem, aniž jsem si uvědomoval, co říkám. Současně jsem mrkl na Osieckého, aby se přidal. Dostal jsem z něj však pouze ten jeho úšklebek. Hověl si tam se založenýma rukama a čekal. V přestávkách imitovaného sporu jsem slyšel Monu protestovat, že o žádném hvizdu nic nevíme. Nic jsme neslyšeli. O’Mara žvanil jako o závod. Měnil přitom hlas a intonaci. Zároveň na mě gestikuloval, abych nepřestával v divadýlku. Kdyby si poldové právě v onom okamžiku vynutili cestu dál, byli by svědky skutečně žertovné podívané. Uprostřed toho všeho jsem se neudržel a rozesmál se na celé kolo, což O’Maru přimělo zdvojnásobit úsilí. Louella pochopitelně seděla jako socha. Osiecki to všechno sledoval jako v cirkusu. Byl v naprosté pohodě a výborně se bavil. Sheldon setrvával ve své pozici. Zády byl stále opřený o okno. Stál tam, hezky po krk zapnutý, jako by čekal, až přijde aranžér a správně mu zformuje ruce a nohy. Opakovaně jsem mu kynul, aby také promluvil, ale on zůstal netečný a lhostejný. Vypadalo to, že námi dokonale pohrdá.

Nakonec jsme zaslechli klapnutí dveří a Mona se přištrachala zpět.

“Pitomci!” ulevila si.

“Vždycky přijdou, když zapískám,” pravil Sheldon věcně.

“Já jen doufám, že na nás nevlítne domácí,” řekl jsem.

“Odjeli na víkend,” uklidnila mě Mona.

“Jste si jistí, že poldové nečekají venku?” ujišťoval se O’Mara.

“Šli pryč,” řekla Mona. “Jsem si tím jistá. Bože, není nic horšího než takový blbouš tupouš. Nanejvýš tak dva blbouši. Už jsem myslela, že je nepřesvědčím.”

“Proč jsi je nepozvala dál?” zeptal se Osiecki. “To je vždycky nejlepší.”

“Ano,” přidala se Louella. “My to tak pokaždé děláme.”

“To byl bezva odvaz,” šklebil se Osiecki. “To vždycky hrajete takové hry? S tímhle Sheldonem je ale prdel.” Líně vstal a vysypal šmuky a prachy na stůl. Došel k Sheldonovi a pravil: “Mohl bych si prohlédnout tu píšťalku?”

O’Mara byl vmžiku na nohou, připraven oba dva popadnout.

“Pitomci! Ať vás ani nenapadne zkoušet to znovu!”

Sheldon vystrčil obě ruce před sebe dlaněmi napřed, jako by nás chtěl zahnat. “Ticho!” zašeptal a pravou rukou šmátral v kapse u kalhot. S jednou rukou napřaženou a druhou pod kabátem pak pokračoval: “Kdybych ztratil píšťalku, pořád ještě mám tohle.”

Nato vytáhl revolver a zamířil na nás. Postupně zacílil na každého z nás. Nikdo se neodvážil ani hlesnout strachy, aby Sheldon automaticky nestiskl spoušť. Když nabyl dojmu, že na nás dostatečně zapůsobil, schoval Sheldon pistoli zpět do kalhot.

Mona odešla do koupelny. Po chvíli mě zavolala k sobě. Omluvil jsem se a šel za ní. Málem mě vtáhla dovnitř a ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 52

zavřela a zamkla dveře. “Prosím,” šeptala. “Vypakuj je odsud. Všechny. Mám strach, že se něco semele.”

“Tohle jsi chtěla? Dobrá,” odvětil jsem, ale poněkud nejistě.

“Ne, prosím,” zaprosila. “Udělej to hned. Jsou šílení. Všichni do jednoho.”

Nechal jsem ji zamčenou v koupelně a vrátil se k hostům. Sheldon zrovna ukazoval Osieckému vražedně vyhlížející kapesní nůž, který rovněž nosil u sebe. Osiecki zkoušel ostří palcem.

Vysvětlil jsem shromáždění, že se Moně udělalo nevolno a že bychom měli naši sešlost rozpustit.

Sheldon byl hotov běžet k telefonu a zavolat lékaře. Nakonec se mi je však podařilo vystrnadit. Osiecki slíbil, že se postará o Sheldona. Sheldon protestoval, že se o sebe dokáže postarat sám. Nepřekvapilo by mě, kdybych za pár minut znovu zaslechl policejní hvizd. Napadlo mě, co by asi poldové řekli, kdyby vyprázdnili obsah Sheldonových kapes.

Ticho však žádný zvuk nenarušil.

Když jsem se svlékal do postele, padl můj zrak na malý mosazný popelníček z Indie, který jsem měl obzvlášť rád. Byla to jedna z drobností, které jsem vybral, když jsem nakupoval nábytek.

Hodlal jsem si ho ponechat navždy. Když jsem ho tak držel v ruce a znova si jej prohlížel, najednou jsem si uvědomil, že žádná z věcí, které mě obklopují, nesouvisí s mou minulostí. Všechno to bylo fungl nové. Tu jsem si vzpomněl na čínský oříšek, který jsem jako kluk opatroval v kovové pokladničce na krbové římse. Jak jsem k němu přišel, už si nepamatuju. Patrně mi ho věnoval nějaký příbuzný, který se vrátil z cest po jižních mořích. Čas od času jsem pokladničku otevíral - nikdy tam nebylo víc než pár centů - vytahoval oříšek a hrál si s ním. Byl hebký jako semiš, barvu měl světle hnědou a středem měl provlečenu černou šňůrku. Už nikdy jsem pak podobný oříšek neviděl. Někdy jsem ho u sebe nosil celé týdny - nikoliv pro štěstí, ale proto, že jsem ho rád držel v ruce. Byl to pro mne zcela tajemný předmět a já nikdy netoužil odhalit jeho tajemství. Byl jsem si jist, že má za sebou dlouhou historii. Že prošel mnoha rukama a objel celý svět. Právě proto jsem ho měl tak rád. Jednoho dne krátce poté, co jsem se oženil s Maud, jsem po něm náhle tak zatoužil, že jsem kvůli němu vážil cestu ke svým rodičům. K mému úžasu a zklamání mi matka oznámila, že ho dala nějakému dítěti, jemuž se zalíbil. Jakému dítěti?

Chtěl jsem vědět. Ale matka už zapomněla. Považovala ode mne za značně bláhové zajímat se o takovou veteš.

Mluvili jsme o tom, zatímco jsme čekali na otce, abychom společně povečeřeli.

“A co moje divadlo?” zeptal jsem se najednou. “To jste taky dali pryč?”

“Už dávno,” pravila matka. “Vzpomínáš na malého Arthura, který bydlel naproti? Byl do něj celý blázen.”

“Takže jste ho dali jemu?” Malý Arthur mě nikdy nezajímal. Byl to rozený mazánek. Moje matka ho ovšem považovala za roztomilého kloučka, který má tak vybrané způsoby a tak dále.

“Myslíš, že ho ještě má?” vyzvídal jsem.

“Ale ne, to víš, že ne! Je už velký. Určitě si už s takovými věcmi nehraje.”

“To nemůžeš vědět. Možná bych tam měl zaběhnout a podívat se.”

“Přestěhovali se.”

“A ty asi nevíš kam, že?”

Nevěděla. Teda spíš si myslím, že věděla, ale nechtěla mi to prozradit. Opakovala, že je ode mě bláznivé chtít ty staré krámy zpět.

“Já vím,” řekl jsem. “Ale dal bych cokoliv za to, kdybych je mohl znova vidět.”

“Počkej, až budeš mít vlastní děti, pak jim koupíš nové a lepší.”

“Nemůže být lepší divadlo než to moje,” protestoval jsem.

Zdlouhavě jsem jí pak líčil, jak strýček Ed Martini strávil celé měsíce a měsíce jeho výrobou. Když jsem o tom mluvil, znova jsem je viděl stát pod vánočním stromečkem. Viděl jsem své malé kamarády, kteří za mnou zaskočili vždy o svátcích, sedět v kroužku na podlaze a dívat se, jak manipuluju s loutkami a kulisami.

Můj strýček myslel na všechno. Nejen že zde byla celá řada nádherných kulis, ale také reflektory, kladky, rampy a propadla.

Hrál jsem divadlo každé Vánoce až do svých šestnácti či sedmnácti let. Mohl bych hrát i dnes a možná ještě vášnivěji. Tak bylo krásné, dokonalé a důmyslné. Bylo však pryč a já už ho neměl nikdy spatřit. S největší pravděpodobností nenajdu ani žádné jemu podobné, protože toto bylo vyrobeno s láskou a trpělivostí, jakou dnes již nikdo nemá. Také jsem si uvědomil, jak to bylo zvláštní.

Strýčka Eda Martiniho totiž všichni považovali za budižkničemu.

Za otrapu, který maří svůj čas, příliš chlastá a moc žvaní. Ale věděl, čím udělat radost dítěti!

Nic z mého dětství nebylo zachováno. Mou dílničku dali jakési dobročinné organizaci, moje pohádkové knihy nějakému usoplenci, kterého jsem nesnášel. Co s těmi krásnými knihami provedl, jsem si dokázal snadno představit.

Nejvíc zničující na tom všem bylo, že moje matka neučinila sebemenší pokus, aby mi pomohla najít moje věci. O knihách například prohlásila, že už jsem je přece přečetl tolikrát, že je musím dávno znát zpaměti. Nechápala nebo nechtěla chápat, že je prostě chci vlastnit fyzicky. Možná mě podvědomě trestala za můj ledabylý způsob, jakým jsem dárky přijímal.

(Moje touha posílit vazby k minulosti, k mému nádhernému dětství, byla tím silnější, čím bezútěšnější a pustší se stával každodenní svět. Stále víc a víc jsem si hýčkal vzpomínku na zlaté dny dětství. Stále jasněji jsem si uvědomoval, že mé dětství byly jedny dlouhé prázdniny - jeden velkolepý karneval mládí. A neuvědomoval jsem si to proto, že bych cítil, jak stárnu. Pouze jsem měl pocit, že jsem ztratil něco vzácného a drahocenného.) Tohle téma se pro mne stávalo ještě palčivější, když mi můj otec v domnění, že křísí příjemné vzpomínky, začal líčit úspěchy mého starého kamaráda z dětství Tonyho Marelly. “Právě jsem o něm četl v Chatu,” začínal pokaždé. Zpočátku se to týkalo Marellových sportovních výkonů. Jak například vyhrál někde maraton a málem přitom padl vysílením. Pak o klubu, který Marella založil, ve kterém pečoval o zušlechtění chudých chlapců z předměstí. Ke každému takovému článku byla připojena ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 53

také Marellova fotka. Chat byl jen místní týdeník, ale zprávy o Marellovi začaly brzy vycházet i v brooklynských denících. Tony Marella - náš vzor. Muž doby. Ano, ano, nebylo by překvapující, kdyby ho zvolili starostou a tak dále…

Tony Marella byl hvězdou naší Bushwické sekce. Začínal od nuly. Musel překonat spoustu překážek. Dokázal sám sebe uživit na právnické fakultě. Byl zářným příkladem toho, jak se chudý emigrantský synek může v této slavné zemi příležitostí uchytit. Všechny tyto oslavné zvěsti mi notně hýbaly žlučí, přestože samotného Marellu jsem měl docela rád. Znal jsem se s ním od první obecné. Chodili jsme vždy do stejné třídy a každý rok jsme končili jako dva nejlepší žáci. Tony však musel o všechno bojovat s velkým vypětím, zatímco já byl jeho pravým opakem. Tony byl tvrdohlavý rebelant, ze kterého kantoři šíleli.

Mezi kluky byl uznáván jako přirozený vůdce. Na řadu let jsem ho pak zcela ztratil z očí. Až pak jsem na něj náhodou narazil jednoho zimního večera. On se právě ubíral na nějaký politický mítink, zatímco já si to šinul na rande s jednou rajcovní blondýnkou. Tony se mě snažil ukecat, ať s ním jdu na tu schůzi.

Prý to bude pro mé dobro. Vysmál jsem se mu do obličeje. Trošku ho to nadzvedlo a začal agitovat. Prý se chystá reformovat demokratickou stranu v našem okrsku. Opět jsem se mu vysmál - tentokrát už skoro urážlivě. Tony na mě začal křičet: “Za pár let mě i ty budeš volit. Počkej si a uvidíš! Lidi jako jsem já Strana potřebuje!”

“Tony,” odvětil jsem. “Ještě nikdy jsem nikoho nevolil a pochybuju, že někdy budu. Pokud však budeš kandidovat ty, možná bych mohl udělat výjimku. Nikoho bych neviděl v prezidentském křesle raději než tebe. Byl bys chloubou Bílého domu.” Myslel si, že si z něj střílím, ale já to myslel smrtelně vážně.

Při této debatě se Tony zmínil také o svém rivalovi Martinu Malonovi. “Martin Malone?” zvolal jsem. “Snad ne náš Martin Malone?”

“Přesně ten,” dostalo se mi ujištění. Nyní je prý vycházející hvězdou republikánské strany. Byl jsem tak ohromen, že jsem zůstal stát s pusou dokořán. Ten blb! Jak se vůbec mohl vydrápat tak vysoko? Tony mi vysvětlil, že mu pomohl otcův vliv. Ano, starého Malona jsem si také dobře pamatoval. Dobrý člověk a poctivý politik - což není obvyklé. Ale jeho syn! Tenhle Martin, který byl o čtyři roky starší než my, měl vždycky nejhorší prospěch ze třídy. Navíc příšerně koktal. A tenhle tupoun byl nyní jedním z našich předních politiků! “Teď už snad chápeš,” řekl jsem Tonymu, “proč mě politika nezajímá.”

“Ale to je právě tvůj největší omyl, Henry,” horlivě protestoval Tony. “Copak je ti jedno, jestli se Martin Malone stane kongresmanem?”

“Mám-li být upřímný, je mi naprosto ukradené, kdo za mě sedí v Kongresu. Na tom přece vůbec nezáleží. Nezáleží dokonce ani na tom, kdo je prezident. Nezáleží na ničem. Tyhle srágory stát neřídí.”

Tony vrtěl hlavou v bouřlivém nesouhlasu. “Henry, ty jsi ztracen. Jsi totální anarchista.” A s tím jsme se rozešli, abychom se zase neviděli hezkých pár let.

Starý pán mi časem přestal předhazovat Tonyho udatné skutky. Bylo mi pochopitelně jasné, že se můj otec jen snažil trošku mě postrčit. Věděl jsem, že po každé takové narážce na Tonyho bude následovat otázka, jak mi jde to moje psaní, zdali už jsem něco prodal a tak dále. A kdykoliv jsem řekl, že zatím nedošlo k ničemu, co by stálo za zmínku, má matka na mne pohlédla jedním ze svých smutných postranních pohledů, jako by mě litovala za mou nerozvážnost. Někdy nahlas dodala, že jsem byl vždy nejbystřejším dítkem ve škole, že jsem měl tolik příležitostí se uplatnit, ale místo toho jen marním svůj čas usilováním o takovou bláhovost, jako je stát se spisovatelem. “Kdybys aspoň dokázal napsat něco pro Saturday Evening Post!” říkávala. Nebo aby mi ještě víc znázornila bezvýchodnost mého postavení: “Možná, že by ti nějakou povídku otiskli v Chatu.” (Všemu, co jsem kdy napsal, říkala povídky, přestože jsem jí neustále vysvětloval, že “povídky” nepíšu. “No tak to, co píšeš,” bylo vždycky její poslední slovo.) Na odchodu jsem se pokaždé zeptal: “Jsi si jistá, že tu nic z mých starých věcí nezůstalo?” Odpověď byla pokaždé stejná: “Zapomeň na to!” Na ulici, když stála u plotu a mávala mi na rozloučenou, přidala ještě: “A nemyslíš, že by bylo rozumnější nechat toho psaní a najít si pořádnou práci? Už nejsi nejmladší, to je ti doufám jasné. Možná zestárneš dřív, než se prosadíš.”

Odcházel jsem plný výčitek, že jsem jim večer příliš nezpříjemnil. Cestou na zastávku nadzemky jsem míjel starý dům Tonyho Marelly. Jeho otec stále ještě provozoval svou ševcovskou živnost na začátku ulice. Tony té barabizně, kde byl vychován, odrostl. Za uplynulá léta se vůbec nezměnila. Pouze Tony se změnil, vyvíjel se, šel s dobou. Byl jsem si ale téměř jistý, že se svými rodiči mluví stále ještě italsky, stále líbá svého tátu místo pozdravu, stále podporuje rodinu ze svého hubeného platu.

Jak zcela odlišná atmosféra obklopovala tuto domácnost! Jak muselo Tonyho matku těšit, že si její syn dokázal prošlapat cestičku do světa! Z jeho báječných proslovů patrně nechápali ani slovo, ale věděli, že říká to pravé. Vše, co dělal, bylo v jejich očích to pravé. Ano, byl to opravdu vzorný syn. A kdyby se opravdu mohl dostat tak daleko, byl by to skutečně po čertech dobrý prezident.

Při těchto vzpomínkách jsem si také vybavil, jak mi matka vyprávěla o mém otci. Jakou on dělal radost svým rodičům!

To já byl černá ovce. Nosil jsem domů jen problémy. Ale kdo ví? Jednou se to může všechno obrátit. Jednou, jediným zvratem osudu to mohu všechno změnit. Ještě mohu dokázat, že nejsem tak úplně beznadějný případ. Ale kdy? A jak?

KAPITOLA(5)

Jednoho slunečného dne počátkem jara jsme se octli na Druhé Avenue. Kšeftování s Mezzotints bylo v posledním tažení a nic nového nebylo v dohledu. Vyrazili jsme na East Side navázat nějaké kontakty, ale nevzešlo z toho nic.

Uchození a žízniví jsme se ploužili slunečním žárem a lámali si hlavy, jak si bez peněz pomoci ke sklence něčeho chlazeného. Když jsme míjeli cukrárnu s lákavou fontánkou na sodu, rozhodli jsme se vejít, napít se a potom předstírat, že jsme ztratili peníze.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 54

Majitel, domácký, přívětivý Žid, nás osobně uvítal. Jeho chování naznačovalo, že jsme se zjevně vynořili z jiného světa. Cucali jsme své nápoje a povídali si s ním, abychom ho připravili na smutnou novinu. Zdál se polichocen, že mu věnujeme takovou pozornost. Když došlo na věc, začal jsem po kapsách lovit drobné, a když jsem nic nenašel, požádal jsem Monu, ať to zatáhne, já že nejspíš zapomněl peníze doma. Mona prohrabala svou kabelku a pochopitelně nenašla ani cent. Navrhl jsem muži, který naše představení klidně sledoval, že zaplatíme, až budeme mít příště cestu kolem.

Nevzrušeně odtušil, ať si neděláme starosti. Pak se zdvořile zeptal, odkud jsme. K našemu překvapení se ukázalo, že dokonale zná naši ulici. Okamžitě nás pozval na další skleničku a nabídl nám skvělé zákusky. Byl očividně zvědavý, co jsme zač.

Protože jsme neměli co ztratit, rozhodl jsem se vytasit se s tím úplně.

Takže jste na mizině? Obával se toho, ale mátlo ho, že by dva tak zjevně inteligentní lidé, hovořící nádhernou angličtinou a oba rození Američané, měli potíže sehnat v New Yorku živobytí.

Pochopitelně jsem předstíral, že bych samozřejmě uvítal práci, kdybych o nějakou zavadil. Nadhodil jsem, že pro mne není snadné práci najít, jelikož jsem naprosto neschopný dělat cokoliv kromě čmárání perem. Dodal jsem, že patrně ani v tom nejsem nejspíš moc dobrý. On byl jiného názoru. Kdyby prý on dokázal číst a psát anglicky, bydlel by už dávno na Park Avenue. Jeho příběh byl všední - před osmi lety přijel do Ameriky jen s několika dolary v kapse. Ihned přijal práci v mramorovém lomu ve Vermontu. Hrozná rasovina, ale našetřil si pár set dolarů. Za ty nakoupil kdejakou veteš, naskládal do rance a vydal se na cesty. Za velice krátkou dobu (znělo to jako povídka od Horatia Algera) vydělal tolik, že si mohl koupit dvoukolák. Potom koníka a povoz. Neustále přitom toužil usadit se v New Yorku a otevřít si nějaký obchůdek. Čirou náhodou zjistil, že se dá docela slušně vydělat prodejem cukrovinek z dovozu. V tomto okamžiku sáhl za sebe a vytáhl několik zahraničních bonboniér, všechny v nádherném balení.

Stručně nám vysvětlil, jak začal tyto sladkosti prodávat dům od domu nejprve na Columbia Heights, kde nyní bydlí.

Dařilo se mu, přestože mluvil pouze lámanou angličtinou. Za necelý rok měl dost na to, aby si mohl otevřít krám.

Američani, říkal, “milují” zahraniční cukrovinky. Nekoukají přitom na cenu. Šrouboval tedy ceny tak vysoko, jak jen to šlo. Následně nám přesně vyjmenoval, kolik vydělá na které bonboniéře. Nakonec povídá: “A když tohle dokážu já, proč ne vy?” Skoro jedním dechem nám nabídl, že je ochoten zásobovat nás cukrovinkami na čestné slovo, čistě jen za to, že budeme ochotni to zkusit.

Ten dobrák byl tak milý, tak plný ochoty pomoci nám na nohy, že jsme neměli to srdce odmítnout. Dovolili jsme mu naplnit velkou tašku zbožím, přijali od něj peníze na cestu domů a rozloučili se. Cestou jsem se pro celý podnik ohromně nadchl. Prostě začneme hezky zčerstva hned druhý den ráno přímo v naší čtvrti. Všiml jsem si, že Mona není pro věc zapálená ani zdaleka tak jako já, ale byla ochotná to zkusit. Přes noc však, musím přiznat, mé nadšení značně opadlo.

(O’Mara byl naštěstí zrovna na pár dní pryč u svého přítele. Byl by se našemu novému nápadu nemilosrdně vysmál.) Druhý den v poledne jsme si dali sraz, abychom porovnali své výsledky. Když jsem přišel domů, Mona už na mě čekala. Příliš rozjařená nebyla. Ano, prodala šest krabic, ale byla to fuška.

Naši sousedé nebyli podle jejího názoru dvakrát pohostinní. (Já pochopitelně vůbec nic neudal. Pinglování od dveří ke dveřím jsem jednoznačně zamítl. Byl jsem z toho tak zdeptaný, že jsem začal vážně uvažovat o tom, že bych nastoupil někam do práce.) Mona měla za to, že lepší bude vzít si na mušku podniky. Zítra obejde několik úřadů, kde bude mít co do činění s muži, nikoliv s hospodyňkami a služebnictvem. Pokud by i to selhalo, vyzkouší noční kluby ve Village a možná i kavárny na Druhé Avenue.

(Kavárny mě zaujaly. Možná, že bych to v nich mohl zkusit sám.) Ukázalo se, že úřady jsou o něco lukrativnější než soukromé rezidence, ale ne zas o moc. Nebylo tak snadné dostat se k chlápkovi za stolem, zvlášť když člověk nabízel cukroví. A pak si Mona musela nechat líbit kdejaký nemravný návrh. Dva chlapíci z vyšší vrstvy koupili naráz pět nebo šest krabic - ze soucitu.

Jeden z nich byl skutečně štramák. Mona si s ním smluvila rande.

Ze všech sil se ji snažil od našeho cukrářského podniku odradit.

“Později ti o něm řeknu víc,” slíbila mi.

Nikdy nezapomenu na svou první noc v roli podomního obchodníka.

Jako svůj výchozí bod jsem si zvolil Café Royal, kde jsem to důvěrně znal. (Doufal jsem, že tam narazím na někoho známého, u koho bych mohl slibně začít.) Když jsem vplul dovnitř se svým kufříkem plným sladkostí, hosté ještě většinou večeřeli. Rychle jsem se rozhlédl kolem. Upoutala mě skupinka usazená za dlouhým stolem. Rozhodl jsem se začít u nich.

Bohužel, byli trochu příliš žoviální. “Á, to se podívejme, cukrovinky z dovozu!” zahlaholil první šprýmař. “Proč ne rovnou importované hedvábí?” Jeho společník si chtěl bonboniéry prohlédnout a ujistit se, že jsou doopravdy z dovozu a ne z tuzemska. Vzal několik krabic a poslal je dokola. Když jsem si všiml, že několik žen tu a tam ochutnalo, pomyslel jsem si, že mám vyhráno. Kroužil jsem kolem stolu, až jsem se dostal k muži, který vypadal, že sešlosti předsedá. Měl plno řečí a hrál si na chytráka. “Cukrátka, hm! Nový kšeftík. Chlapec je dobře oblečen a mluví dobře anglicky. Patrně si přivydělává na studia…” Plky plky plk! Sem tam si kousl, načež poslal krabici dál. Přitom nepřestával žvanit, zatímco ostatní se dobře bavili. Já tam zatím stál jako dřevo. Doposud se mě nikdo nezeptal na cenu. Nikdo také neřekl, že koupí. Bylo to jako škatule, škatule, hejbejte se. Po chvíli, když každý ochutnal podle libosti a všichni společně se pobavili na můj účet, začali mluvit o něčem jiném. O sladkostech už ani slovo, ani o mladém muži, mé maličkosti, který tu stál a čekal, až ho někdo osloví.

Stál jsem tam hezkou chvíli a v duchu se ptal, jak dlouho budou protahovat svůj kanadský žertík. Nijak jsem se nepokusil sebrat krabice rozházené po stole. Klidně jsem stál a mlčel jako zařezaný. Jen jsem se z jednoho na druhého tázavě a stále upřeněji díval. Cítil jsem, jak se začínají ošívat. Nakonec si chlapík, předseda shromáždění, po jehož levici ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 55

jsem tiše stál, všiml, že něco není v pořádku. Pootočil se, poprvé za celou dobu se na mne podíval tak, jako by mě chtěl odbýt, a odfrkl: “Cože? Ještě jste tady? Nestojíme o vaše cukroví. O žádné vaše cukroví!”

Pořád jsem mlčel a jen se mračil. V prstech mi nervózně škubalo.

Bojoval jsem s nutkáním popadnout ho pod krkem. Stále ještě se mi nechtělo věřit, že se rozhodl vystřelit si ze mě tímto způsobem - ze mne, rodilého Američana, umělce tělem i duší, obdařeného celou řadou skvělých vlastností, které jsem si v tom okamžiku raněné pýchy přisoudil. Najednou jsem si vybavil scénu, kterou jsem přímo na tomto místě sehrál pro obveselení ostatních, když jsem si tak nemístně pohrával s tím ubohým starým Židem. Náhle jsem si uvědomil celou ironii vzniklé situace. Já jsem byl nyní tím ubohým bezmocným nešťastníkem. Zlatým hřebem večera.

Opravdu skvělá zábava. Skutečně velkolepá, pokud sedíte hezky za stolem a neklepete se na zadních jako psík žebrající o pár drobtů. Polilo mě horko. Málem jsem se hanbou propadl a zároveň mi bylo sebe samotného tak líto, že bych byl schopen toho chlapa zabít.

Skutečně bych raději skončil v kriminále, než nechat se dál takhle ponižovat. To raději udělat kravál a obrátit to tady vzhůru nohama.

Naštěstí ten chlápek zřejmě vycítil, co se mi zrovna honí hlavou.

Ale nevěděl, jak svůj žertík se ctí ukončit. Slyšel jsem ho, jak poněkud smířlivě říká: “V čem je problém?” Pak jsem na pár minut neslyšel nic, nic než zvuk vlastního hlasu. Co jsem na něj štěkal, nevím. Vím pouze, že jsem to ze sebe sypal jako smyslů zbavený. Možná bych pokračoval do skonání světa, kdyby nepřiběhli číšníci, aby mě vyhodili z lokálu.

Byli by tak zcela jistě učinili, kdyby je stejný člověk, který si ze mne před chvílí střílel, nepožádal, aby mne nechali být.

Vyskočil na nohy, položil mi ruku na rameno a řekl: “Omlouvám se, netušil jsem, že se vás to tak dotkne. Nechcete se na chvíli posadit?” Natáhl se pro láhev a nalil mi sklenku vína. Styděl jsem se a sotva dechu popadal. Ruce se mi divoce třásly. Celá společnost na mě teď zírala. Zdálo se mi, jako by se změnili v jedno obrovské zvíře s mnoha páry očí. Osazenstvo okolních stolů na mě zíralo taky.

Cítil jsem na sobě chlácholivou mužovu ruku. Vlídným hlasem mne ponoukal, abych se napil. Zvedl jsem číši a naráz ji vypil. Znova ji naplnil a pozvedl svou: “Na vaše zdraví!” řekl a ostatní z jeho společnosti se k němu připojili. Potom řekl: “Jmenuju se Spielberg a vy - jestli se mohu ptát?” Řekl jsem mu své pravé jméno, které mi v tu chvíli znělo velmi cize. Připili jsme si.

Najednou mluvili jeden přes druhého. Všichni se zoufale snažili mi dokázat, jak litují svého předešlého krutého chování. “Dáte si kousek kuřete?” zeptala se příjemná mladá žena sedící naproti mně. Podala mi talíř. Nedokázal jsem odmítnout. Přivolali číšníka. Dáte si ještě něco? Kávu? Jistě. A co trochu brandy?

Podvolil jsem se. Od chvíle, co jsem se představil, jsem zase zarytě mlčel. (“Co tu pohledává Henry Miller?”

nepřestával jsem si v duchu opakovat. “Henry Miller… Henry Miller.”) Z přehršle slov, kterými mě bombardovali, jsem nakonec zachytil toto: “Co to tu proboha tropíte? Má to být nějaký experiment?”

Tentokrát jsem se už zmohl na chabý úsměv. “Ano,” odvětil jsem.

“Svým způsobem.”

Byl to opět můj někdejší mučitel, který o mne nyní jevil nejživější zájem. “Čím opravdu jste?” vyptával se. “Myslím, co běžně děláte?”

Krátce jsem mu to vyložil.

Hm, hm! Nyní jsme se konečně něčeho dobrali. Celou dobu měl určité tušení. Mohl by mi třeba nějak pomoci? Zná prý důvěrně řadu redaktorů. Sám se kdysi chtěl stát spisovatelem. A tak dále…

Zůstal jsem s nimi asi tak hodinku dvě. Popíjeli jsme, jedli a já se cítil jako doma. Každý z přítomných si koupil krabici bonbonů.

Jeden nebo dva dokonce obešli jiné stoly a přesvědčili své přátele, aby si koupili také - to mně ovšem bylo poněkud trapné.

Způsob, jakým to dělali, napovídal, že to je to nejmenší, co mohou udělat pro muže, který je předurčen stát se jedním z největších amerických spisovatelů. Žasl jsem nad tím, jaké ryzí sympatie mi nyní dávali najevo. A přitom si se mnou ještě před chvílí nemilosrdně pohrávali. Ukázalo, že jsou to samí Židé. Židé ze střední vrstvy, kteří měli živý zájem o umění. Podezíral jsem je, že mne rovněž považují za Žida. Čert to vem. Bylo to poprvé v mém životě, co jsem potkal Američany, kterým znělo slovo “umění” magicky. To, že já byl umělcem a zároveň podomním obchodníkem, je fascinovalo dvojnásob. Všichni jejich předkové byli podomními obchodníky a vzdělanci - pokud ne přímo umělci.

Vyhovoval jsem jejich tradici.

Všechno vyhovovalo tradici. Pendloval jsem z podniku do podniku a říkal si, co by tomu asi řekl Ulric nebo Ned, který stále ještě otročil pro starého McFarlanda. Když jsem se tak zaobíral těmito představami, spatřil jsem známého Žida - ušního lékaře - jak se ke mně blíží. (Dlužil jsem mu slušný obnos.) Dřív než mohl zachytit můj pohled, naskočil jsem do autobusu a zamával mu z plošiny. Popojel jsem několik stanic, načež jsem se dovlekl zpět pod rozzářená světla a všechno začalo nanovo. Tu a tam jsem prodal krabičku - pokaždé nějakému židovi ze střední vrstvy, který mne litoval a možná se za mne i trochu styděl. Bylo legrační přijímat milodary od opovrhované rasy. Toto obrácení rolí vedlo k tajemnému umrtvení. Otřásl jsem se při pomyšlení, co by se stalo, kdybych měl tu smůlu a narazil na tlupu drsných Irů.

Okolo půlnoci jsem se vrátil domů. Mona už byla zpět a byla dobře naložená. Rozprodala veškeré své zboží. A všechno na jednom místě. A také se dobře najedla a nabídli jí víno. Kde? U Papá Moskowitze. (Moskowitze jsem vynechal, protože jsem tam viděl mířit toho doktora.) “Myslel jsem, že dnes večer chtělas začít ve Village?”

“Jo,” zvolala a pak mi začala kvapně vysvětlovat, jak potkala toho bankéře, Alana Cromwella, který hledal nějaké tiché místo, kde by si mohli popovídat. Zavlekla ho k Moskowitzovi, kde poslouchali dulcimer a tak dále. Každopádně prodala jednu bonboniéru Moskowitzovi. Ten ji pak představil svým přátelům, kteří všichni toužili po cukroví. A pak, kdo se tam nenachomýtl než ten chlapík, se kterým se setkala hned první den, když lítala po úřadech. Jmenoval se ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 56

Mathias. Byli s Moskowitzem přátelé ještě ze staré vlasti. Tenhle Mathias si rovněž koupil půl tuctu balíčků.

A najednou změnila řeč na obchodování s nemovitostmi. Zdálo se, že se ji Mathias snažil do tohoto podnikání zasvětit. Byl přesvědčen, že by dokázala prodávat domy stejně dobře jako cukrovinky z dovozu. Nejprve by ovšem musela umět řídit auto. Prý je ochoten ji to naučit. Zdálo se jí, že to není špatný nápad, i kdyby v životě neprodala ani kůlnu. Mohli bychom si pak občas nějaké auto vypůjčit a vyrazit si. Nebylo by to báječné? A tak dále…

“A jak se snášel s Cromwellem?” odvážil jsem se nakonec zeptat.

“Docela dobře.”

“Ne, opravdu?”

“Proč by ne? Oba jsou to inteligentní a citliví muži. To, že je Cromwell opilec, ještě neznamená, že je křupan.”

“Oukej, ale co ti to chtěl Cromwell říct tak důležitého?”

“Ach to! Vůbec jsme se k tomu nedostali. U našeho stolu bylo příliš mnoho lidí.”

“Oukej, musím říct, že sis opravdu vedla znamenitě.” Odmlčel jsem se. “Já sám jsem toho moc neprodal.”

“Přemýšlela jsem, Vale,” začala, jako by mě vůbec neslyšela.

Věděl jsem, co přijde, a kysele jsem se ušklíbl.

“Vážně, Vale, ty bys neměl prodávat sladkosti. Nech to dělat mě! Vidíš, jak je to pro mne snadné. Buď doma a piš.”

“Ale nemohu přece psát ve dne v noci.”

“No tak budeš číst, chodit do divadla, navštěvovat přátele. Poslední dobou už za nikým nechodíš.”

Řekl jsem, že si to nechám projít hlavou. Ona mezitím vysypala na stůl tržbu. Slušný balík.

“Náš patron bude jistě překvapen,” řekl jsem.

“Ach, ještě jsem o tom nemluvila? Dnes večer jsem ho potkala.

Musím za ním zajít pro další cukroví. Řekl, že půjde-li mi to takto od ruky, zakrátko si můžeme otevřít vlastní obchod.

Nebude to skvělé!”

Několik týdnů to byla náramná legrace. S Monou jsme se dohodli na kompromisu: Já nesl dvě brašny a čekal venku, až ona prodala.

Pokaždé jsem si s sebou bral knihu na čtení. Někdy nás provázel Sheldon. Nejenže trval na tom, že ponese jednu z tašek, ale také nedal jinak, než že nám zaplatí půlnoční občerstvení, které jsme si vždycky dávali v židovském lahůdkářství na Druhé Avenue.

Pokaždé to bylo skvělé jídlo. Spousta zakysané smetany, křenu, cibulek, štrůdlů, koláčků, uzených ryb, rozličných druhů tmavého chleba, smetanově sladkého másla, ruského čaje, kaviáru, vaječných nudlí - a Seltzerovy minerálky. Pak taxíkem přes Brooklynský most domů. Kdykoliv jsme se blížili k naší vile, říkal jsem si, co by tomu asi náš domácí řekl, kdyby nás viděl vracet se v tuto hodinu se dvěma ohromnými taškami.

Na Monu pokaždé dotíraly nové zástupy ctitelů. Měla co dělat, aby se jich zbavila. Jedním z posledních byl židovský umělec Manuel Siegfried. Neměl mnoho peněz, ale zato měl znamenitou sbírku knih. Volně je půjčoval - především ty erotické. Nejvíc se nám líbili japonští mistři. Ulric s sebou často nosil lupu, aby nám nic neušlo.

O’Mara navrhoval, že bychom je měli prodat a Mona by pak svému ctiteli namluvila, že nám je někdo ukradl. Když jsme nesouhlasili, prohlásil nás za fajnovky.

Jednou večer, když přišel na návštěvu Sheldon, jsem otevřel jedno z nejsenzačnějších alb a vybídl ho, ať se podívá.

Jednou na to mrkl a otočil se ke mně zády. Držel si obě dlaně na očích, dokud jsem knihu nezavřel.

“Co to do tebe vjelo?” chtěl jsem vědět.

Přiložil si prst na ústa a pohlédl stranou.

“Přece tě neukousnou,” řekl jsem.

Sheldon neodpovídal, jenom couval ke dveřím. Náhle se chytil oběma rukama za pusu a vlítl do koupelny. Slyšel jsem, jak zvrací. Když se vrátil, došel ke mně, položil mi obě ruce na ramena, podíval se mi upřeně do očí a řekl: “Nikdy nedopusťte, aby to viděla paní Millerová.” Přiložil jsem si dva prsty k ústům a prohlásil: “Dobrá, Sheldone, čestné slovo.”

Sheldon byl teď u nás pečený vařený. Když mi nebylo dvakrát do řeči, nechával jsem ho stát vedle sebe, zatímco jsem si četl.

Časem mi začalo připadat hloupé chodit na obchůzky s tímto ztřeštěným idiotem. Mona byla jen ráda, když se dozvěděla, že budu nadále zůstávat doma. Prý bude moci jednat volněji. Všem prý to prospěje.

A tak jsem jednoho večera, zatímco jsme klábosili s O’Marou, který byl rovněž rád, že jsem trávil noci doma, dostal nápad vyzkoušet objednávkový obchod s pamlsky. O’Mara, vždycky připraven vyzkoušet něco nového, skočil na vějičku. Rozjet to ve velkém stylu - to byl jeho přístup. Hned jsem začal spřádat plány: vhodnou podobu hlavičky dopisu, podobu oběžníků, dotazníků, jmenných seznamů a tak dále. Když došlo na jména, začal jsem vzpomínat na všechny telegrafní úředníky, správce pošt a telegrafisty, které jsem znal. Zcela jistě jim nebude zatěžko koupit si jednou za týden krabici sladkostí. Přesně to jsme od svých klientů očekávali - jednu krabici týdně. Vůbec nám nepřišlo na mysl, že někoho může omrzet jíst krabici bonbonů týdně, byť pamlsků z dovozu, a to každý z padesáti dvou týdnů v roce.

Rozhodli jsme se, že bude lepší Monu do toho aspoň prozatím nezasvěcovat. “Víš, jaká je,” říkal O’Mara.

Je jasné, že z toho nic významného nevzešlo. Papír i obálky byly nádherné, dopisy dokonalé, ale tržby v podstatě žádné. Mona nám na to přišla právě uprostřed naší kampaně. Nezamlouvalo se jí to ani trochu. Podle ní jsme mrhali časem. Navíc už ji to přestávalo bavit. Mathias, její známý z realitky, měl pro ni připravený flek. Mona tvrdila, že už umí řídit. (Ale nikdo z nás jí nevěřil.) Stačí prý jen pár dobrých obchodů a budeme mít vlastní dům. A tak dále… A pak tu byl ještě Alan Cromwell. O jeho návrhu se mi dosud nezmínila. Čekala na ten správný okamžik.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 57

“No tak, o co tedy jde?” zeptal jsem se.

“Chce, abych psala sloupek - pro Hearsta. Každý den bez přestávky.”

Vyskočil jsem. “Cože? Sloupek denně? Kdo to kdy slyšel, aby Hearst nabídl něco takového neznámému autorovi!”

“To je jeho věc, Vale. On ví, jak na to.”

“Ale copak ti to otisknou?” větřil jsem v tom lumpárnu.

“Ne,” odvětila. “Aspoň ne hned. Mám to tak dělat několik měsíců, a jestli se jim to bude líbit… Ale to není důležité!

Hlavní je, že Cromwell nám za to bude platit sto dolarů týdně z vlastní kapsy. Je si naprosto jistý, že je schopen to prodat šéfovi syndikátu. Jsou blízcí přátelé.”

“A o čem to mám - nebo ty, promiň! - každý den psát?”

“O čemkoliv, co tě napadne.”

“To nemyslíš vážně!”

“To si piš, že myslím. Jinak bych nad tím dávno mávla rukou.”

Musel jsem uznat, že to zní dobře. Tak… ona bude prodávat nemovitosti a já budu psát sloupek denně. To by šlo.

“Stovka týdně, říkáš? To je od něj po čertech milé… Od Cromwella myslím. To o tobě musí mít dobré mínění.” (S vážnou tváří.) “Je to pro něho pakatel, Vale. Prostě se snaží pomoct.”

“A copak neví o mně? Nemá žádné podezření?”

“Jasně že ne. Jsi blázen?”

“No nic, to mě jen tak napadlo. Člověk jako on… Vždyť to znáš. Takovému někdy můžeš říct úplně všechno. Rád bych ho někdy poznal. Jsem zvědavý.”

“To je hračka,” řekla Mona s úsměvem.

“Jak to myslíš?”

“Stačí za mnou někdy zajít k Moskowitzovi. Představím tě jako svého přítele.”

“No to je nápad. Jednou to udělám. Bude sranda. Můžeš mě představit jako židovského lékaře, co ty na to?”

“Nejprve je ale potřeba skoncovat s tím bonbonovým podnikem,” dodal jsem. “Rád bych něco vyzkoušel. Myslím, že se všeho rychle zbavíme, když rozešleme pár poslíčků po telegrafních úřadech ve městě. Tak můžeme prodat pár set na jeden zátah.”

“Jo, to mi připomíná, že nás ten cukrář zve příští sobotu na večeři. Chce nám dát najevo své uznání. Myslím, že nám chce nabídnout spoluúčast na podnikání. Na tvém místě bych to jen tak neodmítala - mohl bys ranit jeho city.”

“Jistě. Je to pan někdo. Udělal pro nás víc, než kterýkoliv z našich přátel.”

Následující den jsem strávil sepisováním osobních vzkazů všem známým z telegrafní společnosti. Troufl jsem si dokonce i na pár chlápků z kanceláře viceprezidenta. Když jsem pak přehlédl seznam, zjistil jsem, že místo dvou poslíčků jich bude zapotřebí nejméně půl tuctu - pokud s tím máme skoncovat naráz.

Udělal jsem předběžnou kalkulaci celkových tržeb - mělo by to hodit okolo pěti set dolarů. Mnul jsem si ruce očekáváním a říkal si, že to není špatný závěr.

Nadešel den D. Vybral jsem šest bystrých kluků, patřičně je poučil a rozeslal na všechny strany.

V podvečer se vrátili, každý s plnou brašnou. Žádnému z nich se nepodařilo nic prodat. Ani krabičku. Nevěřil jsem svým očím.

Vyplatil jsem je - byla to povážlivá částka - a posadil se na zem mezi tašky s cukrovím.

Dopisy, které jsem k bonboniérám připevnil gumičkami, byly netknuté. Bral jsem do ruky jeden po druhém a kroutil nevěřícně hlavou. “To není možné! To není možné!” opakoval jsem si. Nakonec jsem se dobral dvou, adresovaných Hymie Laubscherovi a Stevu Romerovi. Chvíli jsem držel obálky oběma rukama, neschopný strávit situaci. Jestliže jsem se nemohl spolehnout na tyhle dva své staré kumpány, na koho jsem se měl potom spolehnout?

Bezděčně jsem otevřel dopis adresovaný Stevu Romerovi. Něco bylo nahoře napříč připsáno. Ulevilo se mi ještě předtím, než jsem přečetl jediné slovo. Aspoň že napsal vysvětlení.

“Spivac přistihl tvého poslíčka ve viceprezidentově kanceláři. Všem nařídil odmítnout balíčky. Promiň, Steve.”

Otevřel jsem Hymieho obálku. Stejná zpráva. Costiganovu - totéž.

Ale to už mnou cloumal vztek. “Ten hajzl Spivak! Tak takhle se mi rozhodl pomstít!” Přísahal jsem, že ho složím přímo na ulici, jakmile mi padne do rány.

Opět jsem se posadil s Costiganovým vzkazem v rukou. Bouchač Costigan. Už jsem ho neviděl ani o něm neslyšel celou věčnost. S jakou radostí by naučil Spivaka dobrým způsobům! Jediné, co potřeboval, bylo dostat dotyčnou osobu večer někam do zapadlé uličky, kde ho nikdo nebude rušit. Jakou si ten smraďoch dal práci! Obtelefonoval všechny úřadovny v Brooklynu, Manhattanu i Bronxu! Překvapovalo mě, že mi Hymie nedal po někom vědět.

Ušetřil by mi tím čas i peníze. Ale nejspíš jako obvykle nevěděl kam dřív skočit.

Začal jsem přemýšlet o všech těch dobrých kumpánech, kteří byli pokaždé připraveni s čímkoliv mi píchnout. Byl tady třeba ten noční úředník ze 14. ulice, který nedokázal žít bez hazardu. Jeho šéf byl eunuch, který se už léta snažil prezidenta přesvědčit, aby začal k doručování telegramů používat poštovní holuby. Na světě nebylo druhého tak bezduchého, tak bezmyšlenkovitého nešťastníka jako byl tenhle hombre z Greenpointu. Udělal by cokoliv pro pár drobných, které by mohl vsadit na koníčky. Pak tu byl ten pobuda z rybího trhu. Pominutý divous na způsob Jacka Rozparovače v převleku. Anebo ten noční poslíček Arthur Wilmington. Svého času představený evangelické církve, nyní zubožená lidská troska seroucí si do kalhot. Podvraťák Jimmy Falzone s tváří andílka a s instinkty vraha. Pak tu byl krysí ksicht z Harlemu, co kšeftoval s trávou a falešnými šeky. Věčně nalitý Kubánec Lopez, obr, který dokázal jediným kamarádským poplácáním přerazit chlapovi všecky kosti v těle. Nebo Kovalski, dementní Polák, co měl tři ženy a čtrnáct dětí. Pro dolar byl ochotný vraždit.

Ale vlastně jsem si lámal hlavu zbytečně. Byl tu přece Gus, polda, který dělal Moně garde po Village, kdykoliv mu to ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 58

dovolila. Gus byl jedním z těch věrných psíků, kteří jsou ochotni umlátit chlapa k smrti, když ženská třeba jen naznačí, že ji obtěžoval. A co třeba náš katolický přítelíček Buckley, detektiv, který když se nalil, vytahoval svůj černý krucifix a chtěl po nás, ať ho políbíme? Copak jsme mu jednou v noci neprokázali laskavost, když jsme schovali jeho revolver, jakmile začal řádit?

Když přišla domů Mona, stále jsem ještě seděl na podlaze a blouznil. Špatná zpráva ji příliš nezaskočila. Očekávala, že k něčemu podobnému dojde. Byla vlastně ráda, že to tak dopadlo.

Snad mě to prý jednou provždy vyléčí z mého nepraktického fantazírování. Ona tu byla jediná, kdo uměl vydělat peníze, aniž by z toho byl nějaký rozruch. Kdy už jí konečně začnu naprosto důvěřovat?

“Vykašli se na to,” řekl jsem. “Jestli se Cromwell vytasí s tou stovkou babek týdně, máme vystaráno, nemyslíš?”

Nebyla si tím tak jistá. Sto dolarů týdně stačilo pro nás. Ale co moje alimenty a její matka a bratři? Na to jsem zapomněl?

“Sehnala jsi vůbec ty peníze na hypotéku, které po tobě matka chtěla?” napadlo mě.

Jistě, už před několika týdny. Ale nechtěla se k tomu teď vracet - bylo to příliš bolestné. Jenom poznamenala, že bez ohledu na to, kolik peněz sežene, všechny prostě zase hned zmizí.

Existovalo jen jediné řešení - a sice rozjet pořádný kšeft.

Podnik s realitami ji přitahoval stále víc a víc.

“Těch sladkostí ale nechme na každý pád,” naléhal jsem. “Půjdeme s naším dobrodincem na tu večeři a nějak šetrně se s tím vytasíme. Už je mi z toho všeho nanic… A chci, ať toho necháš i ty. Je to nechutné.”

Souhlasila. Najednou, zatímco si líčila obličej, prohlásila:

“Proč nezavoláš Ulricovi, abychom šli společně na večeři? Pokud vím, už jsi ho dost dlouho neviděl.”

To mi přišlo jako dobrý nápad. Bylo sice už poněkud pozdě, ale přesto jsem se rozhodl jít telefonovat. Hodil jsem něco na sebe a vypadl ven.

Ani ne za hodinu už jsme všichni tři seděli v italské restauraci poblíž City Hall. Ulric měl radost, že nás zase vidí.

Zajímalo ho, co jsme celou tu dobu dělali. Před hlavním chodem jsme si dali pár panáků. Ulric byl zrovna v jednom kole, protože dělal na jakési mýdlové kampani, a uvítal možnost trošku si odpočinout.

Byl v zjihlé náladě.

Mona mu líčila peripetie našeho sladkého obchodování - ale pouze ty světlé stránky. Ulric jejím báchorkám vždycky naslouchal se zmateným úžasem. Zdržel se jakýchkoliv poznámek, dokud si neposlechl mou verzi. Když jsem měl ukecanou náladu, poslouchal jako u vytržení, jako by to všechno slyšel poprvé.

“Tomu říkám život!” zahihňal se. “Kéž bych já měl kuráž do toho podobným způsobem praštit! Ale pak by se mi stejně nic podobného nepřihodilo. Takže jsi prodával cukrátka v Café Royal. Ať se propadnu!” kroutil hlavou a dál se smál.

“A O’Mara u vás pořád ještě bydlí?”

“Jo, ale chystá se k odchodu. Táhne ho to na Jih. Má pocit, že se tam uchytí.”

“Řekl bych, že vám nebude příliš chybět, co?”

“Ale jo, mně jo,” zaprotestoval jsem. “Mám O’Maru rád i přes jeho chyby.”

Na to Ulric jen pokýval hlavou, jako že jsem příliš benevolentní, ale že to je dobře.

“A ten magor Osiecki… Kam ten se poděl?”

“Je teď v Kanadě. Jeho dva kamarádi - pamatuješ si na ně? - se starají o jeho holku.”

“Ach ták,” olízl si Ulric rty. “Ušlechtilí hoši, co?” a zase se zahihňal.

“Mimochodem,” obrátil se k Moně. “Nezdá se ti, že ve Village začíná být poněkud dusno? Udělal jsem tu chybu, že jsem tam posledně vzal několik svých přátel z Virginie. Řeknu vám, že jsme koukali hezky rychle odtamtud zmizet. Jsou tam jen samé putyky a špeluňky. Možná jsme toho měli málo v hlavě… Byl tam jeden podnik, myslím na Sheridan Square, a to vám byl flek! Škoda slov.”

Mona se zasmála. “Snad nemyslíš bar Minnie Irigátora?”

“Minnie Irigátor?”

“Ano, to je ten teplouš, co zpívá a hraje na klavír… A nosí ženské šaty. Nebyl tam?”

“No jasně! Nevěděl jsem ale, že se tak jmenuje. Musím uznat, že mu to sekne. Můj Bože, hotový kašpar. Jednu chvíli jsem myslel, že se začne houpat na lustru. A jak má mrštnej, jedovatej jazyk!”

Otočil se ke mně: “Henry, od našich časů se toho hodně změnilo. Představ si mě, jak tam sedím se dvěma usedlými, konzervativními Jižany. Abych pravdu řekl, vlastně mi nerozuměli ani slovo.”

Putyky a špeluňky, jak to Ulric nazval, byly samozřejmě podniky, kde jsme se pokoušeli udat své zboží. Přestože jsem předstíral, že je mi Ulricova útlocitnost k smíchu, sdílel jsem jeho názor na ta místa. Ve Village se to skutečně zhoršilo. O

slušný podnik už tam člověk v podstatě nezavadil. Hemžilo se to tam úchyláky, lesbami, pasáky, štětkami a všemi druhy kriplů a podvodníků.

Neviděl jsem důvod, proč to Ulricovi vykládat, ale když jsme byli naposled u Paula a Joea, vzali podnik útokem homouši v námořnických uniformách. Jakási lascivní děvka div Moně neukousla kus pravého prsu - přímo v jídelně.

Když jsme odtamtud odcházeli, málem jsme šlápli na párek “námořníků”, kteří si to rozdávali na podlaze balkonu.

Kalhoty měli dole a chrochtali a řičeli jako porážená prasata. To bylo i na Greenwich Village trochu moc. Ale jak už jsem řekl - neviděl jsem důvod, proč o tom Ulricovi vyprávět. Něco takového by jen tak nestrávil. Hrozně rád poslouchal Monino vyprávění o jejích zákaznících, o všech těch ptácích jarabácích, jak jim říkal, kterým Mona obracela kapsy, ať už byli z Weehawkenu, Milwaukee, Washingtonu, Portorika, Sorbonny a tak dál. Připouštěl, ale nechápal, že lidi s takovým postavením mohou být tak zranitelní. Pochopil by, že je možné na ně vyzrát jednou. Ale pořád dokola?

“Jak je vůbec dokáže udržet na uzdě?” nešlo mu na rozum. Náhle změnil téma. “Víš, Henry, ten McFarland se na tebe ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 59

neustále vyptává. Ned přirozeně nechápe, jak jsi mohl tak jedinečnou nabídku hodit za hlavu. Nepřestává McFarlanda chlácholit, že se zase ukážeš. Musel jsi na starého pána udělat ohromný dojem. Předpokládám, že máš jiné plány, ale -

kdyby sis to náhodou rozmyslel, z McFarlanda můžeš dostat skoro všechno, nač si dokážeš vzpomenout. Přiznal se Nedovi, že by byl ochoten poslat k čertu celou jednu garnituru svých pisálků, jen aby si udržel člověka, jako jsi ty.

Myslel jsem, že bys o tom měl vědět. Jeden nikdy neví…”

Mona rychle odvedla řeč jiným směrem. Zakrátko už jsme se bavili o varieté. Ulric měl ďábelskou paměť na jména.

Nejenže si pamatoval všechny komiky, subrety a striptérky za posledních dvacet let, ale také dokázal přesně říct, ve kterém divadle je viděl, jaké písničky zpívali, jestli to bylo v zimě či na jaře a s kým tam tehdy byl. Od šantánu jsme se dostali k hudebním komediím a odtud k umění všeho druhu.

Podobné debaty, když jsme se dali my tři dohromady, byly pokaždé vzrušené, hektické a nesourodé. Mona, která se nikdy nedokázala na něco dlouhodobě soustředit, naslouchala způsobem, ze kterého všichni šíleli. Když jsme se dostali k té nejzajímavější části příběhu, najednou si na něco vzpomněla a cítila nutkavou potřebu ihned se s námi o to podělit. Bylo úplně jedno, zda jsme zrovna hovořili o Cimabueovi, Sigmundu Freudovi či bratrech Fratelliniových - to, co nám musela tak neodkladně sdělit, bylo danému tématu vždy na hony vzdálené. Pouze žena je schopna podobně ustřelených souvislostí. A navíc rozhodně nepatřila k těm, kdo si řeknou své a zase vám přenechají slovo. Ne. Vrátit se zpět k původnímu tématu bylo stejně snadné, jako snažit se kolmo přeplavat řeku v místě s velmi dravým proudem.

Nedalo se jinak, než se nakonec nechat unášet.

Ulric si na tento způsob hovoru nakonec docela zvykl, byť to bylo proti jeho přirozenosti. Byla ale škoda ho tomu podrobovat, protože když se dalo Ulricovi volné pole působnosti, rozezvučel se jako irská harfa. Jeho fotografické oko, jeho důkladnost, s jakou si všímal věcí, a zvlášť věcí, které miloval, jeho nevyčerpatelné nostalgické vzpomínky, záliba v detailech, věrnosti a přesnosti (čas, místo, rytmus, atmosféra, prostor, teplota) dávaly jeho vyprávění mistrovskou hodnotu. Kdykoliv jsem mu naslouchal, měl jsem skutečně pocit, že jsem ve společnosti některého ze starých mistrů.

Mnoho mých přátel říkalo, že to je malebné - “malebné a okouzlující”. Tím ovšem mysleli “staromilské”. Ale Ulric přitom nebyl ani scholastik, ani poustevník, ani pošuk. Byl prostě z jiné doby. Když mluvil o svých zamilovaných lidech -

malířích - byl s nimi jako jedno tělo. Nejen že měl dar odevzdání se, ale také ovládal umění ztotožnit se s tím, koho opěvoval.

Často říkal, že moje povídání ho doslova opíjí. Předstíral, že v mé přítomnosti není nikdy schopen říkat věci tak, jak je cítí.

Zdálo se, že mu připadá jen přirozené, že já jsem lepší vypravěč než on, jelikož jsem spisovatel. Ve skutečnosti tomu však bylo právě naopak. S výjimkou mých jasných okamžiků, kdy jsem upadal do extáze a dosahoval až na vrchol, jsem byl ve srovnání s ním ukoktaný mluvka.

Ve skutečnosti Ulrica fascinoval a přitahoval spíš rozháraný způsob mého života a naprostý chaos, v jakém jsem žil.

Nikdy se nedokázal smířit s faktem, že přestože jsme oba narozeni ve stejném století, byli jsme vychováváni ve stejně stupidním německo-americkém prostředí, vyvinuli jsme se ve zcela odlišné lidské bytosti, z nichž každá kráčí naprosto jiným směrem. On svou rozdílnost pochopitelně zveličoval. A já se ho nijak nesnažil usměrnit, protože jsem věděl, jaké potěšení mu činí nafukovat mou výstřednost. Někdy je třeba být velkorysý, třebaže se přitom tu a tam musí člověk červenat.

“Někdy,” řekl Ulric, “když o tobě vyprávím svým přátelům, to dokonce i mně připadá skvělé. Za tu krátkou dobu, co se známe, se mi zdá, jako bys prožil tucet životů. Přitom toho vím tak málo - například o tom, jak jsi žil s tou vdovou a jejím synem. Nebo ty tvoje bujné večírky s Lou Jacobsem - jmenoval se tak, že? Muselo to být úžasné období, i když možná trochu únavné. Není divu, že v tobě McFarland větří něco speciálního. Vím, že se pouštím na nebezpečnou půdu, když o tom zase začínám,” rychle, prosebně pohlédl na Monu, “ale vážně, Henry, ten život plný dobrodružství a pohybu, který vedeš… Promiň, nemyslím to zle… Já vím, že jsi také člověk ducha…” V tom okamžiku jako by to vzdal.

Zahihňal se, zachrochtal, olízl si rty, usrkl pár kapek koňaku, plácl se do stehna, pohlédl z jednoho na druhého a zhluboka a od srdce se zasmál. “K čertu s tím. Však víš, co myslím,” zabručel.

“Koktám jak prvňáček. Myslím, že jsem chtěl říct akorát tohle:

Potřebuješ širší rozpětí života. Potřebuješ se potkávat s lidmi bližšími tvému naturelu. Měl bys mít možnost cestovat, mít plné kapsy peněz, pátrat, bádat. Zkrátka - větší dobrodružství, větší skutky.”

S úsměvem jsem pokyvoval hlavou a pobízel ho, aby pokračoval.

“Jasně, chápu, že život, který teď vedeš, je mnohem bohatší než ten můj… Obohacuje tě jako spisovatele, myslím.

Vím, že člověk si nevybírá životní materiál, ze kterého se pak rodí jeho umění.

To je dáno nebo určeno jeho povahou. Tyhle pochybné figurky, které jsou k tobě přitahovány jakoby magnetem; bezpochyby se k nim pojí spousta inspirativních světů. Ale jakou za to platíš cenu! Když já musím strávit večer s většinou z nich, jsem z toho totálně na dně. Líbí se mi, když o nich vyprávíš, ale sám je nesnesu. Víš, Henry, mám dojem, že ti nedávají nic za pozornost, kterou jim věnuješ. Ale co to zase melu. Samo sebou jsem zase vedle. Ty musíš instinktivně vědět, co je pro tebe dobré a co ne.”

Tady jsem ho musel přerušit. “A v tom se mýlíš. Já na podobné věci nikdy nemyslím - na to, co je pro mě dobré a co špatné. Beru věci, jak se namanou, a snažím se ze všeho vytěžit co nejvíc. Nesnažím se ty lidičky vědomě zušlechtit.

Ano, máš pravdu - něco je ke mně přitahuje. Ale mě to zase táhne k nim. Někdy mám pocit, že s nimi mám víc společného než s tebou nebo s O’Marou nebo s jinými svými skutečnými přáteli. Mimochodem, myslíš si, že mám vůbec nějaké opravdové přátele? Jedno vím jistě - na žádného z vás se nemohu plně spolehnout. Ani na jediného.”

“To je pravda, Henry,” odtušil a spodní čelist mu poklesla ve zvláštním úhlu. “Myslím, že my nejsme schopni být ti takovými přáteli, jaké bys potřeboval. Zasloužil bys lepší.”

“Hovno. Na nic si nestěžuju. Promiň, to byla jen taková nahodilá myšlenka.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 60

“Co se stalo s tím tvým kámošem doktorem… S Kronským? Už jsem o něm hezky dlouho neslyšel.”

“Nemám zdání. Nejspíš někde přečkává zimu. Zase se objeví, žádný strach.”

“Val se k němu chová hnusně,” vložila se do toho Mona. “Nechápu to. Podle mě je to skutečný přítel. Myslím, že Val si svých skutečných přátel neumí vážit. Kromě tebe, Ulricu. Občas mu ale musím připomenout, aby se ti ozval. Snadno zapomíná.”

“Myslím, že na tebe jen tak nezapomene,” odvětil Ulric. Udeřil se přitom zvučně do stehna a vycenil zuby v ovčím úsměšku. “To nebylo příliš taktní, že? Ale jsem si jist, že víš, co jsem tím myslel.” Zlehka Monu objal a přitiskl ji k sobě.

“Dám si záležet na tom, aby nezapomněl,” řekla Mona. “Nejspíš jsi nevěřil, že nám to spolu tak dlouho vydrží, že?”

“Musím přiznat, že ne. Ale teď, když vás oba znám lépe a vidím, jak mnoho jeden pro druhého znamenáte, už rozumím.”

“Proč odsud nevypadnem?” navrhl jsem. “Proč nejdeme k nám? Můžeš klidně přespat, když budeš chtít. O’Mara na noc nepřijde.”

“Dobrá,” řekl Ulric. “Zůstanu u vás. Mohu si dovolit jeden dva dny zahálet. Požádám patrona, aby nám dal na cestu láhev, nebo raději dvě… Co byste rádi?”

Když jsme rozsvítili v bytě, Ulric postál chvíli na prahu a obdivně se rozhlížel. “Opravdu to tu je moc krásné,” řekl téměř závistivě. “Doufám, že se vám to podaří udržet co nejdéle.”

Přešel k mému psacímu stolu a zkoumal nepořádek. “Je vždycky zajímavé, jak si spisovatelé aranžují svoje věci.

Úplně cítíte, jak nápady bublají skrz papír. Zdá se to být tak intenzivní. Víš,” - a objal mě okolo ramen - “často na tebe myslím. Vidím tě shrbeného nad psacím strojem, s prsty bušícími do klapek jako o závod. Ve tváři máš pokaždé nádherný soustředěný výraz. Měl jsi ho už jako kluk - asi si to nepamatuješ. Jo! Jo! Bože, je to sranda, jak se věci dokážou vyvrbit! Někdy mi dá fušku uvěřit, že tenhle spisovatel, kterého znám, je zároveň můj přítel, a to pořádně starý přítel. V tobě je, Henry, něco - a to jsem měl na mysli v restauraci - něco legendárního, pokud to tak lze říct - jestli to není příliš honosné slovo. Ty mi rozumíš, že?” Mluvil teď tiše, velmi vlídně, skoro až mazlivě. Ale upřímně. Nebezpečně upřímně. Oči mu téměř zvlhly pohnutím. Musel jsem vypadnout, jinak bychom se tam všichni rozbrečeli.

Když jsem se vrátil ze záchodu, Mona a Ulric spolu vášnivě debatovali. Ulric si pořád ještě neodložil ani klobouk, ani kabát. V ruce měl obrovský arch papíru, na který jsem si vypsal prapodivná slova pro případ potřeby. Evidentně se z Mony snažil vytáhnout něco o stylu mé práce. Psaní bylo umění, které ho neobyčejně zajímalo. Očividně žasnul nad tím, kolik jsem toho stačil napsat od našeho posledního setkání. S láskou hladil knihy narovnané na okraji mého psacího stolu. “Nevadí ti to, že?” zeptal se a hrabal se v mých poznámkách vedle knih. Pochopitelně mi to nevadilo ani trochu. Klidně bych si rozepnul kůži a nechal ho nahlédnout dovnitř, kdyby to bylo možné. Lichotilo mi, jak byl vyjevený z každé maličkosti. Současně jsem se neubránil lítostivému pomyšlení, že toto je patrně jediný z mých přátel, který se opravdu zajímá o to, co dělám. Jenomže ho k tomu vedla zbožná úcta k psaní jako takovému a k člověku - ať by to byl kdokoliv - který měl tolik kuráže, aby se s tímto materiálem porval. Byli bychom schopni probdít celou noc a diskutovat o těch podivných slovech, která jsem si vypsal, nebo o jediné stručné poznámce k “Deníku futuristy”, na kterém jsem nyní dělal.

Tak tohle byl muž z jiné doby, kterého moji přátelé ocejchovali jako “staromilce”. Ano, skutečně se stalo staromilským naivně mystifikovat pouhými slovy. Lidé středověku byli zcela jiného ražení. Trávili celé hodiny, dny, týdny, měsíce v diskusích o detailech, které pro nás již nemají nejmenší význam. Byli schopni takového zanícení, koncentrace a vstřebávání, jaké se nám dnes jeví jako fenomenální, pokud ne přímo patologické. Byli to umělci skrz naskrz. Umění bylo krví jejich životů. Život a umění byly jedno. A do takového života byl pohroužen Ulric, přestože si nad tím neustále zoufal. Tajně doufal, že to budu já, komu se snad podaří znova přivést i ostatní k tomuto sjednocujícímu životu, ve kterém jsme všichni vetkáni do významného celku.

Nyní obcházel kolem dokola se sklenkou v ruce, gestikuloval, vydával hrdelní zvuky a pomlaskával, jako by se naráz octl v ráji. Jaký byl idiot, když v restauraci mluvil, jak mluvil! Teď viděl mou odvrácenou tvář, které se předtím tak lehce dotýkal.

Jaké bohatsví vyzařovalo z tohoto místa! Pouhé glosy na okrajích stránek mých knih výmluvně hovořily o činnosti, která mu byla naprosto cizí. Tady byla mysl překypující nápady. Zde byl člověk, který věděl, jak pracovat. A on mě přitom vinil z maření času!

“Ten koňak není zlý, že?” řekl a odmlčel se. “Trochu méně koňaku a o něco víc reflexe - to by pro mne byla cesta k moudrosti.”

Nasadil jednu ze svých typických grimas, jaké uměl pouze on zkombinovat do směsi servility, obdivu, pochlebování, posměchu a nadřazenosti.

“Člověče, kde na to všechno bereš čas, můžeš mi říct?” vzdychl a svalil se do křesla, aniž rozlil třeba jen kapku vzácné tekutiny.

“Jedna věc je jasná,” dodal rychle. “A sice tato: Miluješ to, co děláš. Já ne! Já bych měl vzít rozum do hrsti a něco se sebou udělat… To zní těžkopádně, co? Jen do toho! Směj se! Já vím, jak směšně někdy plácám…”

Vysvětlil jsem, že jsem se nesmál jemu, ale s ním.

“To je jedno. Nevadí mi, když se mi směješ.Ty jsi jediný člověk, u kterého si mohu být jist, že dáš najevo své přirozené reakce. Nejsi krutý. Jsi upřímný. A s tím se u většiny svých známých příliš nesetkávám. Ale nehodlám vás nudit touhle otřepanou písničkou.” Naklonil se vpřed a obdařil mě vřelým, ryzím úsměvem.

“Možná to sem nepatří, ale mohu ti říct, Henry, že jenom tehdy pracuju se skutečnou láskou, zápalem a zanícením, když mi pózuje ta začouzená Lucy. Znáš Lucy, ne? Jak sebou nechá manipulovat, když ji potřebuju mít v určité pozici.

Víš, zrovna teď zas maluju její akt. Jo! To je ale žíně!” Zase se zachechtal. “Bóže, ta ti umí věci! To bych ti přál vidět.

Umřel bys smíchy. Ale nakonec si musím vždycky nechat zajít chuť. Musím si ho chladit ve vodě. Ničí mě to. Ach jo…”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 61

Ohlédl se po Moně, která stála za ním, aby viděl, jak se na to tváří.

K jeho naprostému úžasu prohlásila: “Proč někdy nenecháš mě, abych ti pózovala?”

Začal divoce koulet očima. Těkal pohledem ze mě na ni a zase zpět.

“U jóviše! Jak to, že mě to dřív nenapadlo? Myslíš, že by to tomuhle ptákovi nevadilo?”

Večer pokračoval vzpomínkami, plány do budoucnosti, návrhy na prozkoumání nočního života a končil jako obvykle jmény slavných malířů. Ulricova slova na dobrou noc byla: “Co nejdřív si musím přečíst Freudův esej o da Vincim…

Nebo si myslíš, že to nestojí za to?”

“Teď je důležité dobře se vyspat a ráno vstát odpočatý,” odvětil jsem.

Stvrdil moje slova hlasitým pšouknutím - samozřejmě nechtěným.

O několik večerů později nás čekala večeře s majitelem cukrárny.

Usadili jsme se ve sklípku na Allen Street, což je nejpochmurnější ze všech ulic, kde vám nad hlavou neustále hučí nadzemka. Restaurace patřila cukrářovu arabskému příteli. Jídlo bylo skvělé a náš hostitel byl velkorysý. Bylo skutečným potěšením mluvit s tímto mužem. Byl tak upřímný a otevřený.

Mluvil narovinu. Obsáhle nám líčil své mládí, které nebylo ničím jiným než jednou velkou noční můrou. Chuť do života mu dávala pouze naděje, že jednou bude moci odjet do Ameriky. Dojemně nám popisoval své představy o Americe spřádané v krakovském ghettu.

Podobalo se to vidinám ráje, jaké si vykreslují miliony zoufalých porobených duší. East Side sice nebylo přesně to, o čem tenkrát snil, ale i tak mu to připadalo jako dobré místo k životu. Nyní doufal, že se jednoho dne přestěhuje na venkov. Možná do Catskill Mountains, kde by se mohlo dařit jeho obchodům. Zmínil se o městě, kde jsem trávil prázdniny jako chlapec: malé usedlosti, dnes už dávno ovládnuté vyvoleným národem a v ničem nepřipomínající poklidnou vísku, kterou jsem kdysi znal. Ale dokázal jsem si snadno představit, jaké útočiště by tam nalezl on.

Nějakou dobu jsme si takto povídali, když tu si najednou na něco vzpomněl. Zalovil v kapsách svého kabátu a se zářivým úsměvem předal Moně i mně malý balíček. Vysvětlil nám, že to jsou drobné dárky jako výraz jeho uznání za to, jak jsme se my dva zasloužili o rozkvět jeho cukrářského podnikání. Otevřeli jsme je současně.

Mona dostala krásné náramkové hodinky, já prvotřídní plnicí pero.

Prý měl za to, že se nám to může hodit.

Pak začal mluvit o svých plánech do budoucna. Měli jsme dál pracovat jako dosud, pokud jsme v něj měli dostatečnou důvěru, a nechávat si u něj část svých výdělků. Bylo mu totiž jasné, že sami nejsme schopni ušetřit ani cent. Velmi si přál dostat nás do podniku. Plánoval, že nám časem pronajme malou kancelář a lidi, kteří pod námi budou pracovat. Byl si jist, že se nám bude dařit.

Podle něho prý každý může začít hezky pomalu a od nuly a používat vlastní hotovost místo půjček, jak mají ve zvyku Američané.

Vytáhl svou bankovní knížku a ukázal nám výši vkladu. Měl tam přes dvanáct tisíc dolarů. Prodá-li obchod, bude mít dalších pět až deset. Pokud si my dva povedeme dobře, možná ho prodá nám.

Opět jsme dost dobře nevěděli, jak ho zbavit iluzí. Pokusil jsem se mu jemně, velmi jemně naznačit, že máme do budoucna poněkud jiné plány, ale když jsem spatřil výraz jeho tváře, zase jsem toho raději nechal. Ano, potáhneme to dál. Stanou se z nás cukrářští králové Druhé Avenue. Možná se i my časem přestěhujeme na venkov a pomůžeme mu s jeho odvětvím v Livingston Manor. Ano, nejspíš budeme mít zakrátko i děti. Bylo na čase začít brát život vážně. Co se psaní týče, budu na ně mít více času, až se usadíme.

Copak Tolstoj neodešel na odpočinek a nezačal psát až na sklonku svého života? Raději jsem na všechno přikyvoval, než abych ho zklamal. Potom se mě zcela vážně zeptal, jestli by nebyl dobrý nápad napsat příběh jeho života. O tom, jak se vypracoval z nádeníka v mramorovém lomu na majitele velkého podniku. Řekl jsem, že to je ohromné téma. Promluvíme si o tom znovu, až uzraje čas.

Byli jsme v pasti. Za nic na světě bych toho člověka neopustil.

Byl prostě příliš hodný. Kromě toho Cromwell stále ještě neřekl závazné slovo, jak si to představuje s tím sloupkem v novinách.

(Byl na několik týdnů z města.) Proč tedy zatím nevydržet u cukrovinek? Co se Mony týče, měla za to, že klidně zvládne přes den i práci v realitní kanceláři. Mathias byl celý divý vyplatit jí zálohu ještě dřív, než prodá svůj první dům.

Náš cukrářský podnik však ztroskotal navzdory našim nejlepším úmyslům. Mona teď stěží udala dvě krabice za večer. Začal jsem ji opět doprovázet a čekal před podniky ověšen taškami. (Tou dobou jsem byl tak ponořen do Historie umění, že jsem mohl kdykoliv zavřít oči, odříkávat celé pasáže zpaměti a ještě je vylepšovat vlastním prapodivným rozpracováním.) Sheldon záhadně zmizel.

O’Mara se uklidil na Jih a Osiecki trčel v Kanadě. Bezútěšná doba. Village a East Side už jsme měli po krk, a tak jsme to zkusili ve městě. Ale už to nebyla stará dobrá Broadway, kde svého času zpíval George M. Cohan. Teď to byla hlučná, přelidněná třída, jejíž nenávistná atmosféra plodila nemilé střety, výhrůžky, nadávky, pohrdání a ponížení.

Celou tu dobu jsem měl hezky nahnáno. Dodnes se vidím, jak visím na zábradlí před Lidem a snažím se ulevit rozbolavělým nohám přenesením váhy na ruce.

Naše poslední návštěva Lida skončila tím, že se jeho majitel, bývalý boxer, zamkl s Monou ve své kanceláři a pokusil se ji znásilnit. Stará dobrá Broadway!

Byl nejvyšší čas to zabalit. Místo abychom spořili, dlužili jsme teď našemu dobrodinci peníze. Navíc jsem byl dlužen Maud za domácí cukroví, které jsem na ní vyloudil. Chudák Maud se k tomu uvolila v naději, že mi tím pomůže vydělat na alimenty.

Opravdu nám všechno hezky padalo na hlavu. Místo abychom vstávali v poledne, váleli jsme se v posteli až do čtyř, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 62

do pěti večer.

Mathias nechápal, co se to s Monou děje. Všechno pro ni bylo nachystáno a ona to nechala plynout mezi prsty.

Občas docházelo k legračním událostem. Přepadl mne například náhlý záchvat škytavky, který trval tři dny a přiměl mě zavolat lékaře. V okamžiku, kdy jsem na břiše ucítil jeho studené prsty, škytání mě přešlo. Trošku jsem se styděl za to, že jsem ho sem táhl až z Bronxu. Předstíral, že z toho má radost. Možná proto, že jsme si mohli zahrát šachy. Nijak nezastíral, že když zrovna nedělá potraty, hraje šachy. Zajímavý chlápek. A po čertech citlivý. Ani ho nenapadlo chtít po nás peníze. Naopak trval na tom, že nám nějaké půjčí. Prý mu máme zavolat, kdykoliv se dostaneme do nesnází - ať už se bude jednat o peníze či o potrat.

Slíbil, že až se příště zastaví, donese mi nějaké knížky Sholema Aleichuma. (V té době jsem ještě neslyšel o Moishe Nadirovi, jinak bych ho byl požádal o My Life As an Echo.) Po jeho odchodu jsem si neodpustil poznámku, jak typické je takové chování pro židovského lékaře. Žádný židovský doktor na mně nikdy nevymáhal peníze. Také jsem nepoznal žádného, který by se nezajímal o umění a vědu. Skoro všichni měli jako koníčka hudbu, malířství nebo psaní. A co víc, všichni byli ochotni podat pomocnou ruku. Jaký rozdíl v porovnání s nežidovskými lékaři!

Nemohu si vybavit ani jediného nežidovského doktora, který by měl třeba jen sebemenší zájem o umění a kohokoliv, kdo nebyl z jeho branže.

“Jak si to vysvětluješ?” zeptal jsem se Mony.

“Židé jsou vždycky lidští,” odvětila.

“Přesně tak. Člověk se s nimi cítí dobře, i když je mu na umření.”

O pár dní později, v zoufalé potřebě splašit pár dolarů, jsem si náhle vzpomněl na svého zubaře, který byl rovněž příslušníkem vyvoleného národa. Jak už bylo mým zvykem, rozhodl jsem se zajít na telegrafní úřad na 23. ulici, kde dělal nočního poslíčka starý kumpán Creighton, a poslat ho k zubaři se vzkazem. Cestou tam jsem Moně vysvětlil, jaké zvláštní pouto existuje mezi tímto nočním doručovatelem a mnou. Připomněl jsem jí, jak nám onehdy vytrhl trn z paty u Jimmy Kellyho.

V úřadovně jsme museli chvíli čekat, protože Creighton byl na pochůzce. Dal jsem zatím řeč s nočním manažerem, což byl jeden z napravených defraudantů, které měl O’Rourke v hrsti. Konečně se objevil Creighton. Byl překvapen, když spatřil mne a mou ženu.

Choval se taktně, jako by se s ní nikdy předtím nesetkal.

Řekl jsem nočnímu úředníkovi, že si Creightona na hodinku dvě vypůjčím. Venku jsem zavolal taxík. Plánoval jsem to tak, že s ním pojedu do Brooklynu a počkám na rohu, jak pořídí. Vyrazili jsme. Nenuceně jsem mu vysvětlil, jaký je účel naší vyjížďky.

“Ale to přece není nutné!” zvolal. “Já mám trochu peněz stranou.

Bude mi potěšením, pane Millere, půjčit vám stovku nebo i dvě, když vám to pomůže.”

Nějakou dobu jsem se zdráhal, ale nakonec jsem přijal.

“Přivezu vám je hned ráno,” řekl Creighton. Dovezl nás taxíkem až domů, chvíli s námi poklábosil u dveří, načež se vydal zpět podzemkou. Dohodli jsme se na kompromisu sto padesáti dolarů.

Druhý den časně ráno zvonil Creighton u dveří. “Nemusíte spěchat s vracením,” řekl. Srdečně jsem mu poděkoval s tím, že s námi musí rozhodně někdy zajít na večeři. Slíbil, že se staví, jakmile bude mít v noci volno.

Den nato nám palcové titulky v novinách oznámily, že náš přítel Creighton podpálil dům, ve kterém žil, a uhořel.

Jakékoliv vysvětlení jeho hrůzného činu se nenabízelo.

No, byla to jen nepatrná sumička, kterou jsme tím pádem nemuseli vracet. Měl jsem ve zvyku vést si záznamy o tom, kolik jsme komu dlužili. Pochopitelně jen o těch dluzích, o kterých jsem věděl.

Zjistit, kolik byla dlužna Mona svým “kavalírům”, bylo prakticky nemožné. Já byl nicméně pevně rozhodnut splatit veškeré své dluhy. Ve srovnání s jejími to byly totiž drobnosti. Ale i tak to byl úctyhodný seznam. Řada položek obnášela pět dolarů a méně.

V mých očích však byly právě tyto titěrné sumy ty nejdůležitější.

Půjčili mi je zpravidla lidé, pro které byl i čtvrťák hotové jmění. Jeden z mých bývalých nočních poslíčků Savardekar mi půjčil tři a půl dolaru. Byl to takový křehký, bohorovný človíček. Vystačil s hrstkou rýže na den. Nepochybně byl už zpátky v Indii a připravoval se na dráhu světce. Nejspíš už onoho tři a půl dolaru nepotřeboval. Ale i tak by mi udělalo hrozně dobře, kdybych mu je mohl poslat. Přece i světec potřebuje tu a tam nějaké peníze.

Jak jsem nad tím tak uvažoval, uvědomil jsem si, že nejspíš každý Ind, kterého jsem kdy znal, mi někdy půjčil peníze.

Pokaždé to byly dojemně malé částky vyštrachané z odrbaných tobolek. Byla to třeba položka čítající čtyři dolary sedmdesát pět centů ve prospěch Ali Khana, potomka Peršanů usazených v Bombaji, který měl ve zvyku psát mi dlouhé, neobyčejné dopisy, ve kterých mi líčil svá pozorování podmínek v telegrafním byznysu a své obecné dojmy z městského života. Měl nádherný rukopis a užíval pompézního jazyka. Pokud mi zrovna necitoval některá z Kristových či Buddhových učení (pro moji osvětu), pak mě zcela vážně nabádal, abych přiměl starostu města k zajištění nočního osvětlení všech popisných čísel domů. Měl za to, že by to usnadnilo práci nočních doručovatelů.

Na účtu jistého “Ala Jolsona”, jak jsme mu říkali, bylo celkem šestnáct dolarů. Nějak jsem si totiž zvykl dostat z něj aspoň dolar pokaždé, když mi padl do rány. Dělal jsem to především proto, že mu působilo nevýslovnou radost prokazovat mi tuto drobnou službu. Platil jsem za to svou trpělivostí a nervy, když jsem musel stát a tiše naslouchat, jak mi do ucha hučí novou melodii, kterou právě složil. Přes sto jeho popěvků kolovalo po hudebních vydavatelstvích.

Tu a tam vystupoval na večerech amatérů na předměstských scénách. Jeho nejoblíbenějším kouskem byl “Avalon”, který zpíval buď normálně, nebo fistulí - podle vašeho přání. Jednou večer, když jsem hostil jednoho ze svých přátel v “Malém Maďarsku”, jsem si musel nechat poslat prachy po poslíčkovi. Přinesl mi je právě Al Jolson. Aniž jsem věděl, co dělám, pozval jsem Ala, ať si s námi připije. Ještě se ani pořádně neusadil a už chtěl vědět, jestli by nám nemohl ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 63

přednést jednu ze svých písní. Měl jsem za to, že nám ji chce jako obvykle polohlasně zabručet. Ale ne. Než jsem ho stačil zarazit, postavil se doprostřed sálu, s čapkou v jedné ruce a sklenkou v druhé, a spustil z plných plic. Je jasné, že personál se náramně bavil.

Když dozpíval, začal obcházet stoly s nastavenou čepicí a žebral drobné. Potom se vrátil k našemu stolu a nabídl se, že nám poručí něco k pití. Když jsem odmítl, pokradmu mi vsunul do ruky pár bankovek. “Vaše provize,” zašeptal.

Člověk, u kterého jsem byl vždycky zadlužený až po uši, byl můj strýček Dave. Momentálně šlo o několik set dolarů.

Tenhle Dave Leonard se oženil se sestrou mého otce. Několik let se živil jako pekař, ale když ztratil dva prsty, rozhodl se vyzkoušet něco jiného. Přestože byl rodilý Američan a Yankee jako hrom, neměl vůbec žádné vzdělání. Nebyl dokonce ani schopen správně napsat svoje jméno. Ale jaký to byl muž! Jakého srdce! Naučil jsem se na něj číhat před Ziegfield Follies Theatre. Dal se totiž na kšeftování se vstupenkami - hodilo mu to bez velkých starostí a námahy pár set týdně. Když nebyl ve Follies, byl v Hippodrome nebo v Met. Jak jsem řekl, číhával jsem tam na něj. Stačilo, aby mě Dave zahlédl, a už sahal do kapsy. Nosil u sebe pokaždé slušný balík. Padesátku vysolil stejně ochotně jako pětku.

Nemrkl přitom ani okem a nikdy se neptal, na co to potřebuju. “Přijď zas,” říkal. “Víš, kde mě hledat.” Nebo: “Nikam nespěchej, skočíme něco zakousnout.” Nebo: “Nechceš se dnes podívat na představení? Mám pro tebe volňáska.”

Hotový král, tenhle Dave. Žehnal jsem mu, kdykoliv jsem se s ním loučil… Když jsem se mu jednoho dne svěřil, že hodlám začít psát, měl z toho oči navrch hlavy. Znamenalo to pro něj skoro totéž, jako kdybych řekl: “Stanu se kouzelníkem!” Měl k psanému slovu posvátnou úctu, typickou u analfabetů. V jeho nadšení však bylo ještě něco navíc. Dave mi rozuměl. Chápal, že jsem jiný než zbytek rodiny, a schvaloval to. Dojatě vzpomínal, jak jsem hrával na klavír. Jaký prý jsem byl umělec. Jeho dcera, které jsem kdysi dával první lekce, byla teď hotovou pianistkou. Málem ho položilo, když se dozvěděl, že jsem nechal hraní. Kdybych chtěl klavír, obstaral by mi ho - věděl, kde se dá levně pořídit.

“Stačí říct, Henry!” A vzápětí mě podrobil křížovému výslechu ohledně psaní. Je třeba si to celé nejdřív dopředu promyslet, nebo to přichází postupně? A člověk musí nejspíš dokonale ovládat pravopis, co? A také je asi třeba sledovat, co se děje ve světě - číst noviny a tak, ne? Měl představu, že spisovatel musí být dokonale o všem informován. Nejvíc ze všeho si však hýčkal myšlenku, že jednoho dne uvidí mé jméno v tisku - v novinách, v časopise, na obálce knihy. “Předpokládám, že napsat knihu je pěkná dřina, že?” huhlal zamyšleně. “Asi není jen tak pamatovat si, o čem jsi psal minulý týden, co? A všechny ty postavy! Jak to vůbec děláš? Máš před sebou napsaný seznam?” A pak se mě začal ptát na můj názor na rozličné spisovatele, o kterých slyšel. Nebo na některé slavné fejetonisty, co se topili v penězích. “To by byla věc, Henry… Kdyby ses tak mohl stát fejetonistou. Nebo korespondentem.” Přál mi to nejlepší.

Byl si jist, že to někam dotáhnu. Podle něj jsem na to prostě měl. “Seš si jistý, že je to dost?” (Ohledně bankovky, kterou mi dal.) “No, jestli s tím nevyjdeš, přijď zase zítra. Víš dobře, že kvůli penězům nenadělám.” A pak dodal jakoby mimochodem: “Hele, nemáš chvíli čas? Rád bych tě představil jednomu ze svých přátel. Umírá touhou tě poznat. Svého času pracoval v novinách.”

Při vzpomínce na strýce Davea a jeho bezvýhradnou laskavost jsem si uvědomil, že už jsem hezky dlouho neviděl svého bratrance Geneho. Jediné, co jsem o něm věděl, bylo, že se před pár lety přistěhoval z Yorkville a teď bydlel se svými dvěma dospívajícími syny na Long Islandu.

Napsal jsem mu lístek, že bych ho rád zase viděl a jestli bychom se mohli někde sejít. Odepsal obratem a navrhl konečnou stanici nadzemky.

Byl jsem odhodlán přijet na schůzku s pořádným košem jídla a pití, ale nakonec jsem byl rád, že jsem sehnal pár drobných tak akorát na cestu tam a zpět. Ale co, říkal jsem si, jestli pracuje, určitě na tom nebude tak zle. I tak jsem se pokusil na poslední chvíli vyškemrat dolar od slepého kamelota v Borough Hall, ale marně.

Když jsem Geneho spatřil, jak stojí na peroně s bandaskou v ruce, byl to pro mě docela šok. Vlasy už měl skoro úplně šedivé. Měl na sobě záplatované kalhoty, huňatý svetr a čepici. Jeho úsměv byl ale zářivý a stisk ruky pevný. Hlas se mu při pozdravu třásl.

Stále to však byl ten hluboký, vřelý hlas, který měl jako kluk.

Nějakou dobu jsme jen tak stáli a hleděli si do očí. Potom řekl svým starým yorkvillským akcentem: “Vypadáš dobře, Henry.”

“Ty taky,” odvětil jsem. “Akorát jsi zhubnul.”

“Stárnu, to víš.” Sundal si čapku, aby mi ukázal, jak mu začíná pleš.

“Nesmysl! Je ti sotva přes třicet. To jsi pořád ještě mladík.”

“Ne,” odvětil. “Nějak jsem ztratil elán. Mám za sebou krušné časy, Henry.”

Tak to začalo. Bylo mi jasné, že mluví pravdu. Byl vždycky přímý, otevřený a upřímný.

Kráčeli jsme z nástupiště rovnou za nosem. Jaký to byl Bohem zapomenutý kout! Něco mi říkalo, že dál to bude ještě horší.

Pomalu, kousek po kousku, ze sebe soukal svůj srdceryvný příběh.

Začal tím, že pracoval jen dva až tři dny v týdnu. Nikdo už neměl zájem o zdobené stojánky na dýmky. To místo mu sehnal jeho otec.

(Zřejmě už hezky dávno). Jeho otec nevěřil na plýtvání časem kvůli nějakému vzdělání. Nebylo třeba mi připomínat, jaký to byl ignorant. V zimě v létě vysedával ve svém červeném flanelovém tílku, plechovku s pivem před sebou.

Typický starý vypasený němčour, co se nikdy nezmění.

Gene se oženil, narodily se mu dvě děti a pak, když byli kluci ještě v plenkách, mu žena umřela na rakovinu. Byla to pomalá, bolestivá smrt. Léčení spolklo veškeré jeho úspory, a ještě se musel zadlužit. Byli na venkově, jak tomu říkal, teprve pár týdnů, když zemřela. A zrovna v té době ho vyhodili z fabriky.

Snažil se chovat tropické ryby, ale to nikam nevedlo. Potíž byla v tom, že potřeboval práci domů, aby mohl pečovat o ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 64

děti. Vařil, pral, zašíval, žehlil, dělal úplně všechno. Byl sám, hrozně sám.

Nikdy se nevypořádal se smrtí své ženy, kterou tak miloval.

Tohle všechno mi vyprávěl cestou k jeho domu. Zatím se mě ani jednou nezeptal, co dělám já. Tak byl pohroužen do líčení svého trápení. Když jsme vystoupili z autobusu, čekala nás dlouhá cesta pěšky špinavými předměstskými uličkami k čemusi, co vypadalo jako proluka. Na jejím konci stála omšelá chatrč - typické přístřeší bílé chudiny někde hluboko na Jihu. Na zápraží zápasilo o život několik zubožených kytek. Vypadalo to pateticky. Vešli jsme a byli přivítáni jeho syny - dvěma pohlednými mladíky, jenom lehce podvyživenými. Tiší, zamlklí mládenci, podivně zasmušilí a rezervovaní. Předtím jsem je nikdy neviděl. Ještě víc jsem se styděl, že jsem nic nepřinesl.

Cítil jsem, že musím něco říct na svou obhajobu.

“Nic mi nevykládej,” pravil Gene. “Já vím, jak to chodí.”

“Ale my nejsme úplně na mizině,” řekl jsem. “Hele, zase se brzo stavím. Velmi brzo. Slibuju. A přivedu s sebou svou ženu.”

“Nemluv o tom. Jsem rád, žes přišel. Máme tu trochu čočkové polívky a nějaký chleba. Nebudem o hladu.”

A začal znovu: Byly dny, kdy neměli kousek chleba. Kdy byl tak zoufalý, že obcházel sousedy a žebral o něco k jídlu - aspoň pro děti.

“Ale Dave by ti určitě pomohl,” řekl jsem. “Proč jsi ho nepožádal o peníze?”

Bolestně na mě pohlédl. “Znáš to. Člověk si nerad půjčuje od příbuzných.”

“Ale Dave není jen příbuzný.”

“Já vím, Henry. Ale já nerad prosím o pomoc. To raději hladovím.

Kdyby nebylo dětí, umřel bych klidně hlady.”

Zatímco jsme si povídali, kluci se v tichosti vytratili a vrátili se s několika zelnými listy, celerem a petrželí.

“To jste neměli,” vlídně je napomínal Gene.

“Co udělali?” chtěl jsem vědět.

“Šlohli to u sousedů, co jsou zrovna pryč.”

“Dobře dělají! Vykašli se na to, Gene. To byl skvělý nápad. Hele, ty jsi příliš skromný, příliš hrdý…” Vzápětí jsem se mu musel omluvit. Jak jsem mu mohl vytýkat jeho přednosti? Vždyť on byl ztělesněním dobroty, něhy, ryzí pokory.

Každé jeho slovo bylo jako ze zlata. Nikdy na nikoho nesvaloval vinu, dokonce ani na svůj život nežehral. Mluvil, jako by to všechno byla prostě souhra náhod, součást jeho soukromého osudu, o kterém nelze diskutovat.

“Možná by kluci mohli sehnat někde i trochu vína…” řekl jsem napůl žertem, napůl mlsně.

“Málem jsem na to zapomněl!” zvolal Gene omluvně. “Máme trošku vína ve sklepě. Je to domácí víno… Bezinkové…

Piješ to?

Šetřil jsem ho pro podobnou příležitost.”

Kluci už odkvačili dolů. Zdálo se, že už jim trošku otrnulo.

“Jsou to prima kluci, Gene,” řekl jsem. “Jaké s nimi máš plány, až vyrostou?”

“Rozhodně nepůjdou do fabriky, to vím jistě. Rád bych je dostal na vysokou. Myslím, že je důležité mít dobré vzdělání. Malý Arthur, ten mladší, se chce stát doktorem. Ten starší je jako z divokých vajec - chce jít na Západ a dělat kovboje. Ale myslím, že ho to brzo přejde. Má to z těch pitomých westernů. Víš, jak to chodí.”

Najednou ho napadlo se zeptat, jestli taky nemám děti.

“S bývalou ženou. Holku.”

Žasl nad tím, že jsem podruhé ženatý. Rozvod bylo zjevně něco, co by ho v životě nenapadlo.

“Tvoje žena taky pracuje?” zajímal se.

“Svým způsobem.” Dost dobře jsem nevěděl, jak mu několika slovy vyložit náš současný životní styl.

“Předpokládám,” pravil Gene. “že jsi pořád u té cementárenské firmy.”

Cementárenská firma! Div to se mnou nešvihlo o zem.

“Co tě nemá, Gene. Jsem teď spisovatel. Tos nevěděl?”

“Spisovatel?” Teď bylo na něm, aby žasl. Obličej se mu celý rozjasnil radostí. “To mě vlastně zas tolik nepřekvapuje.

Pamatuju si, jak jsi nám jako kluk předčítal. Vždycky jsme u toho všichni usnuli, vzpomínáš si?” Na chvíli se odmlčel, pokývl hlavou, pak vzhlédl a řekl: “Ale je jasné, že máš dobré vzdělání, že?” Řekl to způsobem, jako by on byl přistěhovalec, kterému byly odepřeny výsady Američanů.

Pokusil jsem se mu vysvětlit, že jsem to ve škole daleko nedotáhl a že jsme v tomto ohledu vlastně na jedné lodi.

Uprostřed toho všeho jsem se ho náhle zeptal, jestli ještě čte.

“Ach ano,” odvětil pohotově. “Poměrně dost. Nemám jinak co dělat, víš.” Ukázal na polici za mými zády, která byla plná knih.

Přelétl jsem pohledem tituly: Dickens, Scott, Thackeray, sestry Bronteovy, George Eliotová, Balzac, Zola…

“Ty moderní škváry nečtu,” odpověděl na mou nevyslovenou otázku.

Dali jsme se do jídla. Kluci byli hladoví jako vlci. Znovu se ozvaly výčitky svědomí. Uvědomil jsem si, že kdybych tu nebyl, najedli by se dvakrát tolik. Když jsme dojedli polívku, pustili jsme se do zeleniny. Neměli žádný olej, ani zálivku, dokonce ani hořčici. Chleba taky došel. Vyštrachal jsem z kapsy svůj jediný volný čtvrťák a řekl: “Pošli je pro bochník chleba.”

“To není třeba. Dokážou se obejít bez něj. Jsou už na to zvyklí.”

“Ale no tak. Já bych ještě nějaký ten krajíc zvládl, ty ne?”

“Ale nemáme ani džem!”

“No a co? Sníme ho jen tak. Já už se suchého chleba najedl.”

Kluci odběhli pro chleba.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 65

“Ježíši,” vzdychl jsem. “Vy opravdu nemáte co do huby, že?”

“Není to tak zlý, Henry. Bývaly časy, kdy jsme jedli bejlí.”

“To mi neříkej! To už je moc!” Měl jsem na něj málem vztek.

“Copak nevíš, že hladovět není třeba? Tahle země je přecpaná žrádlem. Gene, to bych šel dřív žebrat, než abych spásal trávu.

K čertu! Něco takového jsem ještě neslyšel.”

“Ty jsi jiný případ. Vyznáš se. Víš, jak na to. Já ne. Já žil jako v kleci… Kromě období, kdy jsem dělal u popelářů.”

“Cože? U popelářů? Co tím chceš říct?”

“To, co říkám” odvětil Gene klidně. “Vozil jsem odpadky na Barren Island. Tou dobou byli kluci u rodičů mé ženy, a tak jsem mohl pracovat… Pamatuješ se na radního Kieslinga? Ten mi tu práci dal. Líbila se mi - dokud jsem ji měl. Jasně, dost to páchlo, ale člověk si časem zvykne na všechno. Platili osmdesát dolarů měsíčně, což bylo dvakrát tolik, než jsem měl ve fabrice. A byla to docela zábava - vozit se po zátoce, okolo přístavu, nahoru a dolů po řekách. Bylo to poprvé a naposled, kdy jsem se podíval do světa. Jednou nás to odneslo na moře. Unášelo nás to několik dní.

Nejhorší bylo, že nám došlo jídlo. Jo, museli jsme jíst odpadky.

Docela dobrý zážitek. Musím říct, že se mi to líbilo. Mnohem lepší než dělat v dýmkárně. I přes ten hrozný smrad…”

Odmlčel se, aby si to ještě jednou vychutnal. Jeho nejlepší dny!

Pak se mě najednou zeptal, jestli jsem někdy četl něco od Conrada, Josepha Conrada, který psal o moři.

Přikývl jsem.

“To je spisovatel, kterého obdivuju, Henry. Kdybys tak dokázal napsat příběh jako on…” nevěděl, jak pokračovat.

“Nejradši ze všeho mám The Nigger of the Narcissus. Přečetl jsem to snad desetkrát. A pokaždé se mi to zdálo lepší a lepší.”

“Ano, já vím. Četl jsem od Conrada skoro všechno. Souhlasím s tebou, je to skvělý spisovatel… A co Dostojevskij?

Četls ho?”

Ne, nečetl. Ještě nikdy to jméno neslyšel. To byl kdo?

Romanopisec? To jméno zní polsky.

“Pošlu ti jednu jeho knihu. Jmenuje se Zápisky z mrtvého domu.

Mimochodem, mám spoustu knih. Mohu ti poslat, cokoliv budeš chtít a kolik budeš chtít. Stačí říct, co máš rád.”

Prý si nemám dělat starosti. Rád čte stejné knížky pořád dokola.

“Ale copak se nechceš také něco dovědět o dalších spisovatelích?”

Měl pocit, že už nemá dost energie, aby se zajímal o nové autory.

Ale jeho syn, ten starší, ten si v knížkách libuje. Možná bych mohl něco poslat pro něj.

“Jaké knihy čte?”

“Má rád modernu.”

“Například koho?”

“Ále, Hall Caine, Divoký jezdec, Henty…”

“Aha, jasně. Můžu poslat něco zajímavýho.”

“To ten mladší,” řekl Gene, “nečte skoro vůbec. Zajímá ho věda.

Kouká jen po vědeckých časopisech. Myslím, že je pro medicínu jako stvořený. Měl bys vidět, jakou si zařídil laboratoř. Má tam všechno, všechno hezky roztříděno. Smrdí to tam. Ale je tam šťastný…”

“Přesně, Gene. Pokud je tam šťastný.”

Zůstal jsem až do posledního autobusu. Cestou ztemnělými uličkami jsme takřka nemluvili. Při rozchodu jsem jim znova slíbil, že se zase brzo ukážu. “A příště to roztočíme, co, kluci?”

“Nelámej si s tím hlavu, Henry,” řekl Gene. “Prostě jen přijď… A přiveď taky svou ženu.”

Cesta domů mi připadala nekonečná. Byl jsem nejen smutný, ale navíc sklíčený a otřesený. Nemohl jsem se dočkat, až budu doma a rozsvítím světlo. Jakmile budu v našem Hnízdečku lásky, budu zase v bezpečí. Ještě nikdy mi náš nádherný byteček tak nepřipomínal hřejivý klín. Opravdu nám tam nic nechybělo. Jestli jsme tu a tam měli hlad, věděli jsme, že to dlouho nepotrvá. Měli jsme přátele - a měli jsme dar řeči. Uměli jsme se ohánět. A co se týče světa -

skutečný svět byl uvnitř našich čtyř stěn. Všechno, co jsme od světa chtěli, se nám povedlo dostat do našeho pelíšku.

Je pravda, že tu a tam jsem byl přecitlivělý nebo stydlivý, když bylo třeba z někoho něco vyrazit, ale to opravdu jen zřídka. Vzápětí nato jsem dokázal vymámit prachy z docela cizího člověka. Jistě, člověk přitom musel potlačit svou vlastní hrdost. Ale radši jsem potlačoval hrdost než kručení v břiše.

Ještě nikdy mi to na Borough Hall nepřipadalo tak krásné, jako když jsem tu noc vyšel z metra. Vlastně jsem už byl doma.

Z kolemjdoucích sálala známá vůně. Tady nebyl nikdo ztracený.

Mezi tímto světem a světem, který jsem právě opustil, byl diametrální rozdíl. Gene bydlel sice jen na periferii města, ale mně to připadalo jako divočina. Otřásl jsem se při pomyšlení, že bych kdy měl být odsouzen k podobné existenci.

Nutkavá touha projít se trošku ulicemi mě přivedla na Sackett Street. Plný vzpomínek na starého kamaráda Ala Burgera jsem minul jeho dům. Vypadal smutně a zchátrale. Celá ulice jako by se od mé poslední návštěvy poněkud scvrkla. Všechno bylo sražené a omšelé.

A přesto mi to stále připadalo krásné. Má Via Nostalgia.

A co periferie? Hrozivá a ponurá - každého, koho jsem znal z periferie, vzal čert. Proud života nikdy neomýval tyhle nehostinné končiny. Usadit se v těch katakombách, k tomu byl jediný důvod - rozmnožovat se a chřadnout. Člověk by to pochopil jako akt odříkání, ale tak tomu nikdy nebylo. Vždycky to byl jen důsledek porážky a smíření se s porážkou.

Život se stal rutinou - tou nejsuchopárnější možnou rutinou. Ubíjející stereotypní rachota, široká náruč rodiny, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 66

zasviněné dvorky plné domácích mazlíčků a jejich chorob, slizké časopisy, komiksy, farmářské ročenky. Nekonečné hodiny pozorování svého obrazu v zrcadle.

Jeden za druhým, s pravidelností poledního slunce, se líhnou spratci z dělohy. Se stejnou pravidelností je třeba platit nájemné, úroky nebo hypotéku. Jak úchvatný je pohled na nově položenou kanalizaci! Jak vzrušující je sledovat otevření nových ulic, čerstvě pokrytých asfaltem! Všechno bylo nové. Nové a mizerné. Nové a bezútěšné. Nové a nanicovaté. S novým přicházely nové vymoženosti. Vše naplánováno pro příští generaci. Člověk se upsal zářivé budoucnosti. Výlet do města a jeden už se nemohl dočkat, až bude zpátky v úhledném domku, se svou sekačkou na trávu a pračkou. Město bylo rušivé, matoucí, utlačující. Na předměstí člověk uvykl jinému rytmu života. Co na tom, že člověk nešel s dobou? Byla tu náhrada - jako teplé domácí papuče, rádio, žehlící prkno, které se odklápí ze zdi. Dokonce i potrubí bylo atraktivní.

Ubohému Genemu se pochopitelně žádného takového vyrovnání nedostalo. Měl čerstvý vzduch a to bylo vše. Jistě, to, kde žil, nebylo předměstí v pravém slova smyslu. Živořil někde mezi - v zemi nikoho, kde člověk přežíval způsobem vzdorujícím veškeré logice. Věčně rozpínavé město neustále hrozilo ho pozřít. Nebo mohlo z nějakého nevyzpytatelného důvodu ustoupit a nechat ho na suchu. Někdy si to město namíří určitým směrem a pak si to najednou rozmyslí. Všechno, co je rozestavěné, zůstane nedostavěné. Malé usedlosti začnou jedna po druhé vymírat na nedostatek kyslíku. Všechno se hroutí a padá. V takové atmosféře člověk opravdu může číst tytéž knihy - nebo jednu a tutéž knihu - pořád dokola. Nebo si přehrávat stejnou desku. V tomto vakuu člověk nepotřebuje nové věci, ani vzrušení, ani vnější podněty.

Pouhé přežití stačí. Vegetovat, vegetovat, jako zárodek v živném roztoku.

Tu noc jsem nemohl spát. Myslel jsem na Geneho. Bylo to pro mne o to horší, že jsem ho vždycky považoval spíš za svého bratra, za své dvojče. Vždycky jsem v něm viděl sám sebe. Byli jsme si podobní a mluvili jsme stejně. Narodili jsme se skoro v témže domě. Jeho matka mohla být klidně mou matkou. A určitě bych jí dal přednost před svou vlastní.

Když úpěl bolestí, úpěl jsem také. Když toužil něco dělat, pocítil jsem stejnou touhu. Byli jsme jako dvojspřeží.

Nepamatuji se, že bychom se někdy hádali.

Že by jeden chtěl dělat něco, co bylo druhému proti mysli. Co bylo jeho, bylo mé, a naopak. Nikdy mezi nás nepadl ani stín žárlivosti či rivality. Byli jsme jedno tělo a duše… Nyní jsem v něm neviděl ani tak svou vlastní karikaturu, jako spíš předzvěst toho, co mne teprve čeká. Jestliže se k němu Osud zachoval tak macešsky - k mému bratrovi, který nikdy nikomu neublížil - co potom musí mít nalíčeno na mě? Bylo-li ve mně něco dobrého, pak to bylo jen to, co do mě přeteklo z jeho nevyčerpatelné dobroty. To špatné bylo mé vlastní. Po našem rozchodu se ve mně hromadilo. Když jsme se rozešli, ztratil jsem ozvěnu, kterou jsem potřeboval pro svou sebeorientaci. Ztratil jsem úhelný kámen.

To všechno mi zvolna docházelo, když jsem se převaloval na posteli. Nikdy předtím mě o našem vztahu nenapadlo uvažovat tímto způsobem. Teď se to však zdálo naprosto jasné. Ztratil jsem svého vlastního bratra. Zbloudil jsem.

Dopustil jsem, abych byl jiný než on. A proč? Protože já bych se nenechal zatlačit na dno za nic na světě. Já měl svou pýchu. Já bych se nikdy nesmířil s porážkou. Ale co jsem chtěl dát? Pochyboval jsem, že mě vůbec někdy napadlo, že bych měl světu také něco dát, a nejen od něho brát. Každému jsem se chvástal, že teď je ze mě spisovatel, jako by to byl vrchol veškeré existence. Jaká fraška! Litoval jsem, že jsem Genemu nezalhal. Měl jsem mu namluvit, že jsem úředník, účetní - cokoliv, jenom ne spisovatel. Bylo to jako naplivat mu do tváře.

Jak zvláštní, že o mnoho let později za mnou přišel jeho syn - ten “z divokých vajec”- se svým rukopisem, aby mne požádal o radu. Že bych v něm tu první noc zažehl jiskřičku, která se rozhořela? Jak jeho otec předvídal, odjel na Západ, žil životem dobrodruha, stal se z něj tulák, aby se pak jako nezdárný syn vrátil s odhodláním, že se bude živit pochybným spisovatelským řemeslem. Poradil jsem mu, jak nejlépe jsem mohl. Nabádal jsem ho, aby přestal psát pro časopisy a zkusil něco pořádného. Od té doby jsem o něm neslyšel. Tu a tam, když vezmu do ruky nějaký časopis, pátrám po jeho jménu. Proč mu nenapíšu dopis? Aspoň bych mohl zjistit, jestli je jeho otec stále naživu. Ale možná, že nechci vědět, co se stalo s mým bratrancem Genem. Možná by mne dokonce i dnes pravda příliš vyděsila.

KAPITOLA(6)

Rozhodl jsem se, že začnu psát své denní sloupky hned a nebudu čekat na požehnání Alana Cromwella. Napsat každý den něco nového a držet se přitom daných regulí a rozsahu, to vyžadovalo určitý cvik. Řekl jsem si, že rozhodně nemůže škodit, budu-li mít několik sloupků v zásobě. Pokud Cromwell dostojí svému slovu, budu za vodou. Začal jsem zkoušet několik stylů, abych našel takový, co nejvíc upoutá. Bylo mi taky jasné, že přijdou dny, kdy nebudu schopen napsat jediné slovo. Pro takové případy bylo dobré mít něco v záloze.

Mona mezitím přijala příležitostnou práci hostesky v nočním klubu Remo ve Village. Mathias, obchodník s realitami, se najednou nějak nemohl rozhoupat, aby ji uvedl do podniku. Nedařilo se mi zjistit proč. Možná to bylo proto, že ho Mona musela maličko zchladit. Někteří její ctitelé prý začali být po čase příliš neodbytní, chtěli se s ní oženit a podobně.

Práce, kterou dostala, vyhovovala nicméně jejímu temperamentu i předchozím zkušenostem. K tanci se nechávala vyzvat co možná nejméně. Jejím hlavním úkolem bylo přimět dotyčného vypít co nejvíc. Z tržby pak dostávala svůj podíl - když nic víc.

Brzy nato se do ní divoce zamiloval mladý Corsi, který si právě otevřel ve Village vlastní podnik. Stavoval se vždycky těsně před zavírací dobou a vodil si ji do svého podniku. Tam nepili nic jiného než šampaňské. Před svítáním ji nechal odvézt domů ve své nádherné limuzíně.

Corsi patřil mezi ty dotěrné, co se chtěli ženit hned. Snil o tom, že ji odveze na Capri nebo do Sorrenta, kde spolu začnou nový život. Bylo jasné, že se ze všech sil snaží Monu přesvědčit, ať dá v Remu výpověď. Já dělal vlastně totéž.

Občas, když jsem neměl nic lepšího na práci, jsem si představoval, jak by asi vypadaly mé a jeho argumenty vedle ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 67

sebe. A její odpovědi.

No, Cromwell se měl ve městě ukázat každou chvíli. Po jeho příjezdu snad Mona změní pohled na věc. Aspoň její chování tomu nenasvědčovalo.

Víc než Corsiho divoké námluvy mě zneklidňovala skutečnost, že si na Monu začaly dělat zálusk nechvalně známé lesby z Village.

Naprosto nepokrytě docházely do Rema jen proto, aby ji mohly zpracovávat. Pití přitom objednávaly způsobem, za který by se nemusel stydět žádný chlap. Corsimu to rovněž nešlo dvakrát pod nos. Zoufale ji prosil, že když už musí dělat v nočním podniku, ať aspoň přejde k němu. Když neuspěl, zkusil to jinak. Každý večer se ji snažil opít, poněvadž se domníval, že jí tím její práci dostatečně znechutí. Ale i tohle selhalo.

Nakonec se mi podařilo zjistit, že důvod, proč na Monu nic neplatilo, byl ten, že se zakoukala do jedné z tanečnic, čerokézké dívky, která na tom byla nevalně a navíc byla v tom. To děvče bylo údajně příliš decentní a příliš upřímné.

Dávno by dostalo padáka, nebýt hlavní atrakcí večera. Lidé chodili do Rema každou noc jen kvůli jejímu číslu. Svůj výstup končila pokaždé provazem. Jak dlouho to ještě zvládne, než jí přitom vypadne dítě, bylo důležitou otázkou.

Pár dní poté, co se mi Mona svěřila, se dívka složila uprostřed vystoupení. Odvezli ji do nemocnice, kde potratila.

Byla v kritickém stavu a vypadalo to, že si pár týdnů poleží. Pak ale došlo k nečekané události. V den, kdy ji měli konečně propustit, na ni dolehla tak těžká deprese, že vyskočila z okna a zabila se.

Není divu, že po této tragédii se Mona nemohla na Remo už ani podívat. Nějakou dobu neměla zájem dělat vůbec nic.

Abych jí to trošku usnadnil a taky abych ukázal, že i já dokážu něco vydělat, absolvoval jsem každý den menší pochůzku a tu a tam se pokusil z někoho něco vydolovat. Ne že bychom byli v tak zoufalé situaci.

Dělal jsem to jednak proto, abych nevyšel ze cviku a - abych ji přesvědčil, že máme-li to spolu táhnout jako žraloci, svedu to stejně dobře jako ona. Přirozeně jsem si nejprve vzal na starost ty spolehlivé. Můj bratranec, ten, který nyní vlastnil mé nádherné závodní kolo, byl na seznamu číslem jedna. Vyrazil jsem z něho pětku. Dal mi ji se znechuceným ksichtem. Ne snad, že by měl hluboko do kapsy, ale prostě mu bylo půjčování proti mysli.

Když jsem se zeptal, co se stalo s kolem, sdělil mi, že na něm nikdy nejezdil, ale prodal ho svému kumpánovi, jakémusi Syřanovi.

Neváhal jsem a spěchal k němu domů - bylo to jen o pár bloků dál.

Udělal jsem na něj takový dojem - básněním o cyklistice, závodech, fotbale a zápase, že mi na odchodu taky vysolil pětku.

Dokonce naléhal, abych někdy přišel se ženou na večeři.

Od Zabrowskieho, starého známého z telegrafní kanceláře, jsem získal dalších deset babek a nový klobouk. A také skvělý oběd.

Bavili jsme se přitom jako obvykle. Všechno možné o koních, o tom, jak musí dřít a jak se nemůže dočkat, až zaprší.

Musel jsem mu slíbit, že mu budu dělat společnost, až bude ve městě nějaký dobrý zápas. Když jsem se mu na závěr pochlubil, že mám psát články pro Hearsta, div si nevykloubil sanici. Jak už jsem řekl, vytáhl jsem z něj zatím pětku. Teď začal překotně mluvit.

Prý jestli budu později (tím myslel, až budu stoprocentní fejetonista) potřebovat víc, mám mu zavolat. “Možná by sis měl vzít rovnou dvacku,” dodal. Vrátil jsem mu tedy pětku a dostal dvacet. Po cestě jsme se ještě zastavili v trafice a on mi nacpal kapsy tlustými doutníky. Právě v tom okamžiku si také všiml, že můj klobouk, který jsem měl také od něj, už vypadá poněkud ošuntěle. Zastavili jsme se tedy v kloboučnictví, kde mi koupil nový - samozřejmě Borsalino. “Člověk musí vypadat k světu,” radil. “Nikdy na sobě nedej znát, že seš chudý.” Když jsme se loučili, vypadal tak šťastně, až to vypadalo, jako bych já obdaroval jeho. “Nezapomeň!” křikl za mnou a zachřestil klíči v kapse u kalhot.

Bohatší o čtyřicet dolarů jsem se cítil podstatně líp. Byla sobota, a tak jsem si řekl, že bych mohl v započaté činnosti pokračovat. Možná bych mohl navštívit nějakého starého přítele a taky z něj něco vytřást. Prošacoval jsem se a zjistil, že nemám žádné drobné. Bankovky se mi měnit nechtělo - buď celých čtyřicet, nebo nic.

Řekl jsem, že jsem u sebe neměl žádné drobné - mýlil jsem se.

V kapse u vesty jsem našel dva prehistoricky vyhlížející centy.

Patrně bych si je měl schovat pro štěstí.

Na Park Avenue jsem zabrousil do předváděcí síně Minerva Motor Company. Hezké auto, tahle minerva. Skoro tak dobré jako rolls-royce. Napadlo mě, že by tam ještě mohl být můj starý přítel Otto Kunst, který jim svého času dělal účetního. Neviděl jsem Ottu několik let - vlastně od rozpuštění našeho starého klubu.

Vstoupil jsem do nablýskané sálu a Otto tam byl. Zasmušilý jako hrobník. Povýšil na prodejního manažera. Kouřil muradky jako za starých časů. Také měl na prstech dva nádherné kamínky.

Byl rád, že mě vidí, ale zachoval si svůj odtažitý přístup, který mi vždycky lezl na nervy.

“Nežiješ si špatně,” řekl jsem.

“A co děláš ty?” vypálil to na mě, jako by zapomněl dodat: “V čem to zas lítáš?”

Řekl jsem, že tu a tam píšu sloupky do novin.

“Prima!” povytáhl obočí. “Hmmmmm!”

Napadlo mě, že bych mohl dostat pětku i z něho, abych to zaokrouhlil na padesátku. Konec konců - prodejní manažer, starý přítel… Proč ne?

Setkal jsem se ale s rozhodným odporem. Ani se nenamáhal mi vysvětlit, proč to nejde. Prostě to nepřicházelo v úvahu a šmytec. Nemožné. Věděl jsem, že nemá cenu dál ho lámat, ale přesto jsem pokračoval, jen abych ho naštval.

Zatraceně, přestože jsem peníze nepotřeboval, neměl přece právo mě odmítnout. Měl mi vyhovět na počest starých časů. Otto naslouchal a přitom si pohrával s řetízkem od hodinek. Studený jako psí čumák. Ani trošku se nestyděl.

Neprojevil ani ždibec sympatií.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 68

“Bože, ty jsi ale držgrešle,” ukončil jsem to.

Bohorovně se usmál. “Já nikdy po nikom žádnou laskavost nežádám a taky žádnou neposkytuju,” odvětil s chladnou zdvořilostí.

Důležitý jak štěnice v paruce. Jako by dělal prodejního manažera od nepaměti - nebo ještě něco významnějšího.

Vůbec mu nepřišlo na mysl, že za pár let se bude snažit prodávat jablka na Páté Avenue. (Ani milionáři si nemohli v době krize dovolit minervy.) “No, zapomeň na to,” řekl jsem. “Skutečnost je taková, že jsem zrovna v balíku. Jenom jsem tě zkoušel.” Vytáhl jsem bankovky a zamával mu s nimi před očima. Vypadal zmateně, potom zlostně. Než se zmohl na slovo, vytáhl jsem dva centy a dodal jsem: “Přišel jsem za tebou vlastně proto, že jsem tě chtěl poprosit, abys mi půjčil další tři centy, abych měl na metro a nemusel měnit.

Vrátím ti je, až půjdu příště kolem.”

Tvář se mu vmžiku rozjasnila. Téměř jsem cítil, jak si úlevou oddechl.

“Jistě, to není problém,” řekl a skoro slavnostně vylovil tři centíky.

“To je od tebe nesmírně ušlechtilé,” řekl jsem a potřásl mu rukou zvlášť horlivě, jako bych mu byl neskonale vděčný.

“To nic,” řekl docela vážně. “A nemusíš si lámat hlavu s vracením.”

“Opravdu?” Vypoulil jsem oči. Konečně mu došlo, že si z něj tropím šašky.

“Pár drobných ti můžu půjčit kdykoliv,” opáčil kysele. “Ale ne deset babek. Peníze nerostou na stromech, chápeš?

Než někomu prodám auto, hezky se zapotím. Navíc už jsem dva měsíce nic neprodal.”

“To je opravdu zlé, co? Víš, skoro tě začínám litovat. No, pozdravuj ode mě ženu a děti.”

Vyprovodil mě ke dveřím, jako bych byl zákazník. “Zase se někdy zastav,” rozloučil se se mnou.

“Příště si u tebe koupím auto - jenom podvozek.”

Obdaroval mě neslaným nemastným úsměvem. Celou cestu do metra jsem ho proklínal za to, jaký se z něho stal nafoukaný, licoměrný a bezcitný lump. Když si pomyslím, že jsme byli jako kluci kámoši na život a na smrt! Nemohl jsem se z toho vzpamatovat. Zvláštní na tom bylo, že jsem se nemohl ubránit pomyšlení, že se z něj vyklubal stejný panák, jako byl jeho otec, pro kterého on sám neměl nikdy nic než pohrdání. “Zavilý, zapšklý, zatvrzelý, tupý starý Holanďan!” vyjadřoval se o něm.

To byl tedy jeden z mých bývalých přátel, kterého jsem mohl vyškrtnout ze svého seznamu. Učinil jsem tak a o pár let později, když jsem ho potkal na Páté Avenue, jsem ho nedokázal zařadit.

Měl jsem ho za tajnýho! Pořád ho slyším, jak nechápavě opakuje:

“Cože? Ty se na mě nepamatuješ?” “Ne, nepamatuju,” vrtěl jsem hlavou. “Opravdu ne. Kdo jste?” Ubohý ztroskotanec mi musel říct své jméno, abych si vzpomněl.

Otto Kunst byl můj nejlepší kámoš na ulici Raných smutků. Když jsem opustil Ameriku, vzpomínal jsem pouze na kluky, se kterými jsem měl nejmíň co do činění. Například na tu skupinku, která bydlela ve staré zemědělské usedlosti na konci ulice. Byl to jediný dům v naší čtvrti, který připomínal zašlé časy. Časy, kdy naše ulice ještě byla venkovskou uličkou, pojmenovanou po holandském usedlíkovi Van Voorheesovi. No a v tomto zchátralém, odrbaném stavení žily tři rodiny. Rodinu Vosslerových tvořili výlučně kreténi a lakomci. Kšeftovali s uhlím, dřevem, ledem a hnojem. Laskiovi, to byl otec lékárník, dva bratři - boxeři a odrostlá dcera, která nebyla víc než kus hovězího. Newtonovi byli akorát matka se synem, se kterým jsem sotva promluvil a ke kterému jsem pociťoval zvláštní úctu a náklonnost. Ed Vossler, který byl asi tak starý jako já, byl silný jako býk, lehce dementní, měl zaječí pysk a příšerně koktal. Také s ním jsme toho nikdy moc nenamluvili, ale byli jsme přátelé a možná skoro kámoši. Ed musel dřít od rána do večera. Právě proto zřejmě vypadal starší než my, kteří jsme nedělali nic a jenom jsme si po škole hráli. Jako kluk jsem o něm smýšlel výhradně jako o chodící mašině. Za pár centů byl svolný k jakékoliv práci, která nám příliš nevoněla. Dost jsme se ho naškádlili, jak už to kluci dělají. A právě v Evropě jsem se nejednou přistihl, že na tohoto podivného tupouna Eda Vosslera myslím. A je třeba dodat, že jsem na něj vždycky vzpomínal s láskou. Tou dobou jsem totiž už pochopil, jak mikroskopický je svět skládající se ze smrtelníků, o kterých lze říct: “To je člověk, na kterého je možno se spolehnout.” Tu a tam jsem mu poslal pohlednici, ale pochopitelně jsem nikdy nedostal odpověď. Co já vím, mohl v té době být už dávno mrtvý.

Ed Vossler se těšil jakémusi patronátu ze strany Laskiových, svých bratranců z druhého kolena. Především od Eddie Laskiho, který byl o něco starší než my a také dost nepříjemný chlápek.

Jeho bratr Tom, kterého Eddie věčně napodoboval a který už byl na nejlepší cestě stát se pojmem v rohovnickém světě, byl člověk o poznání milejší. Tomovi bylo dvaadvacet či třiadvacet a byl tichý, způsobný, pokaždé upravený a docela pohledný. Nosil napomádované vlasy po vzoru Terryho McGoverna. Kdyby o něm Eddie v jednom kuse nebásnil, nikoho by nenapadlo, jaký je to v ringu bojovník. Tu a tam nám bylo dopřáno ty dva sledovat, když tréninkově boxovali na dvoře za hromadou hnoje.

Ale Eddie Laski - tomu bylo těžké se vyhnout. Jakmile si vás všiml, zatarasil vám cestu, roztáhl hubu do nepříjemného úsměvu, který odhalil jeho velké žluté zuby, a než jste se nadáli, praštil vás vší silou do žeber nebo vám uštědřil “hravé cinknutí do brady”, jak říkal. Ten zatracený idiot prostě na každém trénoval. Dostat se z jeho spárů bylo hotové peklo. Všichni jsme se shodli na tom, že to v ringu nikam nedotáhne. “Jednou prostě narazí na toho nepravého,” bylo naše společné mínění.

Jimmy Newton, který byl s Vosslerovými a Laskiovými také vzdáleně spřízněný, byl mezi nimi bílá vrána. Tiššího, způsobnějšího a upřímnějšího člověka byste těžko hledali. Nikdo nevěděl, čím se vlastně zabývá. Vídali jsme ho zřídka, a ještě vzácněji s ním prohodili pár slov. Byl to ale typ člověka, se kterým si stačí vyměnit pozdrav a hned je vám lehčeji u srdce. Jeho “dobré ráno” bylo jako požehnání. Co nás ale mátlo, byla jistá věčná melancholie, která z něj vyzařovala.

Jako by prožil nějakou nevýslovnou tragédii. Měli jsme za to, že jeho smutek má něco společného s jeho matkou, kterou jsme nevídali vůbec. Byla snad invalidní? Nebo pomatená? Také jsme nevěděli, co se stalo s jeho otcem. Jestli zemřel nebo je opustil.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 69

Pro nás, zdravě vyhlížející, bezstarostné výrostky, byla domácnost Laskiových hotovým tajemstvím. Každé ráno přesně v půl osmé opouštěl slepý pan Laski dům se svým psem, klepaje před sebou tlustou holí. Už to samo o sobě na nás dělalo zvláštní dojem. Ale celý dům vypadal šíleně. Některá okna se například nikdy neotvírala. Rolety v nich byly věčně stažené. U některého z ostatních oken vysedávala Mollie, jejich dcera, zpravidla s plechovkou piva v ruce.

Seděla tam jako na jevišti v okamžiku, kdy se zvedá opona. Neměla absolutně nic na práci a zjevně po žádné práci ani netoužila. Prostě tam jen vysedávala celé dny a poslouchala, kde se co šustne. Věděla o všem, co se v naší čtvrti semlelo. Tu a tam uzrála, jako by byla těhotná, ale k žádnému porodu ani potratu nikdy nedošlo. Prostě se tak měnila s ročním obdobím. Byla to sice lenivá šmudla, ale my ji měli rádi. Byla tak líná, že se neobtěžovala ani dojít si na roh k pekaři. Mrskla po nás čtvrťákem či dolarem z okna v přízemí a řekla, ať si necháme drobné. Někdy zapomněla, pro co si nás poslala, a řekla, ať si ten krám necháme.

Starý Vossler, který měl také povoznictví, byl mohutný, nerudný chlap, který věčně jen nadával každému, kdo mu přišel do rány.

Opilý i střízlivý dokázal hravě zvedat neuvěřitelně těžká břemena. Přirozeně jsme se před ním měli na pozoru. Krev nám stydla v žilách, když jsme viděli, jak nakládá se svým synem.

Klidně ho nakopl, až kluk odletěl. Nebo jak ho bičoval! Přestože jsme se nikdy k ničemu neodvážili, často jsme dlouze debatovali o tom, jak se mu pomstít. Bylo příšerné sledovat, jak si Ed kryje hlavu rukama a jak se krčí, kdykoliv spatřil otce přicházet.

Jednou jsme pozvali Eda na naši “odbojnou konferenci”, ale v okamžiku, kdy pochopil směr naší debaty, stáhl ocas mezi nohy a rychle zmizel.

Zvláštní, jak často se ve vzpomínkách vracím k těmto postavičkám ze svého dětství. Tihle všichni by se spíš hodili ke starému Čtrnáctému okrsku, kde se mi tak líbilo. Na ulici Raných smutků se nehodili. Jako kluk jsem se ve staré čtvrti běžně stýkal s pitomci, latentními gangstery, chuligány, budoucími zápasníky, epileptiky, ožraly a flákači. Každý v tomto starobylém světě byl “někdo”. Ale v novém prostředí, kam jsem se přistěhoval, byli všichni normální, věcní, nezajímaví. Kromě tlupy obývající starý statek tu byla ještě jedna výjimka. Už si nepamatuju na jméno, ale jeho osobnost se mi napořád vryla do paměti. Byl v naší čtvrti nový, o něco starší než my ostatní a na první pohled “jiný”.

Jednoho dne, když jsme cvrnkali kuličky, jsem něco řekl a on zůstal užasle zírat. “Vodkaď ty seš?” zeptal se. “Původně z Driggs Avenue,” řekl jsem. Rázem byl na nohou a už mě objímal.

“Proč jsi to neřek dřív?” křičel. “Já jsem z Wythe Avenue na rohu Sedmý severní.”

Jako by si dva svobodní zednáři vyměnili tajná hesla.Okamžitě mezi námi vzniklo silné pouto. Ať jsme hráli jakoukoliv hru, on byl vždycky na mé straně. Kdykoliv si na mne vyskakoval někdo ze starších kluků, zastal se mě.

Kdykoliv mi chtěl sdělit něco důležitého, pokaždé používal žargon starého Čtrnáctého okrsku.

Jednoho dne mi představil svoji sestru, která byla jen o něco mladší než já. Byla z toho láska málem na první pohled.

Nebyla krásná. Ani v mých nezkušených očích ne. V jejím chování však bylo přesně to, co jsem obdivoval na holkách z Čtrnáctého okrsku.

Jednou večer mi rodiče uspořádali večírek. Byl tam každý usmrkanec z okolí, kromě tohoto nového přítele a jeho malé sestry. Až mě píchlo u srdce. Když jsem se zeptal, proč je nepozvali, bylo mi oznámeno, že mezi nás nepatří. Tím to pro mě skončilo. Vmžiku jsem se vytratil z domu a vydal se je hledat.

Rychle jsem jejich matce vysvětlil, že se jedná o nedorozumění, že naši je prostě čirou náhodou zapomněli pozvat a že je všichni čekáme. S chápavým úsměvem mě pohladila po hlavě a řekla, že jsem hodný chlapec. Děkovala mi tak vroucně, až jsem se červenal.

Triumfálně jsem své dva kamarády dovedl domů, kde jsem však zjistil, že jsem se dopustil osudné chyby. Všichni se k nim obraceli zády. Ze všech sil jsem se snažil nepřátelskou atmosféru rozptýlit, ale marně. Nakonec už jsem to nemohl vydržet a prohlásil jsem: “Buďto budete kamarádit s mými přáteli, nebo vypadněte. Tohle je můj večírek a já tady chci mít své kamarády.”

Za výstup jsem si od matky vysloužil políček. Vzlykal jsem, ale neustoupil.

“Není to fér!” protestoval jsem se slzami na krajíčku.

A najednou se všichni uvolnili. Ledy se prolomily jako zázrakem.

Za okamžik už jsme se všichni smáli, zpívali, výskali. Nechápal jsem, jak se to tak náhle obrátilo.

Během večera mě dívka, která se jmenovala Sadie, odtáhla do rohu, aby mi poděkovala. “To od tebe bylo skvělé, Henry,” řekla. “Ale to nic,” mumlal jsem a hrozně se červenal. Připadal jsem si hloupě a zároveň i jako hrdina. Sadie se rozhlédla kolem, zda nás nikdo nesleduje, a pak mne rychle políbila na rty. Tentokrát jsem byl rudý už i za ušima.

“Má matka by byla ráda, kdybys přišel někdy na večeři,” zašeptala. “Přijdeš?”

Stiskl jsem její drobnou ručku a pravil: “Určitě.”

Sadie a její bratr bydleli v bytovkách přes ulici. Na té straně ulice jsem nikdy nebyl. Byl jsem zvědavý, jaký ten jejich dům je.

Když jsem pro ně běžel, byl jsem příliš rozrušený, než abych se rozhlížel kolem. Jediné, co si pamatuju, bylo, že tam vládla jednoznačně katolická atmosféra. Shodou okolností patřili skoro všichni obyvatelé bytovek - byly to byty železnic - k římskokatolické církvi. To samo o sobě stačilo k jejich odcizení od ostatních lidí v ulici.

První věc, na kterou jsem při návštěvě svých dvou kamarádů přišel, byla, že jsou velmi chudí. Jejich otec, který býval strojvůdcem, zemřel. Matka trpící jakousi smrtelnou chorobou nebyla schopna vyjít z domu. A všichni byli pravověrní katolíci.

To bylo hned jasné. Měl jsem pocit, že mají kříže, růžence, svíčky a madony snad v každém pokoji. Přestože jsem se s podobnými projevy víry setkával i v jiných domech, běhal mi mráz po zádech, kdykoliv jsem je viděl. Neměl jsem tyto posvátné relikvie - jestli se to tak vůbec dá nazvat - rád čistě pro jejich morbiditu. Tenkrát jsem sice ještě neznal slovo ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 70

“morbidní”, ale ten pocit byl přesný. Vzpomínám si, že kdykoliv jsem podobné “relikvie” spatřil v bytech ostatních kamarádů, začal jsem se ihned ušklíbat a posmívat se jim. Legrační bylo, že to byla právě moje matka, která nesnášela katolíky skoro stejně jako opilce nebo kriminálníky, kdo mě tomuto chování odnaučil.

Abych se “naučil toleranci”, přinutila mě zúčastnit se párkrát katolické mše s mými kamarády.

Ale v tomto případě, když jsem jí popsal domácnost mých nových přátel, příliš velké sympatie nejevila. Znova opakovala, že by pro mne bylo lepší příliš se s nimi nestýkat. Proč? Chtěl jsem vědět. Odmítla mi dát přímé vysvětlení.

Když jsem se zeptal, jestli jim mohu občas donést nějaké ovoce nebo cukroví, jen se zakabonila. Vycítil jsem, že za jejím odmítavým postojem není žádný rozumný důvod, a tak jsem se rozhodl tu a tam si něco pokradmu vzít a propašovat to ven. Tu a tam jsem matce ukradl z peněženky pár centů a dal je Sadii nebo jejímu bratrovi.

Pokaždé jsem tvrdil, že jim je posílá matka.

“Tvoje matka musí být velmi laskavá žena,” řekla mi jednou matka Sadie.

Poněkud nejistě jsem se usmál.

“Jsi si jistý, Henry, že je to tvoje matka, kdo nám to všechno posílá?”

“Jasně,” odvětil jsem a usmíval se snad až příliš zářivě. “My máme víc, než potřebujeme. Mohu vám donést i další věci, pokud chcete.”

“Henry, pojď ke mně,” vybídla mě. Seděla ve staromódním houpacím křesle. “Teď mě dobře poslouchej, Henry.”

Něžně mě hladila po vlasech. “Ty jsi velmi, velmi hodný chlapec a my tě máme moc rádi. Ale nesmíš krást, abys udělal někomu radost. To je hřích.

Já vím, že to tak nemyslíš, ale…”

“Ale to není krádež,” protestoval jsem. “Všechno by se to jinak vyhodilo.”

“Máš velké srdce. Možná až příliš velké na tak malého chlapce.

Počkej chvíli. Počkej, až budeš větší a budeš si sám vydělávat na živobytí. Pak můžeš každému dát, co se ti uráčí.”

Druhý den si mě brácha Sadie vzal stranou a žádal mě, abych se na jeho matku nezlobil za to, že odmítá moje dary.

“Má tě moc ráda, Henry,” řekl.

“Ale vy nemáte dost jídla,” řekl jsem já.

“To víš, že máme.”

“Nemáte. Já to vím, protože vím, jak moc jíme my.”

“Brzy dostanu práci. Pak už budeme mít všeho dost. Vlastně ji možná dostanu už příští týden.”

“Jakou práci?”

“Budu pomáhat hrobníkovi.”

“To je hrozné!”

“Ani ne. Nebudu dělat s mrtvolama.”

“Opravdu?”

“Jasně. Na to má jiné lidi. Já budu jenom vyřizovat všelijaké obchůzky.”

“A kolik ti to hodí?”

“Tři dolary týdně.”

Odešel jsem od něj zabrán do myšlenek, jestli bych si i já nemohl obstarat nějakou práci. Možná by to šlo tajně. Měl jsem pochopitelně v úmyslu dávat svůj výdělek jim. Tři dolary týdně, to nebylo nic ani tenkrát. Celou noc jsem tenkrát oka nezamhouřil a přemýšlel. Bylo mi dopředu jasné, že mi matka nikdy nedovolí ucházet se o práci. Cokoliv jsem hodlal udělat, musel jsem udělat tajně a náramně chytře.

Pár domů od nás bydlela rodina, jejíž nejstarší syn obchodoval s kávou. Znamenalo to tolik, že měl drobnou klientelu pro směs, kterou sám míchal. V sobotu osobně roznášel balíčky. Byla to dost dlouhá trasa a já si nebyl zcela jistý, jestli bych ji celou zvládl sám. Rozhodl jsem se však, že ho požádám, aby mi dal šanci. Ke svému velkému překvapení měl z mého návrhu ohromnou radost. Bylo toho na něj moc a už si říkal, že svého drobného podnikání nechá.

Následující sobotu jsem se vydal na obchůzku se dvěma brašnami plnými balíčků s kávou. Můj plat činil padesát centů plus malou provizi, pokud bych získal nové zákazníky. Kdyby se mi podařilo vyinkasovat cokoliv od dlužníků, dostal bych prémii. Na krku jsem měl pytlík, do kterého jsem měl ukládat peníze.

Poté, co mě zasvětil do jednání s dlužníky, mne ještě varoval, abych si v určitých oblastech dal pozor na psy. Zatrhl jsem si tato místa červeně ve svém notýsku, kde jsem měl poznačeny i další věci: potoky, kanály, železniční přejezdy, vodní nádrže, ploty, střežené prostory a podobně.

První sobotu jsem měl ohromný úspěch. Můj šéf doslova nevěřil svým očím, když jsem vysypal peníze na stůl. Ihned mi sám od sebe zvýšil plat na sedmdesát pět centů. Získal jsem pro něj pět nových zákazníků a vymohl dluhy ze tří neplatičů. Objal mě, jako by našel poklad.

“Slibujete, že neprozradíte našim, že pro vás pracuju?” ujišťoval jsem se.

“To víš, že neprozradím.”

“Ne, přísahejte. Dejte mi čestné slovo!”

Tázavě na mne pohlédl a pak pomalu pronesl: “Dávám ti své čestné slovo.”

Druhý den jsem čekal na své přátele před jejich domem. Nedalo mi velkou práci je přesvědčit, aby mě vzali s sebou na nedělní mši.

Spíš je to potěšilo.

Když jsme opustili kostel svatého Františka (což bylo příšerné místo), vyložil jsem jim, co jsem podnikl. Vytáhl jsem peníze - byly to skoro tři dolary - a dal je bráchovi Sadie. K mému velkému překvapení je odmítl přijmout.

“Ale já tu práci vzal jen kvůli vám,” namítal jsem.

“Já vím, Henry, ale moje matka by o něčem takovém nechtěla ani slyšet.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 71

“Ale vždyť jí nemusíš říkat, že je to ode mne. Řekni, žes je vydělal sám.”

“To mi neuvěří.”

“Tak jí řekni, žes je našel na ulici. Hele, seženu někde starou peněženku. Dáme je do ní a ty řekneš, žes to našel v kanále před kostelem. Tomu musí uvěřit.”

Pořád se zdráhal peníze přijmout.

Byl jsem v koncích. Pokud by si peníze nevzal, byla by veškerá moje námaha zbytečná. Musel mi aspoň slíbit, že o tom bude přemýšlet.

Na pomoc mi přišla Sadie. Byla matce blíž a měla praktičtější smysl pro nastalou situaci. Každopádně se rozhodla matce říct o mém počínání - aby mi mohla vyjádřit svoji vděčnost.

Sadie a já jsme spolu mluvili na konci týdne, odpoledne na mě čekala před školou.

“Je to vyřízeno, Henry,” řekla téměř bez dechu. “Moje matka souhlasí s přijetím peněz, ale jen do té doby, než si bratr najde práci na plný úvazek. Pak ti to všechno vrátíme.”

Protestoval jsem, že nechci, aby mi cokoliv vraceli. Její matka však na této dohodě trvala, a tak jsem souhlasil. Předal jsem Sadii peníze, zabalené do kousku papíru.

“Maminka říká, že Panenka Marie tě bude chránit a žehnat ti za tvoji dobrotu,” pravila Sadie.

Nevěděl jsem, co na to říct. Takto se mnou ještě nikdo nikdy nemluvil. Panenka Maria mi navíc vůbec nic neříkala.

Nevěřil jsem v tuhle pitomost.

“Ty opravdu věříš všemu tomu… okolo Panny Marie?” zeptal jsem se.

Sadie na mě vyděšeně pohlédla - skoro až žalostně. Horlivě přikývla.

“A co to vlastně je, ta Panna Marie?”

“Víš to stejně dobře jako já.”

“Ne. Nevím. Proč jí říkáte Panna?”

Sadie se na okamžik zamyslela a pak naprosto nevinně odvětila:

“Protože ona je Matkou boží.”

“Dobrá, ale proč Panna?”

“Protože je pouze jediná Panna, a tou je požehnaná Panna Marie.”

“To není žádná odpověď. Ptal jsem se tě - co je to Panna?”

“To znamená matku, která je svatá,” odpověděla nepříliš jistě Sadie.

Dostal jsem skvělý nápad: “Copak není pravda, že Bůh stvořil svět?”

“Samozřejmě.”

“Potom ale nemůže mít žádnou matku. Bůh matku nepotřebuje.”

“To je rouhání!” Sadie málem natahovala moldánky. “Měl by sis raději promluvit s knězem.”

“Já na kněze nevěřím.”

“Henry, tak nemluv! Bůh tě potrestá!”

“Proč?”

“Proto!”

“Dobrá, ty se poraď s knězem. Ty jsi katolík. Já ne.”

“Takové věci bys neměl říkat,” řekla Sadie uraženě. “Nejsi dost starý, abys mohl klást takové otázky. My se tak neptáme. My věříme. Když nevěříš, nemůžeš být dobrým katolíkem.”

“Já jsem ochoten věřit,” oponoval jsem. “Pokud mi zodpovíš mé otázky.”

“Tak to nejde. Nejdřív musíš věřit. Potom je třeba se modlit.

Poprosit Boha, aby ti odpustil tvé hříchy…”

“Hříchy? Já nemám žádné hříchy, ze kterých bych se měl zpovídat.”

“Henry, Henry, nemluv tak. To je špatné. Každý hřeší. Proto je zapotřebí kněze. Proto se modlíme k Panence Marii.”

“Já se nemodlím k nikomu,” prohlásil jsem zpupně. Už mi to blábolení šlo na nervy.

“To proto, že jsi protestant.”

“Já nejsem protestant. Já nejsem nic. Já nevěřím v nic… tam!”

“Raději bys to měl odvolat,” prohlásila Sadie vyděšeně. “Bůh tě může za takové řeči i usmrtit.”

Moje výroky ji očividně tak rozrušily, že jsem se nad ní slitoval.

“Chtěl jsem říct,” snažil jsem se zabrousit do klidnějších vod, “že my se nemodlíme jako vy. My se modlíme akorát v kostele, spolu s kazatelem.”

“Cože? Vy se nemodlíte před spaním?”

“Ne. Já ne. Myslím, že toho o modlení ani moc nevím.”

“My tě to naučíme. Musíš se modlit každý den nejméně třikrát.

Jinak se budeš smažit v pekle.”

Po chvíli jsme se rozešli. Slíbil jsem jí, že se pokusím modlit aspoň před spaním. Když jsem se však ubíral k domovu, napadlo mě, zač bych se vlastně měl modlit. Málem jsem za ní běžel, abych se jí na to zeptal. V hlavě mi vrtalo slovo “hřích”. Jaké hříchy?

Nemohl jsem na to přijít. Co jsem dělal tak hříšného? Lhal jsem jenom své matce - jinak skoro nikdy. Nikdy jsem nic neukradl - jenom matce. Z čeho bych se měl zpovídat? Nikdy mi nepřišlo na mysl, že bych se dopouštěl něčeho zlého, když jsem matce lhal nebo jí něco ukradl. Musel jsem se tak chovat, protože s ní to jinak nešlo. Kdyby se dokázala podívat na věci z mého pohledu, ihned by pochopila.

Tak jsem to viděl já.

Přehrával jsem si v duchu svůj rozhovor se Sadií, vzpomínal na ponuré vzezření jejich domácnosti, a přitom mě ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 72

napadlo, že moje matka má možná pravdu, když nebere katolíky vážně. U nás doma se nemodlil nikdo, a přesto se nám dařilo dobře. Nikoho nikdy nenapadlo zmínit se doma o Bohu. A přesto nás Bůh nepotrestal.

Došel jsem k závěru, že katolíci jsou od přírody pověrčiví - stejně jako divoši. Nevědomí modláři. Vystrašení, plaší človíčci, kteří nemají dost kuráže postavit se na vlastní nohy. Rozhodl jsem se, že už víckrát nepůjdu na mši. Jaká temná díra byl ten jejich kostel! Najednou mi problesklo hlavou, že by Sadie a její rodina možná ani nebyli tak chudí, kdyby se pořád tolik nezaobírali Bohem. Se vším běhali do kostela za farářem, který neustále loudil peníze. Žádný farář mi nikdy nevoněl. Byli příliš uhlazení a kluzcí. Raději od nich dál! A k čertu s jejich svíčkami, růženci, krucifixy - a Pannou Marií!

Konečně stojím tváří v tvář tajemnému Alanu Cromwellovi. Nalévám mu další sklenku, poplácávám ho po zádech, a vůbec si to s ním náramně užívám. A to přímo v našem hnízdečku lásky!

Mona toto setkání zaranžovala za asistence doktora Kronského.

Také Kronski popíjí a gestikuluje. Je tu i jeho myší ženuška, která tu dnes hraje moji ženu. Já nejsem žádný Henry Miller.

Tohoto večera jsem měl mít nové jméno: Dr. Harry Marx.

Pouze Mona ještě chybí. “Očekává se”, že přijede později.

Od okamžiku, kdy jsem si s Alanem Cromwellem potřásl rukou, jde všechno jako po másle. Musím přiznat, že je to skutečně milý člověk. Nejenže je pohledný, jak Jižané bývají, ale je také upřímný a naivní jako dítě. Tím nechci říct, že je hloupý. Ne.

Spíš důvěřivý. Není příliš vzdělaný, ale je inteligentní. Není úskočný, ale schopný. Muž s dobrým srdcem. Muž činu.

Překypující dobrými úmysly.

Až jsem se styděl takhle to na něho hrát. Je mi jasné, že to byl Kronského nápad. Mona se nejspíš cítila trochu provinile za to, že jsme Kronského tak dlouho zanedbávali, a tak ho do toho bez rozmýšlení namočila. Tak mi to aspoň celé připadá.

Každopádně jsme se bavili skvěle. Zmatek nad zmatek. Cromwell naštěstí přišel napumpovaný jako vzducholoď. A jelikož byl od přírody bezelstný, ještě jsme ho přifoukli. Zdálo se, že si ani neuvědomil, že Kronski je Žid, přestože by to neušlo ani dítěti.

Cromwell si myslel, že je Rus. O mně, s mým jménem Marx, nevěděl, co si má myslet. (Na ten skvělý nápad udělat ze mě Žida přišel také Kronski.) Skutečnost, že jsem Žid, neudělala na Cromwella pražádný dojem. Zrovna tak jsme mu mohli namluvit, že jsem Sioux nebo Eskymák. Byl ale zvědavý, čím se živím. Podle našeho předem smluveného scénáře jsem ho informoval, že jsem chirurg a že mám společnou ordinaci s Dr. Kronským. Pohlédl na moje ruce a vážně pokýval hlavou.

Dělalo mi potíže si celý večer pamatovat, že Kronského žena je moje žena. I to byla Kronského vynalézavost. Podle něj se tím mělo odvrátit jakékoliv Cromwellovo podezření. Kdykoliv jsem na tu jeho myšku pohlédl, měl jsem pocit, že jí ubližuju. Snažili jsme se ji ze všech sil opít, ale ona si pokaždé jen usrkla a odsunula sklenku. V průběhu večera, jak se naše komedie dostávala do obrátek, začala ale ožívat i ona. V jednu chvíli dostala záchvat hysterického smíchu, až jsem se obával, že se jí něco vážného přihodilo. Víc jí sedělo fňukání.

Cromwell se na druhé straně chechtal náramně. Občas sice neměl ani tušení o tom, čemu se to chechtá, ale náš vlastní smích byl natolik nakažlivý, že si tím příliš hlavu nelámal. Tu a tam se zeptal na Monu, kterou zjevně považoval za velmi zvláštní, nicméně rozkošnou osůbku. My jsme samozřejmě předstírali, že ji známe od dětství. Vynášeli jsme do nebe její psaní a vybájili si celou řadu básní, esejů a povídek, o kterých se ona nezmínila jen z vrozené skromnosti.

Kronski šel ještě o něco dál a prohlásil, že nebude jistě dlouho trvat a Mona se stane přední americkou spisovatelkou.

Já si tím na oko nebyl zase tak jistý, ale souhlasil jsem s tím, že má neobyčejný talent.

Na otázku, zda jsme viděli některé z jejích sloupků, jsme se zatvářili udiveně a nechtěli věřit svým uším, že by Mona zkoušela psát něco takového.

“Měli bychom jí to zarazit,” mínil Kronski. “Je příliš dobrá, než aby plýtvala svým talentem na takové věci.”

Souhlasil jsem s ním. Cromwell vypadal zmateně. Nechápal, co je tak špatného na psaní novinových sloupků. Navíc prý Mona potřebuje peníze.

“Peníze?” zařval Kronski. “Peníze? Co nám na nich záleží? Copak nejsme doktor Marx a já schopni se o ni postarat?”

Tvářil se překvapeně, že Mona tolik potřebuje peníze. A také trošku ukřivděně.

Chudák Cromwell měl pocit, že se dopustil faux-pas. Ujišťoval nás, že měl pouze takový dojem. Aby nás však dostal zpět k tématu, požádal nás, zda bychom se nechtěli podívat na některé ty sloupky a říct mu svůj názor. On sám prý to nedokázal dost dobře posoudit. Pokud by prý byly opravdu dobré, je si jist, že pro ně najde uplatnění. Samozřejmě se však ani slovem nezmínil o stovce dolarů týdně.

Dali jsme si na to dalšího panáka a pak ho odmanévrovali jinam.

Nebylo to zas tak těžké. Stejně myslel pořád jen na jedno: Kdy konečně dorazí? Každou chvíli chtěl vyběhnout ven a zavolat si do Washingtonu. Nějakým způsobem se nám však vždycky podařilo ho od toho odradit. Věděli jsme, že Mona nepřijde. Aspoň ne dřív, než se rozhodneme se ho zbavit. Měli jsme na to čas do jedné do rána.

Spoléhali jsme se na to, že ho tak zřídíme, že nebude problém prostě ho naložit do taxíku a poslat pryč.

Několikrát jsem se pokusil vyzvědět na něm jeho bydliště, ale nikam to nevedlo. Kronski to nepovažoval za důležité -

v nejhorším ho necháme odvézt do kteréhokoliv hotelu. Uprostřed toho všeho jsem si náhle položil otázku, k čemu měla tahle bouda vlastně sloužit. Nedávalo to smysl. Později mi bylo řečeno, že bylo nutné Cromwella přesvědčit, že Mona skutečně bydlí sama.

Současně šlo o to zjistit, jestli k nám bude Cromwell upřímnější než k ní. Ale tato část programu odpadla díky Kronskému už na samém začátku. Z nějakého jen jemu známého důvodu vytáhl na Cromwella hrůzostrašné historky z operačního sálu. Musel jsem pochopitelně přizvukovat.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 73

Soudný člověk by mu z těch žvástů nevěřil ani slovo. Byly to bohapusté výmysly, samá krev a hrůzné amputace.

Říkal jsem si, že Cromwell to musí prokouknout, i když je zpitý pod obraz. Je jasné, že čím byla historka strašlivější a neskutečnější, tím víc jsme se já a Kronski bavili. Naše rozvernost Cromwella poněkud mátla, ale časem se s ní smířil jako s “profesionální otrlostí”.

Podle Kronského nebylo devět z deseti operací ničím jiným než zrůdným experimentováním. Až na nevýznamnou hrstku byli všichni chirurgové rození sadisté. Jelikož ho líčení jeho ďábelských fantazií o týrání lidí neuspokojovalo, pustil se do popisu krutostí na zvířatech. Jedna taková historka, kterou nám vyprávěl mezi výbuchy smíchu, se týkala nebohého králíčka, který byl po nekonečné sérii všelijakých injekcí, elektrických šoků a opakovaných zázračných resuscitací brutálně zamordován. Kronski to pak celé korunoval líčením toho, jak si z ostatků toho zuboženého zmučeného stvoření připravil pečínku, aniž se nějak pozastavoval nad tím, že do zmučeného tělíčka bylo vstříknuto několik injekcí arzeniku. Uvědomil si to až po několika soustech.

Sotva domluvil, nepříčetně se rozchechtal. Cromwell pod vlivem krvavého příběhu poněkud vystřízlivěl a vyjádřil své politování nad tím, že Kronski následkem jedu nezemřel. Tím pro změnu rozveselil sám sebe natolik, že do sebe bezmyšlenkovitě obrátil plnou sklenku čistého koňaku. Dostal z toho takový záchvat kašle, že jsme ho museli povalit na podlahu a křísit jako utonulého.

Od toho okamžiku začal být Cromwell nezvládnutelný. Abychom ho přivedli k vědomí, museli jsme z něj stáhnout sako, vestu, košili i nátělník. Hlavní dřinu zastal pro jistotu Kronski. Já mu pouze asistoval a tu a tam mačkal Cromwellovi hrudník. Když se Cromwell probral a pohodlně se uvelebil na podlaze, nijak se neměl k tomu zase se obléknout. Prohlásil, že se cítí dobře, tak jak je. Prý by si rád zdřímnul. Aspoň na pár minut. Šmátral rukou po divanu a já si říkal, jestli se mu podaří zaujmout ještě pohodlnější pozici, aniž by musel vstát.

Pomyšlení, že by nám Cromwell usnul, nás poplašilo. Začali jsme lítat kolem jako šílení. Stavěli jsme nešťastného Cromwella na hlavu, poskakovali kolem něj (k jeho nekonečnému úžasu), šklebili se, drbali se jako opičáci… Dělali jsme prostě všecko možné, abychom ho přinutili smát se a zabránili klesnout jeho ztěžklým víčkům. Čím víc jsme se snažili - a byli jsme už hezky rozparádění - tím rozhodněji trval na tom, že si zdřímne. Zvedl se na všechny čtyři a začal si razit cestu ke kanapi. Žuchl na ně, jakmile se tam doštrachal, a od té chvíle by ho nepřinutil vstát ani pánbůh.

“Vyhoďme ho ven,” řekl jsem a posunky naznačoval, že bychom ho měli obléct.

Trvalo nám to dobrou půlhodinu. Opilý a ospalý Cromwell se totiž vší silou bránil rozepnutí svých kalhot, což bylo třeba k tomu, abychom mu mohli zastrčit košili. Nakonec jsme se spokojili s tím, že jsme mu nechali poklopec rozevřený a košili venku. Když bude zapotřebí, přikryje se to kabátem.

Cromwell byl teď už zcela v limbu a nechutně chrápal. Kronski celý zářil. Nepřestával mě ujišťovat, že už léta nezažil takovou srandu. Potom, aniž ztlumil hlas, navrhl, abychom ho prošacovali.

“Měli bychom si přijít aspoň na to, co jsme investovali do jídla a pití,” pravil. Nevím, proč jsem byl najednou tak úzkostlivý, ale nějak mi ta myšlenka nešla pod nos. “Po penězích ani nevzdechne!” mínil Kronski. “Co to pro něho je -

padesát nebo sto babek?” Jen aby se ujistil, vytáhl Cromwellovu peněženku. K jeho bezbřehému úžasu tam nebyla ani vindra.

“No ať se na místě propadnu!” mumlal. “Tak tohle jsou ti tvoji boháči? Žádná hotovost - fuj!”

“Měli bychom se ho co nejrychleji zbavit,” naléhal jsem.

“Tak to zkus!” šklebil se Kronski jako plešatá zpěvačka. “Proč by nemohl zůstat tady?”

“Zbláznil ses?!” křičel jsem.

Zasmál se. Potom nám klidně vylíčil, jak by bylo nádherné dotáhnout tu šaškárnu do konce, ráno se hezky probudit a pokračovat v divadýlku. Aspoň by měla Mona příležitost doopravdy si zahrát. Jeho ženě se to nezamlouvalo ani trochu. Bylo to na ni už tak dost složité.

Po delší rozepři jsme se dohodli, že Cromwella zvedneme, vytáhneme ven třeba za nohy a pošleme do hotelu. Mořili jsme se s ním další čtvrthodinu, než se nám ho podařilo dostat do jakžtakž vzpřímené pozice. Jeho kolena se prostě odmítala narovnat.

Klobouk měl naražený do očí a podolek košile mu čouhal zpod kabátu, který se nám při nejlepší vůli nepodařilo zapnout.

Vypadal jako sůva v nudlích. Chechtali jsme se tak hystericky, div jsme se neskouleli ze schodů. Chudák Cromwell nepřestával protestovat, že se mu ještě nechce pryč, že chce počkat na Monu.

“Jela za tebou do Washingtonu,” prohlásil Kronski zlomyslně.

“Zatímco jsi spal, došel nám telegram.”

Cromwell byl příliš zpitomělý, než aby plně vnímal. Každou chvíli se mu podlamovala kolena a on sebou div netřískl o dlažbu. Měli jsme v plánu trochu ho provětrat, přivést ho aspoň trochu k sobě a pak ho naložit do taxíku. Na stanoviště taxíků to však bylo několik bloků. Bylo třeba dojít na nábřeží, což byla pořádná štreka, ale předpokládali jsme, že chůze Cromwellovi jedině prospěje. Když jsme dorazili k dokům, posadili jsme se v kolejišti, abychom se vydýchali. Cromwell si jednoduše ustlal mezi pražci. Smál se a škytal jako nemluvně v kolíbce.

V pravidelných intervalech se dožadoval něčeho k jídlu. Měl chuť na šunku s vejci. Nejbližší otevřená hospoda ale byla přes kilometr daleko. Navrhl jsem, že skočím domů pro pár sendvičů.

Cromwell na to, že tak dlouho čekat nevydrží a že chce svoji šunku s vejci hned. Postavili jsme ho na nohy, což byla fuška, která nám dala oběma pořádně zabrat. Strkali jsme ho směrem k rozzářeným světlům Borough Hall. Připletl se nám do cesty noční strážník a chtěl vědět, co tam pohledáváme v tak pozdní hodinu.

Cromwell se nám složil pod nohy. “Co to tady máte?” chtěl vědět policajt a dloubal do Cromwella špičkou boty jak do mrtvého. “To nic,” vysvětloval jsem. “Je jenom opilý.” Četník se shýbl, aby zkusil, jestli to z Cromwella táhne.

“Rychle ho odsud vezměte,” řekl, “nebo vám všem provětrám perka!” “Ano pane, ano pane,” přikyvovali jsme horlivě ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 74

a táhli Cromwella za ruce pryč. Vlekl chodidla bezvládně po zemi. Po chvíli nás polda dohonil s jeho kloboukem v ruce.

Nasadili jsme ho Cromwellovi na hlavu, ale zase mu spadl. “Sem,” otevřel jsem pusu. “Strč mi ho mezi zuby.” Tou dobou už jsme byli hezky zpocení a zadýchaní. Policajt nás chvíli znechuceně pozoroval a potom řekl: “Nechte toho.

Hoďte mi ho na záda. Vy jste mi pěkní poserové.” S poldou jako nosičem jsme dorazili na konec ulice, kde nám nad hlavou svištěla nadzemka.

“Jeden z vás běžte pro taxík,” velel strážník. “A příště ať už vás nenapadne někoho takovým způsobem smýkat.

Mohli jste mu vykloubit ruce.” Kronski vyrazil hledat taxík. My se usadili na obrubník a čekali.

Taxík dorazil za pár minut. Naložili jsme Cromwella dovnitř, košile mu stále čouhala z kalhot.

“Kam to bude?” chtěl vědět řidič.

“Hotel Astor!” řekl jsem.

“Hotel Waldorf-Astoria!” hulákal Kronski.

“No tak se dohodněte,” odtušil taxikář.

“Commodor!” zaječel Crommwell.

“Opravdu?” ujišťoval se řidič. “Není to, doufám, nějakej blbej fór?”

“Je to Commodor, že?” houkl jsem do taxíku.

“Jasně,” zahuhlal Cromwell ztěžka. “Mně se líbí všude.”

“Má u sebe vůbec nějaké peníze?” chtěl vědět taxikář.

“Má hory peněz,” odvětil Kronski, “je to bankéř.”

“Myslím, že by někdo z vás měl raději jet s ním,” navrhl taxikář.

“Oukej,” řekl Kronski a bleskově nastoupil i se svou ženou do vozu.

“Hej!” zařval Cromwell. “A co doktor Marx?”

“Přijede druhým taxíkem,” chlácholil ho Kronski. “Musí si ještě zavolat.”

“Hej,” zaječel Cromwell na mě. “A co vaše žena?”

“Je v pořádku,” odvětil jsem a zamával jim na rozloučenou.

Když jsem se vrátil domů, objevil jsem Cromwellův kufřík a pár drobných, které mu vypadly z kapes. Otevřel jsem kufřík. Byl plný všelijakých papírů a telegramů. Poslední telegram byl z ministerstva financí. Stálo v něm, aby se okolo půlnoci s někým rozhodně telefonicky spojil. Snědl jsem sendvič, prošel si ostatní papíry, vypil trochu vína, a pak se rozhodl, že vyřídím telefonát do Washingtonu za něj. Trvalo hezky dlouho, než jsem sehnal chlápka na druhém konci drátu. Když se mi ospalým, lehce naštvaným hlasem ozval, vysvětlil jsem mu, že Cromwell měl menší nehodu a že mu zavolá ráno. “Ale kdo jste vy?… Co to má znamenat?” dožadoval se podrobnějšího vysvětlení. “Zavolá vám sám zítra ráno,” ignoroval jsem jeho znepokojené otázky. Pak jsem zavěsil a zdejchl se, jak nejrychleji jsem uměl. Bylo mi jasné, že bude volat zpátky. Měl jsem strach, aby na mě nepoštval poldy.

Doběhl jsem do nejbližšího telegrafního úřadu. Poslal jsem Cromwellovi vzkaz do hotelu Commodor. Doufal jsem, že ho tam Kronski v pořádku dopravil. Sotva jsem telegram odeslal, uvědomil jsem si, že ho Cromwell může dostat třeba až zítra odpoledne.

Recepční ho nejspíš nebude chtít budit. Šel jsem do další kavárny a zavolal do hotelu. Zapřísahal jsem nočního recepčního, aby dal Cromwellovi telegram, jakmile dorazí. “Vylejte na něj kýbl ledové vody, pokud to bude nutné, ale zajistěte, aby si ten telegram přečetl. Je to otázka života a smrti.”

Když jsem se vrátil domů, Mona zrovna uklízela ten svinčík.

“Vypadá to na slušný večírek,” konstatovala.

“Jo, užili jsme si to,” řekl jsem.

Všiml jsem si kufříku na pohovce. Cromwell ho bude určitě ráno potřebovat, až bude volat do Washingtonu. “Hele,”

řekl jsem. “Asi bysme měli najmout taxík a odvézt mu to do hotelu. Četl jsem ta lejstra. Je to dynamit. Bylo by lepší, kdyby to u nás nenašli.”

“Jeď ty,” odpověděla Mona. “Jsem utahaná.”

A tak jsem se opět octl na ulici, a jak Kronski předvídal, jel za Cromwellem do hotelu. Když jsem tam dorazil, bylo mi oznámeno, že Cromwell se už odebral do svého pokoje. Trval jsem na tom, že mě za ním musí odvést. Cromwell ležel oblečený na posteli. Položil jsem mu kufřík na prsa a po špičkách se vykradl z pokoje. Pak jsem se od recepčního nechal doprovodit k řediteli hotelu, vysvětlil jsem mu situaci a nechal si od recepčního dosvědčit, že jsem kufřík položil Cromwellovi na prsa.

“A mohu znát vaše jméno?” zeptal se ředitel podezíravě.

“Jistě. Jsem doktor Karl Marx z polytechnického institutu.

V případě jakéhokoliv nedorozumění mi můžete ráno zatelefonovat.

Pan Cromwell je můj přítel. Je agentem FBI. Trochu to dnes přehnal s pitím. Doufám, že na něj dohlédnete.”

“Spolehněte se,” řekl ředitel. “Zastihneme vás ve vašem úřadu kdykoliv, doktore Marxi?”

“Budu tam celý den. Pokud bych byl náhodou momentálně nepřítomen, žádejte mou sekretářku, slečnu Rabinovitchovou. Ta bude vědět, kde mě hledat. Teď se musím i já jít trochu vyspat… V devět musím být na operačním sále. Děkuji vám mnohokrát. Dobrou noc!”

Recepční mě vyprovodil k otočným dveřím. Moje žvanění na něj zjevně udělalo dojem. “Taxík, pane?” “Ano,”

přikývl jsem a dal mu drobné, které jsem sebral z podlahy. “Děkuji mnohokrát, pane doktore,” řekl a s úklonou mi přidržel dvířka taxíku.

Nechal jsem se zavézt na Times Square. Vešel jsem do metra, když tu jsem si uvědomil, že nemám ani cent. Poslední čtvrťák jsem dal za taxík. Bloumal jsem po chodníku a uvažoval, kde a jak sehnat potřebný niklák. Jak jsem tak stál, prošel kolem mne noční doručovatel. Pozorně jsem si ho prohlédl, jestli ho náhodou neznám. Neznal jsem ho, ale ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 75

napadla mne telegrafní ústředna na Grand Central. Byl jsem si jistý, že tam budu někoho znát. Došel jsem tedy na Grand Central, vešel dovnitř a samozřejmě jsem tam našel svého starého známého, Driggse. “Driggsi, mohl bys mi půjčit čtvrťák?” “Čtvrťák?” opáčil Driggs. “Na - vezmi si dolar.”

Chvíli jsme tlachali, načež jsem zapadl zpátky do metra.

V hlavě mi hučela věta, kterou Cromwell během večera několikrát opakoval: “Můj přítel William Randolph Hearst.”

Nepochyboval jsem ani v nejmenším, že jsou opravdu dobří přátelé, protože Cromwell byl dosti dokonalý mladý muž, aby mohl být přítelem tiskového magnáta. Čím víc jsem na Cromwella myslel, tím mi byl sympatičtější. Byl jsem rozhodnutý, že ho musím zase brzo vidět.

Modlil jsem se, aby nezapomněl na ten telefonát. Zajímalo mě, co by si byl o mně pomyslel, kdyby zjistil, že jsem se mu hrabal v kufříku.

A opravdu jsme se setkali za pár dní. Tentokrát u Papá Moskowitze - jenom Cromwell, Mona a já. Byl to Cromwell, kdo schůzku navrhl.

Den nato měl jet do Washingtonu.

Pokud jsem měl ohledně našeho druhého setkání nějaké pochybnosti, pak se všechny rozplynuly v okamžiku, kdy mi Cromwell potřásl rukou a obdařil mě svým vřelým úsměvem. Ihned mi vyjádřil svou vděčnost za to, co jsem udělal, aniž to nějak blíže specifikoval.

Podíval se na mne však způsobem, ze kterého bylo jasné, že ví vše. “Kdykoliv se opiju, hezky se ztrapním,” řekl a lehce se začervenal. Působil nyní velmi chlapeckým dojmem. Řekl bych, že mu nebylo víc jak třicet. Teď, když jsem věděl, jaké je jeho skutečné povolání, jsem byl ještě více ohromen jeho uvolněným, bezstarostným jednáním. Choval se jako člověk, který nemá naprosto žádnou odpovědnost. Běžný mladý bankéř z dobré rodiny - přesně takovým dojmem působil.

Povídali si s Monou o literatuře. Stejně jako poprvé předstíral, že toho o literatuře moc neví. Jako obyčejný byznysmen zaměřený čistě na finanční otázky. Politika? Naprosto mimo něj. Ne, bankovnictví ho plně zaměstnává. Tu a tam si vyhodí z kopýtka, ale jinak je spíš domácký typ. Vlastně nezná nic než New York a Washington. Evropa? Ano, hrozně rád by se podíval do Evropy. Ale na pořádnou dovolenou si bude ještě muset nějaký čas počkat.

Tvářil se, jako by se styděl, že nezná jiný jazyk než angličtinu.

Má však za to, že i s tím se dá vyjít, má-li člověk ty správné konexe.

S potěšením jsem ty jeho povídačky poslouchal. Ani slovem nebo posunkem jsem nezpochybnil jeho důvěryhodnost. Dokonce ani Moně bych se neodvážil vyzradit, co o Cromwellovi vím. Vypadalo to, že ví, že se na mě může spolehnout.

A tak jsme mluvili a mluvili, občas poslouchali Moskowitze a trošku popíjeli. Pochopil jsem, že dal už Moně najevo, že ze sloupků nebude nic. Její práce se údajně všem líbila, ale velký šéf, ať už to byl kdokoliv, rozhodl, že se to pro Hearsta nehodí.

“A co samotný Hearst?” odvážil jsem se zeptat. “Také řekl ne?”

Cromwell mi vysvětlil, že Hearst zpravidla uznává rozhodnutí svých podřízených. Všechno je to prý velice komplikované. Ať je to jak chce, myslí si, že se objeví něco jiného a ještě slibnějšího. Víc bude vědět, až se vrátí z Washingtonu.

Nedalo mi ovšem práci si to vyložit jako pouhou zdvořilost.

Cromwell se totiž aspoň dva měsíce ve Washingtonu ani neukáže. Za sedm či osm dní už bude v Bukurešti. Jazyk téhle země ovládal, jako když bičem mrská.

“Možná se s Hearstem uvidím příští měsíc v Kalifornii,” pokračoval, aniž hnul brvou. “Pojedu tam na obchodní cestu.”

“Och, mimochodem,” dodal, jako by ho to zrovna napadlo. “Není ten váš přítel doktor Kronski poněkud divný patron… Myslím na chirurga?”

“Proč myslíte?”

“Však dobře víte… považoval bych ho za vetešníka nebo něco na ten způsob. Možná se ale jen snažil mě pobavit.”

“Myslíte ty jeho řeči? To on vždycky, když se trochu napije. Ne, ve skutečnosti je to opravdu vzácný člověk - a skvělý chirurg.”

“Musím ho vyhledat, až se vrátím. Můj chlapec má znetvořenou nohu. Možná by mi doktor Kronski poradil, co se s tím dá dělat.”

“Zcela jistě,” přikývl jsem. Dočista jsem zapomněl, že i já se vydávám za lékaře.

Jako by mne prokoukl a chtěl si se mnou trochu pohrát, Cromwell dodal: “A vy byste mi nic neporadil, doktore Marxi? Nebo to není váš obor?”

“To skutečně není. Ale něco vám říct mohu. Víte, vyléčili jsme několik případů. Záleží na mnoha okolnostech. Je to dost složité na vysvětlování…”

“Chápu,” usmál se zeširoka Cromwell. “Ale rád od vás slyším, že tu je nějaká naděje.”

“To víte, že je,” odvětil jsem vřele. “V Bukurešti zrovna působí jeden věhlasný chirurg, který prý vyléčil na devadesát procent případů. Má nějakou vlastní metodu, která se u nás ještě příliš nevžila. Mám za to, že to je něco na způsob elektroléčby.”

“Říkáte v Bukurešti? To je lán světa.”

“Ano, to je.”

“Co kdybychom si dali další láhev rýnského?” navrhl Cromwell.

“Když jinak nedáte,” odvětil jsem. “Já si dám jenom kapku a pak musím běžet.”

“Ale zůstaňte,” naléhal. “Opravdu se mi s vámi skvěle povídá.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 76

Víte, občas mi připadáte spíš jako literát než jako lékař.”

“Trochu jsem psával. Ale to už je dávno. V našem oboru na literaturu příliš času nezbývá.”

“Téměř jako v bankovnictví, že?”

“Přesně tak.” Dobrosrdečně jsme se na sebe usmáli.

“Ale byli přece lékaři-spisovatelé, nebo ne?”

“Jistě. Celá řada. Schnitzler, Mann, Somerset Maug-ham…”

“Nezapomeňte na Elie Faurea,” připomněl mi Cromwell. “Tady Mona mi o něm pořád vypráví. Napsal historii umění nebo něco na ten způsob…” Pohlédl na Monu, aby se ujistil. “Já z toho samozřejmě nečetl nic. Nepoznám ani dobrý obraz od špatného.”

“To bych netvrdil,” řekl jsem. “Myslím, že podvrh byste poznal na první pohled.”

“Proč to říkáte?”

“Jen tak. Mám pocit, že máte na padělky nos.”

“Patrně mě přeceňujete, doktore Marxi. Jistě, v naší branži je člověk zvyklý dávat si pozor na falešné bankovky, ale to zase není v mé kompetenci. Na to máme specialisty.”

“Přirozeně,” řekl jsem. “Ale vážně, Mona má pravdu… jednou byste si měl Elie Faurea přečíst. Představte si, že ten člověk napsal svou kolosální Historii umění ve volném čase! Dělal si poznámky na manžety během návštěv u pacientů.

Tu a tam musel létat do pěkně vzdálených končin - do Yukatanu, Siamu nebo na Velikonoční ostrovy. Pochybuju, že některý z jeho sousedů věděl o jeho cestách. Navenek totiž vedl velmi poklidný život. A přitom to byl vynikající lékař.

Jeho vášní však bylo umění. Těžko vám mohu vylíčit, jak velký obdiv k němu chovám.”

“Mluvíte o něm přesně jako Mona. A to mi tu vykládáte, že nemáte na nic čas.”

Tady se do toho Mona vložila. Podle ní jsem byl muž mnoha tváří.

Muž, který má čas na všecko.

Jestlipak by ho například napadlo, že doktor Marx je zároveň nadaný hudebník, výborný šachista a vášnivý sběratel známek…?

Cromwell na to řekl, že od začátku tušil, že jsem všestranně schopný, ale velmi skromný člověk. Mimo jiné je prý přesvědčen, že mám ohromnou představivost. Zcela věcně poznamenal, že si onu první noc dobře prohlédl mé ruce.

Podle jeho skromného mínění prozrazovaly daleko víc než pouhou práci se skalpelem.

Mona si to vyložila po svém a zeptala se ho, jestli umí číst z ruky.

“Ani ne,” odvětil trochu zaskočený Cromwell. “Ale možná dost na to, abych rozeznal kriminálníka od řezníka a houslistu od lékárníka. Ale toho je schopen skoro každý, aniž by se studiem rukopravectví zabýval.”

V tom okamžiku jsem pocítil potřebu se vzdálit.

“Zůstaňte!” naléhal znova Cromwell.

“Ne, opravdu už musím jít,” trval jsem na svém a stiskl mu ruku.

“Doufám, že se brzy zase uvidíme,” odvětil Cromwell. “A přiveďte zase svou ženu. Roztomilá osůbka. Velmi se mi zamlouvá.”

“Ani se vám nedivím,” opáčil jsem, červený až za ušima. “No, nashledanou. A bon voyage!”

Cromwell pozvedl svou sklenku. Přes její okraj jsem v jeho očích zahlédl lehce výsměšný výraz. Ve dveřích jsem se setkal s Papá Moskowitzem.

“Kdo je ten pán u vašeho stolu?” zeptal se tiše.

“Abych pravdu řekl, nevím. Raději se zeptejte Mony.”

“Takže to není váš přítel?”

“To taky nelze s určitostí říct,” odvětil jsem. “No, na shledanou.” A vypadl jsem na ulici.

Tu noc jsem měl velmi zneklidňující sen. Začalo to, jak je u snů běžné, honičkou. Pronásledoval jsem jakéhosi drobného mužíka temnou ulicí směrem k řece. Za mnou zase pádil někdo, kdo honil mne. Potřeboval jsem toho skrčka dostihnout dřív, než mě ten druhý chlap dostihne. Ten malý chlapík nebyl nikdo jiný než Spivak. Slídil jsem po něm celou noc, až se mi podařilo pověsit se mu na paty. Neměl jsem ani tušení o tom, kdo to běží za mnou.

Ať to byl však kdokoliv, pádil s větrem o závod. Měl jsem nepříjemný pocit, že mne může dohonit, kdykoliv si zamane. Nejvíc ze všeho jsem si přál vidět, jak se Spivak topí. Předtím jsem ho však potřeboval popadnout za límec a sebrat mu jakási lejstra, která pro mne byla životně důležitá.

U vlnolamu jsem ho dohonil. Popadl jsem ho za kabát a rázně s ním zatřepal. K mému naprostému úžasu to však nebyl Spivak, nýbrž bláznivý Sheldon. Zdálo se, že mě nepoznává - možná protože byla tma. Padl přede mnou na kolena a prosil mě, ať ho nepodřezávám.

“Já nejsem Polák!” řekl jsem a zvedl ho ze země. V tom okamžiku k nám doběhl i můj pronásledovatel. Byl to Alan Cromwell. Vrazil mi do ruky pistoli a poručil mi, ať Sheldona zastřelím. “Hele, ukážu ti, jak na to,” řekl. Popadl ho za ruku a prudkým smýknutím mu ji zkroutil tak, že jej to srazilo zpátky na kolena. Pak opřel hlaveň pistole Sheldonovi do týla.

Sheldon teď skučel jako pes.

Vzal jsem pistoli a namířil na Sheldonovu hlavu. “Střílej!” zavelel Cromwell. Zmáčkl jsem spoušť, Sheldon se vymrštil jako panáček z krabičky a svalil se tváří k zemi. “Dobrá práce,” pochválil mě Cromwell. “A teď rychle. Zítra brzo ráno musíme být ve Washingtonu.”

Ve vlaku se Cromwell celý proměnil. Naráz jako by z oka vypadl mému starému příteli a dvojníku George Marshallovi.

Dokonce i mluvil jeho hlasem, přestože to, co říkal, bylo poněkud nesouvislé. Vzpomínal na staré časy, kdy jsme my dva hráli divadýlko pro slavnou společnost Xerxes. Mrkl na mne a na kratičký okamžik ke mně otočil klopu saka. Z

druhé strany měl připíchnutou placku, kterou jsme všichni se zbožnou úctou nosili a na níž bylo napsáno zlatými písmeny: Fratres Semper. Nato mi stiskl ruku po našem dávném způsobu, při kterém mě šimral ukazovákem v dlani.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 77

“Stačí ti to?” zeptal se a znova na mě mrkl.

Jeho oči se mezitím rozrostly do neuvěřitelných rozměrů: byly z nich dvě obrovské naběhlé bulvy, které trčely z kulaté tváře jako uzené škeble. Ale jen tehdy, když mrkal. Když znovu získal svou předchozí podobu alias Cromwell, vrátily se mu oči do normálního stavu.

“Kdo jsi?” zeptal jsem se prosebně. “Cromwell nebo Marshall?”

Položil si ukazovák na ústa, jak to dělával Sheldon, a zasyčel:

“Ššššššššššššššš!”

Potom mě břichomluveckým hlasem rychle a téměř neslyšně informoval - šly na mě z toho mrákoty - že za mnou byl právě vyslán, že představenstvo má o mně velmi dobré mínění a že jsem pověřen důležitým posláním v Tokiu. Měl jsem se vydávat za Mikadova pobočníka, abych tak vypátral nějaké ukradené tiskoviny.

“Víš,” ještě víc ztišil hlas a znova na mě zamrkal tou hrůzostrašnou škeblí, obrátil klopu a polechtal mě v dlani, “jedná se o ty, co jsme používali jako tisícidolarovky.” Nato začal mluvit japonsky, čemuž jsem ke svému překvapení rozuměl stejně dobře jako angličtině. Sekanou hatmatilkou mi vysvětlil, že tiskům přišel na stopu obchodník s uměním, který byl odborníkem na pornografii. Měl jsem se s ním setkat v Jokohamě v přestrojení za lékaře. On na sobě bude mít admirálskou uniformu a legrační třírohý klobouk. Pak do mne šťouchl loktem a zahihňal se jako pravý Japonec.

“Bohužel ti musím říct, Hene,” pokračoval už zase brooklynštinou, “že dostali tvoji ženu. Jo, je v pěkné bryndě. Přistihli ji s ruksakem plným koksu.” Znova, tentokrát ještě silněji, do mě dloubl. “Pamatuješ na naši poslední schůzku - tu v Grimmy? Na to, jak všichni usnuli? Od té doby jsem si ten trik s provazovým žebříkem mnohokrát zopakoval.” Uchopil mě za ruku a znova ji stiskl po našem tajném způsobu. “Teď mě, Hene, poslouchej. Až vystoupíme, půjdeš pomalu dolů po Pennsylvania Avenue, jako bys byl na procházce. Potkáš tam tři psy. První dva budou falešní. Ten třetí poběží rovnou k tobě, aby se nechal pohladit. To je klíč. Jednou rukou ho polaskej po hlavě a druhou mu sáhni pod jazyk.

Najdeš pouzdro velikosti obilného zrna.

Chytni se psa za obojek a nech se vést. Kdyby tě kdokoliv zastavil, řekni pouze Ohio! Víš, co to znamená. Mají svoje špehy všude - dokonce i v Bílém domě… Tohle si zapamatuj, Hene -” mluvil stále rychleji a rychleji, jako šicí stroj - “až se setkáš s prezidentem, pozdrav se s ním naším starým způsobem. Bude tě tam čekat malé překvapení, ale o tom nechci mluvit. Měj pouze na paměti, že on je prezident. Nezapomeň na to! Řekne ti co a jak…

Nerozezná svoji prdel od díry v zemi, ale to nevadí - prostě poslouchej. Nedej na sobě znát, že o něčem víš. V

rozhodujícím okamžiku se ukáže Obsipresieckswizi. Znáš ho… Táhl to s náma léta…” Chtěl jsem ho požádat, aby mi zopakoval to jméno, ale on se ani na chvíli nezastavil. “My tam vpadnem do tří minut,” mumlal. “A to jsem ti ještě neřekl ani polovinu. Teď přijde to nejdůležitější. Hene, poslouchej,” a znova mě mocně dloubl do žeber. Jeho hlas však přešel do takového drmolení, že jsem rozuměl už jen útržky. Zmítal jsem se jako v agónii. Co si teď počnu, když jsem nedokázal zachytit ty nejdůležitější podrobnosti? Samozřejmě jsem si pamatoval tři psy. Zpráva bude šifrovaná, ale já budu mít čas ji rozluštit na lodi. Taky si na lodi budu muset oživit svoji japonštinu. Můj přízvuk už nebyl úplně v pořádu - obzvlášť pro Dvůr. “Už je ti vše jasné?” řekl a znova obrátil klopu a stiskl moji dlaň. “Počkej, počkej chvíli,”

prosil jsem. “Ta poslední část…” Ale to už seběhl po schodech a zmizel v davu.

Šel jsem tedy po Pennsylvania Avenue a snažil se vypadat, jako bych jen tak bezcílně bloumal. Najednou jsem si se srdcem v kalhotách uvědomil, že jsem úplně popletený. Na okamžik mě napadlo, jestli náhodou nesním. Ale ne, tohle byla Pennsylvania Avenue, o tom nebylo pochyb. A hle - obrovský pes stojící u patníku. Okamžitě jsem pochopil, že to není ten pravý, poněvadž byl přivázaný ke kruhu. To mě utvrdilo, že doopravdy bdím.

Bedlivě jsem se rozhlížel kolem, abych nepropásl druhého psa. Jak jsem tak po něm pátral, nabyl jsem naprosté jistoty, že mě někdo sleduje. Cromwell - nebo to byl George Marshall - se o něčem takovém nezmínil. Možná něco řekl, když to ze sebe tak překotně sypal. Začala se mě zmocňovat panika. Pokoušel jsem se rozpomenout, jak jsem se do téhle šlamastyky vlastně dostal. Ale můj mozek byl příliš unaven.

Naráz jsem div nevyskočil z kůže. Na rohu ve světle lucerny stála Mona. Náruč měla plnou Mezzotints, které rozdávala kolemjdoucím.

Když jsem ji míjel, podala mi jeden a obdařila mě pohledem, který znamenal: “Buď opatrný!” Ležérně jsem přešel na druhou stranu ulice. Chvíli jsem Mezzotint nesl, aniž jsem na něj pohlédl.

Poklepával jsem si s ním o nohu jako složenými novinami. Pak jsem předstíral smrkání a přendal si výtisk do druhé ruky a přečetl jsem si titulek: “Konec je kulatý jako počátek. Fratres Semper.”

Nechápal jsem. Možná jsem přeslechl nějakou důležitou instrukci.

Měl jsem však aspoň tolik duchapřítomnosti, abych zprávu roztrhal na malé kousky, které jsem postupně upouštěl na zem. Přitom jsem bedlivě naslouchal, abych se ujistil, že se můj pronásledovatel nezastavuje a nesbírá je.

Došel jsem ke druhému psovi. Byl to malý dřevěný psík na kolečkách. Vypadal jako hračka opuštěná zapomnětlivým dítětem.

Jen abych se ujistil, že to není skutečný pes, zlehka jsem ho nakopl. V tu chvíli se rozpadl na prach. Samozřejmě jsem se tvářil, že je to zcela normální jev, a pokračoval jsem v chůzi.

Už jsem byl téměř u vchodu do Bílého domu, když jsem spatřil třetího a skutečného psa. Můj stín zmizel, pokud jenom nebyl víc nenápadný. Každopádně jsem došel ke třetímu psovi. Byl to velký, neobyčejně hravý novofoundlanďan. Doběhl ke mně a div mne nepovalil, když se mi pokusil olíznout obličej. Chvíli jsem tam stál, zatímco jsem ho hladil po mohutné hlavě. Pak jsem se rychle sehnul a vsunul mu ruku pod jazyk. Ano, byla tam kulička zabalená do stříbrného lístku. Jak říkal Marshall či Cromwell, byla zhruba o velikosti obilného zrna.

Držel jsem se psa za obojek a on mne vedl po schodech Bílého domu. Všichni strážní mě zdravili stejným znamením -

mrknutím a obrácením klopy. Když jsem si čistil boty o rohožku, všiml jsem si velkého červeného nápisu Fratres Semper. Prezident mi šel vstříc. Měl na sobě zaplátované pruhované kalhoty. V knoflíkové dírce měl karafiát. Vztáhl obě ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 78

ruce k pozdravu. “Ale Charlie,” zvolal jsem, “kde se tu proboha bereš? Myslel jsem, že se mám setkat…” Najednou jsem si vzpomněl na slova George Marshalla.

“Pane prezidente,” řekl jsem a zhluboka se uklonil. “Je pro mne opravdu velkou ctí…”

“Jen pojď dál, jen pojď dál,” řekl Charlie a tiskl mi ruku, přičemž mě šimral ukazovákem. “Už na tebe čekáme.”

Pokud byl opravdu prezident, pak se od starých časů vůbec nezměnil.

Charlie byl známý jako tichý člen našeho klubu. Jelikož mu jeho mlčení dávalo auru moudrosti, zvolili jsme ho z legrace prezidentem našeho klubu. Charlie byl jedním z chlapců z bytovek na druhé straně ulice. Měli jsme ho rádi, ale nikdy jsme se s ním nemohli úplně sblížit - to pro jeho nevyzpytatelné mlčení.

Jednoho dne zmizel. Minuly měsíce a o něm ani zmínka. Měsíce přešly v roky. Nikdo z nás od něj nedostal žádnou zprávu. Jako by se do země propadl.

A teď mě vede do své svatyně. Prezident Spojených států!

“Posaď se,” řekl Charlie, “a udělej si pohodlí.” Přisunul mi pod nos kazetu s doutníky.

Nebyl jsem s to dělat nic jiného, než jen zírat a zírat. Vypadal přesně jako tenkrát, až na ty přešívané pruhované kalhoty. Husté hnědé vlasy měl vprostřed rozčísnuté jako vždy. Tentýž starý Charlie. Na vestě měl jako vždy připíchnutou placku společnosti Xerxes. Fratres Semper.

“Víš, Hene,” začal svým tichým, kultivovaným hlasem, “proč musím držet v tajnosti svoji totožnost?” Naklonil se až ke mně a ještě víc ztišil hlas. “Ona je mi totiž neustále v patách.” (Věděl jsem, že ona znamená jeho manželku, se kterou se nemohl dát rozvést, protože byl katolík.) “To ona má v tom všem prsty.

Víš…” mrkl na mě stejným způsobem jako předtím George Marshall.

Začal si mnout ruce způsobem, jako by hnětl malou kuličku.

Zpočátku jsem nechápal, co to znamená. Když to ale zopakoval, došlo mi to.

“Aha, pouz…”

Výstražně zvedl prst a téměř neslyšitelně zasyčel: “Ššššš!”

Vytáhl jsem kuličku z kapsy a rozevřel ji. Charlie vážně přikyvoval, ale nevydával přitom ani hlásku. Podal jsem mu zprávu, aby si ji přečetl. Vrátil mi ji. Pozorně jsem si to přečetl. Pak jsem mu ji zase podal a on ji spálil. Zpráva byla v japonštině. V překladu zněla takto: “Nyní jsme nerozlučně spojeni v bratrstvu. Konec je stejný jako počátek. Dodržuj přísnou etiketu.”

Zazvonil telefon a Charlie pak s někým mluvil tichým, vážným hlasem. Nakonec řekl: “Pošlete ho sem za pár minut.”

“Obsipresieckswizi tu bude cobydup. Pojede s tebou až do Jokohamy.”

Právě jsem se ho chtěl zeptat, jestli by nemohl být o něco srozumitelnější, když tu se náhle prudce otočil a zamával mi před nosem fotografií.

“Poznáváš ji, že?” Opět si přiložil ukazovák ke rtům.

“Příště se s ní setkáš až v Tokiu. Nejspíš v úzkém dvorním kruhu.” Sáhl do spodního šuplíku svého psacího stolu a vytáhl bonboniéru s názvem Hopjes. Takové jsme se s Monou snažili svého času prodávat. Opatrně ji otevřel a ukázal mi její obsah: přání k svátku sv. Valentýna, pramen něčeho, co vypadalo jako Moniny vlasy, miniaturní dýku se slonovinovou rukojetí a snubní prsten.

Pozorně jsem si předměty prohlédl, aniž jsem se jich dotkl.

Charlie zavřel krabici a uložil ji zpět do zásuvky. Pak na mne mrkl, obrátil klopu a řekl: “Ohio!” Zopakoval jsem to po něm.

“Ohio!”

Najednou se opět otočil a strčil mi pod nos fotografii. Tentokrát na ní však nebyla Mona, ale někdo jí podobný, neurčitého pohlaví, se záplavou rozpuštěných vlasů. Úchvatná a tajemná tvář připomínající padlého anděla Rimbauda.

Proběhlo mnou zvláštní nepříjemné mrazení. Charlie fotografii obrátil. Z druhé strany byl obrázek Mony oblečené po vzoru japonských žen. Vlasy měla po japonsku vyčesané nahoru a sepnuté jehlicemi. Pohled upřený vzhůru a těžká víčka, takže její oči připomínaly spíš dvě tmavé štěrbiny. Charlie fotku několikrát obrátil tam a zpět. Odehrávalo se to v hrobovém tichu. Nemohl jsem si dát dohromady, jaký význam má toto představení mít.

V tom okamžiku ohlásil asistent příchod Obsipresieckswizieho.

Vyslovoval jméno spíš jako Obsequy. Vešel vysoký, vyzáblý muž a šel rovnou k Charliemu. Spustil obsáhlý proslov v polštině, při kterém Charlieho oslovoval “pane prezidente”. Zatím si mě ještě nevšiml, což bylo dobře. Možná bych se totiž dopustil chyby a oslovil ho jeho pravým jménem. Byl to totiž můj starý přítel Stašek. Právě jsem si říkal, jak jde všechno jako po másle, když tu Stašek přestal, jako když utne.

“Kdo je to?” otázal se svým nevrlým, drsným způsobem a ukázal na mne.

“Dobře si ho prohlédni,” řekl Charlie. Mrkl - nejprve na mne, pak na Staška.

“Aha, to jsi ty,” řekl Stašek a nasupeně mi podal ruku. “Co ten s tím má společného?” otázal se prezidenta.

“To záleží na tobě,” odvětil Charlie.

“Hmm,” mručel Stašek. “Nikdy k ničemu nebyl. Je to naprostá nula.”

“To všechno víme,” opáčil naprosto nevzrušeně Charlie. “Ale na tom nesejde.” Stiskl tlačítko a vstoupil další asistent.

“Dohlédněte na to, ať se tito pánové dostanou v pořádku na letiště, Griswolde. Vezměte si můj vůz.” Vstal a potřásl si s námi rukou. Choval se přesně tak, jak se na člověka jeho postavení sluší a patří. Cítil jsem, že je skutečně prezidentem naší velké republiky, a to prezidentem nad jiné prozíravým a schopným. Když jsme překročili práh, zvolal: “Fratres Semper!” Na podpatku jsme se otočili, po vojensku zasalutovali a zopakovali: “Fratres Semper!”

Letadlo bylo zcela neosvětlené. Nesvítilo se dokonce ani uvnitř.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 79

Nějakou dobu jsme oba mlčeli. Stašek nakonec spustil vodopád polštiny. Znělo mi to neuvěřitelně povědomě, přestože jsem nedokázal zachytit nic kromě občasného Pan a Pani.

“Mluv anglicky,” požádal jsem ho. “Víš, že nemluvím polsky.”

“Jen se snaž,” řekl. “Ono se to vrátí. Svého času jsi mluvil dobře. Nehraj si na hlupáka. Polština je ten nejsnazší jazyk pod sluncem. Hele, zkus tohle…” a začal vydávat zvláštní syčivý zvuk jako vydrážděný had. “Tak a teď kýchni!

Výborně. Zakloktej.

Dobře. Vidíš… nic na tom není. Základem všeho je šest samohlásek, dvanáct souhlásek a pět dvojhlásek. Nejsi-li si jistý, uplivni si nebo pískni. Nikdy neotvírej pusu dokořán.

Nasávej vzduch do sebe a tlač jazyk skrz zavřené rty. Asi takto.

Mluv rychle. Čím rychleji, tím lépe. Trošku pozvedni hlas, jako by ses chystal zpívat. To je ono. Teď zavři ústa a kloktej. Fajn!

Dostáváš se do toho. Teď opakuj po mně a snaž se nekoktat:

Očiškiši seješuhy plejfujticko ejčuču! Výborně! Víš, co to znamená - Snídaně je na stole!”

Měl jsem ze svého výkonu ohromnou radost. Procvičili jsme si celou řadu frází jako např: “Večeře je na stole”, “voda je horká”, “fouká studený vítr”, “přilož do kamen” a podobně.

Všechno se mi to postupně vybavovalo. Stašek se nemýlil. Stačilo se jen trochu víc namáhat a slova mi sama vyskakovala z úst.

“Kam vlastně letíme,” zeptal jsem se polsky, jen abych učinil přítrž planému tlachání.

“Izn Yotzxkiueoeumasysi,” odvětil.

Dokonce i tohle dlouhatánské slovo jsem si pamatoval. Zvláštní řeč, tahle polština. Dávalo to smysl, i když člověk musel provádět akrobatické kousky jazykem. Byla to dobrá průprava. Po jedné či dvou hodinách polštiny budu skvěle připraven na oživení japonštiny.

“Co budeme dělat, až tam dorazíme?” zeptal jsem se, pochopitelně polsky.

“Drnzybijiši utituhy kidjeueyčmaji,” pravil Stašek. Po našem to znamenalo: “Klídek, kámo.”

Pak měl několik připomínek, které jsem zapomněl: “Drž jazyk za zuby a měj oči otevřené. Čekej na rozkazy.”

Za celou tu dobu se ani slovem nezmínil o minulosti, o našem dětství na Driggs Avenue, o jeho staré dobrosrdečné tetičce, která nám dávala jídlo z ledničky. Ta jeho teta byla opravdu milé stvoření. Vždycky mluvila pouze polsky, což znělo, jako by si zpívala. Stašek se za celou dobu vůbec nezměnil. Nevrlý, vzdorovitý, zatrpklý a nesnášenlivý jako vždy. Vzpomněl jsem si na to, jaký mi naháněl strach jako kluk, kdykoliv se přestal ovládat. Tehdy se z něj stával skutečný ďábel. Popadl nůž nebo sekáček a vrhl se na mě jako blesk. Veselý a přívětivý byl snad jen tehdy, když ho jeho teta poslala pro kyselé zelí. Poláci kyselé zelí zbožňovali. A smažené banány. Banány hezky měkoučké a přeslazené.

Přistávali jsme. Musela to být Jokohama. Nemohl jsem si to však nijak ověřit, protože celé letiště bylo utopeno ve tmě.

Najednou jsem si uvědomil, že jsem v letadle osaměl. Tápal jsem kolem, ale Stašek nikde. Tiše jsem ho zavolal, ale nedostalo se mi žádné odpovědi. Zmocnila se mě trochu panika. Začal jsem se potit.

Vystoupil jsem z letadla. Vstříc mi vyšli dva Japonci. “Ohio!

Ohio!” volali. “Ohio!” opakoval jsem. Nasedli jsme do rikši a vydali se směrem k městu. Nikde nebyla žádná elektrická světla - pouze papírové lampiony jako na karnevalu. Všechny domy byly z bambusu a chodníky byly dlážděny dřevěnými kostkami. Tu a tam jsme přejeli dřevěný můstek, jaké je možno vidět na starých tiscích.

Právě začalo svítat, když jsme projeli branou Mikadova paláce.

Měl bych být celý rozklepaný, ale místo toho jsem byl naprosto vyrovnaný, soustředěný a připravený na všechno.

“Ukáže se, že Mikado je další starý přítel,” říkal jsem si v duchu. Radoval jsem se z toho, jak mi to myslí.

Zastavili jsme před ohromným pestrobarevně pomalovaným portálem.

Převlékli jsme se do kimon, nazuli si dřeváky a několikrát se uklonili. Pak už jsme jen čekali, až se dveře otevřou.

Mohutné dveře se odsunuly téměř neslyšně. Stanuli jsme uprostřed malého kruhového dvora, dlážděného perletí a drahými kameny, v jehož středu se tyčila obrovská socha Buddhy. Výraz Buddhovy tváře byl současně ponurý i andělský. Vyzařoval z něj takový klid, jaký jsem dosud nepoznal. Měl jsem pocit, jako bych se topil v záplavě milosti.

Celý vesmír jako by se pohroužil do extatického klidu.

Zpod skrytého podloubí nám kráčela v ústrety žena. Byla oblečena do obřadního roucha a nesla posvátnou nádobu.

Když došla k Buddhovi, všechno se rázem změnilo. Najednou se k nám blížila v tanečním hávu za zvuků podivné kakofonní hudby, ostrého staccata dřeva, kamene a železa. Ze všech koutů nyní vycházeli tanečníci s hrozivými transparenty, s tvářemi skrytými za ohyzdnými maskami. Shromáždili se v kruhu kolem Buddhovy sochy a mocně zaduli na mušle tritonky, které vydaly hluboký, nadpozemský tón. Pak se najednou všichni rozprchli a já tam zůstal sám, tváří v tvář velikému zvířeti připomínajícímu býka. Zvíře bylo schouleno na jakémsi železném oltáři, který se podobal obrovské pánvi. Nyní jsem viděl, že to není býk, ale Minotaurus. Jedno oko měl poklidně zavřené, ale druhým mne poměrně přátelsky pozoroval.

Zčistajasna na mě jeho obrovské oko začalo mrkat - rozverně, flirtovně jako žena pod pouliční lampou někde na rohu ve čtvrti nevalné pověsti. A jak tak na mě mrkal, ještě více se schoulil, jako by se připravoval na to, že bude usmažen.

Pak oko zavřel a dělal, že spí. Víčko skrývající jeho mohutnou bulvu se však tu a tam lehce zachvělo.

Pokradmu, po špičkách a velmi, velmi pomalu jsem se přiblížil k obludě. Když jsem došel k oltáři na dosah, viděl jsem, že má spíš tvar velikého omáčníku. S hrůzou jsem si povšiml, že jej zespodu olizují plamínky. Jak se zdálo, Minotaurus se tu s potěšením škvařil ve vlastní šťávě. Opět otevřel a zase zavřel své ohromné oko. Tvářil se neobyčejně pobaveně.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 80

Přistoupil jsem ještě blíž a nyní jsem již zřetelně cítil žár z oněch malých plamínků. Také jsem cítil zápach ožehnuté zvířecí zadnice. Byl jsem doslova hypnotizovaný hrůzou. Stál jsem tam jak přimrazený a pot se mi lil z tváře.

Tu se obluda vztyčila na zadní. S rostoucím děsem jsem teď viděl, že má tři hlavy. Všech šest očí bylo nyní otevřeno a prohlíželo si mne. Zkamenělý hrůzou jsem sledoval, jak Minotaurovi upadl kus opečené kůže. Pod ní se ukázala zářivě bílá a slonovinově hladká tuková tkáň. Nyní začalo bělet i šest hlav s výjimkou nozder, které nabyly zářivě rumělkové barvy. Kolem očí byly kobaltově modré kruhy. Na každé hlavě byla černá hvězda, která se mihotala jako skutečná.

Příšera se nyní dala do zpěvu a stále přitom balancovala na zadních nohou. Hlavy přitom zvedala výš a výš, potřásala hřívou a koulela očima.

“Matko boží,” zašeptal jsem polsky, připraven zhroutit se v mdlobách.

Píseň, která zpočátku zněla spíš jako nějaké černošské brebentění, nabývala nyní jasnější podoby. S nadpřirozenou lehkostí střídala obluda rejstříky a tóniny, až se z toho vyloupl dokonalý přednes hymny USA. Za zvuků hymny pak přešla bílá barva Minotaurovy kůže do červené a pak do modré. Černé hvězdy na čele zezlátly a blikaly jako semafor.

Můj mozek, který už nebyl s to dál vnímat tyto ztřeštěné změny, vypnul. Nebo jsem možná omdlel. Každopádně si dál pamatuju jen to, že Minotaurus zmizel a s ním i oltář. Na překrásné nachové a růžové dlažbě poseté jiskřivými drahokamy tancovala nahá žena smyslných tvarů a s ústy jak čerstvá rána břišní tanec. Její pupek, rozšířený do velikosti stříbrného dolaru, hrál jasným karmínem. Měla na sobě tiáru a zápěstí i kotníky měla omotány zlatými řetízky.

Poznal bych ji vždy - nahou i zamotanou do bavlny. Její zlaté vlasy, divoké oči nymfomanky, její neobyčejně smyslná ústa - to vše mi dosvědčovalo, že se jedná skutečně o Helenu Reillyovou. Kdyby nebyla tak nestoudně majetnická, mohla dnes dřepět v Bílém domě s Charliem, který ji opustil. Byla by první dámou v zemi.

Na vzpomínky však nebyl čas. Oba nás totiž naložili do letadla.

Ona byla pořád nahá a byla cítit potem a voňavkou. Vzlétli jsme - nepochybně zpět do Washingtonu. Nabídl jsem jí své kimono, ale mávla nad tím rukou. Prý děkuje, ale cítí se dobře, tak jak je.

Seděla naproti mně s koleny až někde pod bradou a nohama široce rozevřenýma. Tahala cigaretu za cigaretou. Říkal jsem si, co by asi prezident - Charlie - řekl, kdyby ji tu tak viděl. Vždycky o ní mluvil jako o lascivní, nanicovaté fuchtli.

No, já to každopádně zvládl dobře. Vezl jsem ji zpět a to bylo to hlavní.

Charlie chtěl nepochybně dosáhnout rozvodu, kterému mohl požehnat pouze samotný papež.

Během letu kouřila ve své nestydaté pozici jednu cigaretu za druhou, zírala na mě, dělala zamilované oči a občas si dokonce se sebou i hrála. Bylo toho i na mě moc. Nakonec jsem musel zavřít oči.

Když jsem je otevřel, stoupali jsme do schodů Bílého domu obklopení kordonem strážných, kteří tak zakryli Heleninu nahotu.

Kráčel jsem za ní a fascinovaně vyvaloval oči na to, jak dokázala houpat svým baculatým zadkem. Kdybych nevěděl, s kým mám tu čest, klidně bych ji považoval za některou z Minského tanečnic… Možná bych si ji byl spletl i se samotnou Cleo.

Když se dveře Bílého domu otevřely, zažil jsem největší překvapení svého života. To už nebyla ta pracovna, ve které mě nedávno přijal prezident naší velké republiky. Byl to interiér domu George Marshalla. Většinu místnosti zabíral ohromný stůl, na jehož obou koncích stál masivní svícen. Kolem stolu sedělo jedenáct mužů, každý se sklenicí v ruce.

Připomínali mi voskové figuríny madame Tussaudové. Netřeba dodávat, že se jednalo o původních jedenáct “Hlubokomyšlenkářů”, jak jsme si kdysi říkali. Prázdná židle čekala samozřejmě na mne.

Na jednom konci stolu seděl náš starý prezident Charlie Reilly.

Proti němu seděl náš skutečný prezident George Marshall. Na smluvený signál všichni naráz povstali, pozvedli své číše a zvolali: “Bravo, Hene, bravo!” Pak se na nás vrhli, popadli Helen za ruce a nohy a hodili ji na stůl. Charlie mi tiskl ruku a opakoval: “Dobrá práce, Hene, dobrá práce.” Potom jsem si potřásl rukou postupně s každým - s každým po našem tajném způsobu.

Všichni vypadali neobyčejně dobře zachovale - říkám “zachovale”, protože přes jejich vřelost a srdečnost v nich bylo něco umělého, něco jakoby voskového. I tak však bylo dobré vidět je tu zase všechny pohromadě. Jako za starých časů - říkal jsem si v duchu.

Becker, se svým ošoupaným houslovým futrálem; vyzáblý George Gifford mluvící přes nos, Steve Hill, velký a užvaněný, snažící se vypadat důležitě, Woodruff, MacGregor, Al Burger, Grimmy, Otto Kunst a Frank Caroll, který měl oči barvy levandule a řasy dlouhé jako děvče. Mluvil tiše a vybraně, spíš očima než pusou. Kříženec kněze a gigola.

Byl to George Marshall, kdo nás uvedl zpět do reality. Bušil do stolu svým kladívkem. “Prosím shromáždění o klid!”

Ještě jednou udeřil a všichni jsme se poslušně vrátili na svá místa. Kruh byl uzavřen. Konec přesně jako počátek.

Spojeni v bratrství, nerozlučně. Jak to bylo všechno jasné! Každý měl připnutou svou placku s nápisem Fratres Semper. Všechno bylo zase jako dřív.

Dokonce i Georgeova máma tu cupitala z kuchyně do kuchyně s rukama plnýma lákavých pochoutek. Bezděčně jsem zabloudil pohledem k jejímu širokému pozadí. Copak se George Marshall nenechal jednou slyšet, že za zadnicí jeho matky vychází a zapadá slunce?

V celém našem uskupení byl pouze jediný rušivý element, a tím byla přítomnost Reillyho (nahaté) manželky. Stála uprostřed dlouhého stolu, stejně nestydatá a vyzývavá jako vždy, s cigaretou mezi rty, čekající na svou šanci. Jenomže jak se zdálo (a to mi připadalo ještě podivnější), nikdo si jí nevšímal.

Pohlédl jsem na Charlieho, abych zjistil, jak ten se na to tváří.

Vypadal klidně, nevzrušeně, skoro stejně, jako když představoval prezidenta Spojených států.

Ozval se hlas George Marshalla: “Dřív než přikročíme ke čtení zápisu, rád bych vám představil nového člena našeho klubu. Jedná se o naši první členku. Skutečnou dámu, musím-li lhát jako když tiskne. Někteří z vás ji možná budou znát.

Jsem si jist, že tady Charlie ji zná určitě.” Přitrouble se na nás usmál a chvatně pokračoval: “Toto je velmi důležitá ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 81

schůze - byl bych rád, kdybyste si to všichni uvědomili. Hen se právě vrátil z Tokia - zatím vám ještě neprozradím, proč tam byl. Chci, abyste Henovi jako upomínku na jeho misi, která byla mimochodem tajná, věnovali malý dárek, který jsme pro něj připravili. Jeho poslání bylo nebezpečné a on je splnil do puntíku… A nyní, než přikročíme k dalšímu jednání, které se bude týkat sudu piva, který hodláme narazit příští sobotu u Gifforda, bych si dovolil požádat naši milou dámu,” (pohled a mrknutí tím směrem) “aby nám předvedla jednu ze svých specialit. Nemusím vám snad říkat, že to bude slušný odvaz. Dělala to pro Mikada, nevidím tedy důvod, proč by to nemohla udělat pro nás. Možná už jste si všimli, že na sobě nemá zhola nic - dokonce ani fíkový list ne.” Strhl se nehorázný bengál, a tak musel George opět použít kladívko. “Než začne s vystoupením, rád bych vám, hoši, řekl jedno - očekávám, že při sledování jejího výkonu zachováte přísné dekorum. Zorganizovali jsme to, Hen a já, abychom povzbudili zájem o činnost našeho klubu. Naše poslední setkání byla velmi neuspokojivá. Skoro to vypadá, jako by duch našeho klubu vyvanul. Toto je speciální schůze, která má přivést ducha našeho klubu zpět.”

Nato třikrát udeřil kladívkem do stolu a z kuchyně se ozvaly tóny St. Louis Blues. “Jste všichni v pohodě?” zavrkal.

“Oukej, Helen, dej se do toho. A pamatuj si: pořádně ty starouše rozrajcuj!”

Svícny byly ze stolu odstraněny a přemístěny na skříň. Všechny svíčky kromě dvou byly uhašeny. Helen se začala pohybovat po starodávném způsobu. Po zdi se míhal její stín, který opakoval a ještě zdůrazňoval všechny její pohyby.

Předváděla japonský břišní tanec. Člověk by řekl, že se tomu učila od dětství. Každý sval svého těla měla pod kontrolou. Dokonce i svaly v obličeji ovládala s obdivuhodnou šikovností - zvlášť když předstírala škubavé pohyby orgasmu. Nikdo z nás se ani nepohnul. Seděli jsme na zadku jako hejno cvičených tuleňů a s očima na šťopkách sledovali každý pohyb, který, jak jsme dobře věděli, měl svůj specifický význam. S úderem posledního taktu se George Gifford svalil ze židle jako podťatý. Helen seskočila ze stolu a odběhla do kuchyně. George Marshall zběsile bušil kladívkem do stolu.

“Rychle, vytáhněte ho ven,” velel. “A strčte mu hlavu do kýblu s vodou. Rychle! Musíme pokračovat v programu!”

To vyvolalo nespokojené mručení. “Zpátky na místa!” křičel Marshall. “To byl jenom začátek. Nechte na hlavě a zažijete skutečnou pecku.

Mimochodem, kdokoliv pocítí nutkání si ho vyhonit, může se omluvit a odskočit si na záchod.”

Všichni až na mne a George se naráz zvedli a rozprchli se.

“Teď vidíš, s čím se tu potýkáme,” povzdechl si George nešťastně.

“Ať pro ně upečeme cokoliv, je to na nic. Myslím, že klub rozpustím. Chci to dát řádně do zápisu.”

“Bože,” zaprosil jsem, “to nedělej. Vždyť jsou to konec konců jenom lidi.”

“A v tom se právě pleteš. Jsou to všechno vybraní muži. Měli by znát víc. Posledně jsme nebyli ani usnášeníschopní.”

“Co myslíš tím měli by znát víc?”

“Etiketa vyžaduje nedávat najevo žádné emoce. Devět si teď venku tydlí flaksu. Desátý se z toho zhroutil. Co s nimi?”

“Nemyslíš, že jsi příliš přísný?”

“Jinak to nejde, Hene. Nemůžeme se s nimi donekonečna mazlit.”

“Já si stejně myslím, že…”

“Poslyš, Hene,” začal mluvit rychle a současně ztišovat hlas.

“Nikdo kromě Charlieho a mě neví, proč jsi byl v Tokiu. Odvedls dobrou práci. Nahoře o tom všem vědí. Toto je jen takový malý podvůdek sloužící jako zástěrka. Po skončení schůze si já, ty a Charlie s Helen hezky užijem. Nechci riskovat, že se přestanou ovládat a umačkají ji k smrti. Ona se tam teď dává dohromady…” potměšile na mě mrkl.

“Vyplachuje se… trošku kamence, trošku španělských mušek, znáš to…Moje matka ji teď masíruje.

Podívej!” sehnul se, aby vytáhl něco zpod stolu. “Vidíš?” Byl to ohromný gumový penis naplněný vodou. Lehce zachrochtal. “Chápeš?

To je pro Charlieho. Ale ani slovo. Má to být překvapení. Být prezidentem není žádná sranda. Nesmočil si knot už přes rok.

V tomhle je vody dost,” znalecky penis potěžkal, “dost na to, aby chcala z uší, očí i z nosu.

Bude to sranda, Hene. Všechno hezky potichoučku, samozřejmě. Moje matka o tom sice ví, ale ani nemukne. Už jsem ti přece říkal, že jí za prdelí zapadá a vychází slunce.”

A pak dodal něco, co mě totálně vyvedlo z konceptu, neboť to bylo něco, co bych od George Marshalla nikdy nečekal: “Zapiš si za uši, Hene - to je něco pro tebe: Indický muž má rád, když vidí, jak se žena prohýbá v pase pod tíhou prsů. Také miluje široké boky. Líbí se mu dlouhé špičaté tvary a jediná vlna svalů, která probíhá celým tělem.

Hrdinství a obscenita jako by už nehrály roli v životě vesmíru. Je to jako zápas nebo páření dvou brouků v lese.

Všechno je to stejné.”

Mocně a smyslně na mě zamrkal, což mne vyděsilo. “Chápeš, Hene?

Jak už jsem říkal před chvílí, stará garda to má za sebou. Je třeba najít novou krev. Ty a já to spolu můžeme táhnout léta. Ale nedokážeme dělat pořád tytéž triky stále se stejným zaujetím a chutí. Až vypukne válka, dám se k dělostřelectvu.”

“Jaká válka, George?”

Odvětil: “Kdepak, ty krkolomné kousky už nejsou pro mě.”

Ostatní členové klubu se začali trousit dovnitř. Ještě nikdy v životě jsem neviděl tak vyžilé, zpustlé a zchátralé obšourníky.

“Má pravdu,” pomyslel jsem si. “Potřebujeme novou krev.”

V tichosti se došourali na svá místa. Hlavy jim klinkaly jako povadlé květiny. Někteří vypadali jako v tranzu. George ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 82

Gifford žvýkal celerovou nať - ještě bradku a byl by to dokonalý obrázek starého kozla. Z celé té bandy se muselo udělat každému nanic.

Pár úderů kladívka a shromáždění bylo voláno k pozornosti.

“Všichni, kdo ještě nespíte, teď dávejte pozor!” začal George Marshall přísným, velitelským hlasem. “Svého času jste si říkali Hlubokomyšlenkáři. Semkli jste se, abyste založili slavnou společnost Xerxes. Ale dnes již nejste hodni členství v tomto tajném spolku. Zdegenerovali jste. Někteří z vás atrofovali. Za okamžik vyzvu k hlasování o rozpuštění organizace. Nejprve však musím něco říci zde našemu starému prezidentovi Charliemu Reillyovi.” Několikrát mocně zabušil kladívkem o stůl. “Jsi vzhůru, ty mizerná ropucho? Mluvím s tebou. Seď rovně! Zapni si poklopec! Teď mě poslouchej… S ohledem na vykonané služby tě posílám zpět do Bílého domu, kde budeš sloužit další čtyři roky - v případě, že budeš znova zvolen! Jakmile naše schůze skončí, chci, aby ses převlékl do svých přešívaných pruhovaných kalhot a šel na to. Máš ještě natolik všech pět pohromadě, abys vyhovoval požadavkům ministerstva války. Když budeš držet hubu, nikdo si na tebe nepřijde. Jsi degradován, sesazen, zbaven důvěry.” Otočil hlavu ke mně, aby upoutal mou pozornost: “Jak se ti to líbilo, Hene? Všechno jak podle Hoylea, co?” Ztišil hlas a spustil znova s děsivou rychlostí. Šeptal koutkem úst: “Tohle je pro tebe, speciálně… Člověk nezmění nic na svém konečném osudu, kterým je časný či pozdější návrat do nevědomí a beztvarosti.”

Vstal a zatáhl mě do kuchyně. Přivítal nás oblak kouře. “Jak už jsem říkal, Hene, máme pro tebe překvapení.” Odfoukl kouř. Na protilehlých stranách kuchyně seděly Mona a to prapodivné stvoření s dlouhými černými vlasy, které jsem viděl na fotografii.

“Co to má znamenat?” zvolal jsem.

“Přece tvoje žena a její přítelkyně. Párek superlezeb.”

“Kde je Helen?”

“Zpátky v Tokiu. Použijeme těchto jako náhražek.” Nabral mě loktem do žeber a zamrkal.

“Cromwell tu bude cobydup. To jemu za to patří dík.”

Mona a její milenka byly příliš zaneprázdněny mazáním karet, než aby si nás všimly. Vypadalo to, že se náramně dobře baví. Podivné stvoření bylo zflikované: mělo bezva knír, pevná ňadra a na sobě sametové kalhoty se zlatými lampasy. Totální exotika. Každou chvíli píchala jedna do druhé jehlou.

“Prima párek,” konstatoval jsem. “Patří do hampejzu.”

“To nech na Cromwellovi. Ten všechno zařídí.”

Ještě to jméno ani nedořekl a ozvalo se zabušení na dveře.

“To bude on,” pravil George Marshall. “Dochvilný jako vždy.”

Dveře se tiše otevřely. Vešel muž s hlavou zafačovanou obvazem.

Ani náhodu to nebyl Cromwell, ale bláznivý Sheldon. Vykřikl jsem a sesunul se v mdlobách na zem.

Když jsem se probral, seděl Sheldon u stolu a rozdával karty.

Zbavil se obvazu. Z tmavé černé dírky mu vytrvale kapala krev, která mu vsakovala do límečku.

Opět se o mě pokusily mdloby, ale George Marshall si mé indispozice včas povšiml. Hbitě vytáhl z kapsy malou skleněnou zátku a vsunul ji do díry v Sheldonově lebce. Krev přestala kapat. Sheldon si nyní začal vesele pohvizdovat.

Byla to polská ukolébavka. Tu a tam melodii přerušil, když si potřeboval uplivnout na zem. Pískal s takovou něhou a citem jako matka s nemluvnětem u prsu. Když dopískal a všechno kolem poplival, začal něco hebrejsky prozpěvovat.

Kýval hlavou vpřed a vzad, přecházel do tremola a do falzetu, vzlykal, naříkal, modlil se. Jinak zpíval zvučným basem s úžasnou silou. To také trvalo nějaký čas.

Jako by byl posedlý. Najednou přešel do jiného rejstříku. Jeho hlas tak získal zvláštní kovový témbr, jako by měl plíce z plechu. Teď zpíval v jidiš. Byla to pijácká písnička plná sprostých slov a oplzlých narážek. “Die Hutzulies, farbrent soln sei wern… Die Merder, geharget soln sei wern… Die Gozlonem, unzinden soln sei sich…” Jeho hlas se změnil v ohlušující skřehotání: “Fonie-ganef, a miese meshine of sei!” V tomto místě mu začala kapat pěna od úst. Vstal a začal sebou házet jako derviš: “Cossaken! Cossaken!” opakoval stále dokola.

Z rozkousaných rtů se mu začala řinout krev. Poněkud zpomalil, vsunul ruce do kapes u kalhot a vytáhl maličký nožík s perleťovou rukojetí. Zmítal sebou rychleji a rychleji a ječel: “Cossaken!

Hutzulies! Gozlonem! Merder! Fonie-Ganef!” Bodal se do rukou, do nohou, do břicha, do očí, do nosu, do uší, do úst, až byl jedna velká zející rána. Najednou přestal, chytil obě ženy a začal jim tlouct hlavami o sebe - znova a znova, jako by to byly dva kokosové ořechy. Pak si rozepnul košili, vytáhl policejní píšťalku a vyloudil z ní tak mocný hvizd, až se otřásly zdi.

Všech deset členů společnosti Xerxes se seběhlo ke dveřím.

Sheldon vytasil svou pistoli, jednoho po druhém skolil a přitom křičel: “A miese meshine of sei…Hutzulies, Gozlonem, Merder, Cossaken!”

Pouze já a George Marshall jsme zůstali naživu. Byli jsme ale naprosto paralyzovaní a nemohli se ani hnout. Stáli jsme opřeni o zeď a čekali, až na nás dojde řada. Sheldon vykročil směrem k nám, přičemž překračoval mrtvoly, jako by to bylo naplavené dříví. Levou rukou si rozepnul poklopec a zařval polsky: “Prašiví psi, tohle je vaše poslední šance se pomodlit. Modlete se, zatímco na vás budu chcát. Ať mé zasrané chcanky spaří vaše shnilá srdce! Teď můžete vzývat svého papeže a svou Panenku Marii! Vzývejte toho podvodníka Ježíše Krista! Vrahové budou geschiessen. Jak smrdíš, ty posraný Gójime! Prdni svůj poslední prd!” A začal na nás lít kouřící rudou moč, která se nám zažírala pod kůži jako kyselina. Ještě ani nedochcal, když vypálil na George Marshalla, jehož tělo se vzápětí sesunulo na podlahu jako pytel hnoje.

Zvedl jsem ruku a chtěl zařvat: “Zadrž!” Ale Sheldon už vystřelil. Svalil jsem se na zem a začal ržát jako kůň. Viděl jsem, jak Sheldon zvedá nohu, která mi hned nato dopadla na obličej. Převalil jsem se na stranu. Věděl jsem, že to je ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 83

konec.

KAPITOLA(7)

Trvalo mi celý den, než se mi podařilo setřást neblahý pocit z toho snu. Jakýmsi záhadným způsobem to zasáhlo i Monu, přestože jsem jí o něm neřekl ani slovo. Oba jsme byli nezvykle povadlí a bez nálady. Jelikož se mi o Sheldonovi zdál tak divoký sen, začal jsem ho všude hledat. Ale jako by se do země propadl. Místo toho jsme dostali pohlednici od O’Mary, na které nám psal, že se zrovna nachází poblíž Asheville a má se náramně. Že prý nám dá vědět, až budou věci uspořádány jak se patří, abychom za ním mohli přijet.

Jenom z nudy vzala Mona další práci ve Village - tentokrát v pajzlu U Modrého papouška. Od svého nového ctitele Tonyho Maurera se dozvěděla, že se má ve městě brzy ukázat také milionář z Milwaukee.

“A kdo je to ten Tony Maurer?” zeptal jsem se.

“Kreslíř,” odvětila. “Svého času byl důstojníkem u německé jízdy.

Má opravdu za ušima.”

“Ani nepokračuj,” pravil jsem. Pořád jsem byl jak opařený.

Projevit třeba jen nepatrný zájem o některého z jejích nových amantů bylo nad mé síly. Šel jsem dolů a hodlal v tom pokračovat, dokud nenarazím na dno. Dokonce i Elie Faure mi toho dne neseděl.

Nedokázal jsem se na nic soustředit.

O tom, že bych šel navštívit některého ze svých přátel, nemohla být řeč. Když jsem byl v depresi, nechtěl jsem nikoho vidět.

Těch pár pokusů o vydolování nějakých peněz jen přispělo ke zhoršení mé nálady. Luther Goering - poslední, koho jsem se pokusil pumpnout, a to o mizerných pět babek, mi sebral vítr z plachet. Neměl jsem v úmyslu to na něho vybalit, poněvadž jsem ho považoval skoro za člena rodiny, ale náhodou jsem ho potkal v metru, a tak jsem si řekl, proč toho nevyužít. Dopustil jsem se ovšem té chyby, že jsem přerušil jedno z jeho nekonečných kázání.

Vyprávěl mi o tom, jakému obrovskému úspěchu se těší (jako prodavač pojistek) tím, že používá Kristovo učení.

Věděl o mně, že jsem skalní ateista, a tak mu nyní působilo ohromnou radost, že mě může ohromit důkazem o praktických výhodách křesťanské etiky. Jakmile spustil, začal jsem se příšerně nudit, a tak jsem ho nějakou chvíli tiše poslouchal a zápolil přitom s nutkáním vysmát se mu do očí. Když jsme se blížili k mé stanici, přerušil jsem ho otázkou, jestli by mi mohl půjčit pět dolarů. Moje žádost mu musela připadnout jako zcela irelevantní, protože se naštval.

Tentokrát jsem se už neudržel a vysmál se mu do obličeje. V tu ránu jsem myslel, že mi jednu ubalí. Vztek jím lomcoval, rty se mu chvěly, ruce se mu nekontrolovatelně třásly. Co je to se mnou, chtěl vědět. Copak si myslím, že když se mu konečně podařilo zajistit si slušné živobytí, mám právo dělat si z něj dobročinnou organizaci? Pravda, v Bibli je psáno: “Popros, a bude ti dáno, zaklepej, a dveře se otevřou,” ale to nikoho neopravňuje k názoru, že se může vykašlat na práci a stát se somrákem. “Bůh o mě pečuje,” prohlásil, “protože já pečuju o sebe. Makám patnáct až šestnáct hodin denně. Neprosím Boha, aby mi strkal prachy do kapes. Modlím se k němu, aby požehnal mé práci!”

Tady poněkud zjihnul. “Zdá se ale, že ty to nechápeš. Vysvětlím ti to, je to velmi prosté…”

Sdělil jsem mu, že mám jeho vysvětlení na háku a že jediné, co mě zajímá, je, jestli mi půjčí těch pět babek.

“To víš, že nepůjčím, Henry, když se k tomu stavíš takhle.

Nejprve se musíš naučit přijímat milost Boží.”

“Na to ti seru.”

“Henry, upadl jsi do hříchu a nevědomosti!” Uchopil mne za ruku, ale já se mu vysmekl. Vystoupili jsme z metra a chvíli kráčeli mlčky. Po chvíli řekl velmi něžně: “Já vím, že je těžké se obrátit. Já sám jsem býval hříšník. Ale bojoval jsem za svou nápravu. A Bůh mi nakonec ukázal správnou cestu. Bůh mě naučil, jak se mám modlit. A já se modlil, Henry, ve dne v noci. Modlil jsem se dokonce i v okamžiku, kdy jsem mluvil s klientem. A Bůh mé modlitby vyslyšel. Ano, z celé nekonečné dobroty Svého srdce mi odpustil. Přivedl mě zpět. Podívej, Henry, za minulý rok jsem vydělal mizerných 1500 dolarů. Tento rok - který ještě není zdaleka u konce - mám už na kontě přes deset tisíc. To je důkaz, Henry.

Dokonce ani ateista nemůže vyvrátit takovou logiku.”

Proti mé přirozenosti mě to začalo bavit. Budu ho poslouchat, pomyslel jsem si. Nechám ho, ať se mě snaží obrátit.

Možná mi pak vysolí deset babek místo pěti.

“Nemáš náhodou hlad, Henry?” začal se vyptávat. “Protože jestli ano, zapadneme někam a něco sníme. Možná si Bůh přeje, abychom se takhle dali dohromady.”

Řekl jsem, že se nechystám padnout na ulici. Ale způsob, jakým jsem to řekl, naznačoval, že určitá pravděpodobnost tu je.

“To je dobře,” opáčil Luther necitelně. “Protože víc než pozemský pokrm potřebuješ stravu duševní. Nestrádá-li člověk duševně, obejde se bez jídla. Zapamatuj si toto - Bůh každému poskytuje tolik, kolik potřebuje - dokonce i hříšníkům. Dohlíží na všechno - i na vrabce. Ještě jsi přece nezapomněl dobré učení, že ne? Já vím, že tě tvoji rodiče posílali do nedělní školy… a také ti umožnili dobré vzdělání. Bůh nad tebou bděl celou tu dobu, Henry…”

“Bože,” myslel jsem si v duchu, “jak dlouho to ještě budu muset snášet?”

“Možná si pamatuješ na epištoly svatého Pavla?” pokračoval.

Jelikož jsem mu věnoval nechápavý pohled, vylovil z kapsy ohmataný svazek Nového zákona. Zastavil se a začal v něm listovat.

“Nenamáhej se,” řekl jsem. “Řekni mi co si z toho pamatuješ. Za chvíli musím domů.”

“To je v pořádku,” odvětil. “Nyní jsme v Božím čase. Nic nemůže být důležitější než přesná slova Bible. Bůh je náš Utěšitel, pamatuj na to, Henry.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 84

“Ale co když Bůh něčí modlitby nevyslyší?” zeptal jsem se, abych ho odradil od listování v Novém zákoně.

“Bůh vždycky vyslyší ty, kteří ho hledají. Možná ne hned napoprvé či napodruhé, ale jednou určitě. Někdy Bůh považuje za dobré podrobit nás nejprve zkoušce. Chce se ujistit o naší lásce, věrnosti a víře. Bylo by přece příliš snadné, kdyby stačilo jen o cokoliv požádat a ono by nám to spadlo do klína.”

“Já nevím. Proč? Bůh přece může všechno, nebo ne?”

“Ale jen když k tomu má důvod, Henry. Všechno závisí na našem jednání. Není to Bůh, kdo nás trestá, ale my sami.

Boží srdce je vždy otevřeno pro ty, kteří hledají. Musí se však jednat o skutečnou potřebu. Člověk musí být zoufalý, než mu Bůh projeví své milosrdenství.”

“Dobrá, já jsem momentálně dost zoufalý,” pravil jsem. “Ruku na srdce, Luthere, opravdu nutně potřebuju prachy.

Jestli se hned něco nestane, vystěhujou nás z bytu.”

Tato poslední informace se Luthera nijak nedotkla. Byl natolik zaměřený na Boží cestu, že něco tak malicherného jako vystěhování jím nemohlo pohnout. Možná to tak Bůh chce. Možná se jedná o přípravu na něco lepšího. “Co na tom záleží, Henry?” pronesl vášnivě. “Co záleží na tom, kde bydlíš, když můžeš nalézt Boha?

Na ulici ho můžeš nalézt stejně dobře jako doma. Bůh tě ukryje pod svá ochranná křídla. Pečuje o bezdomovce, stejně jako o ostatní. Ani na okamžik z nás nespouští svůj zrak. Ne, Henry, na tvém místě bych šel domů a modlil se.

Modlil bych se, aby mi ukázal cestu. Někdy nám změna jen prospěje. Někdy žijeme příliš pohodlně a neuvědomujeme si, odkud veškeré to požehnání prýští.

Modli se k Němu dnes v noci na kolenou a celým srdcem. Požádej Ho, ať ti dá práci pro tvé ruce. Požádej Ho, abys mu mohl sloužit. To si pamatuj. Služ Pánu a nech se jím vést. To je to, co i já neustále dělám - nyní, když jsem našel světlo. A Bůh mi dává štědrou odměnu, jak už jsem ti prve říkal…”

“Ale podívej, Luthere, jestliže o tebe Bůh opravdu tak hezky pečuje, copak se nemůžeš aspoň o ždibíček jeho požehnaných darů rozdělit se mnou? Pět dolarů přece není takový ranec.”

“To bych mohl, Henry, samozřejmě - kdybych si myslel, že to je to nejlepší, co pro tebe mohu udělat. Ale ty jsi nyní v rukou Božích: On se o tebe postará.”

“Dobrá, zkříží to snad nějak Boží záměr, jestliže mi půjčíš pět babek?” Nevzdával jsem se, ale už mi to lezlo krkem.

“Cesty Páně jsou nevyzpytatelné,” odvětil Luther slavnostně.

“Možná pro tebe má připravenu práci, kterou hned ráno dostaneš.”

“Ale já nechci práci, sakra! Já mám svou vlastní práci. Co potřebuju, je pět babek.”

“I ty nejspíš dostaneš. Musíš ale věřit. Bez víry ti bude odebráno i to málo, co máš.”

“Ale já nemám nic,” protestoval jsem. “Ani jednu zatracenou věc, nechápeš? Bůh mi nemůže nic vzít, protože nic nemám. Pochop to!”

“Může ti vzít tvé zdraví, tvou ženu, tvou fyzickou sílu.”

“To by byl pěkný hajzl, kdyby to udělal!”

“Bůh seslal na Joba mnohá muka, nepamatuješ? Také však pozvedl Lazara z mrtvých. Bůh dává a Bůh bere.”

“To zní jako nějaký handl.”

“To proto, že jsi stále ještě v zajetí bludů a nevědomosti. Pro každého z nás má Bůh určité ponaučení. Ty se musíš naučit pokoře.”

“Kdybych měl jen trochu peněz, možná bych si vzal ponaučení. Ale jak se má člověk učit pokoře, když už má dávno ohnutá záda?”

Luther nevzal můj poslední výrok vůbec na vědomí. Strčil Nový zákon zpět do kapsy a místo něj vytáhl cosi, co vypadalo jako pojišťovací formuláře.

“Cože?” vyjekl jsem. “Snad mi nechceš prodat pojistku?”

“Ne hned, samozřejmě,” pravil Luther a uchopil mne za ruku. “Ne hned, ale možná za měsíc nebo tak. Bůh činí své zázraky nám neznámým způsobem. Kdo ví? Ode dneška za měsíc můžeš být na vrcholu světa. Máš-li v kapse některou z těchto smluv, můžeš si vypůjčit od pojišťovny. Ušetří ti to řadu trapných situací.”

V tom okamžiku jsem se od něj trhnul. Zůstal tam stát s napřaženou rukou jako ochrnutý. Přešel jsem na druhou stranu ulice a znechuceně si odplivl. “Ty čuráku!” myslel jsem si. “Ty a ten tvůj zkurvený Utěšitel! Druhé takové bezcitné hovado aby člověk pohledal. Modlit se? To si piš, že se budu modlit. Budu se modlit, aby ses jednoho dne plazil po kolenou a žebral o šesták.

Budu se modlit, aby ti nohy a klouby vypověděly službu a ty ses musel plazit po břiše. Ať se ti oči zanítí a naplní hnisem.”

Když jsem se vrátil, dům byl pohroužen do tmy. Mona nikde. Svalil jsem se do křesla a oddával se vzpomínkám. V

bledém svitu lampy vypadal pokoj útulně jako nikdy. Dokonce i stůl, na kterém byl šílený nepořádek, na mě působil příjemným dojmem. Bylo vidět, že dlouhou dobu se tu nic nedělo. Rukopisy se válely jeden přes druhý, knihy ležely otevřeny, tak jak jsem je zanechal. Na knihovně ležel otevřený slovník.

Jak jsem tak seděl, uvědomil jsem si, jak je pokoj prosycený mým duchem. Patřím sem, nikam jinam. Bylo ode mne bláhové hrát si na domácího pána. Ne, já jsem domácí písmák. Nemohu dělat nic jiného než psát. Prozřetelnost se o mne dokázala až dosud postarat, proč by neměla i nadále? Čím méně jsem se staral o praktické otázky, tím snáze vše probíhalo. Výpady do světa mne pouze odcizovaly lidskému druhu.

Od onoho fantastického večera s Cromwellem jsem nenapsal ani řádku. Přesunul jsem se tedy ke stolu a začal se přehrabovat v papírech. Poslední sloupek, který jsem napsal - přesně toho dne, kdy nás Cromwell poctil svou návštěvou - ležel přede mnou.

Zběžně jsem ho přečetl.

Zdál se mi dobrý - neobyčejně dobrý. Vlastně až moc dobrý pro noviny. Odložil jsem ho stranou a začal se probírat ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 85

svou nedokončenou novelou - jednalo se o “Deník futuristy”, ze kterého jsem jednou předčítal Ulricovi. Nejenže to na mě udělalo mocný dojem, ale byl jsem svými vlastními slovy také hluboce pohnutý.

Musel jsem být v mimořádně dobré kondici, když jsem to psal.

Bral jsem rukopisy do rukou jeden po druhém a přečetl vždy jen několik řádků. Nakonec jsem se dobral až k poznámkám. Byly tak svěží a inspirující jako v den, kdy jsem si je poznamenal.

Některé z nich, které už jsem použil, byly natolik provokativní, že jsem zatoužil napsat na dané téma ještě jeden příběh - čerstvý, z nového úhlu pohledu. Zvolna jsem se dostával do ráže a ztrácel kontakt se zemí. Jako by se ve mně rozbíhalo obrovské kolo.

Shrnul jsem všechno na stranu a zapálil si cigaretu. Oddal jsem se lahodnému snění. Vše, co jsem toužil několik posledních měsíců napsat, se dalo nyní samo do pohybu. Hrnulo se to ven jak mléko z kokosového ořechu. Nedalo se s tím nic dělat. Někdo jiný to měl na starost. Já byl jen retranslační stanice, která to měla předat dál.

Jiného dne, asi o dvacet let později, jsem narazil na slova Jeana-Paula Richtera, která přesně vyjadřovala to, co jsem tenkrát cítil. Jaká škoda, že jsem je tenkrát neznal. Tady je to, co napsal: “Rien ne m’a jamais ému davantage que le sieur Jean-Paul. Il s’est assis á sa table et, par ses livres, il m’a corrompu et transformé. Maintenant, je m’enflamme de moi-me^me.”

Ze svého snění jsem byl vytržen lehkým zaklepáním na dveře.

“Vstupte!” zavolal jsem z místa, kde jsem seděl. K mému překvapení vešel náš domácí pan Taliaferro.

“Dobrý večer, pane Millere,” řekl svým tichým jižanským hlasem.

“Doufám, že vás neruším?”

“Ani v nejmenším,” odvětil jsem. “Jenom jsem se zasnil.” Pokynul jsem mu, aby se posadil, a po zdvořilé odmlce jsem se ho zeptal, co pro něj mohu udělat.

Shovívavě se usmál a přitáhl si židli o trochu blíž. “Vypadá to, že jste hluboce zabrán do práce,” řekl s naprostou upřímností.

“Je mi líto, že jsem vás vyrušil v takovém okamžiku.”

“Ujišťuji vás, pane Taliaferro, že jsem nepracoval. Opravdu vás rád vidím. Chtěl jsem se za vámi zastavit. Už jste si jistě říkal…”

“Pane Millere,” přerušil mě. “Myslel jsem, že je na čase, abychom si spolu pohovořili. Já vím, že jste zavalen prací.

Možná jste zapomněl, že je to několik měsíců, co jste nezaplatil nájemné. Já vím, jak to u spisovatelů chodí…”

Ten člověk byl skutečně tak vlídný, že jsem na něj nebyl schopen hrát žádnou boudu. Vůbec jsem netušil, za kolik měsíců mu dlužím.

Vážil jsem si pana Taliaferra za to, že nám kvůli tomu nijak neztrpčoval život. Pouze jednou za celou tu dobu se odvážil zaťukat na naše dveře, a to aby se zeptal, jestli něco nepotřebujeme. Bylo pro mne ohromnou úlevou vysvětlit mu, jak se věci mají.

Ani nevím, jak se to všechno seběhlo, ale za chvíli jsem již seděl vedle něj na divanu, který jsme koupili pro O’Maru.

Pan Taliaferro mne objímal kolem ramen a svým vlídným hlasem mi povídal, že on ví, že jsem dobrý člověk, že je mu jasné, že jsem neměl v úmyslu zůstat mu tak dlouho dlužen (bylo to už pět měsíců), ale že dříve či později stejně budu muset své účty vyrovnat.

“Ale pane Taliaferro, já myslím, kdybyste ještě chvíli počkal…”

“Synku,” řekl a lehce stiskl mé rameno, “čas není to, co potřebuješ. Ty se musíš vzchopit. Já na tvém místě bych si dnes promluvil s paní Millerovou, jestli by pro vás nebylo lepší najít si byt, který by lépe odpovídal vašim příjmům.

Nechci na vás nijak spěchat. Poohlédněte se kolem… V klidu si to rozmyslete… Najděte si vhodné místo a přestěhujte se. Co myslíš?”

Málem jsem se rozbrečel. “Vy jste příliš laskavý,” řekl jsem.

“Máte samozřejmě pravdu. Jasně že si najdeme jiný byt. A rychle.

Nevím, jak vám poděkovat za vaši laskavost a pochopení. Já myslím, že jsem opravdu snílek. Vůbec jsem si neuvědomil, že jsme vám už tak dlouho nezaplatili.”

“Jistě, jistě. Jste čestný mladý muž, to já vím. Ale nedělejte si starosti…”

“Ale já si je dělám. I kdybychom se museli odstěhovat dřív, než vám stihneme zaplatit, chci, abyste věděl, že vám rozhodně zaplatíme později. Třeba i na splátky.”

“Pane Millere, kdyby byla vaše situace jiná, pak bych váš slib s radostí přijal. Teď bych však od vás žádal příliš.

Pokud se vám podaří najít si nový byt do měsíce, budu úplně spokojen. Na nezaplacené nájemné zapomeneme, co vy na to?”

Co jsem na to měl říct? Hleděl jsem na něj zvlhlýma očima, potřásl mu vřele rukou a slíbil mu, že se odstěhujeme včas.

Na odchodu mi ještě řekl: “Nenechte se tím odradit. Já vím, jak moc se vám u nás líbí. Doufám, že se vám tady dobře pracovalo.

Doufám, že si jednoho dne přečtu vaše knihy.” Odmlčel se.

“Doufám, že o nás budete vždycky smýšlet jako o svých přátelích.”

Ještě jednou jsme si potřásli rukou a pak jsem za ním tiše zavřel dveře. Chvíli jsem pak stál u dveří a rozhlížel se po pokoji.

Cítil jsem se dobře. Jako bych právě prodělal úspěšnou operaci.

Byl jsem pouze trošku malátný po narkóze. Jak to přijme Mona, jsem nevěděl. Ale i tak se mi dýchalo lépe. Už jsem se těšil na život mezi chudými lidmi. Mezi lidmi mého ražení. Zpátky na zemi.

Skvělé. Chodil jsem sem a tam, otevíral a zavíral dveře a nakukoval do prázdného bytu za námi. Poslední okamžiky blahobytu.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 86

Dobře jsem si prohlédl vitrážová okna, pohladil hedvábné tapisérie, sklouzl se po naleštěných parketách, zhlížel se v obrovském zrcadle. Usmál jsem se sám na sebe a znova si opakoval: “Dobrý! Dobrý!”

Za pár minut jsem si připravil konev čaje a tlustý, šťavnatý sendvič. Posadil jsem se za stůl, dal si nohy nahoru, sáhl po svazku Elie Faurea a namátkou jej otevřel… “Když tito lidé zrovna někde nepodřezávali hrdla či nevypalovali domy, pokud je samotné zrovna nesužoval hladomor nebo nějaký ničivý nájezd, měli jedinou funkci - stavět a zdobit paláce, jejichž zdi byly dostatečně silné, aby chránily vladaře, jeho manželky, jeho stráže a jeho otroky - dvacet nebo třicet tisíc osob - proti slunci, invazi, případně revoltě. Okolo velkých centrálních nádvoří jsou obydlí ověnčená terasami, s kupolemi představujícími absolutní klenbu nad pouští, tak jak ji orientální duch znova objevil po svém znovuprobuzení islámem. Ještě výš se pnou observatoře, které sloužily současně jako chrámy - zikkuraty, pyramidální věže, jejichž stupně jsou pomalovány červenou, bílou, modrou, hnědou a černou barvou a ozdobeny stříbrem a zlatem, prosvítají do dáli skrz oblaka větrem zvířeného písku. Obzvláště s nadcházejícím večerem se musely válečné hordy loupeživých nomádů třást při pohledu na tyto nehybné blesky posvátnou hrůzou.

Je to sídlo boží a připomíná stupně iránské planiny, vedoucí na střechu světa, ošlehanou divokými barvami podzemního ohně a žárem slunce. Brána je střežena ohavnými obludami, pochodujícími lvy a býky s lidskými hlavami…”

O pár bloků dál, v tiché uličce obývané převážně Syřany, jsme našli skromně zařízený pokojík v přízemí. Žena, která byt pronajímala, byla nerudná puritánka z kanadské provincie Nova Scotia. Byla to semetrika, ze které se mi ježily vlasy už při prvním pohledu. Náš nový kvartýr byl zaskládaný rozličným haraburdím: staré vany, sporák, radiátor, obrovská bedna, staromódní šatník, gauč, rozviklané houpací křeslo, ještě rozvrzanější normální křeslo, šicí stroj, žíněný otoman, krabice plné kdejaké veteše, prázdná ptačí klec. Měl jsem podezření, že ta stará čarodějnice obývala až do našeho příchodu právě tento pokoj.

Mám-li to vyjádřit co nejdecentněji, vládla tu dementní atmosféra.

Jediné plus byla zahrádka hned za našimi dveřmi. Byla to dlouhá pravoúhlá zahrada obehnaná vysokou cihlovou zdí.

Z nějakého neznámého důvodu mi připomínala zahradu z Petera Ibbetsona. Na každý pád to však bylo místo, kde se dalo snít. Právě začínalo léto a já už se viděl, jak vynáším ven staré křeslo, abych si v něm četl. Právě jsem objevil dílo Arthura Weignalla a hltal nyní svazek za svazkem. Po přečtení několika stránek jsem pokaždé upadl do snů. K čemuž svádělo na zahradě všechno - svěží voňavý vzduch, bzučení hmyzu, lenivé přelétání ptáků, šelest listoví, mumlání neznámých hlasů doléhajících sem ze sousední zahrady.

Oáza klidu a soukromí.

Právě v tomto období jsem zcela náhodou potkal svého starého přítele Stanleyho. Netrvalo dlouho a Stanley nás začal pravidelně navštěvovat, obvykle v doprovodu svých dvou synů, z nichž jednomu bylo pět a druhému sedm.

Stanley měl svoje kluky velmi rád a byl neobyčejně pyšný na jejich vzhled, vystupování a na to, jak mluvili. Od Stanleyho jsem se dozvěděl, že má dcera nechodí do soukromé školy. Jeho starší syn, který se také jmenoval Stanley, prý do ní byl úplně udělanej. Odmlčel se a pak dodal, že Maud to sleduje s velkou nelibostí. Jak se “jim” daří, se mi ze Stanleyho nepodařilo dostat. Pouze mě ujistil, že není důvod se znepokojovat. Z tónu jeho hlasu jsem však pochopil, že jejich situace asi nebude růžová. Chudák stará Melanie stále dělala otroka v nemocnici. Do práce se nyní belhala o hůlčičce. Noci trávila hýčkáním svých křečových žil. S Maud si byly stále více cizí. Maud dávala hodiny klavíru.

Stanley měl za to, že je dobře, že už je nechodím navštěvovat.

Prý už se mě zřekly jako beznadějného a nezodpovědného individua.

Pouze Melanie pro mne ještě měla dobré slovo, ale Melanie už byla jen žvatlající idiot (jako vždy ohleduplný a taktní, Stanley).

“Nemohl bys mě tam nějak propašovat, až nebude nikdo doma?” zaprosil jsem. “Chtěl bych se podívat, jak to tam teď vypadá.

Taky bych si chtěl prohlédnout dceřiny hračky, nic víc.”

Stanley nechápal, k čemu to bude dobré, ale slíbil, že se pokusí něco vymyslet.

Pak ale rychle dodal: “Měl bys na ně raději zapomenout. Zařídil sis nový život, tak se ho drž!”

Nějak se musel dopídit toho, že nemáme pořádně co jíst. Začal tedy pokaždé nosit něco s sebou - obvykle zbytky nějakých polských specialit připravených jeho ženou: polévky, roštěnky, moučníky, marmelády. Byla to přesně bašta, která nám šla k duhu.

Začali jsme se na jeho návštěvy těšit.

Jinak se Stanley příliš nezměnil. Pouze vypadal sedřenější.

Pracoval nyní přes noc ve velké tiskárně v dolním New Yorku. Tu a tam prý zkoušel psát. Bylo však pro něj takřka nemožné se na to soustředit - příliš mnoho rodinných starostí. Zpravidla jim došly peníze ještě před koncem týdne. Ale stejně ho momentálně zajímaly víc jeho děti než psaní. Chtěl jim vytvořit základy pro dobrý život. Jakmile budou dost staré, pošle je na vysokou školu. A tak dál…

Přestože nemohl psát, hodně četl. Občas s sebou přinesl knihu, která ho uchvátila. Vždycky to bylo dílo nějakého romantika, zpravidla z devatenáctého století. Stalo se zvykem, že bez ohledu na to, o které knize jsme se bavili, bez ohledu na situaci ve světě, bez ohledu na to, zda nám klepe na vrata revoluce, končily naše rozpravy u Josepha Conrada. A když ne u Conrada, tedy určitě u Anatola France. Já už jsem o oba tyto spisovatele dávno ztratil zájem.

Conrad mě nudil. Ale když začal Stanley se svými chvalozpěvy, nechal jsem se do toho skoro pokaždé proti své vůli vtáhnout. Stanley nebyl rozhodně žádný kritik. Ne, ale udržel si z období, kdy jsme spolu sedávali u rozpálených kuchyňských kamen, svůj zvyk mluvit o lidech, které uznával, velmi nakažlivým způsobem. Neustále měl v zásobě spoustu historek, zpravidla o triviálních událostech. Tyto historky byly pokaždé humorné a prošpikované zlomyslnou ironií. V jejich pozadí se však skrývala něha - obrovská, neskonalá něha, něha skoro k zadušení. Tato něžnost, kterou ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 87

se snažil skrývat, zcela převážila jeho zatrpklost, krutost a pomstychtivost. Tuto stránku své povahy však dával najevo jen velmi zřídka. Normálně byl příkrý, sarkastický, jedovatý. Několika slovy a posunky dokázal každého setřít. Dokonce i když mlčel, vyzařovalo z něj jakési korozivní fluidum.

Mluvil-li však se mnou, pokaždé roztál. Z nějakého důvodu ve mně viděl své druhé já. Nic mu nemohlo způsobit větší potěšení a vzbudit v něm větší účast, než když mě zastihl v mizerné náladě či zdeptaného a pokořeného. Tehdy jsme byli jeden druhému bratry.

Tehdy se uvolnil, vzepjal, otevřel. Liboval si v myšlence, že oba dva jsme zatracenci. Copak mi neustále neopakoval, že veškeré mé úsilí přijde vniveč? Copak mi nepředpověděl, že ze mne nikdy nebude dobrý manžel, dobrý otec, ba ani spisovatel? Proč si nedám pokoj? Proč jsem se ještě neusadil jako on, nevzal nějakou ubíjející práci a nesmířil se se svým osudem? Bylo jasné, že mu dělá dobře neustále to omílat. Nikdy mi nezapomněl připomenout, že jsem prostě jen “kluk z Brooklynu”, maník ze Čtrnáctého okrsku - stejně jako on, jako Louis Pirossa, Harry Martin, Eddie Goeller, Alfie Betcha (samí ztroskotanci). Ne, nikomu z nás nebylo souzeno něčeho se dopracovat. Byli jsme předem poraženi.

Podle jeho slov jsem měl být vděčný už za to, že jsem dnes neseděl v kriminále či se neprotloukal životem jako narkoman. Měl jsem prý náramnou kliku, že jsem se narodil do tak vážené a počestné rodiny.

Ale i tak jsem byl odsouzen k nezdaru.

Když však takhle plkal, hlas mu stále více jihnul. Zazníval v něm teď zadumaný, nostalgický tón. Bylo jasné, že navzdory všemu, co říkal, nedokázal si představit lepší úděl než život, jaký jsme kdysi společně vedli tam ve starém Čtrnáctém okrsku. Mluvil o našich společných kamarádech z té doby, jako by o každém zvlášť sestavil jeho biografii.

Byli to kluci naprosto rozdílných povah, ale všichni byli v zajetí svých vlastních omezení, sevřeni v kleštích vlastního bytí. Podle Stanleyho neměl žádný z nich naději na vykoupení. Ani my dva jsme takovou naději neměli. Pro každého člověka někde možná existuje skulinka, ne však pro hochy ze starého Čtrnáctého okrsku. Byli jsme jednou provždy hříčkou osudu. A právě díky této nevyhnutelné skutečnosti mu byly vzpomínky na staré přátele tak drahé. Stanley připouštěl, že většina z nich oplývala rozličnými schopnostmi stejně jako jiní lidé na světě. Nepochybně byli všichni obdařeni takovým nadáním, díky kterému se jiní lidé stávali básníky, králi, diplomaty, vědci. A každý z nich také tyto své schopnosti dokázal zúročit, každý na své úrovni, každý vlastním, nenapodobitelným způsobem.

Copak neměl Johnny Paul duši krále? Nebyl snad potenciálním Karlem Velikým? Jeho rytířskost, jeho ušlechtilost, jeho víra a tolerance - copak to nebyly vlastnosti Saladina? O Johnnym Paulovi, kterého ani jeden z nás neviděl od našich devíti let, toho Stanley napovídal pokaždé nejvíc. Co se s ním stalo? Ptávali jsme se jeden druhého. Co? Nikdo nevěděl. Vůlí svou či vůlí osudu zůstal v anonymitě. Někde tu byl - uprostřed té ohromné masy lidí - a žil s plným nasazením své královské duše. To Stanleymu stačilo. A mně konec konců také. Zvláštní, že třeba jen pouhá zmínka o Johnnym Paulovi dokáže člověku vehnat slzy do očí. Byl nám opravdu tak drahý a blízký - nebo jsme si z něj za ta léta učinili svou vlastní legendu? Každopádně tu byl - ve dvoraně paměti - jako ztělesnění všeho, co bylo dobré a tolik slibovalo.

Jeden z velkých Nedotknutelných. Ať už měl v držení cokoliv, cokoliv ať rozdával, bylo to neutuchající. Toho jsme si byli vědomi už jako kluci. Jako muži jsme o tom byli přesvědčeni…

Mona, která se ke Stanleymu chovala zpočátku nedůvěřivě, pookřála s každou jeho návštěvou. Naše tlachání o staré čtvrti, o našich báječných kamarádech, o našich roztodivných a krutých hrách, o našem úžasném dětském vnímání světa kolem nás jí odkrývalo život, jaký sama neznala. Tu a tam se Stanleymu zmínila o svém polském, rumunském či vídeňském původu nebo to všechno shrnula do “srdce karpatských hor”. Stanley si těchto jejích ouvertur valně nevšímal. Stačilo mu, že Mona neuměla slovo polsky, aby ji zařadil mezi ostatní “cizince” tohoto světa. Navíc byla na Stanleyho vkus příliš upovídaná. Na rozdíl ode mě se s ní nikdy o nic nepřel, ale znechucený výraz jeho tváře mluvil za všechno.

Pochybnosti a opovržení dokázal Stanley vyjádřit nejlépe ze všeho. Přezíravý byl jako málokdo. Opovržení nikdy nemizelo z výrazu jeho tváře, i když se ho třeba snažil usilovně zakrýt.

Sedělo mu na nose. Stanley měl poněkud dlouhý, špičatý nos s širokým chřípím, jaký je mezi Poláky častým jevem.

Kdykoliv mu nebylo něco po chuti, kdykoliv pocítil k něčemu antipatii, projevilo se to právě na nose. Jeho ústa zase vyjadřovala zatrpklost a oči krutost. Jeho oči byly malé, achátově zbarvené, posazené daleko od sebe a jejich uhrančivý pohled pronikal každým skrz naskrz. Když byl Stanley pouze ironický, jeho oči se mihotaly jako chladné, vzdálené hvězdy. Když měl vztek, sršely z nich otrávené šípy.

Nejvíc ze všeho ho rozčilovala Monina uvolněnost, agilita a jasná inteligence. Takových vlastností si u druhého pohlaví ani trochu nevážil. Ne náhodou si vybral za manželku přiblblou husičku, která zakrývala svoji tupost tím, že se přihlouple culila nebo hihňala. Podle toho se k ní také choval - jako k věci. Byla jeho služkou. Možná ji kdysi miloval, ale patrně v jiném vtělení.

Cítil se však u ní doma. Dokázal se s jejími nedostatky a nepatřičnostmi vypořádat.

Byl to skutečně velmi podivný chlapík, tenhle Stanley. Pytel plný vyhraněných protikladů. Jednu věc však dělal tento nevyzpytatelný chrapoun málokdy - málokdy kladl otázky. Pokud tak však učinil, byly to otázky na tělo a bylo třeba na ně bez vytáček odpovědět.

Nebyl to však takt, nýbrž pýcha, co ho vedlo k tomuto zdánlivě nevtíravému jednání. Považoval za samozřejmost, že ho budu informovat o všem důležitém, co se kolem přihodí. Dával přednost mému spontánnímu vyprávění, než aby ze mne něco doloval. A protože jsem ho dobře znal, považoval jsem za zbytečné a beznadějné vysvětlovat mu způsob našeho života. Kdybych mu jednoduše řekl, že jsem se dal na zlodějinu, zbaštil by to bez mrknutí oka. Kdybych mu nakukal, že se živím jako podvodník, povytáhl by obočí jako výraz šibalského uznání. Avšak vysvětlovat mu skutečnou podstatu našeho způsobu života, to by mu jen zamotalo hlavu.

Stanley byl neurvalec. Ždibíček něžnosti u něj bylo možno pozorovat, jen když vyprávěl ty své historky. Když vás ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 88

ale u stolu požádal, ať mu podáte chleba, znělo to jako rána do zubů.

Byl hrubý a urážlivý záměrně. Těšilo ho, když z něj měli lidi nahnáno.

Současně byl až donkichotsky stydlivý. Když se Mona usadila proti němu a dala si nohu přes nohu, uhnul očima.

Když se před ním líčila, tvářil se, že nic nevidí. Její krása v něm probouzela nesmělost, ale také podezíravost. Tak krásná a inteligentní žena - a vezme si chlápka jako já. To mu nějak nešlo na rozum.

Samozřejmě věděl, kde a za jakých okolností jsme se seznámili.

Občas se o tom ledabyle, ale přitom důrazně zmínil. Kdykoliv Mona líčila své dětství v Polsku či ve Vídni, upřeně mě pozoroval.

Patrně doufal, že doplním její vyprávění o chybějící detaily.

Tyto mezery v jejím příběhu ho znepokojovaly. Jednou se neudržel a prohlásil, že nevěří, že se Mona narodila v Polsku. Jenomže Mona byla Židovka, a to ho nikdy ani ve snu nenapadlo. Osobně ji pokládal za rozenou Američanku, byť Američanku neobyčejnou.

Nedokázal se přenést přes její výslovnost, ve které nebyla ani stopa po nějakém přízvuku. Jak se mohla naučit tak dokonale anglicky? Také prý nechápal, jak si mohu být ohledně Mony vůbec něčím jistý. “Já vím,” říkal, “ty jsi romantik… Záhady tě přitahují.” V tom měl naprostou pravdu. “Já,” prohlašoval, “já musím mít vždycky ve všem jasno.

Na tajemství si nepotrpím. Hra na schovávanou, to není nic pro mě.” Přitom to byl právě on, Stanley, kdo byl tak zamilovaný do Herr Nagela, hrdiny Mystérií.

Co jsme toho o této Hamsunově enigmatické postavě namluvili u sporáku! Stanley by byl obětoval svou pravou ruku, kdyby se mu podařilo takovou postavu vymyslet. Nebylo to jen tajemno obklopující Herr Nagela, co dělalo na Stanleyho takový dojem. Byl to také jeho smysl pro humor, jeho čtveráctví a nečekané proměny.

Nejvíc ze všeho však Stanley miloval Nagelovu rozporuplnou povahu. Také měl rád jeho nemorálnost v přítomnosti žen, jeho masochismus, ďábelskost, sentimentalitu, jeho extrémní zranitelnost. “Řeknu ti jedno, Henry - tenhle Hamsun je mistr.”

Totéž říkal Stanley o Conradovi, Balzacovi, Anatolu Francovi, Maupassantovi, Lotim. Totéž prohlásil i o Reymontovi, když dočetl The Peasants*. (I když ze zcela jiného důvodu.) Jednou věcí jsem si však mohl být jist - nikdy by něco podobného neřekl o mně, i kdyby to jinak jednohlasně hlásal celý svět. Mistr spisovatel, to musel být podle Stanleyho stejný typ člověka jako shora uvedení.

Především musel pocházet ze Starého světa. Musel být vlídný, šikovný, pečlivý, náruživý. Musel mít vybroušený styl. Zápletky, postavy a situace musel sypat z rukávu. Musel mít přehled o všech světových událostech. Podle Stanleyho jsem nebyl schopen dát dohromady dobrou povídku. Dokonce i u Sherwooda Andersona, kterého nyní tu a tam neochotně uznal za výborného vypravěče, nacházel řadu chyb. Zdál se mu příliš neotesaný, příliš syrový. A přesto se smál, až slzel, při čtení The Triumph of the Egg**.

Připouštěl to však vzdorovitě. Dalo by se říci, že se smál proti své vůli. A pak začal básnit o Jerome K. Jeromovi. Na Poláka opravdu zvláštní vkus. Podle Stanleyho nebylo napsáno nic srandovnějšího než Three Men in a Boat***. Ani polští autoři se mu prý nemohli rovnat. Jenomže polští autoři zpravidla nebývají příliš veselí. “Řekne-li Polák, že něco je legrační, má tím na mysli, že mu to připadá bizarní,” tvrdil Stanley. “Poláci jsou příliš vážní, příliš tragičtí, než aby je bavila kdejaká taškařice.” Při této debatě mu vyklouzlo z úst slovo šprým. Šprým - to bylo jedno ze Stanleyho oblíbených slov, kterému dával řadu nesourodých významů. Být šprýmař či šprýmovný, to vyžadovalo určitou dokonalost a jedinečnost, které si Stanley neobyčejně cenil. Prohlásil-li o spisovateli: “To je ale šprýmovný chlap,”

skládal mu tím hlubokou poklonu. Například Gogol byl podle něj jedním z takových šprýmovných chlapů. Současně však považoval za šprýmovného chlapa i Bernarda Shawa. Nebo Strindberga. Nebo Maeterlincka.

Neurvalec Stanley. Šprýmovné, co!

Jak jsem již uvedl, sedávali jsme zpravidla na zahradě. Když jsem byl při penězích, měl jsem pro něj připraveno pár lahví piva.

Stanley pil výhradně pivo nebo vodku. Někdy vyšel do druhého patra, kde se vyklonil z okna a klábosil s naším syrským sousedem. Všichni naši syrští sousedé byli velmi přátelští a jejich ženy oslnivě krásné. Monu s její černou hřívou považovali zpočátku za jednu z nich. Naše domácí, jak jsme brzy zjistili, byla vůči Syřanům nenávistně předpojatá. Byli pro ni odpad.

Jednak pro svou tmavou pleť, jednak pro svůj nesrozumitelný jazyk. Nijak se nám netajila tím, jak ji děsí naše vzájemné přátelské styky. Prý jenom doufá, že máme dostatek rozumu, abychom je nezvali domů. Ona prý vede “spořádanou” domácnost.

Nechával jsem její narážky pokud možno bez komentáře, neboť jsem měl neustále na paměti, že jednoho dne můžeme být závislí na její velkodušnosti. Oklasifikoval jsem si ji prostě jako pomatenou starou čarodějnici, se kterou je lepší se příliš nevybavovat.

Monu jsem důrazně varoval, ať nikdy nenechává dveře v naší nepřítomnosti odemčené. Stačilo by, aby se domácí jen podívala na mé rukopisy, a měli bychom vystaráno.

Bydleli jsme v novém bytě teprve několik týdnů, když mi Mona oznámila, že se opět setkala s Tonym Maurerem. Byl na tahu s milionářem z Milwaukee. Tony Maurer prý projevil upřímný zájem Moně pomoci. Zpracovával prý svého přítele, aby mu pro ni vypsal tučný šek - aspoň na tisíc dolarů.

Něco takového by nám přišlo náramně vhod. S takovým balíkem v kapse bychom mohli vypadnout z New Yorku a podívat se trošku do světa. Možná bychom mohli navštívit O’Maru, který nás bombardoval pohlednicemi ze slunného Jihu, kde prý se má jako v bavlnce. Ať tak či tak, starý dobrý New York už se nám začínal zajídat.

Byla to Mona, která toužila po změně ovzduší. Rozčilovalo ji, že jsem přestal psát. Podařilo se mi ji napůl přesvědčit, že to je její vina. Nemohu se soustředit na práci, když ona vede dvojí život. (To ne, že bych jí nedůvěřoval, prohlašoval ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 89

jsem, ale mám o ni pouze strach.) Jak jsem ale řekl, věřila tomu jen částečně.

Věděla, že to bude mít širší souvislosti. Svým prostým, naivním způsobem došla k závěru, že jediný způsob, jak to změnit, je změna prostředí.

Pak se jednoho dne ozval po telefonu Tony Maurer, že prý už je všechno na spadnutí. Má ho počkat na Times Square, kde ji vyzvedne limuzína. Následovat bude skvělá večeře a slíbený šek.

(Nebude na tisíc, ale na sedm set padesát.) Když Mona odešla, sáhl jsem po knize. Byla to Moudrost a osud. Od Maeterlincka jsem už roky nepřečetl ani řádku. Teď mi to připadlo, jako bych se vracel k přísné dietě. Okolo půlnoci se mě zmocnil jakýsi neklid, a tak jsem se vydal na procházku. Ve výkladní skříni obchodního domu jsem si povšiml vystavených sportovních a tábornických potřeb. Přivedlo mě to na myšlenku vydat se na Jih jako trampové. S

batohem na zádech bychom mohli dojet stopem k hranicím Virginie a dál po svých. Ve výloze byla trampská výstroj podle mého gusta, včetně páru skvělých pohorek.

Ta myšlenka mě tak nadchla, že jsem najednou pocítil ohromný hlad. Namířil jsem si to rovnou k Joeovi, kde jsem si poručil steak na cibulce. Při jídle jsem snil. Za den za dva budeme pryč z tohohle všivého města. Budeme spát pod hvězdami, brodit se v bystřinách, šplhat po horách, potit se, funět, zpívat z plných plic. Pokračoval jsem ve snění, zatímco jsem pořádal obrovskou porci domácího jablečného koláče, který jsem zapíjel silnou kávou. Potom jsem už byl připraven na cestu domů. U pokladny jsem si všiml řady značkových doutníků. Vybral jsem si Romeo and Juliet a s pocitem míru a dobré vůle vůči celému světu jsem ukousl a vyplivl špičku.

Musely být minimálně dvě hodiny, když jsem se dostal domů. Svlékl jsem se a vlezl do postele. Ležel jsem s očima dokořán a čekal, až zaslechnu její kroky. Za svítání jsem usnul.

Bylo osm třicet, když Mona konečně dorazila. Nejevila nejmenší známky únavy. Vůbec se jí nechtělo spát. Místo toho začala chystat snídani - vejce na slanině, kávu a teplý závin. Koupila to cestou domů. Trvala na tom, že mám zůstat až do poslední chvíle v posteli.

“Ale kde jsi k čertu byla celou tu dobu?” snažil jsem se vypadat naštvaně. Bylo mi totiž jasné, že všechno klaplo -

Mona celá zářila.

“Nejprve se najez,” trvala na svém Mona. “To je dlouhé povídání.”

“Dostalas šek? To je jediné, co mě zajímá.”

Zamávala mi s ním před očima.

Ještě to odpoledne jsme objednali hromadu věcí. Měli nám je doručit druhý den. Do té doby jsme doufali, že se nám podaří proměnit šek. Přišlo ráno, a my ještě pořád neměli peníze. Šaty se samozřejmě vrátily do obchodního domu. V

zoufalství jsme dali šek do banky. To však znamenalo prodlevu minimálně několika dní.

Mezitím došlo k nepříjemnému incidentu mezi Monou a naší semetrikou domácí. Jak se zdálo, povídala si Mona s hezkou Syřankou odvedle, když se do zahrady přihnala domácí a zasypala Syřanku nadávkami. Mona se rozčilila a začala pro změnu nadávat naší staré čarodějnici. Ta si to nenechala líbit a jala se Moně spílat, že je sama Syřanka, navíc kurva a tak dál. Málem to skončilo rvačkou a škubáním vlasů.

Výsledkem bylo, že jsme dostali týdenní výpověď z bytu. Jelikož jsme chtěli stejně vypadnout, nijak nás to nerozházelo. Mně však vrtala hlavou jiná myšlenka: Jak si s ježibabou srovnat účty?

Byl to Stanley, kdo mi ukázal, jak na to. Jelikož jsme se měli odstěhovat nadobro, proč jí nezaplatit přímo královsky?

Dobrá, ale jak? Stanley to viděl jednoduše. V den vystěhování přijde na návštěvu a přivede s sebou jako obvykle i děti. Vybaví je kečupem, hořčicí, mucholapkou, inkoustem, moukou - prostě vším, co je zapotřebí k čertovinám.

“Necháme je prostě dělat, co je napadne,” řekl. “Co ty na to? Děti milují jakoukoliv destruktivní činnost.”

Já sám jsem to považoval za vynikající nápad. “Rád jim při tom pomůžu. Jak dojde na špinavosti, snadno v sobě probudím vandala.”

Den poté, co jsme si to tak krásně naplánovali, jsme dostali vyrozumění z banky, že náš šek je k ničemu. Horečnatý telefonát Tonymu Maurerovi a pak do Milwaukee. Náš milionář se vypařil - jako by se po něm slehla zem. Pro změnu jsme se my stali obětí kanadského žertíku. Navzdory zklamání jsem se tomu musel zasmát.

Ale co teď?

Oznámili jsme novinu Stanleymu. Vzal to filosoficky. Proč se nenastěhovat k němu? Vezme matrace ze své postele a ustele nám na nich v přístěnku. Stejně ho nepoužívali. Taky se nám zaručil, že nebudem hladovět.

“Ale kde budeš spát ty? Nebo spíš jak?” zeptal jsem se.

“Na drátěnce,” odvětil.

“A co tvá žena?”

“Té to vadit nebude. Už jsme spali i na holé zemi.”

Potom dodal: “Vždyť to bude jen na chvíli. Můžeš se poohlédnout po práci, a až nějakou seženeš, najdeš si i vlastní bydlení.”

“Oukej,” řekl jsem a stiskl mu ruku.

“Sbal si věci,” řekl Stanley. “Kolik toho bude?”

“Dvě brašny a psací stroj.”

“Tak si pospěš. Já popoženu kluky do práce.” Přirazil pak otoman ke dveřím, aby nikdo nemohl dovnitř.

Zatímco Mona balila tašky, já se pustil do ničení šatníku. Kluci se už nemohli dočkat. Pomstychtivě se dali do pustošení. Netrvalo ani deset minut a z bytu byla kůlnička na dříví. Cokoliv se dalo pocákat, bylo pocákáno kečupem, octem, hořčicí, moukou a rozbitými vejci. Křesla byla umatlaná od mucholapky. Odpadky byly rozšlapány po podlaze.

A nejlepší ze všeho byla práce s inkoustem. Postříkali jím zdi, zrcadla a rohožky. Toaletním papírem ověnčili rozštípaný nábytek.

Já a Stanley jsme si stoupli na stůl a zkrášlili strop hustou pastou z kečupu, hořčice, mouky a ovesných vloček.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 90

Čalounění a pokrývky jsme rozpárali noži a nůžkami. Velkým nožem na chléb jsme nadělali fašírku z žíněného otomanu.

Záchodové prkénko jsme zapatlali lepkavou marmeládou a medem. Cokoliv šlo roztrhat, rozklížit, rozštípat a rozházet, bylo roztrháno, rozklíženo, rozštípáno a rozházeno. A to vše v naprosté tichosti. Závěrečnou část jsem nechal na dětech. Jednalo se o zhanobení Bible. Ta byla nejprve máchána ve vaně, poté pomazána kdejakým svinstvem a nakonec rozervána na kusy, které jsme rozházeli po podlaze.

Orvané desky Svaté knihy byly pak pověšeny na lustr. Samotný lustr jsme zkroutili do nerozpoznatelné podoby.

Neměli jsme čas kluky umýt. Pouze jsme je co nejlépe utřeli do rozpáraných prostěradel. Kluci byli radostí bez sebe.

Kdo ví, jestli si ještě někdy užijí takovou srandu… Když skončila poslední operace, svolali jsme válečnou poradu.

Posadili jsme si kluky na klín a pečlivě jim vysvětlili, co mají dělat. Měli se tiše vyplížit zadním vchodem, potom jakoby nic projít hlavní brankou a hned nato vzít nohy na ramena a uhánět, co jim budou síly stačit.

Počkat nás měli za rohem. My půjdem ježibabě s milým úsměvem předat klíče a říci sbohem. Zavětří-li nějakou boudu, dá jí pořádnou práci, než se dostane do pokoje. My mezitím dohoníme děti a naskočíme do taxíku.

Všechno proběhlo podle plánu. Domovnice se dokonce ani neukázala.

Já jsem nesl jednu brašnu, Stanley druhou a Mona nesla psací stroj. Na rohu jsme vyzvedli šťastné děti a taxíkem odjeli ke Stanleymu.

Myslel jsem si, že Stanleyho žena nebude dvakrát nadšená, až se dozví, co její děti vyváděly. Ale kdepak. Podle ní to byl zdařilý kousek. Měla radost, že si děti užily trochu legrace. Stěžovala si jenom na to, že si umazaly šaty. Čekala nás se svačinou - maso po studenu, boloňský salám, sýr, pivo a crackery. U jídla jsme vzpomínali na naše dopolední řádění a smáli se z plných plic.

“Teď vidíš, čeho jsou Poláci schopni,” řekl Stanley. “Když jde o ničení, jsme k nezastavení. Poláci jsou surovci k pohledání.

Jsme ještě horší než Rusové. Když Poláci vraždí, smějí se. Když mučí, jsou štěstím bez sebe. To je polský humor.”

“A když začnou být sentimentální,” dodal jsem, “dají ti svou poslední košili - nebo matraci z vlastní postele.”

Za přikrývky nám sloužilo pouze jedno prostěradlo a Stanleyho zimník, ale naštěstí bylo léto. Příbytek byl sice nuzný, ale upravený. Ani dva kousky nádobí nebyly stejného druhu - nože, vidličky a lžičky - všechno samá stará veteš sebraná na smetišti.

Byly zde tři pokoje pěkně v řadě za sebou a všechny tmavé - typický železniční byt. Nebyla tu žádná teplá voda, žádná vana, dokonce ani sprcha. Umývali jsme se v kuchyňském dřezu. Mona chtěla pomáhat s vařením, ale Sofie, Stanleyho žena, o tom nechtěla ani slyšet. Naší jedinou povinností bylo každé ráno sklidit matrace a zamést podlahu.

Tu a tam jsme umyli nádobí.

Na dočasné útočiště to nebylo vůbec špatné. Okolí bylo deprimující - bydleli jsme na periferii, jen pár metrů od nadzemky. Nejhorší ze všeho bylo, že Stanley spal přes den. Ale naštěstí pouze pět hodin. Všiml jsem si, že jedl velmi střídmě.

Bez čeho se ale nemohl obejít, byly cigarety. Sám si je balil.

Byl to zvyk, který si odnesl z vojenské služby ve Fort Oglethorpe.

Peníze jsme od Stanleyho žádat nemohli. Od své ženy dostával každý den deset centů na jízdné do práce, kam si nosíval dva sendviče zabalené do novin. Od úterka bylo třeba kupovat všechno na dluh. Ubíjející stereotyp, ale Stanley už to takhle táhl léta.

Myslím, že mu ani na mysl nepřišlo, že by to mohlo být někdy jinak. Dokud měli den co den co jíst, dokud bylo čím živit a šatit děti…

Každý den okolo poledne jsme se já a Mona vytratili, vydali se po svých pochůzkách a vraceli se k večeři. Snažili jsme se budit dojem, že pilně sháníme práci. Mona se jako obvykle soustředila na dolování menších obnosů, já jsem bezcílně bloumal městem, navštěvoval muzea, knihovny nebo chodil do kina, když jsem na to měl. Ani jednoho z nás nenapadlo třeba se jen poohlédnout po nějaké práci. Dokonce jsme o tom spolu ani nemluvili.

Zpočátku měli radost, když se Mona den co den vracela s něčím pro děti. Ani jednou nepřišla s prázdnou. Kromě nezbytných potravin nosila i všelijaké lahůdky, které Stanley ani jeho žena do té doby neokusili. Děti vždycky dostaly bonbony nebo zákusky. Brzy se naučily čekat na ni každý večer na zápraží. Nějakou dobu to bylo opravdu prima.

Spousta cigaret, vynikajících koláčů a moučníků, všechny druhy židovského a ruského chleba, kořeněné omáčky, sardinky, tuňák, olivy, majonéza, uzené ústřice, uzený losos, kaviár, herinci, ananas, jahody, krabí maso, plněné taštičky a bůhví co ještě. Mona předstírala, že jsou to dárky od přátel. Neodvažovala se přiznat, že to koupila za vylouděné peníze. Sofii z toho šla pochopitelně hlava kolem. Ještě nikdy v životě neměla kredenc plnou jídla. Bylo na ní vidět, že by si takový jídelníček nechala líbit donekonečna. Děti jakbysmet.

Ne tak Stanley. Dělal si starosti do budoucna. Co bude, až se odstěhujeme? Děti začaly být rozmazlené. Jeho žena bude očekávat zázraky, kterých nebude schopen. Začal se na naši rozmařilost dívat s nelibostí. Jednoho dne otevřel skříň, vytáhl několik sklenic a plechovek s pochoutkami a prohlásil, že to půjde vyměnit za peníze. Bylo třeba zaplatit plyn. Druhý den si mě vzal stranou a oznámil mi, že moje žena musí přestat s nošením pamlsků dětem. Byl den ze dne nevrlejší. Možná ho utahalo neklidné spaní na holé drátěnce. Možná se dovtípil, že nemáme v úmyslu najít si práci.

Situace jako vystřižená z Hamsuna, ale Stanley nebyl v té správné náladě, aby to dokázal ocenit. U stolu už jsme skoro nemluvili.

Děti byly zakřiknuté. Sofie promluvila jen tehdy, když jí dal její pán a vládce svolení. Tu a tam nebylo ani na jízdné.

Byla to pokaždé Mona, kdo pomohl. Každým dnem jsem očekával otázku, jak je možné, že Mona má vždycky nějakou hotovost v zásobě. Sofie se samozřejmě nikdy na nic neptala. Mona ji měla zcela ve své moci.

Sofie sledovala každý Monin pohyb, každé její gesto. Bylo jasné, že považuje Monu za jakousi bohyni.

Za probdělých nocí jsem si často kladl otázku, jak by se asi Sofie chovala, kdyby jí bylo umožněno žít Moniným ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 91

výstředním stylem jeden jediný den. Vezměme třeba den, kdy má Mona schůzku s jednonohým veteránem z Weehawkenu. Rothermel, tak se jmenoval, by byl sťatý jako obvykle. Čekal by v rohu jakési pivnice ve Weehawkenu.

Slintal by si do piva. Mona vchází dovnitř a on se pokouší vstát a obřadně se jí poklonit, ale jeho dřevěná noha ho zrazuje. Bezmocně se zmítá jako pták, kterému uvízl běhák v pasti. Plive a kleje, otírá si sliny z vesty ušmudlaným kapesníkem.

“Máš dnes zpoždění jenom dvě hodiny,” nadává. “Kolik?” ptá se a sahá do kapsy pro naditou peněženku.

Mona se samozřejmě - je to výstup, který spolu hrají často - tváří dotčeně. “Dej to pryč! Copak si myslíš, že jsem přišla jen kvůli tomu?”

ON: “Ať se propadnu, jestli mě napadá jiný důvod. Rozhodně jsi nepřišla kvůli mně!”

Tak to začíná. Duet, který už mají dobře nacvičený.

ON: “Dobrá, s čím na mě vyrukuješ tentokrát? Jsem sice starý ožrala, ale obdivuju tvoji vynalézavost.”

ONA: “To ti vždycky musím říkat nějaký důvod? Kdy se konečně naučíš důvěřovat druhému člověku?”

ON: “Dobrá otázka. Kdyby ses někdy zdržela aspoň půl hodiny, možná bych se ji pokusil zodpovědět. Kdy musíš odejít?” Dívá se na hodinky. “Je tři čtvrtě na tři.”

ONA: “Víš dobře, že musím být zpátky do šesti.”

ON: “Tvoje matka je pořád ještě nemocná, že?”

ONA: “A co sis myslel? Že se stane zázrak?”

ON: “Říkal jsem si, že by to tentokrát mohl být třeba tvůj otec.”

ONA: “Ach nech toho! Jsi už zase opilý!”

ON: “Naštěstí pro tebe. Jinak bych si mohl zapomenout vzít peněženku. Kolik? Vyřídíme to, ať to máme za sebou a můžeme se ještě chvíli bavit. Je to ohromně poučné si s tebou povídat.”

ONA: “Hodilo by se tentokrát pade…”

ON: “Pade? Poslyš, sestřičko, já jsem možná osel, ale nejsem zlatý důl.”

ONA: “Tak si to zopakujem celé od začátku?”

Rothermel lítostivě vytahuje peněženku. Pokládá ji na stůl. “Co si dáš?”

ONA: “Už jsem říkala.”

ON: “Myslel jsem k pití. Neutečeš mi, aniž by ses se mnou napila, že ne?”

ONA: “Ach dobrá… Tak tedy šampaňské - střik.”

ON: “Pivo ti nevoní, co?” pohrává si s tobolkou.

ONA: “Na co si to hraješ? Snažíš se mě ponížit?”

ON: “Mám pocit, že to by nebylo tak snadné.” Pauza. “Víš, když jsem tady tak seděl a čekal na tebe, přemýšlel jsem o tom, že bych ti dal něco pořádného. Sice si to nezasloužíš, ale vem to čert! Kdybych měl všech pět pohromadě, tak bych tu neseděl a nebavil se s tebou.” Pauza. “Chceš vědět, na co jsem myslel? Jak ti udělat radost! Víš, přitom, jak jsi krásná, jsi to nejnešťastnější stvoření, jaké jsem kdy potkal! Já sám také zrovna nesrším optimismem a také mě v životě už nic moc nečeká, ale nemohu říct, že bych se cítil úplně mizerně. Pořád ještě mám aspoň jednu nohu zdravou. Mohu si doskákat z místa na místo.

Občas se zasměju, i když sám sobě. Ale, víš co - tebe jsem ještě nikdy neslyšel se smát. A to je hrozné. Je to dokonce bolestné.

Dávám ti, o cokoliv požádáš, ale s tebou to ani nehne. To není dobré. Škodíš sama sobě, to jsem ti chtěl říct…”

ONA (skáče mu do řeči): “Všecko by se změnilo, kdybych si tě vzala, tak jsi to myslel, že?”

ON: “Ne tak docela. Bůh ví, neměla bys asi zrovna na růžích ustláno, ale přinejmenším bych se dokázal o tebe postarat. Učinil bych přítrž tomu věčnému škemrání a půjčování.”

ONA: “Kdybys mě chtěl doopravdy osvobodit, nekladl by sis žádné podmínky.”

ON: “Taková odpověď je ti podobná. Ani na okamžik neuvažuješ…”

ONA: “Že bychom vedli každý svůj život?”

Přichází číšník a nese vinný střik.

ON: “Namíchejte radši rovnou ještě jeden. Dáma má žízeň.”

ONA: “To musíme pokaždé, když jsme spolu, absolvovat tyhle tahanice? Nezdá se ti to nudné?”

ON: “Mně ne. Já už nemám žádné iluze. Ale je to způsob, jak si s tebou popovídat. Dávám tomu přednost před rozhovorem o nemocnicích a nemocných.”

ONA: “Ty nevěříš tomu, co říkám, že ne?”

ON: “Věřím ti každé slovo - protože ti chci věřit. Něčemu člověk věřit musí - i když jsi to jen ty.”

ONA: “Jen já?”

ON: “Ale no tak, vždyť víš, jak to myslím.”

ONA: “Chceš tím říct, že s tebou jednám jako s onucí.”

ON: “Sám bych to nedokázal vyjádřit lépe. Díky.”

ONA: “Kolik je hodin, prosím?”

Rothermel se dívá na hodinky. “Jsou přesně tři hodiny a dvacet minut,” lže. Pak s nádechem ohromení: “Musíš si dát ještě jeden drink. Nechal jsem ti ho připravit.”

ONA: “Vypij ho za mě. Já už nemám čas.”

ON (naléhavě): “Haló, číšníku, kde je ten koktejl, co jsem si před hodinou objednal?” Přestává se ovládat a pokouší se zvednout ze židle. Vrávorá a kácí se zpět jakoby vyčerpán. “Zatracená noha! Čert mi byl tu protézu dlužen. Zasraná, zkurvená válka!

Omlouvám se, nechal jsem se unést…”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 92

Aby ho trochu uchlácholila, usrkne Mona z nového drinku. Hned potom se náhle zvedá. “Už musím jít.” Otáčí se a kráčí ke dveřím.

“Počkej chvíli, počkej chvíli,” volá za ní Rothermel. “Zavolám ti taxíka.” Strká peněženku do kapsy a belhá se za ní.

V taxíku jí cpe peněženku do ruky. “Posluž si, víš dobře, že jsem prve jen žertoval.”

Mona chladně odpočítává několik bankovek a potom mu zasouvá tobolku do kapsy.

“Kdy tě zas uvidím?”

“Bezpochyby až zase budu potřebovat peníze.”

“Potřebuješ někdy také něco jiného než peníze?”

Ticho. Jízda bláznivými ulicemi Weehawkenu, který se podle atlasu nachází v Novém světě, ale zrovna tak by se mohlo jednat o nádor na planetě Uran. Jsou města, do kterých člověk o své vůli nezavítá, není-li k tomu přinucen -

nebo pokud se mu vlivem měsíce nezblázní celý systém endokrinních žláz. Jsou města, která byla naplánována před dávnými věky lidmi z doby kamenné, kteří si byli vědomi toho, že v nich nikdy nebudou muset žít. V této anachronické skrumáži věcí nechybí nic kromě fauny a flóry dávných geologických období. Všechno je tu důvěrně známé, a přesto cizí. Na každém rohu ztrácí člověk orientaci. Jména všech ulic znějí jako blábol.

Sklíčený Rothermel sní o pestrém životě v zákopech. Zůstal právníkem, přestože má jen jednu nohu. Nechová zášť jen vůči bošům, kteří ho připravili o nohu. Stejně tak nenávidí i své krajany. Nejvíc ze všeho nesnáší své rodné město.

Nenávidí sám sebe za to, že nasává jako duha. Nenávidí celé lidstvo a nemůže přijít na jméno ani ptákům, zvířatům, stromům a slunci. Jediné, co mu z prázdné minulosti zbylo, jsou peníze. A ty nenávidí rovněž. Každý den se probouzí z mátožného spánku do rtuťovitého světa. Se zločinem nakládá jako se zbožím. Jako by se jednalo o oves, ječmen, pšenici. Tam, kde svého času výskal a prozpěvoval si jako slavík, se dnes jen tak tak plouží a sípe, funí a chrchlá. Ráno před osudnou bitvou byl mladý, chrabrý, nadšený.

Samopalem vyčistil hnízdo plné bošů, zrušil dva důstojníky ze své vlastní brigády a právě se chystal pustit do kantýny. Ještě téhož večera však ležel v tratolišti krve a fňukal jako malé děcko.

Svět dvounohých lidí unikl napořád z jeho dosahu. Už nikdy nebude schopen se do něj vrátit. Marně kvílel jako zvíře. Marně se modlil. Marně se dovolával matky. Válka pro něj skončila - a on byl jednou z jejích trosek.

Když pak zase spatřil Weehawken, zatoužil schoulit se v matčině klíně a zemřít. Požádal, aby mu ukázali pokoj, ve kterém si hrál jako dítě. Vyhlédl z okna na zahradu a v záchvatu krajního zoufalství do ní naplival. Práskl dveřmi za svými bývalými přáteli a uchýlil se k flašce. Roky míjejí, zatímco on se jako člunek proplétá tam a zpět osnovou své paměti. Má jen jednu jistotu - své bohatství. Což je totéž, jako říci slepci, že dostane bílou hůl.

A pak jednoho večera, když sedí sám u stolu v jedné putyce ve Village, k němu přistoupí žena a strčí mu pod nos Mezzotints.

Pozve ji, ať si přisedne. Poručí jí večeři. Naslouchá jejímu vyprávění. Zapomíná na svou protézu, zapomíná, že kdysi byla válka. Najednou ví, že miluje tuto ženu. Není nutné, aby ona milovala jeho. Stačí, když tu bude. Stačí, když ho tu a tam přijde potěšit svou přítomností, třeba jen na pár minut, a jeho život bude mít znovu smysl.

Takhle sní Rothermel. Zapomíná na všechny ty srdcervoucí scény, které kazí tuto nádhernou představu. Udělá pro ni cokoliv. Třeba teď hned.

Ponechme však nyní Rothermela jeho osudu. Nechme ho snít v jeho taxíku, který ho jako přívoz unáší srdcem Hudsonu. Ještě se s ním setkáme - na březích Manhattanu.

Mona zapadla na Čtyřicáté druhé ulici do metra. O pět minut později se vynořila na Sheridan Square. Tady nabral její pohyb vskutku chaotický charakter. Sofie, pokud by jí stále byla v patách, by měla vážně potíže ji sledovat. Village je síť bludišť vymyšlená v neklidných snech někdejších holandských osadníků. Na rohu každé trýznivé uličky se člověk střetává sám se sebou. Jsou zde aleje, uličky, sklepy a doupata, náměstíčka, dvorky a průjezdy. Všechno je to anomální, přízračné a matoucí.

Jediné, co tu chybí, jsou můstky a lávky z Milwaukee. Domečky jak pro panenky vklíněné mezi strohé činžáky a morbidní fabriky se sem propadly snad dírami v čase, popsatelnými pouze jazykem augurů. Z fasád, podivuhodných názvů uliček a holandské rozdrobenosti tu na vás čiší snivá, mátožná minulost. Současnost o sobě dává vědět prostřednictvím jekotu uličníků, ohlušujícího dopravního lomozu, který otřásá nejen lustry v bytech, ale i podzemními základy budov. Všemu vévodí nepřehledná změť ras, jazyků, tradic. Američané, kteří sem zabloudí, si připadají jako vetřelci, ať už se jedná o bankéře, politiky, úředníky, bohémy či opravdové umělce. Všechno je tu levné, okázalé, vulgární a falešné. Minnie Irigátor je na stejné úrovni jako žalář za rohem.

A na dně tohoto kypícího kotle dochází k bratření. Každý se snaží předstírat, že právě tohle je to nejzajímavější místo z celého města. Je to čtvrť plná osobností; narážejí na sebe jako protony a elektrony, vždy v rámci pětirozměrného světa, jehož podstatou je chaos.

Právě v takovém světě je Mona sama sebou a cítí se tu jako ryba ve vodě. Na každém kroku tu potkává nějakého svého známého. Tato setkání nápadně připomínají střety mravenců na mravenčí stezce.

Konverzace probíhá formou frenetických doteků tykadel. Došlo snad někde k nějaké zásadní události, která se týká celého mraveniště?

Pobíhání nahoru a dolů po schodech, pozdravy, tisknutí rukou, tření nosů, přízračná gesta, pukrlata, štěbetání a klokotání, bezdrátový přenos, oblékání a svlékání, šepot, varovné signály, hrozby, paktování, maškarády - všechno tu probíhá ve hmyzím stylu a s rychlostí, jakou je schopen vyvinout jedině hmyz. I pod sněhovou přikrývkou to ve Village všechno vře a bublá. K ničemu významnému však nikdy nedojde. Ráno má pár lidí kocovinu a tím to hasne.

Tu a tam v některém z těch domečků z pohádky žije bledé, plaché stvoření, zpravidla sporného pohlaví, které pochází ze světa Maurierové, Čechova či Alaina Fourniera. Jmenuje se Alma, Frederika, Uršula nebo Malvína - to jsou jména souznějící s kaštanovou kšticí, prerafaelskou postavou, galskýma očima. Taková stvoření sotva vytáhnou paty z ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 93

domu. Dojde-li k tomu, pak jen časně ráno na pár hodin.

K takovým typům je Mona osudově přitahována. Všechny tyto vztahy a tajná přátelství halí závoj tajemství. Její spěšné pochůzky po zapadlých uličkách nemají zdánlivě žádný jiný cíl než nákup tuctu bílých husích vajec. Žádná jiná vejce jí nejsou vhod. Mimoděk si vzala do hlavy, že svou serafickou přítelkyni překvapí staromódní kamejí s fialkami či houpacím křeslem z dakotských výšin, šňupací tabatěrkou s vůní santalového dřeva. Nejprve přijdou na řadu dárky a pak několik čerstvě vydyndaných bankovek. Mona bez dechu přichází a bez dechu odchází. Jako mezi dvěma údery hromu.

Dokonce i sám Rothermel by se podivil, s jakou rychlostí a kam se jeho prachy podějí. Víme pouze, že když se s ní na konci takového hektického dne zdravím, má u sebe nějaké pečivo a trochu peněz.

V Brooklynu bychom mluvili o několika drobácích, v Čínské čtvrti je to “hotovost”. Hrajeme s nikláky, čtvrťáky a centy jako děti.

Dolar je abstraktní pojem spadající do oblasti vysokých financí…

Pouze jedinkrát za celý pobyt u Poláků jsme se Stanley a já odvážili vyrazit si někam společně. Šli jsme do kina na western, ve kterém byli k vidění zvlášť divocí koně. Stanley, kterému to připomnělo dny u kavalérie, se tak rozdováděl, že se rozhodl nejít večer do práce. U jídla pak sypal z rukávu jednu historku za druhou. Každá přitom byla jemnější a romantičtější než předchozí. Najednou si vzpomněl na objemnou korespondenci, kterou jsme spolu vedli, když nám bylo “-náct”.

Všechno začalo onoho dne, kdy jsem ho spatřil na “ulici časných smutků”, jak se veze na pohřebáku. (Po smrti Stanleyho strýce se jeho teta znovu provdala za hrobníka, také Poláka. Stanley ho pak vždycky provázel na jeho pohřebních jízdách.) Já jsem se zrovna poflakoval uprostřed silnice, když jel kolem pohřební průvod. Byl jsem si jist, že to na mě mává Stanley, ale přesto jsem nemohl uvěřit svým očím. Nebýt to smuteční procesí, rozběhl bych se podél vozu a povídal si s ním. Takto jsem jen zůstal stát jako omráčený a němě zíral, jak vůz mizí za rohem.

Viděl jsem tehdy Stanleyho po šesti letech. Udělalo to na mě silný dojem. Hned druhý den jsem mu poslal dlouhý dopis na starou adresu.

Stanley nyní tento první dopis přinesl - a s ním všechny dopisy, které následovaly. Já musel s hanbou přiznat, že jsem ty jeho už dávno ztratil. Ale stále jsem si pamatoval jejich vůni, všechny ty dlouhé stránky žlutého papíru, tužku, hbitý rukopis. Rukopis autokrata. Pamatoval jsem si i osobité oslovení: “Můj okouzlující příteli!” - klukovi v krátkých kalhotách. Některé dopisy měly takový ráz, jako by je psal Theophile Gautier některému ze svých ctitelů. Plné výpůjček z literatury. Ale vždycky mne dokázaly přivést do varu.

O tom, jaké jsou mé vlastní dopisy, jsem nikdy nepřemýšlel.

Náležely dávné, zapomenuté minulosti. Nyní jsem je měl před sebou a ruce se mi při čtení třásly. Tak to jsem byl já?

Jaká škoda, že nás nikdo nenafilmoval! Byli jsme legrační figurky. Malí rošťáci, usmrkanci, rozumbradové. Rozebírali jsme takové věci jako smrt a věčnost, reinkarnaci, stěhování duší, volnomyšlenkářství, sebevraždu. Hráli jsme si na to, že knihy, které jsme četli, nejsou ničím proti těm, které jednou napíšeme sami. O životě jsme mluvili s nadhledem, jako bychom znali z vlastní zkušenosti každou jeho stránku.

Ale v těchto nabubřelých mladických výstřelcích jsem ke svému úžasu viděl zárodek bezbřehé představivosti, který ve mně už začínal klíčit. Dokonce i v těchto bohapustých plácaninách se objevovaly náhlé záblesky doutnajícího ohně a netušených střetů.

Dojalo mě k slzám, když jsem viděl, že už tenkrát jsem se dokázal sobě ztratit sám - já, který jsem si ještě ani neuvědomoval, že mám nějaké já. Vzpomněl jsem si, že Stanley nikdy sám sebe neztratil. Měl svůj pevný, neměnný styl, kterého se držel jako šablony. Vzpomínám si, že jsem ho tenkrát považoval za podstatně vyzrálejšího a vzdělanějšího.

Byl jsem si jist, že z něj jednou bude vynikající spisovatel, zatímco ze mne jen ubohý packal. Jako Polák měl barvité dědictví. Já byl pouze Američan, jehož minulost byla pochybná a mlhavá. Stanley psal stylem, jako by se právě včera vylodil. Já psal, jako bych se teprve učil rodné řeči. Mým skutečným jazykem byl v té době jazyk ulice, který žádným skutečným jazykem nebyl. Za Stanleyho stylem jsem vždycky viděl válečníky, diplomaty, básníky, hudebníky. Já neměl žádné předky.

Musel jsem si nějaké vymyslet.

Je zvláštní, že všechny mé pocity určité kontinuity či efemerního spojení byly pokaždé vyvolány jedním ze tří zcela nesourodých faktorů: Za prvé úzkou starobylou uličkou s miniaturními domky; za druhé určitými neskutečnými typy lidských bytostí, zpravidla snílků nebo fantastů; za třetí fotografiemi z Tibetu, konkrétně tibetské krajiny. Ve zlomku vteřiny jsem mohl být naprosto dezorientován a hned zase zcela zázračně v obraze, sjednocen se světem i se sebou.

Pouze v těchto prchavých a vzácných okamžicích jsem rozuměl sám sobě. Má spojení byla, dá-li se to tak říci, s člověkem, a nikoliv s lidmi. Pouze když jsem byl přitažen zpět k velkému kmeni, uvědomoval jsem si svůj pravý rytmus a své skutečné bytí. Má individualita vyjadřovala sama sebe jako život s kořeny. Rozkvět znamenal kulturu - čili svět cyklického rozvoje. V mých očích byly velké osobnosti vždycky totožné s kmenem stromu, nikoliv s větvemi a listy. A velké osobnosti dokázaly velmi snadno ztratit svou totožnost: všichni byli pouhou variací toho jediného člověka, Adama Kadma, nebo jak se jmenoval.

Má linie se upínala k němu, nikoliv k mým předkům. Když jsem přišel k vědomí, byl jsem neobyčejně vnímavý. Mohl jsem se jediným skokem vrhnout zpátky.

Stanley jako každý šovinista odvozoval svůj původ stroze od polského národa, tedy řekněme, od Pripetských mokřin. Ležel tam, zapadlý v bahně jako tchoř. Jeho čidla dosáhla pouze k hranicím Polska. Stanley se nikdy nestal pravým Američanem. Amerika pro něj znamenala pouze formu tranzu, kterým mu umožňovala přenést jeho polské geny do jeho odkazu. Jakékoliv odlišnosti od normy, tj. od polského typu, bylo třeba považovat pouze za nezbytná přizpůsobení se okolí. Vše, co v něm bylo amerického, bylo jen pouhou příměsí, která se rozptýlí v generacích jeho ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 94

potomků.

Z podobných úvah se mi Stanley nikdy příliš nevyznával. Hloubal však nad nimi, což bylo zjevné z rozličných náznaků. Stopou k jeho skutečným pocitům byl pokaždé důraz, s jakým vyslovil určité slovo či větu. K novému světu, ve kterém se octl, choval naprostou antipatii. Na to, aby se udržel při životě, vynakládal jen to nejmenší úsilí. Všechno dělal jen aby se neřeklo. Přestože jeho životní zkušenosti byly ryze negativní, neznamenalo to, že by byl méně plodný.

Bylo to jako dobíjení baterií: jeho děti byly jeho jediným spojením s životem. Skrze ně měla být oživena rodová energie Poláků spolu s jejich sny, jejich tužbami a ambicemi.

Stanley se spokojil s životem v prozatímním světě.

Pro mne však bylo požitkem koupat se v záplavě polského ducha.

Říkal jsem tomu Polonéza. Bylo to jako vnitrozemní moře - například Kaspické - obklopené stepí. Nad rozbouřenými, dravými proudy, nad zrádnými písčinami a neviditelnými víry přelétali obrovští stěhovaví ptáci, zvěstovatelé minulosti a budoucnosti - polské minulosti a budoucnosti. Vše, co obklopovalo toto moře, bylo škodlivé a jedovaté. Nezbytné živiny pocházely jen ze samotné řeči.

Co je bohatství angličtiny ve srovnání s touto svěží a zpěvnou babylonštinou? Když mluví Polák svým rodným jazykem, nemluví pouze k právě přítomnému příteli, ale ke všem svým krajanům na celém světě. Uchu cizince, který měl jako já příležitost naslouchat těmto posvátným obřadům, to znělo jako nekonečné monology adresované nesčetným duchům z diaspory. Každý Polák považuje sám sebe za tajného strážce bájného pokladu své rasy; když umře, umírá s ním i tajná část nashromážděných nedotknutelností, zapovězená cizincům. Ale v jazyku se neztrácí nic: dokud bude aspoň jeden Polák schopen artikulace, dotud bude žít i samotné Polsko.

Když Stanley mluvil polsky, stával se z něho jiný člověk. Dokonce i tehdy, když mluvil s někým tak bezvýznamným jako byla jeho žena Sofie. Mohl mluvit třeba o mléku a sušenkách, ale já si připadal, jako bychom se octli zpět v dobách křížových výprav. Nic tak nevystihuje modulaci, disonanci a nezachytitelnost této řeči jako slovo alchymie. Jako silná kyselina mění polština obraz, pojem, symbol či metaforu na záhadnou, čirou tekutinu kafrového zápachu, jejíž resonance, která se táhne jako med, dává tušit věčnou změnu a výměnu ideje a impulsu. Jako horký gejzír vyvěrá z kráteru lidských úst polská hudba - neboť to skutečně snad ani není řeč - a stravuje vše, s čím přijde do styku. Opájí mozek ostrými, žíravými výpary ze svého kovového zřídla. Člověk, který používá takovou substanci, to už není jen obyčejný člověk, neboť si osvojil sílu a moc čaroděje. Kniha démonologie mohla být napsána jedině v tomto jazyce.

Tvrzení, že toto je vlastnost Slovanů, pranic nevysvětluje. Být Slovanem neznamená být Polákem. Polák je jedinečný a nedotknutelný; je prvním hybatelem, ztělesněním prvotního popudu. Jeho říší je příšerná říše zkázy. Pro něj slunce již dávno vyhaslo. Pro něj jsou všechny obzory omezené a ohraničené. On je banditou a vyvržencem rasy, prokletý sám sebou, sám sebou zatracený. Předělat svět? To by ho raději osobně svrhl do bezedné propasti.

Takové obrázky se mi vybavovaly pokaždé, když jsem vycházel z bytu, abych se protáhl. Kousek od Stanleyho domu se nacházel svět velmi podobný tomu, který jsem znal jako dítě. Vedla jím stoka černá jako tuš, jejíž nehybné vody smrděly jako deset tisíc chcíplých koní. Kolem kanálu se však prostíraly křivolaké uličky dlážděné kočičími hlavami. Rozbité chodníky vedly kolem mrňavých baráčků, vrzajících okenicemi vyrvanými z pantů. Z dálky to vypadalo jako řada obrovských hebrejských písmen. Ulice byly zaneřáděny starým nábytkem, harampádím a rumiskem všeho druhu.

Toto byla výspa společnosti.

Kdykoliv jsem zavítal do tohoto liliputánského světa, proměnil jsem se v desetiletého chlapce. Mé smysly se zbystřily, paměť se osvěžila, hlad zesílil. Najednou jsem byl schopen rozmlouvat se svým já takovým, jaké bylo, i s takovým, jaké teprve bude. Které já to bylo, co tu šmejdilo a čenichalo, jsem nevěděl. Nejspíš takové, které se vynořuje právě v takové rozmluvě. A já byl sveden nejvyšším soudem spravedlnosti… V této nadprahové oblasti vědomí figuroval Stanley vždycky něžně. On byl ten neviditelný kámoš, ke kterému jsem směroval své nezralé myšlenky nahrazující řeč. Přistěhovalec, sirotek, lidský vrak - z těchto tří komponentů se skládal. Rozuměli jsme jeden druhému, protože jsme byli diametrálně odlišní. To, co mi záviděl, jsem mu štědře dával. Po čem já toužil, tím mne krmil ze svého krkavčího zobáku.

Jako dvě siamská rybí dvojčata jsme plavali na hladině jezera dětství. Neznali jsme našeho Ochránce. Radovali jsme se ze své domnělé volnosti.

Jako dítě mě uváděl a vlastně dodnes uvádí v úžas zázrak znehybnění. V dětství existují vlahé dny, kdy snad vlivem velké retardace času člověk náhle vykročí do spícího světa. Není to svět lidí, ani svět přírody v zimním spánku - je to nehybný svět kamení, minerálů a věcí. Nehybný svět v zárodku… Pomalým kroužením očí dětství sledujete se zatajeným dechem, jak se v této latentní říši života zvolna rozbíhá puls. Začnete si uvědomovat existenci oněch neviditelných paprsků, které bez ustání vystřelují z nejvzdálenějších částí vesmíru a vyzařují z mikrokosmu stejně jako z makrokosmu. “Jak nahoře, tak dole.”

Stačí mrknutí oka a člověk je odloučen od iluzorního světa materiální reality. S každým krokem se člověk znova usazuje v ohnisku těchto koncentrických radiací, které jsou pravou substancí všepojímající a všeprostupující reality.

Smrt neznamená nic. Všechno je změna, vibrace, tvoření a přetváření. Píseň světa, uložená v každé částečce této mámivé substance zvané hmota, prýští ven v nevýslovné harmonii, která filtruje andělské bytosti ležící nečinně ve skořápkách fyzických stvoření zvaných člověk. Jakmile získá anděl nadvládu, fyzická bytost vzkvétá. Ve všech sférách dochází k nepřetržitému, tichému a nezdolnému rozpuku.

Jak to, že andělé, které tak bláhově spojujeme s mezihvězdnými prostory, milují vše, co je malé a hezké?

Jakmile docházím ke břehům stoky, kde čeká můj miniaturní svět, anděl se ujímá vlády. Přestávám hloubat nad světem - svět je ve mně. Vidím ho stejně dobře s očima zavřenýma jako s očima dokořán. Okouzlení, nikoliv zakletí.

Poddej se, a zakusíš blaženost s tím spojenou. Vše, co bylo v rozkladu, co zahnívalo a práchnivělo, je přeměněno.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 95

Mikroskopické oko anděla vidí nekonečné částice tvořící božský celek. Teleskopické oko anděla nevidí nic než celistvost, která je dokonalá. Za andělem zůstávají viditelné jen vesmíry - rozměr neznamená nic.

Když se člověk se svým žalostným smyslem pro relativitu dívá dalekohledem a žasne nad velkolepostí tvoření, musí si přiznat, že se mu podařilo degradovat neomezené na omezené. Pořídil si optickou náhražku bezmezné nádhery tvoření, vymykající se jeho představám. Čeho dosáhl tím, že se mu podařilo vtěsnat tisíc vesmírů do tubusu svého dalekohledu? Proces zvětšení toliko zdůrazňuje jeho vlastní titěrnost. Avšak člověk se cítí lépe ve svém malém vesmírku (nebo se tak aspoň tváří), když se mu podaří zjistit, co leží za jeho obzory. Pomyšlení, že jeho vlastní vesmír není možná větší než krevní částice, ho nadchne, konejší jeho mučivou úzkost. Ale použití umělého oka bez ohledu na to, jakého monstrózního zvětšení dosahuje, mu radost nepřinese. Čím větší je jeho fyzické vidění, tím větší bázeň na něj sedá. Chápe, přestože se zdráhá uvěřit, že tímto okem nikdy neodhalí kouzlo tvoření. Matně tuší, že k tomu, aby se mohl vrátit do tajemného světa, ze kterého vzešel, potřebuje zcela jiný druh očí.

Je to andělské oko, skrze něž člověk vnímá svět svého vzniku.

Tyto miniaturní říše, kde je vše propadlé, tiché a přeměněné, prosvítají častěji než jindy z knih. Stránka z Hamsuna dokázala přivolat stejné tajemné harmonie okouzlení jako procházka podél stoky. Na jeden prchavý okamžik člověk zažívá tutéž závrať, jako když strojvedoucí vyskočí z vozu v plné jízdě. Potom je vše čirá smyslnost. Opět nezbývá nic než se poddat. Poddat se kouzlu, které odsouvá autora na vedlejší kolej. Váš rytmus se v tom okamžiku ihned zpomalí.

Člověk prodlévá před slovními strukturami, které se otřásají jak oživlé domy. Člověk ví, že se někdo, s kým se dosud nesetkal a víckrát nesetká, vynoří a zmocní se ho. Může to být osůbka tak neškodná jako Sofie. Může to být otázka velkých bílých husích vajec, která dominuje celé pasáži.

Nic neovládá kosmické fluidum, skrápějící nyní události a situace. Dialogy se mohou náhle jevit jako čiré nesmysly, astrální ve svých důsledcích. Autor nám dal na srozuměnou, že se vypařil. Čtenář má nyní co dělat s hrou andělů.

Prožije si danou scénu, celý tento nekonečný okamžik, znova a znova a s vyostřeným smyslem pro realitu hraničícím s halucinací. Stačí malá ulička - ani ne jeden blok dlouhá. Kolibří zahrádečky obdělávané skřítky.

Věčný sluneční svit. A hudba vrytá do paměti, ztlumená tak, aby splývala s bzučením hmyzu a šumem listí. Radost, radost, radost.

Intimní společenství květin, ptactva a kamení, jež zde přečkalo jako připomínka podobných magických dní.

Vzpomněl jsem si na Hamsuna, protože to byl právě Stanley, s kým jsem se často dělil o tyto neobyčejné zážitky. Náš groteskní život kluků z ulice nás připravil na magická setkání. Jakýmsi záhadným způsobem jsme oba prošli tím správným obřadem zasvěcení.

Oba jsme byli nevědomky členy tradičního podzemí, které ve vhodných intervalech vyvrhuje spisovatele, později označované za romantiky, mystiky, vizionáře či satanisty. Bylo to, jako by určité “ulítlé” pasáže byly napsány speciálně pro nás, tehdy ještě pouhé zárodky bytostí. Jsme to my, kteří udržujeme při životě knihy neustále ohrožené pádem do zapomnění. Čekáme a číháme jako dravci na kořist na chvilky reality, které se budou nejen shodovat s těmito literárními extravagancemi, ale které je doloží a potvrdí. Rosteme jako vývrtky, nakláníme se na stranu, šilháme a koktáme v marné snaze vtěsnat náš svět do světa kolem nás. Andělé v nás jen podřimují. Jsou připraveni ujmout se na sebemenší podnět vlády. Pouze osamělé vigilie nás vracejí zpět.

Pouze jsme-li násilně odloučeni, jsme schopni spolu komunikovat.

Často spolu rozmlouváme ve snech… Já kráčím známou ulicí a hledám určitý dům. Od prvního okamžiku, kdy jsem do ní vkročil, mi srdce bije jako o závod. Sice jsem tuto ulici nikdy v životě neviděl, ale je mi mnohem bližší, mnohem povědomější, mnohem dražší než kterákoliv jiná. Je to ulice, kterou se vracím do minulosti. Každý dům, každé zápraží, každý průjezd, každý trs trávy, každý kámen, klacík, proutek či list ke mně mocně promlouvá. Vědomí poznání, zhuštěné miliardami vzpomínek, je tak silné, že se málem rozplývám.

Ulice nemá začátek ani konec: Je to odštípnutý zlomek tonoucí v mlhavé auře. Je úplný sám o sobě. Je to vibrující součást nekonečného celku. Přestože se na této ulici nikdy nic neděje, není prázdná ani opuštěná. Naopak, je to ta nejživější ulice, na jakou jsem schopen pomyslet. Je živá vzpomínkami jako tajemný háj hemžící se zástupy svých neviditelných obyvatel. Nelze vlastně říci, že tou ulicí kráčím. Nedá se ani říci, že bych jí plul.

Ulice mě halí. Jsem jí pohlcen. Snad jen v říši hmyzu existují vjemy srovnatelné s touto mučivou formou blaženství.

Jíst je báječné, ale být pojídán, to je procedura nepopsatelná. Možná se jedná o další, ještě více extravagantní způsob sjednocení s vnějším světem. Převrácená forma zespolečenštění.

Konec tohoto rituálu je pokaždé stejný. Najednou si uvědomím, že na mě čeká Stanley. Nestojí na konci ulice, protože ta žádný konec nemá… Stojí na mlhovinovém okraji, kde se prolínají světlo a hmota. Jeho pozdrav je vždy strohý a úsečný: “No tak jdeme!” Okamžitě s ním srovnávám krok. Pochodém - vchod! Milovaná ulička se otáčí pomalu dokola jako otočné jeviště obsluhované neviditelným strojníkem. Když docházíme na roh, spojuje se hladce a neodvratně s okolními ulicemi, které tvoří vzor našeho dětského eldoráda. Zde začíná bádání v minulosti, ale v jiné minulosti, než jaká je v uličce paměti. Tato minulost je aktivní, plná suvenýrů, ale suvenýrů pouze povrchních. Ta druhá minulost byla neobyčejně hluboká, fluidální, zářivá. Nijak se neoddělovala od přítomnosti a budoucnosti. Byla bezčasová a to, že o ní mluvím jako o minulosti, je jen proto, abych naznačil návrat, který však není návratem v pravém smyslu slova, ale spíš rekonstrukcí. Jako když ryba plave proti proudu do místa svého narození.

Když začíná hrát neslyšitelná hudba, člověk má jistotu, že stále ještě žije.

Stanleyho úkolem v druhé části snu je rozdmýchávat oheň. Opustím ho v okamžiku, kdy rozechvěje všechna mnemotechnická vlákna. Tuto funkci, kterou vykonává s instinktivní pohotovostí, lze přirovnat k třepotavé oscilaci střelky kompasu. Udržuje mě s její pomocí na stezce - strastiplné, křivolaké stezce, prosycené vzpomínkami.

Přelétáváme z květu na květ jako včelky. Jakmile máme dostatek nektaru, vracíme se do úlu. U vchodu se loučíme a já se nořím do chřtánu transformace. Uši mi rezonují šuměním oceánu. Všechny vzpomínky tuhnou. Jsem hluboko ve ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 96

spletité ulitě, stejně bezpečný a živý jako částečka energie putující mezihvězdným mořem světla.

Jedná se o hluboký spánek, který obnovuje duši. Když se probudím, jsem znovuzrozený. Den se přede mnou rozprostírá jako sametová louka. Nevzpomínám si na nic. Má mysl je čerstvě vyražená mince připravená vypadnout z dlaně na prvním rohu.

V takových dnech jsem s to uskutečnit některé z oněch ztřeštěných setkání, která mění kurs mého života. Cizinec kráčející proti mně po ulici mě pozdraví jako starého přítele. Stačí si vyměnit pár slov a rozproudí se mezi námi stenografická konverzace dávných bratří, která nahradí běžnou mluvu. Komunikace je kryptická a serafická, provázená uvolněností a chvatem hluchoněmých. Pro mne má jen jediný smysl - přeorientovat se. Změnit kurs mého života, jak jsem před chvílí napsal, to znamená prostě - upravit svou hvězdnou pozici. Cizinec, čerstvý z onoho světa, mne vycucne.

Razím si novou brázdu hájeným územím osudu. Stejně jako snivá ulička vklouzla zpět na své místo, roluji teď i já do vitálního uspořádání. Panorama, ke kterému se blížím, je úchvatné a majestátní. Vstříc mi kyne krajina dokonale tibetská. Nevím, zda se jedná o výtvor vnitřního oka či kataklyzmické narušení vnější reality přizpůsobené mému novému přeorientování. Vím pouze to, že jsem ještě osamělejší než jindy. Vše, co se od této chvíle přihodí, bude jako šok a objev. Nejsem sám. Jsem uprostřed ostatních osamělců. A každý z nás mluví svým vlastním, jedinečným jazykem!

Je to jako shromáždění vzdálených božstev, z nichž každé je zahaleno aurou vlastního neslučitelného světa. Je to první den týdne nového cyklu vědomí. Cyklu, a to je třeba říci, který může trvat týden nebo celý život. En avant, je me dis.

Allons-y! Nous sommes la‚ .

KAPITOLA(8)

Byl to Maxie Schnadig, kdo mě před léty představil Karenu Lundgrenovi. Nechápu ovšem, co mohlo ty dva svést dohromady .

Neměli totiž nic, ale vůbec nic společného.

Karen Lundgren byl Švéd, absolvent Oxfordu, kde na sebe upozornil svými atletickými výkony a tím, že mu bylo uděleno výběrové stipendium. Byl to obr s kudrnatými plavými vlasy. Mluvil vždy tiše a neobyčejně zdvořile. Byl obdařen smíšenými instinkty mravence, včely a bobra. Důkladný, systematický, houževnatý jako buldok. Ať se zakousl do čehokoliv, vždycky to dotáhl až do samého konce. Hrál stejně náruživě, jako pracoval. Jeho skutečnou vášní však byla právě práce. Dokázal pracovat vestoje, vsedě i vleže. A stejně jako všichni podobní pracanti byl v jádru líný jako veš. Ať se měl pustit do čehokoliv, pokaždé nejdřív hledal způsob, jak to udělat s co nejmenší námahou.

Netřeba dodávat, že mu to pak suma sumárum zabralo podstatně víc času i práce.

Vymýšlení zlepšováků ho ale bavilo. Jeho druhým jménem byla efektivita. Vlastně nebyl ničím jiným než chodícím a mluvícím strojem na úsporu práce.

Ať už bylo zadání sebejednodušší, Karen si ho dokázal zkomplikovat. Já si jeho výstředností užil víc než dost, když jsem se u něj učil v ústavu pro antropologický výzkum. Zasvětil mě do absurdních záludností decimálního systému pro registraci, proti kterému byl náš Deweyův systém dětskou hrou. S Karenovým systémem bylo možno indexovat cokoliv pod sluncem - od páru vlněných ponožek až po hemeroidy.

Jak jsem řekl, uběhla už hezká řádka let, co jsem Karena viděl naposledy. Osobně jsem ho vždycky považoval za podivína, neboť ve mně nebudily respekt ani jeho atletické vlohy, ani bezbřehá inteligence. Podle mě to byl především dříč a omezenec. Tu a tam ho bylo možno slyšet halasně se řehtat. Na můj vkus se však smál až příliš srdečně, a navíc pokaždé v nevhodný okamžik a bezdůvodně. Tuto svou schopnost smát se si pěstoval, stejně jako svého času pěstoval své svaly. Měl mánii být pro všechny vším.

Měl mánii, ale nikoliv jiskru.

Načrtl jsem tu jeho hrubou skicu, poněvadž došlo k tomu, že jsem pro něj opět začal pracovat. A Mona také. Všichni jsme se usídlili na pláži ve Far Rockaway, v barabizně, kterou Karen vlastnoručně postavil. Dům vlastně ještě nebyl ani dostavěný.

Proto jsme tu. Pracujeme bez kompenzace, spokojeni s tím, že můžeme sdílet obydlí s Karenem a jeho ženou. Ještě je tu zapotřebí toho udělat hodně. Práce nad hlavu. Začíná, jakmile otevřu ráno oči, a končí, až padám únavou.

Ale vraťme se kousek zpátky… Když jsem potkal Karena na ulici, bylo to, jako by nám ho seslal sám Pánbůh. Už jsme neměli doslova ani cent. Stanley nám jednoho dne, když se chystal do práce, věcně oznámil, že už nás má po krk. Měli jsme se okamžitě sbalit a vypadnout. Pomůže nám prý s balením a pak nás vyprovodí na metro. Bez diskusí. Já už jsem pochopitelně čekal něco podobného každým dnem. Vůbec jsem se proto na něj nezlobil. Naopak, docela mě to pobavilo.

U vchodu do metra nám předal naše kufry, strčil mi do dlaně čtvrťák na jízdné a bez podání ruky se otočil a rázně odkráčel pryč. Ani nám neřekl “sbohem”. Šli jsme tedy do metra, protože nás nic lepšího nenapadlo. Vozili jsme se sem a tam a uvažovali, co bude dál. Nakonec jsme vystoupili na Sheridan Square. Ještě jsme neušli ani pár metrů, když jsem ke svému úžasu spatřil Karena Lundgrena. Vypadal mimořádně potěšeně, že nás zase vidí.

Co prý dělám. Už jsme večeřeli? A tak dál.

Doprovodili jsme ho do jeho městského bytu, jak tomu říkal, a zatímco jeho žena chystala jídlo, my jsme se vyzpovídali. Když Lundgren slyšel, v jakém jsme průšvihu, rozjařil se ještě víc.

“Mám něco zrovna pro tebe, Henry,” zahlaholil bezcitně. Hned nato nám začal vysvětlovat v čem tkví podstata jeho práce, což mi znělo jako vysoká matematika, a přitom nás častoval koktejly a chlebíčky s kaviárem. Vzal jako hotovou věc, že se budu podílet na jeho projektu. Aby to bylo zajímavější, předstíral jsem, že si to musím rozmyslet, že mám v plánu i jiné věci. To ho samozřejmě ještě víc pobídlo.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 97

“Zůstaňte u nás přes noc,” naléhal. “Ráno mi řekneš, jak ses rozhodl.”

Vysvětlil mi, že kromě funkce jeho sekretáře a písaře mu taky mohu píchnout se stavbou domu. Upřímně jsem ho varoval, že nejsem příliš zručný. Mávl nad tím rukou. Je prý příjemné věnovat se po celodenní duševní práci také něčemu fyzicky náročnějšímu. Říkal tomu rekreace. A pak tu byla pláž: můžeme se tam koupat, hrát si s míčem, možná si i trošku zapádlovat. Jakoby mimochodem se zmínil o své knihovně, sbírce gramofonových desek a šachové soupravě.

Ráno jsem přirozeně řekl ano. Mona z toho byla celá pryč. Byla nejen ochotná, ale celá žhavá pomáhat Karenově manželce s veškerou domácí prací. “Dobrá,” řekl jsem. “Za pokus to stojí.”

Vlakem jsme dojeli do Far Rockaway. Celou jízdu nám Karen neúnavně vyprávěl o své práci. Pochopil jsem, že dostal zakázku na knihu o statistice. Tvrdil, že se bude jednat o významný přínos v oboru. Nasbíral prý ohromnou spoustu informací. Ve skutečnosti tak ohromnou, že jsem z toho měl husí kůži ještě dřív, než došlo na věc. Jak už bylo jeho zvykem, obklopil se spoustou nejrůznějších pomůcek. Jejich funkci prý zakrátko pochopím i já. Jedním z oněch přístrojů byl diktafon. Připadalo mu prý vhodnější diktovat do přístroje, což bylo neosobní, než přímo písaři. Občas prý však bude zapotřebí diktovat přímo.

“Nemusíš si dělat starosti s pravopisem,” dodal. Když jsem se dozvěděl o diktafonu, moje nadšení značně ochablo.

Neříkal jsem však nic a jen se usmíval a nechal ho dál přeskakovat od jedné věci ke druhé.

Zapomněl nás však upozornit na komáry.

V domě byla malá komůrka, do které se vešla jenom rozvrzaná postel. A tuto komůrku nám přidělil k bydlení. V

okamžiku, kdy jsem spatřil síť okolo postele, jsem věděl, kolik uhodilo. Začalo to hned první noc. Mona ani já jsme nezamhouřili oka. Karen se nás snažil přimět, ať to bereme s humorem, a navrhl, že si máme den dva odpočinout, než si zvykneme. Dobrá, říkal jsem si. To je od něj neobyčejně milé. Skutečný gentleman z Oxfordu. Ale druhou noc jsme nespali rovněž. Nepomohla nám ani moskytiéra, ani to, že jsme se namazali olejem jako bychom plavali přes kanál La Manche.

Třetí noc jsme pálili čínské vonné tyčinky. Před svítáním, s nervy nadranc, jsme konečně usnuli. Sotva bylo slunce dost vysoko, vyběhli jsme se zchladit do moře.

Po snídani začal Karen naznačovat, že bychom se měli pustit do práce. Jeho žena si vzala Monu stranou, aby jí vysvětlila její povinnosti. Karenovi zabralo skoro celé dopoledne, než mi vysvětlil účel jednotlivých zařízení. Měl už připravený celý stoh nahrávek, které jsem měl přepsat na stroji. Co se týče grafů, diagramů, pravítek, trojúhelníků, kružítek, kartotéky a dalších maličkostí, se kterými jsem se měl obeznámit, to prý ještě pár dní počká. Měl jsem pohnout se spoustou nahrávek a pak, bude-li ještě dost světla, mu pomoci s pokrýváním střechy.

Nikdy nezapomenu na první den s tím zatraceným diktafonem. Myslel jsem, že z toho zešílím. Bylo to jako obsluhovat šicí stroj, telefonní ústřednu a gramofon současně. Musel jsem pracovat zároveň rukama, nohama, očima i ušima. Kdybych byl jen o maličko pružnější, dokázal bych přitom ještě zamést podlahu. Z prvních deseti stran tedy pochopitelně vzešel naprostý nesmysl. Nejenže jsem zapisoval nesmysly, ale také jsem vynechával celé věty, zatímco jiné jsem začínal či končil v polovině. Škoda že jsem si kopii té své první práce neschoval - bylo by to něco, co by se dalo přiložit k těm chladnokrevným nesmyslům Gertrudy Steinové.

Ale i když jsem přepisoval správně, ani za mák jsem tomu nerozuměl. Veškerá terminologie mi byla totálně cizí. A to ani nemluvím o jeho šroubovaném, suchopárném stylu. To už jsem mohl rovnou přepisovat telefonní seznam.

Karen jako člověk, který je zvyklý drezírovat zvířata, jako člověk s neskonalou trpělivostí a tolerancí, předstíral, že jsem si nevedl tak špatně. Pouze si trošku zažertoval na můj účet a nahlas mi přečetl několik nejvíc zvoraných vět.

“Chvíli to potrvá,” řekl, “ale dostaneš se do toho.” A pak, aby mi to trošku osladil, dodal: “Víš, opravdu se stydím, Henry, že po tobě žádám takovou práci. Ani nevíš, jak moc si vážím tvé pomoci. Vůbec nevím, co bych si počal, kdybych tě nepotkal.” Stejně by bezpochyby mluvil, kdyby mi dával lekce z džiudžitsu, které zcela jistě mistrovsky ovládal. Dokázal jsem si ho živě představit, jak mi pomáhá na nohy poté, co mnou mrštil o zem, a omluvně říká: “Promiň, kámo, ale za pár dní tomu i ty přijdeš na kloub. Já prostě nemohl jinak, víš? Neublížil sis?”

Víc než po čemkoliv jiném jsem toužil po dobrém pití. Ale Karen skoro nepil. Když se chtěl odreagovat, zaměřil se zkrátka na jiný druh práce. Byl prací posedlý. Pracoval, i když spal. To myslím zcela vážně. Než usnul, vytyčil si problém, který jeho nevědomí během spánku vyřešilo.

Nedokázal jsem z něj vymámit víc než kolu. Ani tu jsem si však nemohl v klidu vychutnat. Zatímco jsem ji blaženě usrkával, on do mne hustil plán práce na příští den. Nejvíc ze všeho mi šel na nervy jeho způsob vysvětlování. Patřil mezi ty idioty, kteří věří, že diagramy činí věci jasnější a názornější. Pro mne však byly všechny grafy španělskou vesnicí. Nedokázal jsem rozluštit jejich význam, kdybych se stavěl na hlavu. Snažil jsem se mu to vysvětlit, ale on trval na tom, že pouze nemám v tomto ohledu dostatečné vzdělání a že se to při troše píle a trpělivosti časem poddá.

Nakonec prý v tom najdu zalíbení. “Je to jako matematika,” dodal.

“Já matiku nesnáším,” protestoval jsem.

“Takhle nesmíš mluvit, Henry,” pokáral mě. “Jak může člověk nenávidět něco tak užitečného? Matematika je jen další nástroj v našich službách.” Načež se mi jal do zblbnutí vysvětlovat krásy a výhody vědy, o kterou jsem neměl nejmenší zájem. Ale já byl vždycky dobrý posluchač. Navíc jsem velmi brzy zjistil, že jedním ze způsobů, jak snížit objem denní práce, je zatáhnout ho do nějaké takové diskuse. Skutečnost, že jsem ho tak pozorně poslouchal, v něm vzbuzovala pocit, že mě skutečně směruje na svoji cestu. Tu a tam jsem mu položil otázku, čímž jsem získal dalších několik cenných minut, než mě zase zapřáhl. Je jasné, že nic z toho, co mi o matematice navykládal, na mě neudělalo dojem.

Šlo mi to jedním uchem tam a druhým ven.

“Uvidíš,” říkával se smrtelnou vážností, “že to není ani zdaleka tak složité, jak se zdá. Časem z tebe ještě udělám matematika.”

Mona se zatím zaučovala v kuchyni. Celý den jsem slyšel lomoz nádobí. Zajímalo mě, co tam celý ten čas dělají.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 98

Znělo to jako velký jarní úklid. Když jsme si šli lehnout, dozvěděl jsem se, že Lotta, Karenova žena, hromadila špinavé nádobí celý týden. Domácí práce jí zjevně příliš nevoněly. Byla umělkyně. Karen si nestěžoval - chtěl, aby byla umělkyní. Pochopitelně až potom, co dostála svým manželským povinnostem a všemožně mu asistovala. On sám do kuchyně nikdy ani nepáchl. Nikdy si nevšiml nádobí, stejně jako si nikdy nevšiml toho, co vlastně zrovna jí. Jedl mechanicky, jako když se přikládá do kotle. Když dojedl, odsunul talíř stranou a začal si něco počítat na ubruse, a když zrovna nebyl ubrus, tak na desce stolu. Všechno dělal zvolna a s bolestnou uvážlivostí, která mě sama o sobě doháněla k šílenství.

Kdekoliv pracoval, byla špína, nepořádek a spousta zbytečností.

Když se pro něco natáhl, musel nejprve odstranit tucet zavazejících věcí. Byl-li nůž, který vzal do ruky, špinavý, začal jej pomalu a rozvážně utírat do ubrusu či kapesníku. Vždycky bez sebemenšího náznaku emocí. Pokaždé se valil k cíli pomalu a neodvratně jako ledovec sesouvající se do údolí. Někdy kouřil i tři cigarety naráz. Karen nikdy nepřestal kouřit. Dokonce ani v posteli ne. Nedopalky se kupily všude kolem jako ovčí bobky.

Také jeho žena byla notorický kuřák, kouřila jednu za druhou.

Cigarety byly tedy jedinou věcí, o kterou jsme neměli nouzi.

Jídlo, to bylo něco jiného. Dostávali jsme skromné příděly bez jakékoliv chuti. Mona se samozřejmě nabídla, že s vařením pomůže, ale Lotta o tom nechtěla ani slyšet. Brzy jsme pochopili proč.

Byla ješitná. Bála se, že by Mona připravila bohaté, chutné jídlo. A tím si mohla být zatraceně jistá! Zmocnit se kuchyně a vystrojit hostinu, to byla myšlenka, která se nám neustále honila hlavou. Modlili jsme se, aby odjeli třeba na pár dní do města a nechali nám volné působiště. Pak bychom se konečně pořádně najedli.

“Na co já bych měla chuť,” zasnila se Mona, “to je pořádná šťavnatá hovězí roštěnka.”

“Pro mě kuře - nebo hezky do zlatova upečená kachna.”

“Možná bych pro změnu snesla i sladké brambory.”

“V pořádku, zlato, hlavně k tomu musí být dostatek bohaté, husté omáčky.”

Bylo to jako badminton. Přehrávali jsme si vidinu jídla tam a zpět jako dva hladoví psi. Kdyby se jim tak chtělo vypadnout!

Bože, už se nám dělalo špatně při pohledu na plechovky sardinek, ananasový kompot a pytel bramborových lupínků.

Ti dva uždibovali celý boží den jako myšky. Ani hlt vína, ani kapka whisky. Nic než kola a tonik.

O Karenovi se nedalo říct, že by byl ješitný. Ne, on byl necitelný a nepozorný. Když jsem ho jednoho dne seznámil s tím, že nedostáváme dostatek jídla, zatvářil se účastně: “Co byste rádi?” zeptal se. Hned nechal práce, půjčil si od souseda auto a vzal nás do města, kde jsme pak jezdili od obchodu k obchodu a nakupovali všechno možné. Bylo pro něj typické reagovat tímto způsobem. Šel z extrému do extrému. Takto nevědomky způsobil, že jste nakonec byli téměř znechuceni sami sebou. “Jídlo? A to je vše, co vám schází?” jako by se ptal. “Žádný problém. Koupíme ho spousty.

Tolik, že by se zalkl i kůň.” Ještě něco šlo vyčíst z jeho přehnané ochoty: “Jídlo? Taková malichernost. Jasně, že vám dám jídlo. Myslel jsem, že máte vážnější starosti.”

Jeho žena se pochopitelně při pohledu na náklad, s kterým jsme se vrátili, zhrozila. Požádal jsem Karena, aby jí nic neříkal o naší nenasytnosti. Předstíral tedy, že nakoupil zásoby pro případ nepříznivého počasí. “Ve spižírně už není skoro nic,” vysvětloval. Když však dodal, že Mona by ráda připravila večeři osobně, Lottě poklesla brada. Na tváři se jí objevil výraz lakomce, jehož poklad je v ohrožení. Situaci opět zachránil Karen: “Myslel jsem, drahoušku, že uvítáš, když nám pro změnu uvaří někdo jiný. Zdá se, že Mona je skvělá kuchařka. Budeme dnes mít medailonky - jak se ti to zamlouvá?” Lottě samozřejmě nezbylo než předstírat radost.

Udělali jsme z večeře událost. Kromě smažené cibulky a bramborové kaše jsme měli fazole, řepu a růžičkovou kapustu s celerem, nadívané olivy a křen. Zapíjeli jsme to červeným a bílým vínem - tím nejlepším, jaké se nám podařilo sehnat.

Dál jsme měli tři druhy sýra a nakonec jahody se šlehačkou. Konečně jsme si také dopřáli vynikající kávu, kterou jsem připravil já sám. Dobrou, silnou kávu se špetkou cikorky. Jediné, co chybělo, byl nějaký značkový likér a havanské doutníky.

Karen si tentokrát v jídle přenáramně liboval. Choval se jako někdo zcela jiný. Žertoval, vyprávěl historky, smál se, až se za břicho popadal, a ani jednou ho nenapadlo zmínit se o své práci.

Když jsme dojídali, dokonce se pokusil zpívat.

“Nebylo to zlé, co?” poznamenal jsem.

“Henry, to musíme dělat častěji,” odvětil. Podíval se na Lottu, jestli souhlasí. Věnovala mu upjatý úsměv, při kterém se jí celý obličej zbortil. Bylo na ní vidět, že se zoufale snaží odhadnout, kolik to celé stálo.

Najednou Karen odsunul židli a vstal od stolu. Myslel jsem, že si jde pro své diagramy a grafy. Místo toho šel do vedlejšího pokoje a vrátil se s knížkou. Zamával mi s ní před očima.

“Už jsi to četl, Henry?”

Podíval jsem se na název. “Ne, nikdy jsem o tom neslyšel.”

Karen předal knihu své ženě a požádal ji, ať nám přečte pár stránek. Očekával jsem nějakou příšernost a instinktivně si nalil další sklenku vína.

Lotta slavnostně listovala v knize a hledala nějakou svoji oblíbenou pasáž.

“Začni kdekoliv,” řekl Karen. “Tam není slabé místo.”

Lotta přestala šustit stránkami a vzhlédla. Její výraz se náhle změnil. Poprvé jsem viděl její oči zářit. Dokonce i její hlas byl teď jiný. Začala deklamovat:

“Je to třetí kapitola z The Crock of Gold od Jamese Stephense.”

“Což je klenot mezi knihami!” poznamenal rozverně Karen. Odsunul si židli ještě o kus dál a opřel si nohy o opěradlo křesla opodál. “Teď vy dva něco uslyšíte!”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 99

Lotta pokračovala: “Je to rozhovor filosofa a farmáře jménem Meehawl MacMurrachu. Ti dva se právě pozdravili.”

Začala číst:

“,Kde je ten druhý?’ zeptal se farmář.

,Ach!’ opáčil filosof.

,Možná zůstal venku, ne?’ ,Ano, to je opravdu možné,’ řekl filosof vážně.

,No to nevadí,’ řekl návštěvník. ,Vy sám máte přece dostatek vědomostí, abyste zaplnil krám. Přišel jsem za vámi dnes proto, abych vás požádal o vaši ctěnou radu ohledně valchy mé ženy. Má ji už několik let a naposled ji použila, když prala mou nedělní košili a svou černou košili s těmi červenými ozdůbkami - znáte ji?’ ,Ne,’ řekl filosof.

,No nicméně valcha je pryč, a má žena říká, že nám ji vzali buď skřítci, nebo Bessie Hanniganová - znáte Bessii Hanniganovou? Má bradku jako koza a paťavou nohu!’ ,Ne, neznám,’ pravil filosof.

,To nevadí,’ řekl Meehawl MacMurrachu. ,Ona ji totiž nemá, protože má žena ji vzala včera na procházku a tlachala s ní dvě hodiny, zatímco já jsem prohledal její dům od sklepa až na půdu - a valcha nikde.’ ,Ani tam být nemohla,’ řekl filosof.

,Možná by mi vaše milost mohla prozradit, kde mám tedy valchu hledat?’ ,Možná bych mohl, posloucháte?’ ,Ano,’

řekl Meehawl MacMurrachu.

Filosof si přitáhl židli blíž k návštěvníkovi, až se jejich kolena dotýkala. Obě své dlaně položil na kolena Meehawla MacMurrachy…

,Praní je velmi neobvyklý zvyk,’ řekl. ,Také nás umyjí při příchodu na tento svět i potom, když z něj odcházíme. Z

toho prvního mytí nemáme žádnou radost, zatímco z toho posledního nemáme žádný užitek.’ ,Svatá pravda, pane,’ řekl Meehawl MacMurrachu.

,Řada lidí se domnívá, že veškeré další drhnutí kromě těchto dvou je jen věcí zvyku. Zvyk, to je však pokračování činnosti a je to ta nejzavrženíhodnější věc, které je velmi obtížné se zbavit.

Přísloví funguje tam, kde zákon selhává. Bláhovosti našich praotců jsou pro nás důležitější než blaho našich potomků.’”

Na tomto místě ji Karen přerušil, aby se nás zeptal, zda se nám zvolená pasáž líbí.

“Velmi, opravdu,” řekl jsem. “Ať pokračuje.”

“Pokračuj!” zavelel Karen a pohodlněji se uvelebil na své židli.

Lotta četla. Měla skvělý hlas a výborně zvládala výslovnost.

Rozhovor byl stále legračnější. Karen se začal hihňat a nakonec se rozchechtal jako smyslů zbavený. Slzy se mu koulely po tvářích.

“Buď opatrný, Karene,” napomenula ho žena a na chvíli odložila knihu. “Dostaneš škytavku.”

“Čert to vem!” prohlásil Karen. “Tohle za škytavku stojí!”

“Ale vzpomeň si, že když se ti to stalo naposled, museli jsme volat lékaře.”

“To je jedno. Chci si to poslechnout až do konce.” A opět propukl v hurónský smích. Vůbec se nedokázal ovládat. V

duchu jsem si kladl otázku, zda dokáže stejně náruživě naříkat. To by pak bylo něco skutečně srdcervoucího.

Lotta čekala, až se trochu uklidní, a pak pokračovala ve čtení.

“,Už jste, pane, slyšel o té rybě, co chytil Paudeen MacLaughlin do policejní čepice?’ ,Neslyšel,’ pravil filosof. ,První člověk, který se umyl, byl patrně někdo, komu šlo o lacinou slávu. Každý hlupák se dokáže umýt, ale moudrý člověk ví, že se jedná o zbytečnou námahu, neboť příroda jej zakrátko opět promění na přirozenou a zdravou nečistotu. Není tudíž záhodno usilovat o čistotu, nýbrž o to, jak dosáhnout jedinečné a velkolepé nečistoty. Možná, že navrstvené nánosy špíny by se přirozenou geologickou přeměnou staly součástí lidské pokožky, a tím člověku posloužily jako nutné ošacení…’ ,Co se týče té valchy,’ řekl Meehawl, ,chtěl jsem jen říci…’ ,To je jedno,’ přerušil ho filosof, ,Na tomto vhodném místě bych…’”

Tady musela Lotta knihu zavřít. Karen se chechtal, pokud se to vůbec dá tak nazvat, tak nepříčetně, až mu lezly oči z důlků.

Myslel jsem, že dostal hysterický záchvat.

“Miláčku, miláčku!” volala Lotta starostlivě a s takovou účastí, jaké bych se u ní nenadál. “Miláčku, prosím tě, uklidni se!”

Karen se dál zmítal v křečích a zvuky, které vydával, se teď spíš podobaly vzlykům. Vstal jsem a praštil ho vší silou do zad.

Záchvat ho vmžiku přešel. Vděčně ke mně vzhlédl. Potom si odkašlal, zafuněl a hlučně se vysmrkal, načež si rukávem otřel slzy z očí.

“Příště, Henry, použij palici,” řekl. “Nebo krumpáč.”

“To si piš,” přikývl jsem.

Znova se začal hihňat.

“Jenom to ne!” zaprosila Lotta. “Pro dnešek už toho bylo dost.”

“Byl to skutečně překrásný večer,” řekla Mona. “Začíná se mi tady líbit. A jak nádherně čteš,” obrátila se k Lottě.

“Hrávala jsem divadlo,” prohlásila Lotta skromně.

“Myslela jsem si to. Já svého času také.”

Lotta povytáhla obočí. “Opravdu?” V jejím hlase zazněl sarkastický tón.

“Ano,” pokračovala Mona klidně. “Hrála jsem u Theatre Guild.”

“No ne!” zvolal Karen, který se vrátil ke svým oxfordským způsobům.

“Co je na tom tak divného?” vložil jsem se do toho. “To si myslíte, že v sobě nemá špetku talentu?”

“Ale Henry,” řekl Karen a stiskl mi ruku. “Ty jsi takový citlivý divoch, viď? A já si zrovna gratuluju, jakou jsem měl ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 100

šťastnou ruku. Můžeme se ve čtení střídat. Abys věděl, i já jsem kdysi hrával.”

“Já byl zase kdysi akrobat,” prohlásil jsem.

“Opravdu?!” zvolali Karen i Lotta současně.

“Copak jsem vám to neříkal? Myslel jsem, že to víte.”

Z nějakého důvodu na ně tato nevinná lež udělala ohromný dojem.

Kdybych jim řekl, že jsem byl ministrem, patrně by to ani zdaleka nevzbudilo takový rozruch. Bylo úžasné, jak omezený byl jejich smysl pro humor. Pochopitelně jsem se teď začal chvástat svou někdejší obratností. Mona si tu a tam přisadila, aby mě podpořila. Ti dva poslouchali a ani nedutali.

Když jsem skončil, Karen střízlivě poznamenal: “Kromě jiného, Henry, nejsi špatný vypravěč. Až bude zase nějaká vhodná příležitost, musíš nám vyprávět víc podobných historek.”

Den nato, jako by chtěl odčinit to večerní řádění, se Karen rozhodl dodělat střechu. Měly být přitlučeny šindely a pak položený térák. A já, kterému se v životě nepodařilo zatlouct ani jeden hřebík rovně, jsem to měl všechno udělat pod jeho metodickým vedením. Naštěstí nám trvalo nějakou dobu, než jsme našli ten správný žebřík, vhodné hřebíky, kladivo, pilu a tucet dalších nástrojů, o kterých se Karen domníval, že se nám budou při práci hodit. To, co následovalo, bylo jako vystřižené z Laurela a Hardyho. Já nejprve trval na tom, že dostanu nějaké starší rukavice, protože jsem nechtěl mít ruce plné třísek. Podal jsem to Karenovi jako euklidovský teorém, že s třískami v prstech nebudu schopen psát na stroji a obsluhovat diktafon. Potom jsem trval na tom, že najdeme pár tenisek, abych neuklouzl a nesrazil si vaz. Karen na všechno smrtelně vážně přikyvoval. Byl jedním z těch, kteří když z vás chtějí vyždímat maximální výkon, jsou ochotni nosit vás třeba i na záchod a utírat vám zadek. Tentokrát bylo jasné, že budu na střeše potřebovat pořádnou pomoc. Mona měla stát dole pro případ, že by mi cokoliv upadlo. Také nás měla zásobovat vychlazenou limonádou. Karen samozřejmě vyhotovil několik diagramů, znázorňujících, jak mají být šindele kladeny přes sebe. Já jsem z toho přirozeně nebyl o nic moudřejší. Měl jsem v hlavě jen jedinou myšlenku - začít mlátit kladivem jako smyslů zbavený, ať třísky lítají na všechny strany.

Abych získal ještě trochu času, navrhl jsem, že bych si měl nejprve natrénovat chůzi po hřebenu střechy. Karen, který stále vážně přikyvoval, dokonce navrhl, že mi za tím účelem půjčí deštník. Vyvolal tím však u Mony takový výbuch smíchu, že na to hned raději zase zapomněl. Vyšplhal jsem se po žebříku jako kočka, vyšvihl se na hřeben a zahájil svou provazochodeckou exhibici. Lotta mě sledovala s potlačovanými obavami. V hlavě se jí přitom nepochybně honilo, kolik bude stát nemocniční léčba v případě, že bych přece jen uklouzl a zlomil si třeba nohu. Byl parný den. Mouchy nalétávaly v celých hejnech a zuřivě štípaly.

Měl jsem na hlavě mexické sombrero, které mi však bylo příliš velké a neustále mi padalo do očí. Když jsem slezl, poznamenal jsem, že se převléknu do plavek. Karen usoudil, že udělá to samé.

To také trvalo nějakou chvíli.

Nakonec však nešlo jinak než začít. Vysoukal jsem se na střechu s kladivem, podpaží a s pikslou hřebíků. Bylo už skoro poledne.

Karen si pod střechu přitáhl valník, ze kterého mi podával šindele a udílel pokyny. Vypadal jako Kartaginec budující obranu města. Obě ženy stály dole a třásly se jako osiky. Byly neustále připravené mě zachytit, kdybych padal.

Umístil jsem první šindel a zvedl kladivo, abych ho přibil. Minul jsem hřebík o dobrý centimetr a šindel se vydal klouzavým letem zpátky na zem. Překvapilo a ohromilo mě to natolik, že mi kladivo vypadlo z ruky, a rovněž plechovka s hřebíky zazvonila o zem.

Karen zůstal klidný a udílel pokyny, že já mám zůstat, kde jsem, zatímco ženské mají sebrat kladivo a hřebíky. Lotta běžela do kuchyně, kam se propadlo kladivo. Když se vrátila, dozvěděl jsem se, že jsem rozbil čajovou konvici a několik talířů. Mona sbírala hřebíky tak překotně, že jí padaly z rukou dřív, než se jí podařilo uložit je do plechovky.

“Klid, klid,” nabádal Karen. “U tebe všechno v pořádku, Henry?

Teď se do toho obujem!”

Já se stěží bránil smíchu. Situace mi až příliš připomínala ony hrozivé okamžiky minulosti, kdy mi matka se sestrou pomáhaly věšet markýzy. Nikdo kromě zkušeného montéra markýz si nedokáže představit, o jak složitý a pracný úkol se jedná. Nejsou tam jen tyče a spojky, úchytky a šrouby, táhla a kladky, ale desítky dalších záludností, které o sobě dají vědět až v okamžiku, kdy se z žebříku přehoupnete na okenní římsu. Kdykoliv se má matka rozhodla instalovat markýzy, venku se rozpoutala vichřice. Stál jsem s vlající markýzou v jedné ruce a s kladivem v druhé, matka se snažila podávat mi jednotlivé součástky, které jí podávala zase sestra. Udržet se na římse a zabránit markýze, aby mě stáhla dolů, to už samo o sobě byla pořádná dřina. Necítil jsem ruce ještě dřív, než došlo na utažení prvního šroubu. Musel jsem se vyprostit ze své krkolomné pozice a seskočit na zem, abych se trošku vydýchal. Matka přitom neustále mumlala a skuhrala: “Je to přece tak jednoduché. Dala bych je tam sama za pár minut, kdybych neměla revma.” Za neustálého hudrování mi pořád dokolečka vysvětlovala, které díly mají přijít ven a které dovnitř. Mně to připadalo, jako bych něco dělal pozpátku. Jakmile jsem znova zaujal pozici, kladivo mi vypadlo z ruky. Musel jsem zůstat na římse a zápolit s markýzou, zatímco sestra běžela dolů sebrat kladivo. Namontovat jednu markýzu trvalo pokaždé minimálně hodinu.

Vždycky jsem pak říkal: “Nenecháme ty ostatní radši na zítra?” To však mou matku přivádělo k šílenství, neboť ta se děsila pomyšlení, co by si asi tak sousedé pomysleli, kdyby viděli, že máme na domě jen jednu markýzu. Já na to reagoval poznámkou, že bychom tedy mohli sousedy zavolat, ať nám markýzy přidělají. Dokonce jsem se nabízel, že jim štědře zaplatím z vlastní kapsy. To však mou matku rozběsnilo ještě víc. Podle ní byl hřích platit za práci, kterou si člověk může udělat sám. Než jsme pak celou operaci zdárně dokončili, byl jsem samá modřina.

“Dobře ti tak,” komentovala to matka. “Měl by ses stydět. Jsi stejně neschopný jako tvůj otec.”

Vsedě na hřebenu střechy jsem si v duchu gratuloval, že děláme něco jiného než práci s diktafonem. Věděl jsem, že než přijde večer, budu mít záda tak spálená, že se druhý den ani nehnu. Celý den budu muset ležet na břiše. Fajn.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 101

Aspoň si budu moci něco zajímavého přečíst. Už jsem byl z neustálého poslouchání té statistické hatmatilky celý zpitomělý. Bylo mi jasné, že Karen se bude snažit vymyslet pro mě něco “lehčího”, zatímco budu ležet na břiše, ale věděl jsem, jak ho od toho odradit.

Tak jsme začali znova. Tentokrát pomalu a uvážlivě. Způsob, jakým jsem zatloukal jediný hřebík, by musel každého normálního člověka dohnat k šílenství. Ale Karen byl všechno ostatní, jenom ne normální člověk. Ze své kartaginské věže mě nepřestal povzbuzovat a bombardovat instrukcemi. Proč si ty šindele nepřibil sám a nenechal mě, ať mu je zezdola podávám, mi nešlo na rozum. Jenomže Karen byl šťastný, jen když mohl velet. I když se jednalo o zcela jednoduchý a triviální úkon, byl schopen ho rozložit na množství složitějších částí, jejichž provedení vyžadovalo souhru několika lidí. Nikdy si nelámal hlavu s tím, jak dlouho bude daná práce trvat; záleželo mu pouze na tom, aby byla provedena jeho způsobem, tj. způsobem co nejdelším a nejsložitějším. Tomu on říkal “efektivita”. Naučil se tomu v Německu, kde se učil stavět varhany. (Proč právě varhany? Aby tak přišel hudbě víc na chuť.) Přitloukl jsem teprve pár šindelů, když zazněl signál ke svačině.

Byla to studená přesnídávka složená ze zbytků od včerejšího banketu. Lotta tomu říkala “salát”. Naštěstí bylo při ruce pár lahví piva, takže se to dalo sníst. Dokonce zbylo i několik hroznů. Jedl jsem je pomalu, kuličku po kuličce, abych tím získal čas. Má záda vypadala už v té chvíli hrozně. Mona mi chtěla vnutit košili. Ubezpečil jsem přítomné, že se rychle opaluju.

Nechtěl jsem o košili ani slyšet. Karen, který nebyl zas takový hlupák, navrhl, že můžeme nechat střechu na večer a sfouknout zatím něco “lehčího”. Vysvětlil mi, že sestrojil několik složitých diagramů, které bylo třeba opravit a předělat.

“Ne, dodělejme raději střechu,” naléhal jsem. “Zrovna jsem chytil rytmus.”

To mu znělo logicky, a tak se rozhodl vrátit se k práci na střeše. Opět jsme přistavili žebřík, já se párkrát cvičně prošel po hřebeni, načež jsem se dal do díla. Za chvíli ze mě teklo proudem. Čím víc jsem se potil, tím víc jsem přitahoval ovády.

Záda už jsem měl na škvarek. Znatelně jsem zrychlil tempo.

“Dobrá práce, Hanku!” volal Karen. “Jestli to tak půjde dál, máme to za dva dny hotové!”

Ještě ani nedořekl, když mi zpod ruky vystřelil šindel a trefil ho do oka. Roztrhl mu obočí a přes oko mu kapala krev.

“Ach miláčku, ty jsi zraněn?” vykřikla Lotta.

“To nic není,” řekl. “Pokračuj, Henry.”

“Donesu jodovou tinkturu,” křičela Lotta a odběhla do domu. Zcela nechtěně jsem upustil kladivo, které propadlo dírou ve stropě Lottě rovnou na hlavu. Vykřikla, jako by ji napadl žralok, načež se Karen zřítil ze svého bidla.

Bylo načase toho nechat. Lottu bylo třeba uložit do postele s ledovým obkladem na hlavě. Karen vyfasoval obrovskou náplast přes levé oko. Ani slovem si však nepostěžoval.

“Myslím, že budeš muset i dnes uvařit večeři,” řekl Moně. Měl jsem pocit, že se mu v hlase ozvala utajovaná radost.

Mona a já jsme měli co dělat, abychom nezačali křičet radostí. Chvíli jsme vyčkali, než jsme se zeptali, co máme uvařit.

“Udělejte, na co máte chuť,” odvětil Karen.

“Co takhle jehněčí kýtu?” navrhl jsem. “Jehněčí kýtu se zeleným hráškem, nudlemi a třeba i artyčoky?”

Karenovi se to zdálo jako skvělý nápad. “Nebude tě to, doufám, příliš obtěžovat?” otázal se Mony.

“Ani v nejmenším,” odvětila. “Bude mi potěšením.”

Potom, jako by ji to právě napadlo, dodala: “Nepřinesli jsme včera láhev ryzlinku? Myslím, že ryzlink se k jehněčímu výborně hodí.”

“Moje řeč,” přikývl Karen.

Já se vysprchoval a převlékl do pyžama. Vyhlídka dalšího dobrého jídla mi vlila novou krev do žil. Abych doložil svou vděčnost, chystal jsem se usednout k diktafonu a udělat ještě nějakou práci.

“Myslím, že by sis měl raději trochu odpočinout,” mínil Karen.

“Zítra tě budou trošku bolet svaly.”

“A co ty grafy?” zeptal jsem se. “Rád bych ještě něco udělal.

Víš, mrzí mě, že jsem byl tak zatraceně nemotorný.”

“No, no,” chlácholil mě Karen. “Udělal jsi dneska pořádný kus práce. Do večeře si dej klidně pohov.”

“Dobrá, když jinak nedáš.”

Otevřel jsem si láhev piva a svalil se do křesla.

A tak to šlo au bord de la mer. Dlouhé písčité mělčiny, sílící příboj, který v noci tepal do uší jako burácení velebné tokáty.

Občas se strhla písečná bouře. Tehdy se písek sypal odevšad. Jako by prosakoval dokonce i skrz skleněné tabule.

Všichni jsme byli dobří plavci. Dováděli jsme v příboji jako mořské vydry. Karen, který se snažil vždycky všechno vylepšit, objevil způsob využití nafukovacích gumových matrací. Když spláchl únavu v moři, plaval jednu nebo dvě míle, zatímco my jsme se o něj na břehu třásli strachy.

Karenovou večerní zálibou bylo hraní. Jak bylo jeho zvykem, hrál s nesmírným zápalem, ať už se jednalo o ferbla, sedmu, hromádky, dámu, whist, fan-tan, domino, oko nebo kostky. Zdálo se, že neexistuje hra, kterou by neuměl. Byla to součást jeho obecného vzdělání. Byl všestranný. Se stejným nadšením a zarputilostí by dokázal hrát i nebe-peklo-ráj či škatule hejbejte se. Jednou, když jsme spolu byli ve městě a míjeli jsme kulečníkovou hernu, jsem mu navrhl, abychom zašli dovnitř a dali si partii poolu.

Zeptal se mě, jestli chci dávat první šťouch. Bez rozmýšlení jsem zavrtěl hlavou: “Ne, začni ty.” Dal se do toho.

Čtyřikrát vyčistil stůl, než mě k němu pustil. Když na to konečně došlo, řekl jsem, že bude lepší vrátit se domů. “Příště budeš začínat ty,” prohlásil, jako by se tím mělo něco změnit. Nikdy by ho nenapadlo, že když je tak dobrej, mohl by taky občas minout jen tak ze zdvořilosti. Hrát s ním ping-pong byla ztráta času. Jeho servis by byl schopen odvrátit ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 102

snad jen Bill Tilden. Jediná hra, ve které jsem s ním dokázal držet krok, byly kostky. Jenomže ty mě zas nikdy nebavily.

Byla to nuda.

Jednou večer, když jsme debatovali o knížkách zaobírajících se okultismem, jsem mu připomněl, jak jsme kdysi podnikli výlet vyhlídkovou lodí nahoru po Hudsonu. “Vzpomínáš, jak jsme si hráli se spiritistickou tabulkou?” Obličej se mu celý rozzářil. Jistěže si pamatoval. Rád by si to zkusil znova, kdybych měl chuť.

Tabulku by namaloval.

Tu noc jsme byli vzhůru až do dvou do rána a celou tu dobu jsme šoupali prkýnkem po abecedě. Za tu dobu jsme museli bezpochyby navázat řadu užitečných známostí z astrálního světa. Jako obvykle jsem to byl já, kdo vyvolával excentrické osobnosti - Jacoba Boehmea, Swedenborga, Paracelsa, Nostradama, Claudea Saint-Martina, Ignáce z Loyoly, markýze de Sade a jim podobné.

Karen zaznamenával přijaté vzkazy. Prý je druhý den namluví na diktafon. Zařadí je jako 1,352-Cz 240.(18), což byl přesný index pro materiál získaný od odloučených duší prostřednictvím tabulky s abecedou a prkýnka s ukazovátkem toho a toho večera v oblasti Rockaways. Teprve za několik týdnů jsem se k tomuto záznamu dostal. V té době už jsem na celou událost dávno zapomněl.

Najednou se z diktafonu začaly Karenovým vážným hlasem linout všechny ty bláboly…

“Jídlo dobré. Čas ubíhá pomalu. Korunovace zítra. Paracelsus.”

Začal jsem se svíjet smíchy. Takže ten pitomec to doopravdy všechno namluvil a zaregistroval! Docela mě začalo zajímat, co všechno byl ještě schopen zařadit podle té své klasifikace.

Nejprve jsem se začal probírat kartotékou. Našel jsem okolo padesáti referencí. Jednu ztřeštěnější než druhou. Podle nich jsem si pak vyhledal příslušné šanony. Jeho poznámky byly načmárané na všem možném - na papírových ubrouscích, účtenkách, jídelních lístcích, cenovkách. V některých případech se nejednalo o víc než o větu vyřčenou jeho přítelem v metru. Jindy to byla nezralá úvaha, která mu proběhla hlavou, zatímco seděl na záchodě. Někdy se jednalo o stránku vytrženou z knihy - název, autor, nakladatel a místo bylo vždy pečlivě poznamenáno na okraji, stejně jako místo a čas, kde k tomu přišel. Byly zde bibliografie nejméně v deseti jazycích, včetně čínštiny a perštiny.

Jeden graf mě obzvláště zaujal. Měl jsem v úmyslu ho na něm jednoho dne vymámit, ale k tomu nikdy nedošlo.

Pokud jsem tomu správně rozuměl, jednalo se o mapu určité jedinečné oblasti onoho světa, jak ji na jedné seanci popsalo médium. Vypadalo to jako geodetický průzkum zlého snu. Jména byla napsána v jazyce, kterému patrně žádný živý člověk nerozumí. Ale Karen měl hrubý překlad na zvláštních listech papíru nadepsaných jako “Legenda”.

V záhlaví stálo: “Následující překlad názvů míst ve čtvrtém dominátu Devachanu byl poskytnut De Quinceym hovořícím ústy Madame X. Říká se, že Coleridge to ověřil ještě před svou smrtí, ale dokumenty, které by to stvrzovaly, nejsou momentálně k nalezení.” Jedinečné na tomto stinném sektoru záhrobí bylo toto: v jeho hranicích, byť smyšlených, byly shromážděny stíny tak rozdílných a zajímavých osobností, jakými byli Pythagoras, Herakleitos, Longinus, Vergilius, Hermes Trismegistus, Apollonius z Tyany, Montezuma, Xenofon, Jan van Ruysbroeck, Mikuláš Kusánský, Mistr Eckhart, svatý Bernard z Clairvaux, Ašóka, svatý František Saleský, Fenelon, Chuang Tzu, Nostradamus, Saladin, papežka Johana, svatý Vincent, Paracelsus, Malatesta, Origen.

Spolu s nimi tam byl ansámbl svatých žen. Chtě nechtě si musel člověk položit otázku, co by mohlo takovéto duše svést dohromady.

O čem si tak asi povídají tajemnou řečí zesnulých? Jestlipak se jim nakonec podařilo vyřešit ty velké problémy, které je trápily za jejich života? Zdalipak tam spolu prodlévají v božské harmonii a shodě? Válečníci, světci, mystikové, poustevníci, mágové, mučedníci, králové, kouzelníci… jaká sešlost! Co by dal jeden za to, pobýt tam s nimi aspoň jediný den!

Jak už jsem řekl, z nějakého důvodu jsem o tom s Karenem nikdy nemluvil. Bylo toho vlastně jen velmi málo kromě mé práce, na co jsem se ho kdy zeptal. Za prvé tomu tak bylo kvůli jeho značné rezervovanosti, za druhé proto, že stačilo jen slůvkem zavadit o nějaký detail a člověk si musel vyslechnout sáhodlouhou přednášku, a za třetí proto, že mě odrazovaly hluboké vědomosti, které Karen bezesporu měl. Proto jsem se spokojil se šmejděním v jeho knihovně, ve které byly shromážděny tituly ze všech možných oborů. Karen četl řecky, latinsky, hebrejsky a v sanskrtu jako když bičem mrská. Mluvil plynně nejméně deseti současnými jazyky, včetně ruštiny, turečtiny a arabštiny. Stačilo přelétnout očima hřbety knih a už mi z toho šla hlava kolem. Zůstával mi však rozum stát nad tím, kolik z tohoto kvanta moudrosti prosakovalo do našich každodenních hovorů. Občas jsem měl dojem, že mě Karen považuje za naprostého ignoranta.

Jindy mě zaskočil otázkou, kterou by snad byl schopen zodpovědět jen Tomáš Akvinský. Jindy na mě zase působil dojmem naivního dítěte s nadměrně vyvinutým mozkem. Měl jen špetku smyslu pro humor a skoro žádnou představivost. Navenek se jevil jako vzorný manžel - vždy připraven přinést ženušce modré z nebe, vždy připraven jí posloužit, vždycky ohleduplný a pozorný, pokaždé naveskrz rytířský. Neustále jsem si musel klást otázku, jaké to asi je být provdán za tohoto bezporuchového robota. U Karena šlo vždycky všechno přesně podle harmonogramu.

Bezpochyby i pohlavní styk.

Možná měl někde schovaný tajný šanon s rozpisem souloží, spolu s poznámkami o výsledcích - duševních, morálních, mentálních a fyzických.

Jednou mne zastihl, jak si čtu ve spisech Elii Faurea. Zrovna jsem četl úvodní odstavec kapitoly Zdroje řeckého umění… “Za stavu, kdy uctíváme zříceniny, místo abychom je přebudovali, kdy je necháváme znova zapadat prachem staletí, kostmi nebožtíků, narůstající vrstvou odpadků, která kdysi byla vegetací a živočichy, a věčnou drapérií listoví poté, co jsme jim vyrvali jejich tajemství - tehdy v nás může jejich osud probouzet emoce.

Jejich prostřednictvím se dotýkáme hlubin vlastní historie, jako bychom byli připoutáni ke kořenům života žalem a utrpením, které nás stvořily. Pohled na zříceniny je bolestný pouze pro oči člověka neschopného účastnit se svou činností na taženích dneška…”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 103

Karen ke mně došel zrovna v okamžiku, kdy jsem tento odstavec dočetl. “Cože?” zvolal. “Ty čteš Eliu Faurea?”

“A proč ne?” nechápal jsem, proč se diví.

Na okamžik zaváhal, poškrábal se na hlavě a pak ze sebe vysoukal:

“No, já vlastně nevím, Henry… nikdy mě nenapadlo… no, ať se propadnu! Opravdu ti to připadá zajímavé?”

“Zajímavé?” opakoval jsem po něm. “Já jsem blázen do Elii Faurea.”

“Kde zrovna jsi?” zeptal se a sáhl po knize. “Aha.” Přečetl odstavec nahlas. “Kéž bych měl čas číst takovéto knihy -

ale to by byl příliš velký luxus.”

“To nechápu.”

“Člověk dokáže strávit takové knihy jen v raném stadiu svého života. Je to čirá poezie, víš. Klade to na člověka příliš velké nároky. Máš kliku, že na to máš čas. Jsi ještě pořád estét.”

“A ty?”

“Já jsem jen takový dříč. Všechny své sny už jsem opustil.”

“Všechny ty knihy tady…” rozmáchl jsem se po knihovně. “Četls je vůbec?”

“Většinu. Některé si nechávám, až budu mít chvíli volno.”

“Všiml jsem si, že tu máš několik svazků od Paracelsa. Jen jsem do nich nahlédl - ale zajímají mě.”

Doufal jsem, že tu návnadu slupne, ale kdepak. Mávl nad tím rukou s tím, že člověk může strávit celý život snahou pochopit, co vlastně Paracelsus svými teoriemi myslel.

“A co Nostradamus?” zeptal jsem se. Chtěl jsem v něm vykřesat nějakou jiskru.

K mému překvapení celý ožil. “No to je jiná. Proč se ptáš? Četl jsi ho?”

“Člověk nečte Nostradama. Četl jsem o něm. Zaujal mě Úvod, adresovaný jeho malému synkovi Caesarovi. Je to neobyčejný dokument hned z několika důvodů. Máš chvíli čas?”

Přikývl. Vstal jsem, vzal si zpátky knihu a nalistoval pasáž, která mě před několika dny celého rozpálila.

“Poslouchej,” řekl jsem. Přečetl jsem mu několik charakteristických odstavců a pak se zarazil. “Jsou tu dvě stránky, které… no, prostě mě matou. Možná bys mi je mohl objasnit. Ta první je: “M. le Pelletier (říká autor) uvažuje, že Commun Adve‚nement nebo l’ave‚nement au re‚gne des gens du commun, což si vykládám jako ,Vulgární příchod’, sahající od úmrtí Ludvíka XVI. až do vlády Antikrista, je zásadním Nostradamovým tématem.” Ještě se k tomu vrátím.

Teď ta druhá:

“Jako uznávaný vizionář (Nostradamus) je možná zmítán představivostí méně než kdokoliv jiný z jeho oboru.”

Odmlčel jsem se. “Chápeš z toho něco?”

Karen si dal s odpovědí na čas. Zřejmě musel nejdřív svést vnitřní bitvu o to, zda má obětovat svůj čas vymýšlením příhodné odpovědi na mou otázku, a také o to, jestli má smysl plýtvat jeho důvtipem pro někoho takového, jako jsem já.

“Je ti nejspíš jasné, Henry,” spustil konečně, “že po mně chceš, abych ti vysvětlil něco nadmíru složitého. Nejprve se tě zeptám, jestli jsi někdy četl něco od Evelyna Underhilla či A.

A. Waitea?” Zavrtěl jsem hlavou. “To jsem si myslel. Jistě by ses mě neptal na můj názor, kdybys tušil podstatu těchto spletitých výroků. Ještě se tě zeptám na něco, nebude-li ti to vadit. Chápeš rozdíl mezi prorokem, mystikem, vizionářem a věštcem?”

Na okamžik jsem se odmlčel a pak jsem řekl: “Ne zcela jasně, ale myslím, že vím, kam míříš. Myslím ale, že když budu mít chvíli času na uvažování, že budu moci tvou otázku zodpovědět.”

“Dobrá, nechme to prozatím plavat. Chtěl jsem si jen ověřit tvůj základ.”

“Řekněme, že žádný nemám,” řekl jsem, poněvadž mi jeho okolky už začínaly lézt na nervy.

“Musíš mi odpustit,” řekl Karen, “že začínám tímto způsobem. Není to příliš zdvořilé, že? Myslím, že je to pozůstatek z mých školních let. Podívej, Henry… inteligence je jedna věc - myslím přirozená inteligence. Vědomosti, to je věc druhá. Vědomosti a trénink, měl bych říct, protože to jde jedno s druhým. To, co víš ty, jsi nasbíral zpravidla živelně. Já prošel přísně systematickým výcvikem. Říkám to proto, abys pochopil, proč nadělám tolik řečí kolem namísto toho, abych ti přímo odpověděl.

V podobných otázkách totiž my dva nemluvíme stejnou řečí. Ty jsi - promiň mi to přirovnání - něco jako velmi vyspělý barbar. Tvé IQ bude patrně stejně vysoké jako mé, možná že dokonce vyšší.

Svých vědomostí jsme se však dobrali zcela odlišným způsobem. Já mám vzhledem ke své průpravě a zázemí sklon poněkud podceňovat tvou schopnost chápat, co ti říkám. Ty si zas nejspíš myslíš, že mlátím prázdnou slámu a zbytečně se vytahuju svou erudicí.”

Přerušil jsem ho: “Tak to vidíš pouze ty. Já neměl zcela žádné předsudky v tomto směru. Je mi úplně jedno, jak postupuješ.

Hlavně když mi nakonec dáš jasnou odpověď.”

“Přesně to jsem čekal, že řekneš, můj milý. Pro tebe je všechno zcela jasné a přímé. Nikoliv však pro mě! Víš, já jsem se naučil vyhýbat se podobnému bádání do té doby, dokud nejsem přesvědčen, že se mi podaří nalézt nějakou odpověď… No, ale to není žádná odpověď, že? Tak se na to podíváme… co přesně tě zajímá? To je zapotřebí si dopředu ujasnit, jinak se nikam nedostaneme.”

Znova jsem mu přečetl druhou pasáž, s větším důrazem na “méně zmítán představivostí”.

Ke svému úžasu jsem zaslechl sám sebe, jak říkám: “Zapomeň na to, teď už je mi to úplně jasné.”

“Opravdu?” zvolal Karen. “No teda! V tom případě to vysvětli ty mně, budeš tak laskav?”

“Pokusím se. Musíš ovšem pochopit, že něco jiného je rozumět věci sám pro sebe a něco jiného je vysvětlovat ji někomu dalšímu.” (To jsem jen dělal cavyky.) Pak jsem začal zcela vážně a upřímně: “Kdybys byl prorokem a nikoliv statistikem a matematikem, řekl bych, že máš s Nostradamem něco společného.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 104

Myslím ve způsobu, jak se díváš na věci. Prorocké umění je dar, stejně jako matematické nadání. Nostradamus, jak se zdá, odmítl využít své přirozené nadání obvyklým způsobem. Jak víš, vyznal se nejen v astrologii, ale také v magii.

Vyznal se ve věcech, o kterých neměl běžný učenec ani potuchy. Nebyl pouze lékařem, ale také psychologem. Byl velmi, velmi všestranný. Zkrátka a dobře - vyznal se v tolika věcech, až mu to přistřihlo křídla. Omezil se - řekl bych - na to, co bylo dáno. Jako vědec. Ve svém sólovém letu se pohyboval z jedné úrovně na druhou s chladnokrevnou precizností, pokaždé vybaven nástroji, grafy, tabulkami a soukromými šiframi. Přestože nám dnes jeho proroctví znějí velmi fantasticky, pochybuji, že měla původ ve snech nebo v opojení.

Byla jimi inspirována, o tom nemůže být pochyb. Máme však všechny důvody se domnívat, že Nostradamus držel svou obrazotvornost záměrně na uzdě. Postupoval objektivně dokonce i tehdy (byť to může znít paradoxně), když se dostal do tranzu. Čistě osobní aspekt jeho práce… zdráhám se říkat tomu tvorba… se soustředí na zamlženou interpretaci zjevení. To také jasně říká ve svém Úvodu Caesarovi, svému synovi. Zaznívá zde střízlivý tón o povaze těchto objevů, který není jen výrazem Nostradamovy skromnosti.

Nostradamus zde uvádí, že to je Bůh, kdo si zaslouží uznání, nikoliv on. Opravdový vizionář by byl zanícený pro jemu svěřená tajemství. Buď by na základě božské moudrosti, kterou okusil, usiloval o nápravu světa, nebo by usiloval o sjednocení sebe sama se Stvořitelem. Prorok, který je ještě egoističtější, by využil vlastních příkras k pomstě na svých bližních… střílím to tu jen tak od pasu, to doufám chápeš,” rychle a bystře jsem po Karenovi mrkl, abych se přesvědčil, že je opravdu navnaděný. Pak jsem pokračoval: “A nyní mám pocit, že rozumím skutečnému sdělení i té první pasáže. Myslím tu stať o hlavním Nostradamově tématu, o kterém se nás francouzský komentátor snaží přesvědčit, že není ničím jiným než snahou zveličit význam Francouzské revoluce. Já osobně si myslím, že pokud měl Nostradamus nějaký důvod, aby tak lpěl na této události, pak jen proto, aby nám ukázal způsob, jak lze zužitkovat historii. Fráze jako ,la fin des temps’ - co to znamená? Může to být opravdu konec času? A pokud ano, není možné, aby konec času byl vlastně naším počátkem? Nostradamus předvídá brzký příchod tisícileté říše. Nejsem si nyní již tak jistý, zda to má přijít po Soudném dni, nebo před ním. Také si už nevzpomínám, jestli sahají Nostradamovy vize až ke konci světa či nikoliv. (Mluví o roce 3797, pokud se nemýlím, jako by to bylo nejdále, kam je schopen dohlédnout.) Nemyslím, že ty dvě události - Soudný den a konec světa - mají znamenat totéž. Člověk nezná žádný konec, to je mé přesvědčení. Svět může skončit, ale stane-li se tak, bude to svět vymyšlený vědci, nikoliv svět stvořený Bohem.

Nastane-li konec, vezmeme si svůj svět s sebou.

Nechtěj, abych ti toto vysvětloval - prostě to vím… Ale abychom se dobrali tohoto konce, je třeba dívat se na věci z jiného úhlu.

Pokud by to nemohlo znamenat, jak to teď vidím - a jsem si jist, že to už opravdu stačí! - nastolení nového a plodného chaosu.

Kdybychom žili v orfických dobách, mluvili bychom o tom jako o příchodu nového božího řádu, což předpokládá nastolení nového a většího vědomí, přesahujícího rámec vědomí kosmického.

Nostradamova proroctví mi připadají jako práce aristokratického ducha, která má smysl pouze pro ryzí jedince…

Vraťme se nyní k Vulgárnímu příchodu - promiň, že jsem odbočil. Dnes se hojně používá obrat ,běžný, normální člověk’

- to mi připadá jako nesmysl. Žádný takový tvor neexistuje. Pokud má tento výraz vůbec nějaký smysl, a já myslím, že právě to měl Nostradamus na mysli, když mluvil o Vulgárním příchodu, pak jde o to, že vše, co bylo dosud abstraktní, negativní či zpátečnické, se ujímá vlády. Ať už je běžný člověk cokoliv, jedno je jisté - je popřením Krista i Satana.

Samotný termín totiž vylučuje jakoukoliv věrnost, víru, jakýkoliv vůdčí princip - dokonce i instinkt. Demokracie je vágní, prázdné slovo. Pouze označuje zmatek, který běžnému člověku vyhovuje a ve kterém se množí jako plevel.

Člověk může zrovna tak říci - fata morgána, iluze, hokus-pokus. Napadlo tě někdy, že historie může skončit právě takovým způsobem - vzestupem a vládou anacefalického těla? Možná je nám souzeno začít znova tam, kde skončil člověk cromagnonský. Jedna věc mi připadá naprosto zřejmá - je to téma zániku a zkázy, které se táhne všemi proroctvími. Podle mě vychází tato předtucha ze znalosti toho, že historický či světový element v životě člověka je pouze dočasný. Věštec ví, jak, proč a kde vyletíme z dráhy. Ví také, že se s tím nedá moc co dělat, pokud se jedná o lidskou masu jako celek. Říkáme, že historii nelze klást překážky.

Pravda, ale je to jediná pravda? Historie je mýtus, pravdivý mýtus o postupném úpadku lidstva. Úpadek člověka do iluzorní říše hmoty musí pokračovat tak dlouho, až mu nezbude nic jiného, než vyplavat na povrch reality - a žít ve světle věčné pravdy. Lidé ducha nás neustále nutí uspíšit konec a začít nanovo. Právě proto bývají označováni jako utěšitelé či boží advokáti. Nikdy nekřepčí vstříc katastrofě jako mnozí proroci. Často naznačují a svým životem také dokazují, jak můžeme převrátit hrozící katastrofu v boží konec. Ti z nás, kteří jsou již bdělí a uvědomělí, nám ukazují, jak se přizpůsobit a podrobit realitě, která je věčná a nezničitelná. Kladou nám na srdce…”

V tom okamžiku mi Karen pokynul, abych ustal. “Proboha člověče,” zvolal. “Jaká škoda, že ses nenarodil ve středověku! Byl by z tebe jeden z vynikajících scholastiků. Ty jsi metafyzik jako vyšitý. Položíš otázku a sám si ji zodpovíš jako mistr dialektiky.” Na chvíli se odmlčel, aby nabral dech. “Řekni mi jedno,” řekl pak a položil mi ruku na rameno. “Jak jsi na tohle všechno přišel? No tak, nestyď se. Víš, o co mi jde.”

Ošíval jsem se a pokašlával.

“No tak, no tak,” pobízel mě.

Jeho nadšení bylo pateticky dětinské. Namísto odpovědi jsem se dokázal jenom hrozně červenat.

“Rozumí ti tví přátelé, když s nimi takhle mluvíš? Nebo si tak povídáš jen sám se sebou?”

Zasmál jsem se. Copak lze na podobné otázky odpovědět s vážnou tváří? Potichu jsem ho požádal, aby obrátil list.

Tiše přikývl. Potom dodal: “Ale copak tě ještě nikdy nenapadlo, že bys mohl svého talentu nějak využít? Jak já to vidím, neděláš nic a jenom marníš čas. Zahazuješ se s idioty typu MacGregora a Maxie Schnadiga.”

“Tobě to tak může připadat,” řekl jsem trochu naštvaně. “Mně se to ale jeví úplně opačně. Já nechci být myslitel.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 105

Chci psát. Chci psát o životě a jeho syrovosti. Lidské bytosti, všechny lidské bytosti, jsou mi jídlem a pitím. Jistě, rád si popovídám o rozličných věcech. Náš rozhovor, to je takový nektar a ambrózie. Neříkám, že to nemůže někoho někam dovést, to ne, ale - rád si šetřím tento druh stravy pro své osobní potěšení. Jak vidíš, v podstatě jsem jeden z těch prostých lidí, o jakých jsme právě mluvili. Pouze tu a tam mě něco osvítí. Někdy mám pocit, že jsem skutečný umělec.

Občas mě dokonce napadne, že bych mohl být vizionář. Ale ne prorok nebo věštec. Mohu-li něčím přispět, pak jedině oklikou. Když čtu o Nostradamovi či Paracelsovi, cítím se jako doma. Ale já se narodil v jiném rozměru. Byl bych šťastný, kdyby se mi podařilo dát dohromady slušný příběh. Líbí se mi představa cesty odnikud nikam. Mám rád hru pro hru samotnou. A především miluju tento svět lidských bytostí - ať si je jak chce zdevastovaný, zkažený a hrozný.

Nechci se odříznout a vzlétnout někam pryč. Na psaní mě přitahuje možná právě to, že to vyžaduje spojení všeho možného. Tak to aspoň vidím já.”

“Henry,” řekl Karen. “Teprve teď tě začínám poznávat. Celou dobu jsem se v tobě mýlil. Ještě si o tom všem musíme popovídat.”

Nato se omluvil a zmizel ve studovně. Zůstal jsem sedět napůl v tranzu a přežvýkával jsem kousky právě skončeného rozhovoru. Po chvíli jsem bezmyšlenkovitě sáhl po knížce, kterou Karen odložil.

Stejně bezmyšlenkovitě jsem začal číst: “Protože boží dílo, které je absolutně univerzální, Bůh dokončí; ty, kdo jdou anebo váhají, řídí dobří andělé; ti třetí jsou v moci andělů zlých.” (Z Úvodu pro Caesara Nostradama, jeho syna.) Těchto několik řádků mi pak zpívalo v hlavě po několik dní. Doufal jsem, že se najde příležitost pro další uzavřený hovor s Karenem, při kterém bychom rozebrali možnou úlohu dobrých andělů. Tři dny nato však přijela Karenova matka s přítelem na dlouhou návštěvu. Naše hovory se ubíraly zcela odlišným směrem.

Karenova matka! Majestátní figura, ve které se mísily vlastnosti matriarchy, hetéry a bohyně. Byla vším, čím Karen nebyl. Ať dělala cokoliv, sálalo z ní teplo. Její zvonivý projev dokázal rozptýlit všechny problémy. Každého zahrnula svou důvěrou a tolerancí. Byla skrz naskrz pozitivní a ani špetku arogantní nebo agresivní. Souhlasně vám pokynula, ještě než jste otevřeli ústa, jako by dopředu věděla, co se chystáte říci. Byla to ryzí, zářivá duše v té nejkouzelnější tělesné podobě.

Chlapík, kterého si přivedla s sebou, byl milý idealista, který tu a tam kandidoval na guvernéra, ale pokaždé volby prohrál.

O světových událostech mluvil s přehledem a znalostmi, vždycky nevzrušeně a s nakyslým humorem. Provázel Wilsona ve Versailles, znal Smutse z Jižní Afriky a byl důvěrným přítelem Eugena V. Debse. Přeložil obskurní práce z období předsokratovského Řecka, byl expert na šachy, o jejichž počátcích a vývoji napsal knihu. Čím více mluvil, tím více na mě dělal dojem rozmanitostí své osobnosti. Kde všude byl! - Tibet, Arábie, Velikonoční ostrovy, Tierra del Fuego, jezero Titicaca, Grónsko, Mongolsko. A s kým vším se osobně znal - pestrá směsice - Kipling, Marcel Proust, Maeterlinck, Rabindranath Thákur, Alexander Berkman, arcibiskup z Canterbury, hrabě Keyserling, Henri Rousseau, Max Jacob, Aristide Briand, Thomas Edison, Isadora Duncanová, Charlie Chaplin, Eleanora Duseová… ty všechny poznal na cestách.

Sedět s ním u jednoho stolu bylo jako být na pikniku se Sokratem.

Kromě jiného byl taky znalec vína. Dohlížel na to, abychom dobře jedli a pili. Hovor u večeře živil takovými lahůdkami jako jsou morové epidemie, skrytý význam aztéckého písma, Attilova vojenská strategie, zázraky Apollonia z Tyany, Sadakichi Hartman, magický řád druidů, vnitřní systém finanční kliky, která hýbe světem, vize Williama Blakea a podobně. O mrtvých mluvil se stejnou láskou a něhou jako o živých. Vyznal se ve všech podnebných pásmech a ve všech epochách lidské historie. Vyznal se ve zvycích ptáků a hadů, byl expert na konstituční právo, vymýšlel šachové úlohy, napsal studie o pohybu kontinentů, o mezinárodním právu, o balistice, o léčitelství.

Karenova matka byla kořením rozhovoru. Smála se zvonivým, nakažlivým smíchem. Ať už bylo téma hovoru jakékoliv, dokázala ho oživit svými poznámkami. Byla nejspíš stejně vzdělaná jako její přítel, ale dávala to méně najevo.

Karen vypadal v její společnosti jako adolescent, který se ještě nedokázal postavit na vlastní nohy. Matka s ním jednala jako s přerostlým dítětem.

Občas mu dokonce rovnou řekla, že je hlupák. “Potřebuješ dovolenou,” říkala. “Už jsi měl mít dávno aspoň pět dětí.”

Nebo:

“Proč si na pár měsíců nevyrazíš do Mexika? Stává se z tebe pecivál.”

Ona sama se chystala do Indie. Rok předtím byla v Africe, ne lovit, ale jako etnoložka. Zavítala do oblastí, kam před ní nevkročila noha bělošky. Byla to neohrožená, ale nikoliv nelítostná osobnost. Dokázala se přizpůsobit situacím a okolnostem, se kterými by se nedokázal vypořádat leckterý muž.

Její víra a důvěra byly neotřesitelné. Kdokoliv se dostal do její blízkosti, byl o něco bohatší. Chvílemi mi připomínala polynéské ženy královské krve, které v zapadlých částech Pacifiku udržovaly poslední zbytky pozemského ráje. Přesně takovou matku bych si pro sebe vybral, kdyby to šlo. Byla to matka zosobňující primární elementy našeho bytí, ve které se harmonicky snoubily země, moře a nebe. Byla přirozenou pokračovatelkou Sibylina rodu. Zosobněním mýtů, pohádek a legend. Až do morku kostí pozemská, a přesto žila v nadrozměrném světě. Její vědomí jako by se libovolně rozšiřovalo a zužovalo. Velké věci jí nedaly zabrat o nic víc než prkotiny. Měla křídla, ploutve, ocas, tlapy, drápy a žábra. Byla obojživelným létavcem. Rozuměla všem jazykům, a přesto mluvila jako dítě. Nic nedokázalo zchladit její nadšení či pokazit její nezdolnou dobrou náladu. Stačilo se na ni podívat a člověk byl hned plný elánu. Problémy jako by náhle neexistovaly. Byla připoutána k realitě, ale k realitě božské.

Poprvé v životě se mi dostalo toho privilegia, že jsem mohl pohlédnout na Matku. Obrazy Madony mi nikdy nic neříkaly: byly příliš jasné, příliš prosvícené, příliš odtažité, příliš éterické. Vytvořil jsem si svůj vlastní obraz - tmavší, zemitější, tajemnější, plodnější. Nikdy jsem se ani nenadál toho, že bych ho někdy mohl potkat. Představoval jsem si, že takové typy existují, ale pouze někde v zapadlých končinách světa. Cítil jsem jejich přítomnost v dávných dobách: u ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 106

Etrusků, Peršanů, ve zlatém věku Číny, v Malajském souostroví, v legendárním Irsku, na Ibérii, v dálné Polynésii. Ale setkat se s takovou ženou tváří v tvář, stolovat s ní, hovořit s ní, smát se s ní - ne, nevěřil jsem, že by něco takového bylo možné. Každý den jsem si ji znova a znova prohlížel. Čekal jsem, že jí každým okamžikem spadne závoj. Ale ne, každý den byla ještě tajemnější, reálnější, tak, jak se to stává pouze se sny, když upadáme hlouběji a hlouběji do jejich sítě. Najednou jsem pochopil, že lidství, skutečné lidství, má nekonečný význam. Už nebylo nutné čekat na nějakého nadčlověka. Hranice lidského světa se najednou posunuly do nekonečna. Všechno bylo dáno, vyřčeno znova a znova.

Vše, co je od nás požadováno, jsem najednou jasně viděl. Jde o to uvědomit si svou vlastní povahu. Mluvíme o potenciální povaze člověka jako o něčem, co je v rozporu s tím, co pozorujeme. V Karenově matce jsem viděl rozkvět potenciálního bytí. Viděl jsem, jak vyvlastňuje surovou, vnější skořápku, do které je uzavřeno.

Pochopil jsem, že metamorfóza je současná a skutečná a že se jedná o základní projev života. Viděl jsem, jak ženské principy ustupují principům lidským. Pochopil jsem, že větší nasycenost lidského elementu probouzí hlubší smysl pro realitu. Pochopil jsem, že rozmnožením životní síly se obdařená bytost rozrůstá směrem k nám a stává se něžnější a nerozlučitelnější. Nadřazená bytost není, jak se někteří domnívají, něco vzdáleného, nedosažitelného či abstraktního.

Právě naopak. Pouze nadřazená bytost v nás dokáže probudit oprávněnou nenasytnost. Nenasytnost dosáhnout toho, čím skutečně jsme. V přítomnosti nadřazené bytosti si uvědomujeme vlastní vznešené síly; netoužíme se tomu člověku podobat, pouze žízníme po tom sami sobě dokázat, že jsme vskutku ze stejného těsta. Řítíme se zpět, abychom přivítali své bratry a sestry, protože s naprostou jistotou víme, že jsme všichni jedna rodina…

Bohužel, návštěva netrvala zase tak dlouho. Sotva odjela, rozhodl se Karen, že musíme jet všichni do města, kde měl nějaké vyřizování. Měl za to, že nám prospěje návštěva divadla a několika koncertů. Pak prý se zase vrátíme na pláž a pustíme se do práce s novým elánem. Viděl jsem, že ho návštěva matky úplně vykolejila.

Městský byt, jak mu říkal, byl bohapustou ratejnou. Čert ví, kdy podlaha viděla naposledy smeták. Kuchyň byla zamořená odpadky, které už tam hnily několik týdnů. Myši, mravenci, švábi, štěnice a kdejaká havěť si tu přišli na své.

Stoly, postele, židle, pohovky, komody - všechno bylo plné rozházených papírů, pozotvíraných krabic, kartonů, grafů, statistických tabulek a nářadí všeho druhu. Povalovalo se tu nejméně pět otevřených lahviček s inkoustem. Mezi hromadami dopisů se válely nakousnuté sendviče. Cigaretových špačků byly stovky.

Místo bylo tak odporné, že se Karen s manželkou rozhodli strávit noc raději v hotelu. Vrátit se hodlali na druhý den, až to já a Mona dáme všechno do pořádku. Já měl především nějakým způsobem srovnat Karenovy spisy.

Byli jsme s Monou tak rádi, že jsme zase chvíli sami, že jsme si na nic nestěžovali. Půjčil jsem si od Karena pětku, abychom si mohli koupit taky něco k jídlu. Sotva ti dva vypadli, šli jsme se s Monou pořádně najíst. Rozhodli jsme se pro italskou kuchyni s dobrým červeným vínem.

Zápach z bytu nás vítal už na schodišti. “Dnes už na nic nesáhnem,” řekl jsem Moně. “Půjdeme spát a uklidíme to ráno. Mám toho po krk.”

“Nebylo by lepší jít za nimi a oznámit jim, že končíme?”

“Nechám jim vzkaz. Nesnáším zdlouhavá jednání. Nemyslím, že bychom jim něco dlužili.”

Hodinu nám trvalo, než se nám podařilo uklidit ložnici natolik, že se v ní dala přečkat noc. I tak jsme museli spát v zaneřáděném povlečení. Všechno, čeho jsme se dotkli, bylo v zuboženém stavu.

Stáhnout rolety byl hotový hlavolam. Dospěl jsem k názoru, že ti dva trpí raným stádiem demence. Zrovna jsem se chystal zhasnout, když jsem si všiml řady krabic od klobouků a bot srovnaných na polici. Na každé byl index označující velikost, barvu dané obuvi či klobouku a také to, v jakém je stavu. Otevřel jsem je, abych se přesvědčil, zda skutečně obsahují klobouky a boty. Obsahovaly.

Všechny vypadaly tak, že by si je na sebe vzal jenom pobuda. To byla poslední kapka.

“To ti teda řeknu,” zívl jsem, “ten maník je úplný pako. Totální magor.”

Vstali jsme časně, protože štěnice nám příliš spánku nedopřály.

Rychle jsme se osprchovali a důkladně si prohlédli šaty, jestli se nám v nich něco neusídlilo. Byli jsme připraveni zvednout kotvy. Měl jsem zrovna tu správnou náladu, abych napsal vzkaz.

Rozhodl jsem se, že to musí být něco extra, protože jsem ty dva nehodlal víckrát v životě vidět. Rozhlédl jsem se kolem po vhodném papíře. Na zdi visela obrovská mapa. Strhl jsem ji ze zdi a násadou od smetáku namočenou do barvy jsem na ni načmáral naše sbohem v hieroglyfech čitelných z dobrých třiceti metrů.

Hřbetem ruky jsem shrnul věci z psacího stolu a místo nich na něj rozložil mapu. Doprostřed jsem kydnul kopec nejodpornějšího a nejvíc zapáchajícího svinstva. Byl jsem si jistý, že si toho všimne. Ještě jednou jsem se rozhlédl kolem, abych posoudil celkový vzhled jeviště. Došel jsem ke dveřím a pak se náhle otočil - ke vzkazu bylo třeba ještě připsat doušku. Vybral jsem si ostře ostrouhanou tužku a mikroskopickým písmem připsal na mapu: “třeba zařadit pod K jako katar, kapela, kantarida, kravinec, kokršpaněl, Kočinčína, kašel, kudrlinky, kriminologie, kdákání, kolaterální, kaloň, kejklíř, kudlanka, keratoconus, krchov, krepdešín, krmník, kysličník manganatý, kauri, koleda, kastrace, kozy, klínopis, kyblík, konejšivý, Kocourkov, koncert, krápník, kosinus, kolomaz, karabáč, kopulace, Klytaimestra, Kovács - a kečup Blue Label.”

Když jsem sestupoval ze schodů, litoval jsem, že jsem nemohl na stole nechat taky svoji vizitku.

V automatu naproti Tombs jsme lehce posnídali, přičemž jsme diskutovali o naší budoucnosti, která byla velmi, ale velmi mlhavá.

“Co kdybys šel dnes odpoledne do kina?” navrhla Mona. “Já zaběhnu do Hobokenu nebo někam jinam a pokusím se něco splašit. Na večeři se sejdem u Ulrica - co ty na to?”

“Fajn,” řekl jsem. “Ale co budu dělat celé dopoledne? Uvědomuješ si, že je teprve osm ráno?”

“Tak běž do zoo. Jeď autobusem. Projížďka ti prospěje.”

Nic lepšího mi nemohla navrhnout. Měl jsem přesně tu správnou náladu na exkurzi světem zvířat. Být volný a ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 107

nezávislý v tuto nekřesťanskou hodinu, to mi dodávalo zvláštní pocit nadřazenosti.

Usadím se nahoře v poschoďovém autobusu a budu sledovat upachtěné nádeníky spěchající za každodenní dřinou.

Na okamžik jsem se zamyslel nad tím, jaký je asi můj životní úděl. Málem jsem už zapomněl, že jsem měl v úmyslu stát se spisovatelem. Věděl jsem pouze jedno - nenarodil jsem se ani jako pracant, ani jako nohsled, ani jako sběrač drobtů.

Na rohu jsem se rozloučil s Monou. Na Páté Avenue jsem naskočil do autobusu a vyšplhal se po schůdkách nahoru.

Opět volný! Nasál jsem několik voňavých doušků vzduchu. Když jsme projížděli kolem Central Parku, pozorně jsem si prohlédl chátrající domy lemující Pátou Avenue. Řadu z nich jsem znal ze zadního schodiště či dveří pro služebnictvo.

Ano, tady stál Rooseveltův dům, kam jsem jako čtrnáctiletý kluk nosil přešité obleky, smokingy a saka pro starého pána. Jestlipak starý Roosevelt, bankéř, a jeho pět obřích synů šlapou každé ráno do svých pracoven na Wall Street poté, co si dali v parku pár koleček pro zdraví? O kousek dál jsem poznal sídlo pana Bendixe. Jeho bratr, který se mohl utlouct po výstředních knoflících na vestu, byl již dávno mrtev. Ale H. W. patrně dosud žil a stále si stěžoval na to, že jeho krejčí zapomněl, že se zapíná napravo. Jak jsem toho starocha nesnášel!

Usmál jsem se při vzpomínce, jak jsem se kvůli němu dokázal vztekat. Nejspíš to byl velmi osamělý člověk žijící jenom s věrným sluhou, kuchařem, majordomem, řidičem a tak dále. Jak dokázal být neustále v jednom kole! Opravdu, bohatí si zaslouží jen lítost.

A tak to šlo dál… vzpomínka za vzpomínkou. Najednou jsem si vzpomněl na Rothermela. Dokázal jsem si ho živě představit, jak se s kocovinou hrabe z postele, šmátrá po nočníku, funí, skučí a poskakuje kolem jak vrána po jedné noze. No, bude to pro něj svátek, až zase uvidí Monu. (Byl jsem si jist, že měla namířeno k němu.) Přes Rothermelův ranní rytmus jsem se dostal k přemítání nad tím, jak asi různí lidé, které znám, vítají nový den. Byla to rozkošná hra. Od známých a přátel jsem se přesunul do světa celebrit - umělců, herců a hereček, politiků, zločinců, náboženských vůdců - všech tříd a úrovní. Začal jsem být doslova fascinován, když jsem se zavrtal do zvyků velkých historických osobností. Jakpak asi Caligula vítal nový den? Najednou mi mozek zaplavila změť nejrůznějších jmen: sir Francis Bacon, Mohamed Veliký, Karel Veliký, Julius Caesar, Hannibal, Konfucius, Tamerlan, Napoleon na Svaté Heleně, Herbert Spencer, Modjeska, sir Walter Scott, Gustav Adolf, Friedrich Barbarossa, P. T. Barnum…

Když jsem se blížil k Bronx Parku, úplně jsem zapomněl, co mě tam přivádí. Zrovna jsem si vybavoval svůj první dojem z manéže.

Jednalo se o ten úchvatný okamžik v životě dítěte, když spatří před sebou svůj idol z masa a kostí. Mým idolem byl Buffalo Bill.

Miloval jsem ho. Vidět ho, jak cválá manéží vysypanou pilinami a zdraví svým širákem aplaudující publikum, to byl opravdu nezapomenutelný zážitek. Dlouhé vlasy, kozí bradka a velké nakroucené kníry. V sedle se drží s ohromnou elegancí. V jedné ruce drží zlehka uzdu, druhou sahá po věrné opakovačce. Brzo předvede svou nepřekonatelnou obratnost. Nejprve objíždí manéž.

Jeho bujnému koni jde pára od huby. Opravdický chlap! Jeho přáteli jsou náčelníci divokých indiánů - Siouxové, Komanči, Vrány, Černonožci.

Každý kluk obdivuje sílu, obratnost, vyrovnanost, odvahu. Buffalo Bill byl toho všeho ztělesněním. Vídávali jsme ho jenom v jeho plné kráse, a to ještě jen jednou za rok - když jsme měli štěstí.

V těch několika nám vyhrazených minutách se nikdy neminul cíle, nikdy neudělal jediný směšný pohyb, nikdy se ani o píď neodchýlil od ideálního obrazu, který jsme všichni nosili ve svých srdcích.

Nikdy nás nezklamal, nikdy nezradil. Pokaždé stejně skvělý.

Buffalo Bill pro nás byl totéž co Saladin pro své obdivovatele - a nepřátele. Kluk nikdy nezapomíná na své idoly. No, vem to čert - tak jsme tedy v zoo. Jako první vidím žirafu. Pak bengálského tygra, pak nosorožce, pak tapíra. A tady máme opice! Zase mezi svými. Nic tak nepročistí psychický systém jako pohled na zvířata. Tabula rasa. Už jen jména jejich domovského výskytu jsou inspirující. Člověk se v myšlenkách vrací zpátky do rajských dob, kdy všemu vládl had. Evoluce nevysvětluje nic. Všichni jsme tu byli pospolu, od počátku věků. A tak to zůstane napořád. Hvězdy a souhvězdí putují, kontinenty putují, člověk putuje spolu se svými společníky z prehistorických dob - pásovcem, blbounem nejapným, dinosaurem, šavlozubým lvem, koněm Převalského. Všechno ve vesmíru je unášeno vstříc jakémusi pohyblivému bodu v prostoru. A Bůh Všemohoucí je patrně unášen také, spolu se svým stvořením.

Jak se tak vznáším spolu se zoo a jeho obyvateli, mám náhle jasnou vidinu Renée Tietjenové. Renée byla sestra Richie Tietjena, se kterým jsem si hrával jako desetiletý kluk. Tenhle Richie byl jako krvežíznivý Zuáv. Když se rozzuřil, dokázal vám vykousnout kus masa z těla. Při výběru partnerů pro hru proto bylo důležité mít Richieho vždycky na své straně. Renée, jeho sestra, stávala někdy u vrat a sledovala nás. Byla asi o šest let starší než on. Byla to už hotová ženská a pro nás usmrkance děsně šik. Když se člověk dostal do její blízkosti, mohl vdechovat její parfém - nebo to byla prostě sladká vůně toho nádherného těla? Od dob, kdy jsem si přestal hrát na ulici, jsem si na Renée Tietjenovou víckrát nevzpomněl. Teď najednou, bez jakéhokoliv zjevného důvodu mi její obraz vyvstal před očima. Opírala se o železný plot u vrat a vítr jí zdvihal hedvábnou sukni. Teď jsem pochopil, čím pro nás byla tak přitažlivá - byla věrnou kopií francouzské středověké madony. Celá zářivá a svůdná, se zlatými vlasy a očima zelenýma jako jezerní hladina.Vždy tichá, andělská.

Houpala se ve větru jako mladá vrba. Její ňadra, dvě pomilováníhodné polokoule, a malá šošolka vystupující z beder nám přišly obzvlášť živoucí a dráždivé. Vzdorovaly větru jako lodní příď. My kolem ní běhali jako splašení býčci, ječeli jsme, prali se, kousali se jako smyslů zbavení. Renée tam stála netečně, se rty lehce pootevřenými v enigmatickém úsměvu. Někdo řekl, že měla milence, který ji opustil. Další mínil, že není normální. Nikdo se však neodvážil ji oslovit.

Zaujala své místo u plotu a zůstala tam jako socha. Tu a tam jí vítr nadzvedl sukni a my jsme lapali po dechu při pohledu na bělostnou kůži nad jejími koleny.

K večeru se starý Tietjen vracel domů s dlouhým bičem v ruce.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 108

Když viděl Richieho v rozedraných šatech, s obličejem umouněným od bláta a od krve, přetáhl ho tím bičem. Richie nikdy ani nehlesl. Staroch nevrle pokynul dceři a zmizel za dveřmi.

Zvláštní scéna, jejíž dohru jsme nikdy neviděli.

To vše na mě tak zapůsobilo, že jsem si hned musel udělat pár poznámek. Jako v horečce jsem se vyřítil z parku, abych sehnal papír a tužku. Párkrát jsem se musel zastavit, abych se vymočil.

Konečně jsem narazil na malé papírnictví, které patřilo staré Židovce. Měla na sobě jednu z těch ohyzdných paruk v barvě švábích krovek. Nevím proč, ale dělalo jí potíže pochopit, co chci. Zkoušel jsem tedy všelijaké posunky. Myslela si, že jsem hluchý. Začala na mě křičet. Začal jsem na ni řvát a přitom jsem jí nadával. Dostala strach a běžela do skladiště přivolat pomoc.

Chvíli jsem tam stál a pak vyběhl na ulici. Na rohu stál autobus.

Naskočil jsem. Na sedadle vedle mě ležely noviny. Vzal jsem je a začal si dělat poznámky - nejprve na okraj, potom přes černý tisk. Když jsme míjeli Morningside Park, vztekle jsem vyhodil noviny z okna. Pocítil jsem úlevu. Takovou úlevu, jako bych si právě dobře zašoustal. Renée odplula někam pryč spolu s žirafou, velbloudy, bengálskými tygry, slupkami od buráků a lvím zařváním.

Pověděl bych o tom Ulricovi, tomu by se to líbilo. Pokud by ovšem zrovna nepracoval na nějaké banánové kampani.

KAPITOLA(9)

Tak zase jednou bydlíme v klidné čtvrti, jen kousek od Fort Greene Parku. Ulice je široká jako bulvár, s domy hezky daleko od chodníku. Většina z nich je z kamene, s vysokým kamenným schodištěm. Některé domy jsou skutečná sídla obklopená rozlehlými trávníky se sochami a živými ploty. Ke stájím a domkům služebnictva vzadu vedou sypané cestičky. Atmosféra tohoto místa připomíná osmdesátá či devadesátá léta devatenáctého století.

Všechno je to navíc pozoruhodně zachovalé. Dokonce i klepadla u dveří se lesknou, jako by je právě někdo vyleštil mastným hadrem.

Přepychové, slavnostní, elegantní - připadáme si jako v nebi.

Byla to samozřejmě Mona, kdo tu pro nás našel dva pokoje. A opět máme příjemnou domácí. Je to jedna z těch bystrých mladých amerických vdov, které nevědí, co se sebou. Vyzvedli jsme si z úschovny svůj nábytek a hezky se zabydleli. Domácí je ráda, že u ní bydlíme. Často s námi jídává. Docela milá osůbka s melodickým hlasem a netečností ztracené duše. Vypadá to tu slibně. Nájemné je nízké, plyn, voda i elektřina fungují bezvadně. Máme dostatek dobrého jídla, odpoledne a večer chodíme do kina, když máme náladu, zahrajeme si s paní domácí pro její potěchu karty. Žádné návštěvy. Nikdo nemá naši novou adresu.

Odkud se berou finanční prostředky, netuším. Vím, že něco je od Mathiase a něco od Rothermela. Ale musí tu být ještě někdo další, protože si žijeme na vysoké noze. Domácí samozřejmě také jídlem a pitím nešetří a často nás zve do divadla nebo do kabaretu.

Fascinuje ji, že jsme zřejmě umělci. Bohémové, jak tomu říká.

Její manžel byl pojišťovák a prý dost nudný patron a ona si chce po jeho smrti trošku užít.

Pronajal jsem si psací stroj a znova se pustil do psaní. Všechno je to zase skvělé. Nosím krásný hedvábný župan, pyžamo, marocké trepky - všechno dárky od paní domácí. Zdědil jsem je. Rána jsou úžasná. Vstáváme okolo desáté, načež si dopřejeme koupel za doprovodu hudby z gramofonu. Pak si dáme dobrou snídani, kterou nám zpravidla připraví domácí. Vždy máme čerstvé ovoce se šlehačkou, koláčky právě vytažené z trouby, tlusté proužky slaniny, marmeládu, horkou kávu se šlehačkou. Cítím se jak paša.

Přestože je nepoužívám, mám dvě překrásné tabatěrky a dlouhou cigaretovou špičku, ze které kouřím zpravidla po jídle, abych udělal radost domácí, která mi ji darovala.

Musím jí přestat říkat “paní domácí”. Jmenovala se Marjorie, což jí dokonale sedlo. Měla v sobě cosi lascivního, jako by kolem sebe neustále větřila. Měla nádhernou postavu a nijak to nezakrývala. Nejvíc toho bylo k vidění ráno, když nosila průsvitný župan. Netrvalo dlouho a začali jsme se navzájem něžně poplácávat po zadku. Byl to ten typ ženy, která vás klidně popadne za ptáka a zároveň vás přinutí se smát. Člověk by ji prostě nemohl nemít rád, ani kdyby byla poďobaná od neštovic, což nebyla. Všechno dělala otevřeně a narovinu. Stačilo jen naťuknout nějaké přání a už se snažila vyhovět. Cokoliv vlastnila, bylo na požádání vaše.

Jaká změna ve srovnání s Karenovým podnikem! Už jen jídlo dokázalo člověka přivést do extáze. Její pokoje sousedily s našimi, ale dveře nebyly nikdy zamčené. Chodili jsme volně sem a tam, jako by se jednalo o společnou domácnost.

Po snídani jsem chodil zpravidla na procházku, aby mi vytrávilo na svačinku. Byl časný podzim a počasí bylo nádherné. Často jsem zavítal do parku, kde jsem se svalil na lavičku a dřímal na sluníčku. Zaplavil mě úžasný pocit pohody. Žádné starosti, žádná zodpovědnost, žádné potíže. Byl jsem zcela svým pánem a měl jsem nablízku dvě krásné ženy, které o mne pečovaly jako o vzácného opeřence. Každý den jsem svědomitě hodinku až dvě psal. Zbytek dne byl - pich, mejdan, sranda. To, co jsem tenkrát psal, nejspíš za nic nestálo - nejspíš všelijaké sny a fantazie. Žilo se mi příliš pohodlně, než aby mě to dokázalo vyburcovat k pořádné práci. Psal jsem, jen abych nevyšel ze cviku - pro nic jiného.

Tu a tam jsem sfouknul něco čistě pro Marjorii - něco vtipného a humorného, co jsem pak četl u stolu mezi doušky koňaku či jiného vzácného likéru, kterých měla nevyčerpatelnou zásobu. Nebylo těžké se těm dvěma zavděčit. Stačilo jim, když se něco dělo.

“Zajímalo by mě, jak píšeš,” říkávala občas Marjorie. (Psaní pro ni bylo něco dočista tajemného.) Nechápala například, kam chodím na své nápady. “Sedím na nich - jako na vejcích,” odpovídal jsem.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 109

“A co ta těžká slova, Henry?” Opakovala je, záměrně špatně vyslovovala, válela je smyslně po jazyku. “Zcela určitě s nimi dokážeš žonglovat.” Tu a tam dala dohromady písničku, do které zahrnula některý z mých jazykolamů. Slyšet ji pobrukovat si písničku nebo si jen tak tiše pohvizdovat - to vám bylo potěšení!

Její sexualita jako by vyzařovala hrdlem. Někdy se uprostřed zpěvu dala do smíchu. Ale jakého smíchu! Jako když se sype popel.

Někdy jsem se večer vydával na osamělou procházku. Celou čtvrť jsem důvěrně znal, neboť jsem nějaký čas bydlel přímo naproti parku. Jen o pár bloků dál - hranicí byla Myrtle Avenue - začínaly slumy. Z honosné čtvrti se člověk náhle octl mezi Italy, Filipínci, Číňany a ostatními “nežádoucími”. Nad chudinskými ulicemi se vznášela sytá vůně sýra, salámu, vína, hniloby, voňavky, korku, sušených ryb, koření, kávy, močůvky, potu a špatně těsnící kanalizace.

Obchody byly plné zboží vyvolávajícího nostalgii, jaké jsem znal ze svého dětství. Měl jsem rád pohřební ústavy (především ty italské), náboženské obchůdky, vetešnictví, cukrárny, papírnictví. Jako by se člověk přenesl z chladného, vypulírovaného mauzolea do samého řečiště života. Zdejší jazyky zněly jako hudba, i když se nejednalo o nic jiného než o příval nadávek. Lidé se oblékali různě, každý podle své osobité, bláznivé módy. Kárky tažené koňmi byly neustále v dohledu. Všude plno dětí hrajících si s dovádivou bezstarostností, jaké jsou schopny právě jen děti chudiny. Žádné kožené obličeje rozených Američanů, nýbrž rasy plné temperamentu.

Dále tímto směrem se nacházela ulice Spojených států. Právě někde tady se narodil můj přítel Ulric. Tady věru nebylo těžké zabloudit. Na každou stranu se tu rozprostíral labyrint. V noci tu člověk kráčel jako ve snách. Všechno jako by tu bylo obrácené naruby. Někdy jsem se náhle octl poblíž Borough Hall, jindy u Williamsburgu. Vždycky dostatečně daleko od Navy Yardu, fantastického Wallabout Marketu, cukrovarů, velkých mostů, mlýnů, obilných sil, sléváren, barvíren, hřbitovů, masokombinátů, sklenářů, sedlářů, dráteníků, konzerváren, rybáren, jatek, válcoven plechu - té nedozírné konglomerace všedních hrůz, nad kterou se vznášel oblak dýmu nasycený smradem ze spálených chemikálií, hnijícího masa a tavených kovů.

Myslel-li jsem při těchto obchůzkách na Ulrica, myslel jsem také na středověk, na Breughela staršího, Hieronyma Bosche, Petronia Arbitra, Lorenza Velikého, Lippa Lippiho… nemluvě o Sedmi trpaslících, rodině Robinsonů či námořníku Sindibádovi. Pouze v takové bohem zapomenuté díře, jakou je Brooklyn, mohl člověk nasbírat příšery, trosky a anomálie tohoto světa. V divadle Star, přetvořeném na šantán, se člověk otíral lokty o chlupaté usedlíky tohoto neuvěřitelného místa. Představení bylo pokaždé téměř na hranici představivosti obecenstva. Pro zdejšího komika nebylo nic dostatečně nechutné a oplzlé. Byla to podívaná pro otrlého chlíváka. Byl jsem v tom brlohu jako doma: mé dívčí jméno bylo Vobejda.

Po návratu z procházky jsem obvykle našel stůl prostřený a u něj Marjorii s Monou, jak na mě čekají. To, čemu Marjorie říkala “občerstvení”, sestávalo ze studených řízků, salámu, sýra, oliv, kořeněných omáček, sardinek, ředkviček, bramborového salátu, kaviáru, kávy, německého tvarohového koláče či štrůdlu a kmínky, malagy či portského. Po večeři jsme u kávy nebo likéru poslouchali desky Johna Jacoba Nilese. Naše oblíbená byla “I Wonder As I Wander”, zpívaná vysokým, čistým hlasem a tak procítěně, jak to dokázal jedině on. Kovový cinkot jeho citery nás vždy dostal do extáze. Jeho hlas vyvolával vzpomínky na krále Artuše, Merlina, Guineveru. Měl v sobě něco z druida. Zpíval své verše v éterickém rytmu jako žalmy. Jako by to prozpěvovali samotní andělé na kůru. Když zpíval o Ježíši, Marii a Josefovi, stávali se živoucí přítomností. Dotek ruky - a citera vydala magický tón, po kterém se hvězdy rozhořely jasněji a hory a stráně se zalidnily stříbřitými postavami. Ještě dlouho potom, co jeho hlas dozněl, jsme zůstali nehybně sedět na svých místech a tiše si vyprávěli o Kentucky, kde se narodil, o modrých horách a lidech z Arkansasu. Marjorie, která si celou dobu pobrukovala a pohvizdovala, se najednou rozezpívala. Byla to vždy nějaká prostá lidová píseň, kterou jsme všichni znali od kolébky.

Bylo nádherné září. Takové, o jakém se ve farmářských ročenkách píše, že “ježci si chodí pro svůj náklad dozrávajících jablek a jeleni spásají zelené fazole, které farmář s takovou péčí vypěstoval”. Lenivý čas a nic, s čím by si člověk měl dělat hlavu. Z oken jsme se dívali na řadu úhledných zahrad s majestátnými stromy. Všechno jako ze škatulky, čisté a upřímné.

Listí zlátlo a rudlo a padalo na chodník, kde vytvářelo bizarní vzory. Vysedával jsem u kuchyňského stolu, odkud jsem měl výhled na dvůr, a hroužil se do hlubokého snění. Byly dny, kdy se venku nepohnul ani list. Všude jen záplava slunečního jasu a bzukot hmyzu. Bylo skoro k neuvěření, že vlastně docela nedávno jsem žil v této čtvrti s jinou ženou, strkal kočárek nahoru a dolů ulicemi či vodil dítě do parku a sledoval, jak se batolí v trávě. Tady u okna má minulost bledla a ztrácela se. Bylo to skoro jako nové vtělení. Zaplavil mě nádherný pocit volnosti a já začal lenivě a hravě jako delfín plavat směrem k tajemným vodám vysněné minulosti. V takové náladě, když jsem pozoroval Monu, jak kolem poletuje ve své čínské róbě, jsem měl často dojem, že se dívám na úplně cizího člověka. Dokonce jsem chvílemi zapomínal i její jméno. Podíval jsem se jinam a náhle jsem ucítil její ruku na svém rameni. “Na co myslíš?” ptala se. (Ještě dnes si pamatuji, jak mi její hlas zněl jakoby z veliké dálky.) “Myslím…myslím?

Nemyslím na nic.” Poznamenala, že jsem měl v očích tak soustředěný výraz. “To nic, jenom jsem se zasnil.” Vložila se do toho Marjorie: “Řekla bych, že myslel na to, co bude psát.” A já na to: “To je přesně ono, Marjorie.” Jakmile se vzdálily a nechaly mne o samotě, upadl jsem zpět do svého snění.

Vyzdvižen tři patra nad zemí jsem měl pocit, jako bych se vznášel. Trávníky a keře, na které jsem zíral, zvolna mizely.

Viděl jsem pouze to, o čem jsem snil - věčně proměnlivé panoráma, pomíjivé jako opar. Někdy mi před očima defilovaly podivné postavy oděné do dobových kostýmů: Samuel Johnson, Dean Swift, Thomas Carlyle, Izák Walton.

Někdy se mi zdálo, jako by se mi před očima strhla bitva a vojáci v plné zbroji, kyrysy bohatě zdobené, zůstali zmateně stát uprostřed bitevní vřavy. Také ptáci a zvířata byli součástí mých představ - především bájné příšery, se kterými jako bych se důvěrně znal. Nebylo zde nic dost neobvyklého či překvapujícího, aby mě to vytrhlo z mé sladké dřímoty.

Toulal jsem se nesmírnými pláněmi paměti, jako bych si promítal nějaký živý film. Tu a tam jsem znovu prožil zážitek, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 110

který se mi přihodil jako dítěti - třeba okamžik, kdy člověk vidí či slyší něco poprvé v životě. V takových případech jsem se náhle rozdvojil a byl jsem současně užaslým dítětem a kýmsi bezejmenným, kdo dítě pozoruje. Občas se mi také poštěstilo synchronizovat své myšlenky a být s mlhavým útržkem snu dávno, dávno zapomenutého, a místo abych za ním pádil, místo abych ho zafixoval v obraze a prožitku, jsem si pohrával s jeho okraji, koupal se v jeho auře a byl vděčný, že se mi s ním podařilo spojit, že jsem si přivoněl k jeho nesmrtelné blízkosti.

Do tohoto období spadá noční sen, který jsem si zaznamenal s urputnou přesností. Myslím, že stojí za to jej zde převyprávět:

Začíná děsivou závratí, která mě poslala z bezedné propasti do teplých vod Karibského moře. Ve velkých, vířivých spirálách bez začátku a konce jsem klesal dolů. Během tohoto nekonečného pádu se mi před očima míhalo úchvatné panoráma podmořského života.

Obrovští mořští draci se svíjeli v rozptýleném slunečním jasu pronikajícím skrz zelené vody. Velikánské kaktusy tu plavaly sem a tam se svými ohavnými kořeny. Za nimi houbovití koráli podivuhodných tvarů. Někteří byli tmaví jako volská krev, jiní zářivě rumělkoví či měkce levanduloví. A z tohoto podvodního života se hrnuly myriády titěrných živočichů připomínajících skřítky a elfy. Probublávali vzhůru jako mohutný oblak hvězdného prachu na chvostu komety.

Hučení v uších vystřídala jásavá, zvučná melodie. Ucítil jsem záchvěvy země. Břízy a osiky, zahalené přízračným oparem, se vznešeně kymácely v poryvech voňavého větru. Opar pomalu mizel.

Octl jsem se v tajemném lese plném vřískajících opic a tropického ptactva. U pasu se mi houpe toulec plný šípů a přes rameno mám zlatý luk.

Čím hlouběji zacházím do lesa, tím je hudba éteričtější, světlo zlatější. Půda je pokryta měkkým kobercem z krvavě červeného listí. Je to taková krása, až z toho omdlévám. Když procitám, les je ten tam. Mým zmateným smyslům to připadá, jako bych stál před bledým, rozměrným plátnem, na kterém je zachycen jakýsi neobyčejně vznešený pastorální výjev. Připomíná to fresku Puvise de Chavannes, na které je zhmotněna ponurá, serafická pomíjivost snu. Vážné, zachmuřené přízraky se potulují sem a tam s odměřenou, oslňující elegancí, vedle níž vypadají naše pozemské pohyby směšně. Vstupuji do plátna a kráčím tichou pěšinou vinoucí se za horizont. Vzpřímená, plnoštíhlá postava v řecké róbě s kymácející se urnou v ruce si to rázuje směrem k hradbám hradu, tak tak viditelného na malé vyvýšenině. Sleduji vlnící se boky, dokud mi nezmizí za hřebenem kopce.

Postava s urnou zmizela. Nyní však mé oči upoutal mystičtější pohled. Jako bych právě došel na samotný konec obývatelné země, na magický okraj starověkého světa, kde jsou ukryta veškerá tajemství, zhouba a hrůzy vesmíru.

Jsem vmáčknut dovnitř skrz obrovskou bránu, jejíž křídla se dají sotva pootevřít. Přede mnou se tyčí zdi hradu, ježící se hroty oštěpů. Korouhve s neuvěřitelnými erby se třepetají nad cimbuřím. Nevábně vyhlížející lišejník zarůstá širokou cestu vedoucí z děsivého portálu. Ponuré předprsně oken jsou zaflákané smrdutými mršinami supů.

Nejvíc mne však fascinuje a přivádí v úžas barva hradu. Je červená, a to v takových odstínech, jaké mé oči dosud nespatřily.

Hradby jsou krvavě červené jako žíly čerstvě přeťaté nožem. Nad hradbami se tyčí další nadmíru pozoruhodné střílny, ochozy a věže. Čím výše, tím je rudá barva úchvatnější. Mému vyděšenému zraku to začíná připadat jako nějaké příšerné řeznické orgie, při kterých všude kolem stříká sedlá krev a exkrementy.

Zachvácen děsem odvracím oči. V tomto jediném okamžiku se celá scéna rázem mění. Namísto jedovatých lišejníků a tlejících mršin se přede mnou rozkládá bohatá mozaika z ebenu a skořice, zastíněná sytě purpurovými závěsy, ze kterých se na zem snášejí záplavy třešňových květů. Téměř na dosah stojí nádherná pohovka s nebesy plná načechraných polštářů. Na tomto přepychovém divanu, jako kdyby ospale očekávala můj příchod, se rozvaluje má žena Maud. Není to tak úplně ta stará známá Maud, přestože ihned poznávám její drobná, skoro ptačí ústa. Očekávám její obvyklé nejapnosti. Místo toho se jí z hrdla line proud temné hudby, který mi vhání krev do spánků. Teprve nyní si uvědomuji, že je nahá. Cítím matný, skvostný tlak jejích beder. Nakláním se k ní, abych ji vzal do náruče, ale s hrůzou se odtahuji, když vidím, jak jí po prsou zvolna leze ohromný pavouk. Jako pominutý se řítím proti hradbám hradu.

A nyní dochází k něčemu zvláštnímu. Za skřípění zrezavělých pantů se vrata pomalu otevírají. Rychle vbíhám dovnitř a peláším po úzké stezce vedoucí k točitému schodišti. Jako v horečce stoupám do schodů - výš a výš, aniž bych doufal v dosažení vrcholu.

Konečně, když už mám pocit, že mi srdce pukne námahou, se ocitám na vrcholu. Hradby, cimbuří, předprsně a bašty tajemného hradu už pod sebou nevidím. Místo toho civím na rozlehlou, temnou vulkanickou pustinu, rozervanou nesčetnými puklinami nedohledné hloubky. V dohledu není nic živého. Napříč pustinou jsou rozházeny zkamenělé údy gigantických rozměrů, blyštící se krystalickým škraloupem. Když se podívám pozorněji, spatřuji ke svému zděšení, že je tam dole přece jen život - slizký, plazivý život, který o sobě dává vědět v mohutných prstencích, svíjejících se okolo bizarních mrtvých údů.

Najednou cítím, jak se točité schodiště, po němž jsem v panice vyběhl, začíná od základů chvět. Celá konstrukce balancuje na okraji bezedné propasti a hrozí, že mne každým okamžikem svrhne do prázdna. Na pouhý zlomek okamžiku jako by vše znehybnělo.

Potom se ozve slabý, velmi slabý, až skoro neslyšitelný zvuk - lidský hlas. Po chvíli zazní znova, zvučně a jasně, s dunivým akcentem, aby vzápětí zcela umlkl, jakoby stržen do sirných hlubin pode mnou. Věž se náhle začíná divoce otřásat. Naklání se nad pustinou jako opilý koráb a do toho se ozývá štěbetání hlasů.

Lidských hlasů smíšených s chechtotem hyen, hysterické výkřiky šílenců, mrazivé kletby zatracenců, pronikavé, děsem naplněné štěbetání posedlých.

Konstrukce se hroutí a já jsem meteorickou rychlostí katapultován do vesmíru. Dolů, dolů, dolů, z mého křehkého těla je serváno jemné maso. Do vnitřností se mi zarývají spáry malomocných a měděnkou pokryté zobáky. Dolů, dolů, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 111

dolů, trhán a škubán kly a tesáky.

A pak to všechno ustává, celý tento let nad pustinou. Místo toho cítím klouzavý pohyb. Hasím si to po voskovém tobogánu, podepřeném obrovskými pilíři lidského masa, které krvácí ze všech pórů. Očekává mě obrovská zející tlama obra, jejíž zuby jektají očekáváním. Ještě chviličku a budu zaživa sežrán. Zahynu v ohavné společnosti kostí, mých vlastních drahocenných kostí, drcených a tříštěných.

… Ale těsně před tím, než padnu do té rozšklebené červené tlamy, se příšera rozprskne. Je to tak obrovský výbuch, že to odfoukne celý vesmír. A já se probouzím a kašlu jako starý tuberák.

Jaká náhoda, že hned druhý den jsem potkal svého přítele Ulrica, který mě informoval, že za ním byla Maud a prosila ho, aby se mnou promluvil a přemluvil mě, abych se k nim vrátil! Byla prý žalostně servilní. Od chvíle, co překročila práh Ulricova ateliéru, v jednom kuse plakala. Dokonce ho prý na kolenou zapřísahala, aby udělal vše, co bude v jeho silách.

“Řekl jsem jí rovnou,” vyprávěl Ulric, “že nevím, kde tě hledat.

Ona na to, že určitě existuje způsob, jak tě vypátrat. Ať prý jí odpustíš stejně, jako ona odpustila tobě. Dítě prý se na tebe neustále ptá. Prý zapomněla na vše, co jsi kdy udělal, jen když se vrátíš… řeknu ti, Henry, bylo to hotové peklo.

Slíbil jsem jí, že udělám, co budu moci. Bylo mi ovšem jasné, že je to všechno nanic. Vím také, že je pro tebe bolestné toto poslouchat.” Na okamžik zaváhal a pak dodal: “Je zde jedna věc, o kterou bych tě rád požádal, pokud to na tebe nebude příliš - nechtěl by ses s ní spojit osobně? Myslím, že druhou takovou scénu bych už nesnesl. Je to o nervy.”

Slíbil jsem mu, že to dám sám nějak do pořádku. Řekl jsem mu, ať si o nikoho z nás nedělá starosti. “Poslyš, Ulricu, nech to prozatím plavat. Pojď se mnou a dej si u nás svačinku. Mona tě ráda uvidí. A Marjorie se ti bude určitě líbit.”

Oči se mu okamžitě rozzářily. Olízl si rty špičkou jazyka.

“Prima!” zvolal a pleskl se dlaní do stehna, “beru tě za slovo.

Uteklo už poměrně dost vody, co jsme se naposledy viděli. Abych pravdu řekl, už jsem si začínal myslet, že tě víckrát nespatřím.

Máš mi určitě hodně co vyprávět.”

Jak jsem předvídal, Marjorie a Ulric si padli skvěle do noty.

Měli jsme skvělý oběd korunovaný několika lahvemi rýnského vína.

Po obědě se Ulric natáhl na divan a trochu si zdříml. Vysvětlil nám, že dře jako kůň na ananasové kampani. Když mu zbude chvilka času, pokouší se kreslit. Nechtěla by mu Marjorie stát modelem?

To už měl jedno oko zavřené. To druhé, stále ještě děsivě živé, se mu koulelo pod jeho pavoučím obočím. “Koukám, že si tu náramně debužírujete,” řekl a složil si ruce na břiše. Trošku se nadzvedl a zaclonil si oči dlaní. “Nebude vám vadit trošku stáhnout rolety? Tak, to stačí.” Zlehka odfoukl a tiše usnul.

“Jestli ti to nebude vadit,” řekl jsem Marjorii, “taky si trošku zdřímnem. Zavolej nás, až se probudí, ano?”

Vpodvečer jsme Ulrica zastihli, jak sedí na divanu a usrkává chlazený drink. Byl náramně odpočatý a v družné náladě.

“Božínku, to je ale skvělé vás dva zase vidět,” pochvaloval si a hýbal tím svým čertovským obočím nahoru a dolů.

“Právě jsem tady Marjorii vyprávěl o našem životě za starých časů.” Zjihle se na nás usmál a opatrně odložil svou sklenici na taburet. Zhluboka se nadechl. “Víte, když vás delší dobu nevidím, toužím se vás zeptat na tolik věcí. Udělal jsem si stovky poznámek - o kdejakých volovinách - ale teď, když vás zase vidím, nemůžu si na nic vzpomenout. Neměli jste tady někde poblíž byt s O’Marou a tím - jak že se jmenoval - tím praštěným Indem… víš, tím s dlouhými vlasy, co se tak hystericky smál?”

“Myslíš Govindara?” řekl jsem.

“Jo, přesně toho. To byl fakt divnej pavouk. Ale ty sis ho docela považoval, pokud se nepletu. Nepsal snad zrovna nějakou knihu?”

“Několik,” odvětil jsem. “Jedna z nich, dlouhý, metafyzický spis, byla opravdu neobyčejná. Uvědomil jsem si, jak je dobrý, teprve po letech, když jsem porovnal jeho práce s uspávajícími výplody našich uznávaných tupounů. Govindar byl metafyzický dadaista.

Tenkrát jsme z něj však měli jenom srandu. Já dokázal být kolikrát dost bezohledně krutý, jak víš. O indické filozofii jsem tenkrát ještě nevěděl vůbec nic, ale těm jeho knihám bych rozuměl stejně, kdyby je psal v sanskrtu. Teď je zpátky v Indii a patří mezi Gándhího nejoddanější žáky. Byl to patrně ten nejpodivuhodnější Ind, jakého jsem kdy potkal.”

“Když to říkáš, bude to nejspíš pravda,” mínil Ulric. “Prošla ti jich přece rukama celá spousta. A pak tu byli ti Egypťani - především ten pidlovokej maník…”

“Skukrullah?”

“Ty máš ale paměť! Asi jo, já už to jméno zapomněl. A ten druhý, co psal ty nikdy nekončící květnaté epišotoly…”

“Mohamed Eli Sarwat.”

“Kriste Ježíši! To jsou jména. Doufám, že sis schoval ty jeho dopisy.”

“Na jednoho maníka nikdy nezapomenu, Ulricu - na toho malého židovského kluka Sida Harrise. Pamatuješ? ,Veselé Vánoce, pane prezidente Carmichaeli, postarejte se, ať Santa Claus zvedne všem poslíčkům plat!’ To bylo ale číslo!

Vidím ho před sebou jako dnes, jak vyplňuje dotazník. Sid Harris, narozen z dělohy své matky, bytem na East Side, bez vyznání, předchozí zaměstnání - poslíček, čistič bot, pojišťovák, zámečník, míchač sodovky, záchranář, prodavač kapek proti kašli a praporečník mávající na vánoce americkou vlajkou ze sochy Svobody.”

“Ale práci jsi mu nedal, že?”

“Ne, ale on přesto chodil týden co týden a vyplňoval dotazník.

Vždycky se usmíval, pohvizdoval si a každému na potkání přál veselé Vánoce. Dal jsem mu pokaždé čtvrťák, ať si zajde do kina.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 112

Druhý den jsem vždy dostal dopis, ve kterém mi líčil, jaký film viděl, ve které řadě seděl, kolik spořádal buráků, co budou dávat příště a zda tam měli hasicí přístroje nebo ne. Nakonec se pokaždé podepsal plným jménem: Sidney Roosevelt Harris nebo Sidney R. Harris či S. Roosevelt Harris nebo S. R. Harris. Na závěr pochopitelně nechybělo přání k Vánocům. Někdy přidal doušku o tom, že by chtěl být nejraději nočním poslíčkem, telegrafistou nebo prostě manažerem. Byl nesnesitelně vlezlý, ale já měl jeho návštěvy rád - den mi tak rychleji utekl. Jednou jsem mu daroval starou trumpetu, kterou jsem našel ve smetí. Byla stará, ošuntělá, se všemi klapkami odpadlými. On ji však naleštil, ucpal, kde bylo třeba, a na kusu špagátu ji nosil přes rameno.

Jednou vpadl ke mně do kanceláře a vytruboval jako archanděl Gabriel. Na schodech si ho nikdo nevšiml - tísnilo se tam na padesát uchazečů o práci, telefony vyzváněly o překot - byl to jeden z těch dní, kdy jsem měl pocit, že vyletím z kůže. Najednou se ozvala strašná rána. Málem jsem spadl ze židle. A malý Sidney tam stál a troubil fanfáru. Strhlo se pochopitelně hotové pozdvižení. Než jsme ho stačili popadnout za límec, spustil Sidney hymnu USA. Ostatní kluci se k němu samozřejmě přidali.

Chechtali se, nadávali, házeli po sobě pery jako šipkami, čmárali křídou po zdech a vůbec dělali pěkný kravál. Museli jsme kancelář vyklidit a zamknout hlavní vchod. A venku se troubilo dál. Tenhle Sidney byl totální pako, ale byl milej.

Nedokázal bych se na něj rozzlobit, i kdybych chtěl. Snažil jsem se zjistit, kde bydlí, ale to bylo naprosto nemožné.

Možná vůbec žádný domov neměl.

Možná spal na ulici. V zimě nosil pánský kabát, který coural po zemi, a vlněné palčáky. Nikdy nenosil klobouk nebo čepici, pokud ovšem nechtěl šaškovat. Jednou, uprostřed zimy, se objevil v úřadě v tom svém groteskním zimníku a palčácích - a na hlavě měl ohromný slaměný širák na způsob mexického sombrera. Došel až k mému stolu, hluboce se uklonil a klobouk mu přitom spadl z hlavy. Byl plný sněhu. Vyklepal mi sníh na stůl, načež vystřelil z kanceláře jako blesk. Na prahu se na okamžik zastavil a zařval: “Veselé Vánoce a nezapomeňte požehnat prezidentu Carmichaelovi!””

“To víš, že si na tu dobu vzpomínám,” řekl Ulric a dopil svůj drink. “Nikdy jsem nechápal, jak si dokážeš udržet své zaměstnání. Jsem si jist, že druhý takový personální manažer by se těžko hledal v celém New Yorku.”

“Chceš říct v celé Americe,” podotkla Mona.

Ulric se uznale rozhlédl kolem. “Tohle je docela jiný život.

Rozhodně vám závidím… Jedna věc, které jsem si byl u tohohle chlápka vždycky vědom -” zjihle pohlédl z jednoho na druhého -

“je ta jeho věčně dobrá nálada. Nepamatuji se, že bych ho za tu dobu, co ho znám, viděl zachmuřeného víc jak dvakrát. Dokud má co jíst a kde hlavu složit… nemám pravdu?” Dojatě odvrátil pohled.

“Někteří z mých přátel - víš, které mám na mysli - se mě někdy ptají, jestli nejsi prostě kapku střelený. A já jim na to říkám:

,To si pište, že je. Věčná škoda, že nejsme všichni střelení stejným způsobem.’ A pak se mě ptají, z čeho žiješ a z čeho živíš svou rodinu. Tehdy mi nezbývá, než jen pokrčit rameny…”

Všichni jsme se dali do poněkud hysterického smíchu. Ulric se řehtal ze všech nejvíc. Smál se sám sobě - za to, jaké pitomosti tu začal vytahovat na světlo. Mona, ta měla pochopitelně ke smíchu zcela jiný důvod.

“Někdy mám pocit, že žiju s šílencem,” vyhrkla se slzami v očích.

“Opravdu?” vykoktal ze sebe Ulric.

“Někdy se probudí uprostřed noci a dá se do smíchu. Směje se něčemu, co se událo před osmi lety. Obvykle je to něco tragického.”

“Ať se propadnu,” povzdechl si Ulric.

“Někdy se tak směje proto, že všechno vypadá tak beznadějně, že neví, co si počít. Kdykoliv se tak směje, dělá mi to starosti.”

“Houby,” řekl jsem, “je to jen jiná forma pláče.”

“No to si poslechněte!” zvolal Ulric. “Kdybych tak dokázal vidět věci stejným způsobem.” Nastavil sklenku Marjorii, aby mu mohla dolít.

“Já vím, že to možná zní hloupě,” pokračoval, když si předtím řádně přihnul. “Ale když se dostaneš do podobného stavu, nenásleduje potom bolestný záchvat deprese?”

Zavrtěl jsem hlavou. “Může po tom následovat cokoliv. Hlavní ze všeho je nejdřív se pořádně najíst. To mě zpravidla postaví na nohy.”

“Ty nikdy nepiješ, abys zaplašil chmury, co? Kšáá! Vykašli se na odpověď… já vím, že ne. To je další věc, kterou ti závidím… jen pořádný dlabanec říkáš. Jak prosté!”

“Myslíš?” řekl jsem. “Kéž by bylo… no, obraťme list. Teď, když jsem u Marjorie, není jídlo žádný problém. Ještě nikdy v životě jsem tak dobře nejedl.”

“Tomu rád věřím,” mlaskl Ulric. “To je zvláštní - já se často musím do jídla nutit. Myslím, že si příliš připouštím starosti.

Možná se cítím bůhvíproč provinile. To mám po svém otci. Včetně tohoto -” poklepal na sklenku ve své ruce.

“Nesmysl,” zaprotestoval jsem. “Ty jsi jenom perfekcionista.”

“Měl by ses oženit,” řekla Mona s vědomím, že tím vyprovokuje náležitou odezvu.

“To je další věc,” zašklebil se Ulric. “To, jak se chovám ke své holce, je hotový zločin. Jsme spolu už pět let, ale kdykoliv se mi jen zmíní o svatbě, chytá mě amok. Pouhé pomyšlení na manželství mě děsí k smrti. Jsem sice dost velký sobec na to, abych ji chtěl mít pouze pro sebe, a přesto jí v tomhle nedám šanci. Občas do ní hučím, ať se na mě vybodne a najde si někoho jiného. Tím ale jen přilévám olej do ohně. Pak jí slíbím, že si ji vezmu, ale druhý den už o tom nevím. Chudák holka neví, na čem je.” Napůl pokorně a napůl šibalsky se na nás podíval. “Myslím, že zůstanu starý mládenec až do smrti. Jsem příliš sobecký.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 113

Nato jsme se všichni dali do hurónského smíchu.

“Myslím, že je čas myslet na večeři,” vložila se do toho Marjorie. “Hele, chlapi, běžte se někam projít. Přijďte asi tak za hodinu, to už bude večeře hotová.”

To se Ulricovi zamlouvalo.

“Po cestě byste mohli koupit kus dobrého rokfóru,” řekla nám Marjorie, než jsme odešli. “A bochník žitného chleba.”

Bloumali jsme širokými, upravenými ulicemi typickými pro tuto čtvrť. Po podobných místech už jsme se spolu něco nachodili.

Ulricovi to připomnělo staré časy, když jsme se spolu procházeli po Bushwick Avenue a snažili se upoutat pozornost mladých stydlivých děvčat, do kterých jsme byli zamilovaní. Každou neděli to tam vypadalo jako o posvícení - od Bílého kostela až po hřbitov na Cypress Hill. Na půl cestě člověk minul katolický kostel sv. Františka, který byl jen blok či dva od Trommerovy zahradní pivnice. Mluvím teď o době před první světovou válkou, kdy ve Francii lidé jako Picasso, Derain, Matisse, Vlaminck a ostatní teprve docházeli uznání. Byl “konec století”. Život byl snadný, přestože jsme si to neuvědomovali. Jediné, co nás zajímalo, byly holky. Když se nám podařilo zastavit je třeba na pár minut a trošku si s nimi popovídat, byli jsme v sedmém nebi.

Ve všední dny jsme se někdy po stejné trase procházeli vpodvečer.

Tehdy jsme byli průbojnější. Usmálo-li se na nás štěstí a my narazili na párek děvčat - poblíž nádrže či v některé z temných uliček u parku - zkoušeli jsme i něco víc. Ulric si pamatoval všechna jména. Na jednu dvojici si vzpomínal obzvlášť živě - na Tinu a Henriettu. Chodily s námi do stejného ročníku, ale jelikož byly lehce opožděné, byly o dva nebo tři roky starší. To znamenalo, že už byly zcela vyspělé. Co vyspělé, přímo překypovaly sexem! Všichni o nich věděli, že jsou to prostě coury. Tina, která byla skutečně nestydatá, se podobala ženám od Degase. Henrietta byla větší, šťavnatější a hotová rajda. Pro pobavení třídy vyprávěly přisprostlé historky. Tu a tam si nadzvedly sukně nad kolena, abychom se mohli podívat. Jindy popadla Tina Henriettu za kozy a začala si s ní pohrávat - to všechno ve třídě, učiteli přímo za zády. Bylo proto jedině přirozené, že za oněch večerních procházek jsme pásli především po těch dvou.

Občas se nám zadařilo. Na slova skoro nedošlo.

Popadli jsme je, přitiskli k nejbližšímu plotu a začali je oslintávat, ošahávat - všechno, kromě toho nejlepšího. Na to by bylo zapotřebí větších zkušeností. V nejlepším případě jsme se dostali k pichu “na sucho”. Když jsme se pak vraceli domů, koule nám bolestí div neupadly.

“Už jsem ti vyprávěl,” řekl Ulric. “Jak jsem to zkoušel s Miss Bairnsfeatherovou, naší učitelkou? Teda jasně, že k tomu došlo až pár let nato, co jsem absolvovali. Já teda musel být kanec! No, ale vždyť si pamatuješ, jaká to byla sladká prcina… musel jsem na ni pořád myslet. Tak jsem jí jednoho dne napsal dopis - v té době jsem si zrovna zařídil menší ateliér a považoval se za hotového umělce. K mému překvapení odpověděla a ponoukala mě, ať ji co nejdříve navštívím. Byl jsem tak vzrušený, že jsem si málem načural do kalhot. Zastavil jsem se pro ni a pozval ji do svého ateliéru. Samozřejmě jsem byl na její návštěvu náležitě připravený - všechny druhy nápojů, cukroví, moje plátna pečlivě rozestavěná kolem, několik aktů jakoby ledabyle pohozených na gauči a tak dál… však to znáš. Na co jsem ale zapomněl, byl věkový rozdíl. Pořád mě ještě přitahovala, ale byla to už natolik hotová ženská, že jsem ztratil kuráž. Než jsme se dostali k věci, dalo nám to oběma zabrat. Bylo na ní vidět, že se mi snaží všemožně vyjít vstříc, ale já se tak proklatě styděl a byl jsem tak nervózní, že jsem se málem psychicky položil. Koneckonců, není přece tak snadné prostě strhnout kalhotky nejoblíbenější učitelce.”

Odmlčel se. Pochichtával se a škrábal se za ušima.

“No a udělals jí to nakonec?” zeptal jsem se, abych mu pomohl.

“To víš, že jo, ale až po několika panácích. Ona byla mezitím už tak nadržená, že mi prostě vylovila ptáka a převalila mě na sebe.

Měl jsem jednu z těch věčných erekcí, k jakým občas dochází z chlastu. Dělali jsme naprosto všechno, to ti teda řeknu, a von pořád ne a ne klesnout. Ona ležela na divanu jen v blůzce a skučela jak děvka. Já se právě opláchl studenou vodou a doufal jsem, že to zabere. ,Pojď sem,’ řekla. ,Chci si pořádně prohlédnout ten tvůj instrument. Ulricu, jak to, že jsem o něm nevěděla, dokud jsi byl v mojí třídě?’ Užasle jsem se na ni podíval. ,Chceš říct, že bys mě nechala…?’ ,Nechala? Spořádala bych tě zaživa. Copak ti o mně ostatní kluci nevyprávěli?’ Nemohl jsem uvěřit svým uším. Přitom jsem nad ní stál a péro mi trčelo k nebesům. Najednou mě za něj popadla, div mi ho neurvala. Klekla si a začala mi ho kouřit. A stejně jsem se neudělal. Už jsem byl z toho na mrtvici. Nakonec jsem ji otočil a začal jí to dělat zezadu s takovou vervou, až začala kvílet. Pak jsem se uvolnil, stáhl ji z divanu, uchopil ji v pase a začal s ní pochodovat po ateliéru, zatímco ona capkala po rukou. Bylo to jako tlačit trakař… ale ani to nezabralo. Nakonec jsem se celý zoufalý složil do křesla a posadil si ji na sebe. ,Jen hezky seď a šoustej,’ řekl jsem jí. ,Nebo nešoustej a jen ho nech tam, ať se třeba rozpustí.’ Tak jsme tam tak seděli a popíjeli a popíjeli.

Když pak po hezké chvíli vstala, byl pořád tvrdý jako ze železa.

Ale teď pozor, Henry. Co si myslíš, že mi v tom okamžiku řekla?”

Tupě jsem na něj pohlédl a pak jsem řekl: “Raději mi to ani neříkej. Proboha živého, pojďme zpátky. Musím si trochu vydechnout, než půjdem k večeři.”

Zamrkal jako sova. Chtěl něco říct, ale já ho předešel:

“Mimochodem, už jsi zahákoval Marjorii? Ta je do toho celá žhavá…”

“To není špatný nápad,” mínil Ulric. “Myslíš, že by to šlo nějak… hm… zaonačit?”

“Nech to na mně!”

Přidali jsme do kroku. Než jsme dorazili ke dveřím, skoro jsme běželi.

Vzal jsem si Monu stranou a seznámil ji s naším nápadem.

“Proč s tím čekat až do večeře?” opáčila. “Myslím Marjorii a Ulrica.” Zavřeli jsme za sebou dveře a dopřáli si jednu ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 114

rychlovku, zatímco Ulric si povídal s Marjorií. Když jsme se vrátili, seděla Ulricovi na klíně s vyhrnutou sukní.

“Proč se nepřevlečete do něčeho pohodlnějšího?” navrhla Mona.

“Myslím do něčeho takového.” Rozevřela svoje kimono, pod ním byla nahá.

Marjorie neváhala a následovala jejího příkladu. Já a Ulric jsme se převlékli do pyžama. Takto jsme usedli k večeři.

Jídlo, které má vyvrcholit sexuální orgií, jako by směřovalo přímo k těm částem těla, které potřebují posilnit. Jako by bylo naváděno neviditelným regulovčíkem. Začali jsme ústřicemi a kaviárem. Následovala vynikající polévka z hovězích oháněk, biftek, bramborová kaše, hrášek, sýr, broskve se smetanou. Ke kávě a likéru jsme si dali další zákusek -

francouzskou zmrzlinu zalitou benediktýnkou a whisky. Marjorie si mezitím pohrávala s Ulricovým penisem. Obě kimona byla teď doširoka rozevřená, prsa obnažena a pupíky poskakovaly nahoru a dolů. Jedno z Marjoriiných ňader nakonec neodvratně skončilo v misce se šlehačkou, což mi poskytlo záminku, abych ho něžně olízal. Ulric se snažil žonglovat na penisu s talířkem, ale neuspěl. Všechno se dělo v náramné pohodě.

Zatímco jsme uždibovali ze zákusků připravených ženskými, pustili jsme se s Ulricem znovu do hovoru o starých časech. Ty dvě změnily svou polohu a teď se nám choulily na klíně. Dalo to nějakého vrtění a kroucení, než se řádně uvelebily. Tu a tam dospěl někdo z nás k orgasmu, na chvíli zmlkl, ale zase se probral díky zmrzlině, benediktýnce a whisky.

Po čase jsme se přemístili na divan a za kočičího mžourání pokračovali v debatě o všem možném. Byla to poklidná, uvolněná konverzace a nikdo se nestyděl, pokud uprostřed věty usnul.

Světlo bylo tlumené a otevřeným oknem foukal dovnitř svěží vánek.

Všem nám bylo natolik skvěle, že vůbec nikomu nezáleželo na tom, o čem se právě mluví a co kdo odpovídá.

Ulricovi klesla hlava během hovoru s Marjorií. Nespal ani pět minut, když se trhnutím probudil a zvolal: “Vždyť jsem si to myslel!” Pak si uvědomil, že není sám, něco zamumlal a opřel se o loket.

“Jak dlouho jsem spal?” zeptal se.

“Asi pět minut,” řekla Marjorie.

“To je sranda. Připadalo mi to jako pět hodin. Měl jsem zas jeden ze svých snů.” Otočil se ke mně. “Víš, Henry, takový ten sen, ve kterém se snažíš sám sobě dokázat, že se ti všechno jen zdá.”

Musel jsem přiznat, že jsem takový sen nikdy neměl.

Ulric dokázal své sny líčit do nejmenšího detailu. Trošku mu naháněly strach, protože podle něj byly důkazem toho, že nikdy neupadl do úplného nevědomí. Ve spánku byl jeho mozek naopak mnohem aktivnější, než když byl vzhůru.

Byla to jeho logická mysl, která se při spaní tlačila do popředí. Právě ta ho zneklidňovala. Začal nám vysvětlovat nekonečné útrapy, které zažíval, když se snažil sám sobě ve spánku dokázat, že sní, a není vzhůru. Vzal třeba těžké křeslo a zvedl ho do vzduchu dvěma prsty. Pak si v duchu a ve snu pomyslel: “Hm, tohle přece nikdo v bdělém stavu nedokáže!” Pak začal ve snu vyvádět další neuvěřitelné kousky, jako například vylétávat z pokoje pootevřeným oknem a vracet se zpátky stejnou cestou, aniž by si pomačkal šaty či zkřivil jediný vlas na hlavě. Všechno, co dělal, potvrzovalo původní předpoklad. Nedokazovalo to však nic. Nakonec to shrnul: “Víš, Henry, abys dokázal sám sobě, že sníš, musíš být vzhůru. Jenomže to taky nejde, protože když jsi vzhůru, tak přece nespíš, že?”

Najednou si vzpomněl, že začal snít proto, že viděl na komodě ležet výtisk “Transition”. Připomněl mi, že jsem mu svého času půjčil knížku, kde bylo skvělé pojednání o výkladu snů. “Víš, co myslím, ne?” obrátil se na mě a luskl prsty ve vzduchu.

“Gottfrieda Benna?”

“Jo, to je on. Divnej pavouk, řeknu ti. Rád bych od něj přečetl ještě něco… Mimochodem, nemáš to číslo náhodou u sebe?”

“Jo, mám, Ulricu. Chceš se na to podívat?”

“Víš, co bych rád? Kdybys nám mohl tu pasáž přečíst nahlas - pokud to teda nebude ostatním vadit.”

Našel jsem příslušný výtisk “Transition” a nalistoval příslušnou stránku.

“Zaměřme se nyní na psychologická fakta. ,Je noc: teď hlasitěji mluví všechny přetékající studny. Také má duše je přetékající studna,’ praví Zarathustra… ,V noci jako by bylo vypuzeno,’ - to jsou ta slavná slova z Freudova Výkladu snů - ,v noci jako by bylo vypuzeno vše, co vládlo během dne.’ Tato věta je vyjádřením celé moderní psychologie. Její podstatou je rozvrstvení psyché na geologickém principu. Duše má svůj původ a postavení ve vrstvě a to, co jsme se naučili před organickým životem, tj. před sestavením velkého mozku z anatomicko-evolučního hlediska, se nám odhaluje ve snech, je nám odhalováno dětmi a v psychózách jako stále přetrvávající realita. Neseme si pradávné…”

“Poslouchejte, poslouchejte!” křičel Ulric.

“Neseme si pradávné lidi v našich duších, a když je dodatečně získaný rozum uvolněn, například ve snu či ve stavu opilosti, vystupují na povrch se svými rituály, svou předlogickou mentalitou a udělují nám hodiny mystické účasti.

Když…”

“Promiň,” přerušil mě Ulric, “ale mohli bychom si tuto poslední větu poslechnout ještě jednou?”

“Jistě! Proč ne.” A přečetl jsem to celé ještě jednou a pomaleji.

“Další věta je také hotová perla,” řekl Ulric. “Umím ten zatracený článek skoro nazpaměť.”

Pokračoval jsem: “Je-li logická superstruktura uvolněna, když hlava, zmořená nápory prelunárních stavů…”

“Božíčku, to je jazyk! Promiň, Henry, nechtěl jsem tě zase přerušit.”

“Když hlava, zmořená nápory prelunárních stavů, uvolní hranice vědomí, což se nikdy neobejde bez boje, odhalí se staré a nevědomé, které je magickou transmutací a identifikací “já”, v prvotní zkušenosti věčného a všudypřítomného.

Dědictví…”

“Středního mozku!” zvolal Ulric. “Bože Henry, to je ale věta, co?

Byl bych ti vděčný, kdybys mi mohl trochu obšírněji vysvětlit její smysl. Ne, ne teď hned… později, možná. Promiň.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 115

“Dědictví středního mozku,” pokračoval jsem, “leží stále hlouběji a touží po svém vyjádření: Je-li slupka zničena psychózou, vyplouvá napovrch, hnána primitivními instinkty z naší primitivní schizoidní substruktury, z našeho gigantického, pudového ,já’, a začíná se neomezeně rozpínat v rámci otřeseného psychologického subjektu.”

“Otřeseného psychologického subjektu! Těbůh!” vykřikl Ulric.

“Díky, Henry, to bylo něco.” Otočil se k ostatním. “Divíte se někdy, proč jsem tak udělanej do tohohle chlápka?”

Zakřenil se směrem ke mně. “Na celém světě není druhá taková duše, která by za mnou přišla do ateliéru a přinesla mi podobnou pochoutku.

Nechápu, kde na to všechno chodí - já sám bych na to rozhodně nikdy nepřišel. Což jenom dokazuje, jak jsme odlišní.”

Na moment se odmlčel, aby si mohl dolít. “Víš, Henry, jestli mi promineš takovou úvahu, připadá mi, jako bys to celé napsal sám, co myslíš? Možná proto mám toho Gottfrieda Benna tak rád. A toho Huga Balla také - ten má taky za ušima, co říkáš? Zajímavé na tom je, že všechny tyhle věci, které mám dnes tolik rád, se ke mně dostaly přes tebe. Jak bych si tě kolikrát přál mít u sebe, když jsem s tou tlupou z Virginie! Ty víš, že oni nejsou úplně hloupí, ale tohle je prostě odpuzuje. Považují to za něco nezdravého.”

Kysele se usmál. Pak se podíval na Monu a Marjorii. “Odpusťte, že jsem začal o těchhle věcech. Uvědomuju si, že teď není ta nejvhodnější chvíle na vzletné diskuse. Chtěl jsem se Henryho zeptat na něco ohledně dědictví středního mozku, ale myslím, že to necháme na jindy. Co si dát ještě jednu rundu? Pak už budu muset zvednout kotvy.”

Všem nalil a pak se opřel o krbovou římsu.

“Vždycky mi bude připadat jako zázrak, že jsme se kdysi tak nečekaně potkali na Šesté Avenue po tolika letech. Jak šťastný den to pro mě byl! Možná tomu nebudeš věřit, ale často, když jsem byl na nějakém podivném místě - třeba uprostřed Sahary - jsem si v duchu říkal: ,Co by tomu asi řekl Henry, kdyby tu teď se mnou byl!’ Ano, myslel jsem na tebe častokrát, i když jsme jeden o druhém nevěděli. Nevěděl jsem, že se chystáš stát spisovatelem.

Ne, ale vždycky jsem si byl jistý, že se jednou staneš něčím nebo někým. Už jako kluk jsi v sobě měl něco, co tě dělalo jiným, jedinečným. Atmosféra jako by kolem tebe byla vždycky hustší, nabitější. Byl jsi pro nás všechny hádankou - možná o tom ani nevíš. Dokonce i dnes, když potkám nějakého starého známého, se mě ptá: ,A co ten Henry Miller?’ Ten Henry Miller! Rozumíš, co chci říct? Na nikoho jiného se takovým způsobem neptají. No nic… to už jsi slyšel nejméně stokrát.”

“Proč si trochu neodpočineš a nezůstaneš přes noc?” navrhla mu Mona.

“Nic bych si nepřál víc, ale…” zvedl levé obočí a sešpulil ústa. “Hlava, zmořená útoky prelunárních stavů… Jednou to spolu musíme pořádně rozebrat. Zrovna teď si gigantické archaické já razí cestu schizoidní substrukturou.” Zmlkl a začal si s námi potřásat rukama. “Víš, jsem si jist, že dnes v noci budu mít fantastický sen. Ne jeden sen, ale tucty!

Ponořím se do prvotního spánku a budu se snažit sám sobě dokázat, že žiju v pleocénu.

Nejspíš se potkám s draky a dinosaury - pokud už nebyla slupka zcela zničena předchozími psychózami.” Mlaskl, jako by právě polknul tucet křehoučkých ústřic. Na prahu se otočil a řekl: “Mimochodem, doufám, že tě nebude příliš obtěžovat, když si od tebe půjčím ještě jednou tu knížku od Forela? Je tam pasáž o milostné tyranii, kterou bych si rád připomněl.”

Před spaním jsem si otevřel “Transition” na náhodném místě. Mou pozornost upoutala věta: “Naše lidská biologická konstituce obsahuje dvě stě základních prvků - kolik jich obsahuje duše, není známo.”

Kolik jich obsahuje duše! S touto větou na jazyku jsem se pohroužil do snu. V něm znova procházím některými životními okamžiky… Jsem zase se Stanleym. Kráčíme rychlou chůzí směrem k tmavému domku, ve kterém žije Maud s malou. Stanley se dává slyšet, že je to hloupost, ale já trvám na svém. Stanley má klíče od hlavního vchodu. Znova mě ujišťuje, že nikdo nebude doma. Já se chci jen podívat, jak vypadá dětský pokoj. Jsou to už roky, co jsem ji neviděl, a obávám se, že až ji uvidím příště - kdy? - tak mě nepozná. Neustále se Stanleyho vyptávám, jak je velká, jaké nosí oblečení, jak mluví a tak dál. Stanley odpovídá jako obvykle nasupeně a břitce. Celá tato malá expedice nemá podle něj žádný význam.

Vstupujeme do domu a já zkoumavě prohlížím pokojíček. Její hračky mě berou u srdce - válí se všude kolem. Začínám tiše vzlykat, zatímco si je prohlížím. Najednou si všímám staré hadrové panenky v rohu. Strkám ji do podpaždí a naznačuji Stanleymu, že vypadneme. Nejsem schopen vypravit ze sebe jediné slovo. Celý se třesu a brečím.

Když jsem se druhý den ráno probudil, tento sen mi stále ještě strašil v hlavě. Proti svému zvyku jsem se navlékl do svých starých šatů - obnošených manšestráků, odrbané flanelky a páru okopaných bot. Už dva dny jsem se neholil.

Hlavu mám těžkou a nikde nemám stání. Počasí se přes noc změnilo - je chladno, sychravo. Každou chvíli se může dát do deště. Celé dopoledne přecházím od ničeho k ničemu. Po obědě jsem si oblékl pletenou vestu, narazil si na hlavu klobouk a vyrazil. Jsem posedlý myšlenkou vidět zase své dítě - za každou cenu.

Vynořil jsem se z metra pár metrů od svého někdejšího bydliště.

Oči mám na šťopkách, jako bych se pohyboval v zakázané zóně.

Plížím se blíž a blíž k domu. Už jsem na rohu ani ne blok daleko.

Notnou chvíli tam stojím s očima přilepenýma na vrata. Doufám, že se maličká každou chvíli objeví. Ale rolety jsou stažené. Začínám přecházet sem a tam. To trvá asi patnáct dvacet minut. Je mi mizerně, mám tísnivý pocit. Připadám si jako šmírák. A cítím se provinile, strašně provinile.

Už už se chystám k odchodu, když tu náhle vidím houf dětí přecházejících cestu na druhém konci ulice naproti kostelu.

Rozverně pobíhají, výskají a prozpěvují si. Srdce mi skáče až do krku. Mám neochvějný pocit jistoty, že je mezi nimi.

Ze svého stanoviště ji však nedokážu rozpoznat. Odvažuji se vylézt zpoza rohu. Děti však nikde. Zmateně se rozhlížím kolem. Stojím tam jako kůl v plotě pár minut a pak se rozhodnu počkat. Po chvíli si všímám cukrárny nedaleko kostela.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 116

Je možné, že zapadly tam.

Opatrně se kradu nahoru ulicí. Kousek od obchodu, samozřejmě na druhé straně ulice, se zastavuji a zalézám do malého výklenku.

Srdce se mi vzrušením div nerozskočí.

Teď jsem si už naprosto jistý, že děti jsou v cukrárně.

Nespouštím oči z jejího vchodu. Najednou si uvědomuji, že jsem poněkud nápadný, jak tam tak stojím na schodech a natahuji krk.

Opírám se tedy ležérně o zeď a snažím se vypadat nenápadně. Celý se klepu - ani ne tak zimou, jako strachem. Co udělám, jestli si mě všimne? Co jí řeknu? Co mohu říci, nebo udělat? Jsem z toho tak vyděšený, že mám sto chutí seběhnout ze schůdků a pelášit pryč.

Naráz se však dveře otevírají a ven se batolí tři děti. Vybíhají rovnou doprostřed ulice. Jedno z nich si mě všimne, bere ostatní za ruce a všechny tři utíkají zpátky do obchodu. Mám pocit, že to byla moje malá, která si mě všimla. Na chvíli odvracím pohled a snažím se vypadat nonšalantně a nevšímavě, jako bych tu pouze na někoho čekal. Když znova vzhlédnu, vidím malý obličejík přilepený na sklo ve dveřích naproti. Dívá se na mě. Koukám na ni, ale nejsem s to říci, je-li to ona nebo ne.

Odtahuje se a po ní se objevuje další tvářička. Potom další a další. Pak všechny mizí v útrobách krámu.

Zachvátila mě panika. Byla to ona. Nyní jsem si jistý. Ale proč potom ty děti byly tak vyplašené? Že by se mě bály?

Ano, určitě mají strach. Když se na mě dívala, neusmála se.

Dívala se pozorně, aby se ujistila, jestli jsem to skutečně já, její otec, a ne někdo jiný.

Najednou jsem si uvědomil svůj nevábný vzhled. Osahávám své strniště, které jako by za tu krátkou chvíli dorostlo v bradku.

Dívám se na špičky svých bot a odrbané rukávy košile. Krucinál, vypadám opravdu jako únosce.

Únosce! Matka do ní určitě hučela, že kdyby mě náhodou někde poblíž zahlédla, že za mnou nemá chodit, že se mnou nemá mluvit.

“Utíkej rychle domů a zavolej maminku!”

Byl jsem zničený. Pomalu, bolestně, jako potlučený a dolámaný jsem slezl ze schodů. Sotva jsem se nohama dotkl dlažby, dveře cukrárny se rozlétly a celý houf dětí - bylo jich šest nebo sedm - se vyřítil na ulici. Utíkaly pryč, jako by jim byl sám ďábel v patách. Na rohu, přestože kolem svištěla auta, zatočily a vběhly do domu - do “našeho” domu. Měl jsem pocit, že to byla moje malá, kdo se na okamžik zastavil uprostřed ulice a rozhlédl se. Ale mohlo to být samozřejmě kterékoliv z dětí. Byl jsem si jistý jenom tím, že na sobě mělo malý, kožešinou lemovaný kabátek.

Pomalu jsem se dovlekl na křižovatku. Chvíli jsem tam postál a civěl zpátky, načež jsem chvatně zapadl do metra.

Kruté dobrodružství! Celou cestu do metra jsem si nadával za svou pitomost. Myslet si, že moje malá ze mě měla strach, že zděšeně utekla! Taková blbost!

V metru jsem chvíli postál před automatem na jízdenky. Vypadal jsem skutečně jako tulák, otrapa. A najednou jsem si uvědomil, že už mě možná víckrát neuvidí. Že tohle bude její poslední vzpomínka na mě! Její vlastní otec, choulící se v průchodu, šmírující vlastní dceru jako únosce dětí. Bylo to jako nějaký otřesný, tuctový biják.

Najednou jsem si vzpomněl na slib daný Ulricovi - že navštívím Maud a promluvím s ní. Ale teď to bylo nemožné, totálně nemožné.

Proč? Nevěděl jsem. Věděl jsem pouze, že to nejde. Už nikdy Maud neuvidím - aspoň ne ze své vůle. Co se týče malé - budu se modlit, modlit k Bohu, aby mi dopřál ještě aspoň jednu šanci.

Musím ji vidět a promluvit s ní. Ale kdy? No někdy. Někdy, až bude schopna věci pochopit. Prosil jsem Boha, aby nedopustil, aby mě začala nenávidět… a především, aby se mě nezačala bát. “To je hrozné, to je příliš hrozné,” mumlal jsem si bez ustání.

“Miluji tě, moje maličká. Tolik, tolik tě miluji…”

Přijel vlak a dveře se otevřely. Začal jsem vzlykat. Vytáhl jsem z kapsy kapesník a strčil si ho před ústa.Vběhl jsem dovnitř a schoulil se v koutě. Doufal jsem, že rámus kol přehluší moje přerývané vzlykání.

Musel jsem tam takhle stát několik minut, úplně pohroužený do své bolesti, když se mě zlehka dotkla čísi ruka. S

kapesníkem stále přitisknutým na ústa jsem se otočil. Proti mně stála starší žena celá v černém a přívětivě se usmívala.

“Člověče drahá,” začala konejšivým hlasem. “Člověče drahá, copak se vám přihodilo?”

Místo odpovědi jsem doslova zavyl. Z očí mi vytryskl oslepující proud slz.

“Prosím, prosím, snažte se ovládat.”

Štkal a vzlykal jsem dál. Vlak se zastavil. Dovnitř se nahrnuli další cestující a přitlačili nás ke dveřím.

“Umřel vám někdo blízký?” zeptala se žena. Její hlas byl velmi vlídný a konejšivý.

Přikývl jsem.

“Můj milý, to já znám.” Opět jsem ucítil měkký stisk její dlaně.

Dveře se začaly zavírat. Najednou jsem upustil kapesník, protlačil si cestu davem a vystoupil. Vyběhl jsem na ulici a kráčel nazdařbůh jako šílený. Začalo pršet. Kráčel jsem v dešti s hlavou skloněnou a chechtal se a brečel. Narážel jsem do lidí a ti mě odstrkovali stranou. Kdosi mě nabral tak silně, až jsem odletěl z chodníku. Ani jsem se neohlédl.

Mašíroval jsem dál s hlavou skloněnou a nechal si cákat vodu na záda. Chtěl jsem promoknout skrz naskrz. Chtěl jsem smýt veškerou špatnost. Ano, přesně to jsem si v duchu pomyslel - smýt veškerou špatnost.

Chtěl jsem být promáčený až na kost, potom ubodán, povalen do kanálu, převálcován náklaďákem, pohozen v bažinách, zlikvidován, smeten ze světa jednou provždy.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 117

KAPITOLA(10)

S příchodem slunovratu začala další etapa naší existence - nikoliv však na slunném Jihu, ale v Greenwich Village.

První stádium podzemního života.

Vést nepovolenou kořalnu, což bylo přesně to, do čeho jsme se pustili, a současně v ní žít, to je nápad, který se může zrodit jen v hlavách naprosto nepraktických jedinců.

Při vzpomínce na báchorku, kterou jsem namluvil své matce, abych z ní vymámil peníze na zařízení podniku, se jen červenám.

Nicméně se ze mě stal majitel podniku. Čekám u stolů, vyřizuji menší objednávky, vyprazdňuji popelníky, konám pochůzky, stelu postele, uklízím dům a vůbec se snažím být všemožně užitečný.

(Jediné, co nikdy nedokážu, je zbavit místnost kouře. V provozní době totiž nelze otevírat okna, abychom se neprozradili.) Podnik - typický suterénní byt v chudé části Village - sestává ze dvou pokojů a kuchyně. Okna jsou opatřena silnými závěsy, takže i přes den dovnitř stěží proniká světlo. Není pochyb o tom, že pokud bude mít náš podnik úspěch, odneseme to tuberkulózou. Máme v úmyslu otevírat po setmění a zavírat s odchodem posledního zákazníka, což předpokládáme před svítáním.

Je mi hned jasné, že se psaním se tady můžu rozloučit. Budu rád, když si najdu chviličku, abych se mohl přes den natáhnout.

Pouze naši důvěrní přátelé vědí, že tu zároveň bydlíme - a že jsme manželé. Všechno je třeba držet v tajnosti. To znamená, že zazvoní-li třeba zvonek a Mona právě není doma, já nereaguji.

Zůstávám hezky tiše sedět, dokud to dotyčného nepřestane bavit.

Je-li to možné, vyhlédnu pak ven, abych viděl, kdo to byl - pro všechny případy. Pro jaké? Mohl by to být třeba detektiv nebo výběrčí. Nebo některý z novějších a tedy nezasvěcených a neodbytných nápadníků…

Takhle to tedy u nás chodí. Jediné, co z toho budeme mít, to už vím dopředu, je rozčilování a potíže. Mona si pochopitelně staví vzdušné zámky o tom, jak to budeme moci po pár měsících zabalit a koupit si dům na venkově. Já už jsem vůči podobným představám imunní. Jediný způsob, jak přivést Monu zpátky na pevnou zem, je vést podnik. Já mám také spoustu snů. Mám ale dostatek rozumu na to, abych si je nechal pro sebe.

Je úžasné, kolik máme najednou přátel - nebo kolik jich slíbilo být po ruce v den zahájení. Někteří, které znám jen podle jména - z Monina vyprávění - nám pomohli dát věci do pořádku. Cedric Ross je, jak zjišťuji, hejsek, který se vydává za biopatologa. Roberto de Sundra, jeden z “těžkých milenců”, je student z Chile, který je údajně nesmírně bohatý. George Innes je umělec, který si tu a tam dopřává opium. Je zároveň skvělý šermíř. Jim Driscoll, kterého jsem osobně viděl v ringu, je zápasník s intelektuálskými sklony. Trevelyan, anglický spisovatel s bohatou minulostí, žije z prostředků, které mu posílá rodina ze staré vlasti. Caccicacci, jehož rodiče údajně vlastní mramorový lom v Itálii, je klaun s nadáním vyprávět neuvěřitelné historky.

A pak je tu Baronyi, nejsympatičtější ze všech, který se prostě může přetrhnout, aby zajistil našemu podniku prosperitu. Vydává se za publicistu.

K mému překvapení se noc před otevřením náhle objevili také dva někdejší milenci - navzájem se ovšem neznali, samozřejmě. Jednalo se o Carrutherse a onoho Harrise, který kdysi tak královsky zaplatil za to, aby mohl Monu připravit o panenství. Harris si to přihasil v rolls-roycu se dvěma tanečnicemi. Také Carruthers měl s sebou dvě dívky -

obě staré Moniny kamarádky.

Je jasné, že také všichni mí kámoši přislíbili účast - včetně O’Mary, který se právě vrátil z Jihu. Očekávali jsme taky Cromwella, který se však měl zdržet jen na pár minut. Rothermela se Mona snažila přesvědčit, ať zůstane raději stranou - byl příliš ukecaný. Byl jsem zvědavý, jestli se ukáže Sheldon - čistě náhodou. Bylo jasné, že se zastaví přinejmenším dva milionáři - obuvník a dřevařský král.

Má hlavní starost byla, zda máme dostatek lihovin. Marjorie nám přislíbila pomoci ze svých soukromých zásob.

S Monou máme jednoduchou úmluvu - kdyby se jeden z nás opil, ten druhý musí zůstat za každou cenu střízlivý.

Ani jeden z nás však není přeborník v pití… pak je tu ale ještě jedna velká starost - jak se pak zbavíme opilců? Poldové nám půjdou po krku. V tomto ohledu nemělo cenu dělat si jakékoliv iluze. Zřejmě si budeme muset nechat část peněz stranou - na úplatky. Ale Mona prý ví o lepší ochraně - mluví o Rothermelových válečných přátelích z močálů -

soudcích, politicích, bankéřích, zbrojařích.

Ten Rothermel! Docela rád už bych ho taky viděl na vlastní oči…

V našem novém zařízení je jedna věc, ze které mám neskonalou radost - je to lednička. Je plná dobrot, které mají být neustále doplňovány bez ohledu na vývoj událostí. Otevírám ji a zase zavírám, jen abych se pokochal pohledem na všechny ty pochoutky.

Také chleba máme výborný - židovský z East Side. Když se nudím, sednu si někam do kouta a v tichosti si vychutnám menší přesnídávku. Co může být ve dvě hodiny ráno lepší než sendvič z černého chleba s čerstvým máslem a kaviárem? A k tomu sklenka chablis nebo ryzlinku? A jako zákusek miska jahod zalitých kyselou smetanou. A nejsou-li jahody, tak maliny, borůvky, ostružiny. Hele, máme tu také baklažán! Prima, prima! A z police se na mě smějí Kirchwasser, benediktýnka, Strega, Chartreuse Verte. Co se whisky týče - máme tucet různých značek - ta mě nechává v klidu. Zrovna tak pivo. Pivo a whisky - to je dobré leda pro psy. C’est-a‚-dire-les clients.

Koukám, že máme také slušnou zásobičku vynikajících doutníků.

Samé výběrové značky. Pro zákazníky. Tu a tam si však pochutnám i já - na dobrém havana. Ale dokážu se bez toho obejít. Aby si člověk mohl doutník pořádně vychutnat, musí být v naprosté pohodě. Jsem si však jist, že zákazníci mi je budou sami cpát do kapes.

Ne, jídla ani pití rozhodně nemáme nedostatek. Ale co prostor, čerstvý vzduch…? Už teď mám pocit, že mi blednou ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 118

tváře.

Co nám doopravdy chybí, je pokladna. Už se vidím, jak běhám každý den do banky s rancem plným drobných a bankovek…

První noc to bylo opravdu terno. Museli jsme trhnout nejmíň pět set. Poprvé v životě nevím, co s penězi. Mám jich plné kapsy.

Carruthers, který přišel v doprovodu nových dvou děvčat, roztočil sám nejméně sto dolarů. Oba milionáři se také dostavili, ale drželi se zpátky a brzo odešli. Steve Romero, kterého už jsem neviděl celou věčnost, přišel i se svou ženou. Vypadal skvěle jako vždy - španělský býk v celé své kráse. Přinesl mi novinky z kosmodémonického světa.

Většina našich společných přátel stále ještě statečně zařezávala. S radostí jsem vyslechl zprávu, že Spivak upadl v nemilost a byl přeložen do jakési díry v Severní Dakotě. Z Hymieho se stal pojišťovací agent. Určitě prý se brzy zastaví - někdy, až tu bude klidněji, a všichni tři si budeme moci hezky popovídat. Co se týče bouchače Costigana, ten chudák byl v sanatoriu - sklátily ho rychlé souchotiny.

Okolo půlnoci se dostavil MacGregor. Dal si pár panáků na účet podniku a zase zmizel. Nebyl nijak nadšený.

Nechápe prý, jak se může člověk s mou inteligencí uvrtat do tak nejistého podniku.

“Příliš lenivý, než aby nastoupil do práce, ale roznášet celou noc chlast mu nevadí… ha! Ha! ha! ha!” Na odchodu mi strčil do dlaně svou vizitku. “Jestli se dostaneš do průšvihu, ozvi se.

Jsem právník. Nenech se ždímat od kdejakého šikuly, který má jen plnou hubu slibů.”

Všechny přítomné jsme informovali, že pokud nás doporučí někomu dalšímu, musí mu dát heslo: Fratres Semper.

(Pochopitelně si to žádný z nich nezapamatoval.) Také jsme všem ještě jednou naléhavě připomenuli, aby parkovali o ulici dál.

První věc, které jsem si na své nové práci povšiml, byla, že je to zabíračka pro nohy - a taky pro oči. Kouř byl nesnesitelný.

O půlnoci už jsem oči necítil. Když to skončilo, uléhali jsme do pokrývek načichlých pivem, vínem a tabákem. Kromě smradu z kořalky a cigaret jsem cítil také zápach zapařených chodidel.

Ale usnuli jsme okamžitě. I ve snu jsem roznášel nápoje a chlebíčky a vracel zákazníkům drobné.

Měl jsem v úmyslu vstát nejpozději po poledni, ale když jsme se konečně vyhrabali z pelechu, bylo už po čtvrté. Cítil jsem se víc mrtvý než živý. Všude kolem byla dokonalá spoušť.

“Měla by ses projít a najíst se venku,” nabádal jsem Monu. “Já si něco uvařím, až to tu dám trošku do pořádku.”

Trvalo mi hodinu a půl, než to kolem vypadalo aspoň trošku k světu. To už jsem byl ale tak utahaný, že jsem nebyl schopen připravit si něco k jídlu. Zapálil jsem si cigaretu, nalil si sklenku pomerančové šťávy a čekal na Monin návrat.

Zákazníci měli přijít každou chvíli. Já měl pocit, že teprve před chvílí odešli.

Venku už byla tma.

Místnost byla stále cítit kouřem a nedopitými zbytky kořalky.

Pootvíral jsem všechna okna, aby se to průvanem trošku provětralo, ale jenom jsem se rozkašlal, div jsem nevyplivl plíce. Záchod bylo jediné místo, kde bylo útulno. Vzal jsem si džus s sebou, zapálil si další cigaretu a posadil se na prkénko.

Měl jsem toho plné zuby.

Po chvíli se ozvalo zaťukání na dveře. Byla to Mona, kdo jiný.

“Co je s tebou?” volala. Pořádně jsem se posadil - sklenici v jedné ruce, cigaretu v druhé.

“Odpočívám,” řekl jsem. “Nemohl jsem v tom průvanu vydržet.”

“Obleč se a běž se projít. Já to tady zatím zastanu. Tady máš pár kousků štrůdlu a koláčky. Než se vrátíš, připravím ti pořádnou snídani.”

“Snídani?” zaječel jsem. “Víš vůbec, kolik je hodin? Je čas na večeři, nikoliv na snídani. Bože můj, mám hlavu jako střep.”

“Na to si zvykneš. Venku je nádherně… pospěš si! Je tam krásný vlahý večer. Jakoby druhé jaro.”

Připravil jsem se k odchodu. Bylo zvláštní chystat se vpodvečer na ranní procházku.

Najednou jsem si na něco vzpomněl: “Víš co? Je příliš pozdě jít do banky!”

“Do banky?” nechápavě na mě zírala.

“Ano, do banky! Musíme přece uložit peníze, které jsme vydělali!”

“Ach tak! Úplně jsem na peníze zapomněla.”

“To mě teda podrž! Tys zapomněla! To je ti koneckonců podobné.”

“No tak, jdi se projít. Peníze můžeš uložit zítra - nebo pozítří.

Nevypaří se.”

Při procházce jsem neustále ohmatával peníze. Byl jsem kvůli nim jako na jehlách. Nakonec jsem si jako zloděj našel tichý kout, kde jsem si je mohl přepočítat. Říkal jsem skoro pět set? Měl jsem přes pět set! Málem jsem se rozběhl nazpět, abych to ukázal Moně.

Po chvíli jsem však přešel do klidné chůze. Na okamžik jsem zapomněl, že se jdu vlastně nasnídat. Nakonec jsem dospěl k závěru, že jsem se musel přepočítat. Rozhlédl jsem se kolem, schoval se do stínu a znova vytáhl peníze.

Tentokrát jsem je počítal velmi pečlivě. Bylo toho přesně pět set čtyřicet tři dolarů a šedesát centů. Byl jsem šokovaný.

A také jsem dostal strach. Chodit si jen tak po ulici s takovým obnosem v kapse.

Honem zpátky na světlo a pohyb, člověče, pohyb, říkal jsem si v duchu. Hejbej se, hejbej, jinak tě někdo ťafne zezadu!

Peníze! Mluvili o benzedrinu… za injekci do ruky, dej mi prachy kdykoliv!

Přidal jsem do kroku. Chodidly jsem se téměř nedotýkal země: svištěl jsem jako na kolečkových bruslích. Oči navrch ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 119

hlavy, uši našpicované do všech stran. Všechny smysly jsem měl natolik zjitřené, že bych byl schopen napočítat do milionu a zpět jakoby nic.

Postupně mě zmáhal pocit hladu. Byl to pořádný hlad. Čím víc jsem se blížil k domovu, tím víc jsem přidával do kroku. Jednu ruku jsem měl přitom přitisknutou na náprsní kapse s peněženkou.

Vidinu jídla jsem měl před očima: lehká omeleta s chladnými řezy z lososa, tavený sýr, marmeláda, židovské pečivo a sladké máslo, káva se šlehačkou a jahody s kyselou smetanou…

U dveří jsem zjistil, že jsem zapomněl klíč. Stiskl jsem zvonek a slintal přitom hlady. Trvalo několik minut, než mi Mona přišla otevřít. Přiložila ukazovák na rty: “Šššššš! Je tady Rothermel.

Chce se mnou mluvit o samotě. Vrať se asi za hodinu.” Zavřela dveře.

Čas večeře - pro normální lidi - dávno nadešel a já tu šmejdil a sháněl se po snídani. V zoufalství jsem zapadl do automatu a poručil si šunku s vejci. Když jsem to spořádal, zabloudil jsem na Washington Square, složil se na lavičku a pozoroval holuby.

Přišel ke mně žebrák a já mu bezmyšlenkovitě šoupnul dolar. Byl z toho tak překvapený, že tam zůstal stát a prohlížel si bankovku, jako by chtěl zjistit, jestli není padělaná. Když se nakonec přesvědčil, že je skutečně pravá, vřele mi poděkoval a - doslova jako vrabec - odhopkal pryč.

Proflákal jsem tak celou hodinu a ještě něco navíc, abych měl jistotu, že už bude čistý vzduch. “Měl bys donést nějaký led,” bylo první, co jsem slyšel, sotva jsem se vrátil. Tak jsem se vydal hledat led.

“Kdy,” ptal jsem se v duchu, “konečně začne den?”

Trvalo mi nějakou dobu, než jsem našel ledaře. Bydlel ve sklepě poblíž Abingdon Square - nerudný, zavalitý Polák.

Brblal, že prý u nás byl s ledem dvakrát, ale nikdo mu nepřišel otevřít. Pak si mne přeměřil od hlavy až k patě, jako by chtěl říct: “Jak to hodláte dopravit domů?” Z jeho chování bylo jasné, že nemá ani náhodou v úmyslu mi s tím pomoct -

potřetí.

S pěti sty dolary v kapse jsem neviděl důvod, proč si nevzít taxíka…

Během krátké cesty domů se mi hlavou míhaly nesouvislé vzpomínky.

Najednou jsem si zcela živě vybavil pana Meyera, starého přítele mých rodičů. Stál nahoře na schodech, připraven nás uvítat.

Vypadal přesně tak, jak jsem si ho pamatoval z doby, kdy mi bylo osm či devět let. Teprve teď jsem si uvědomil, co mě nikdy předtím nenapadlo - že byl věrnou kopií “nevrlého Guse” z jedné grotesky.

Potřásli jsme si rukama, pozdravili se a vstoupili. Nyní vstupuje na scénu manželka pana Meyera. Vychází z kuchyně, otírá si ruce do sněhobílé zástěry. Křehká, drobná žena, tichá a upravená.

Rozmlouvá s mými rodiči německy. Její němčina je libozvučnější než ta, kterou jsem zvyklý slýchat z domova.

Nemohu se vypořádat se skutečností, že je dost stará na to, aby byla matkou pana Meyera. Ti dva tu stojí ruku v ruce, doslova jako matka se synem.

A opravdu byla nejprve tchýní pana Meyera, než se za něj provdala. Ano, už jako kluk jsem si tento fakt jasně uvědomoval.

Katie, její vlastní dcera, byla krásná mladá žena. Pan Meyer se do ní zamiloval a oženil se s ní. Po roce však Katie zemřela. Pan Meyer se s tím nemohl vyrovnat. O rok později si vzal její matku.

A jak vidno, klapalo jim to spolu náramně. Taková byla tedy situace. Ale na této vzpomínce bylo ještě něco, co mě silně rozrušilo. Proč jsem byl přesvědčen, že kdykoliv jsme byli na návštěvě u Meyerových, měl jsem pocit, že jsem kdysi seděl na vysoké židli v jejich obývacím pokoji, recitoval německé verše, zatímco nade mnou v klícce u okna zpíval slavík. Má matka vždycky trvala na tom, že něco podobného je nemožné. “To muselo být někde jinde, Henry.” Přesto jsem při každé návštěvě u Meyerů šel instinktivně na místo, kde kdysi visela klec s ptáčkem, a snažil se rekonstruovat původní scénu. Dokonce i dnes, když zavřu oči, jsem schopen si ten nezapomenutelný okamžik představit.

Avšak jak říká Strindberg ve svém Infernu: “Nic není odpornějšího než telecí hlava s hnědým máslem.” Pan Meyer pokaždé podával pastináky. Já pastináky od samého počátku nenáviděl, především pak na másle. Kdykoliv teď okusím pastinák, pokaždé si vzpomenu na pana Meyera, sedícího naproti mně v čele stolu s výrazem melancholické odevzdanosti. Moje matka o něm říkala, že je to velmi dobrý, tichý a uvážlivý člověk. Mně vždycky smrděl hřbitovem.

Ani jednou se neusmál. Obočí míval stažené do zachmuřeného výrazu. Pokaždé tam jen tak seděl, ruce složené v klíně a palci si točil mlýnek. Kdykoliv promluvil, znělo to jakoby zhloubi země. Musel takový být už tenkrát, když miloval Katie, dceru své druhé manželky.

Och, byl to opravdu podivný člověk! Jeho dům vypadal vždycky tak klidně a spořádaně. Jednoho dne však pan Meyer zmizel. Nenechal po sobě žádnou zprávu, žádnou stopu, kde ho hledat. Všichni si samozřejmě mysleli, že spáchal sebevraždu. Já ne. Ani teď si to nemyslím. Podle mě prostě chtěl být sám se svým smutkem. Jediné, co si s sebou vzal, byla Katiina fotografie, která stávala na sekretáři. Jinak nic - žádné oblečení, ani kapesník.

Divná vzpomínka. A hned po ní druhá, stejně bizarní. Tentokrát na sestru mého otce, tu, která se provdala za strýce Davea. Teta Millie leží na gauči uprostřed pokoje. Já sedím na židličce od klavíru, pouze necelý metr od ní, s tlustým svazkem not na klíně.

(Matka mě poslala do New Yorku, abych hrál tetě Millii, která umírala na rakovinu.) Stejně jako všechny otcovy sestry měla i teta Millie milou, veselou povahu. Ptám se jí, co mám hrát. Říká: “Cokoliv.” Beru první složku not - The Orange Blossom Waltz - a hraju. Když se pak ohlédnu, vidím, jak se na mě usmívá. “To bylo pěkné, Henry. Zahraješ mi ještě něco?” Hraju The Midnight Fire Alarm. Opět stejný výraz vděčnosti a uznání, stejné pobídnutí, abych pokračoval. Přehrávám celý svůj repertoár: The Chariot Race, Poet and Peasant, The Burning of Rome a tak dále. Znamenité kousky pro někoho, kdo umírá na rakovinu! Ale teta Millie je jako u vytržení.

Má za to, že jsem génius. “Jednou z tebe bude velký hudebník,” šeptá mi na rozloučenou.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 120

Taxík zastavuje a já vykládám led. Génius! (Il est l’afiection et l’avenir.) Osm hodin večer a génius se právě chystá do práce - bude roznášet pití a chlebíčky. Ale v dobrém rozmaru. Vzpomínky na hřejivou minulost ve mně znova vzkřísily přesvědčení, že jsem spisovatel. Nemám teď sice čas dát to všechno na papír, ale jednou k tomu dojde.

(Teď už je tomu dobrých dvacet let. “Génius” nikdy nezapomíná. Il est l’amour et l’éternité.) Musím absolvovat dvě cesty napříč lokálem s kusy ledu přes rameno. Zákazníkům - je jich tam už asi osm nebo deset - to připadá legrační.

Jeden z nich se nabízí, že mi pomůže. Je to Baronyi, náš promotér. Prý si se mnou musí co nevidět vážně promluvit.

Kupuje mi panáka na stvrzení úmluvy.

Stojíme v kuchyni a dlouho spolu mluvíme. Já hledím Baronyimu přímo nad hlavu, kde je umístěn obrázek mé dcerky v kabátku lemovaném kožešinou. Baronyi žvaní a žvaní. Já tu a tam přikývnu a usmívám se. Co asi teď dělá moje malá?

Jestlipak ji už máma uložila do postele? A Maud, ta nejspíš cvičí jako šílená… nejspíš Liszta, vždycky jenom Liszta, aby si rozhýbala prsty…

Kdosi se dožaduje teplé taštičky nebo žitného chleba. Baronyi hbitě loví v lednici a servíruje pastrami. Pak krájí chleba. A já pořád zírám na obrázek.

Jakoby z velké dálky ho slyším říkat, že by si se mnou rád někdy zahrál šachy. Nepřítomně přikyvuju a chystám si sendvič, který pak přikusuju mezi doušky dubonnetu.

Do kuchyně nakoukla Mona. Oznamuje, že George Inness si se mnou chce pohovořit - až budu mít čas. Sedí v ložnici se svým kamarádem Robertem z Chile.

“O co jde?” chci nejdřív vědět. “Proč tu se mnou najednou chce každý mluvit?”

“Asi proto, že jsi spisovatel.” (To je ale odpověď!) V koutku u okna se krčí Trevelyan a Caccicacci. Hádají se.

Trevelyan připomíná svým vzezřením supa. Ten druhý zase klauna z italské opery. Zvláštní dvojice.

V protějším rohu sedí Manuel Siegfried s Cedricem Rossem - dva zavržení milenci. Zasmušile hledí jeden na druhého.

Dovnitř vchází Marjorie s náručí plnou balíčků. Všechno rázem dostává veselejší spád. Vzápětí se sem šinou jako vláček Ned, O’Mara i sám Ulric. Starý klubový duch! Fratres Semper!

Všichni se rázem přátelí se svým sousedem. Všichni si povídají. A pijí! To je moje práce - dohlížet na to, aby nikdo nezůstal s prázdnou sklenicí. Občas si i já na chvíli sednu, abych s někým ztratil pár slov. Nejradši ze všeho ale vítám zákazníky, pobíhám sem a tam, zapaluji doutníky, chystám minutky, otevírám láhve, vyprazdňuju popelníky. Neustálá činnost mi umožňuje zabývat se vlastními myšlenkami. V hlavě mám zaděláno na další knihu.

Studuji obočí, křivky rtů, gesta, intonaci. Jako bych si zkoušel nějakou hru a zákazníci improvizovali. Cestou do kuchyně zachytím pár slov a hned je začlením do věty, odstavce, stránky. Ptá-li se někdo na něco svého souseda, odpovím za něj - v duchu. Úžasná věc. Opravdu vzrušující. Tu a tam si kousek stranou dám něco malého k pití nebo sendvič.

Kuchyň je mé království. Tam si vysnívám celé pasáže o osudu a kauzalitě.

“No Henry,” povídá Ulric, který mě zastihl u dřezu. “Tak jak to jde? Na tvůj úspěch!” Pozvedá sklenku a obrací ji do sebe. “Dobrý pití! Musíš mi dát adresu svého dodavatele.” Popíjíme spolu, zatímco já připravuju dvě minutky.

“Božínku,” říká Ulric. “Je to opravdu legrace vidět tě s nožem v ruce.”

“Docela dobrý způsob jak strávit čas,” povídám. “Můžu tak přemýšlet o tom, co jednou napíšu.”

“To nemyslíš vážně!”

“To víš, že myslím. To nejsem já, kdo tu chystá ty sendviče - to je někdo jiný. Je to jako náměsíčná chůze… nemáš chuť na salám?

Můžeš si vybrat - židovský nebo italský? Zkus tyhle olivy - na řecký způsob, skvělé! Víš, jako obyčejný barman bych se cítil mizerně.”

“Henry, tobě nemůže být nikdy mizerně. Ty si vždycky dokážeš udělat život zajímavej, i když jsi úplně na dně. Víš, připomínáš mi vysokohorské lezce, kteří když se zřítí do hluboké propasti, vidí nad hlavou hvězdy - za jasného denního světla. Vidíš hvězdy tam, kde ostatní vidí jen bradavice a uhry.”

Usmál se na mě svým něžným, vědoucím úsměvem. Pak náhle zvážněl:

“Myslím, že bych ti měl něco říct. Týká se to Neda. Nevím, jestli už se ti svěřil, ale právě přišel o práci. Pij. Není schopen se s tím vyrovnat. Říkám ti to proto, abys na něj trošku dohlédl. Jak víš, ohromně si tě váží a nejspíš sem teď bude často chodit. Snaž se ho brzdit, ano? Pití ho ničí…”

“Mimochodem,” pokračoval. “Myslíš, že bych mohl někdy přinést šachy? Myslím, až tu bude tišeji. Určitě budou i dny, kdy se neukáže ani noha. Pak stačí zavolat. Mimochodem - přečetl jsem tu knihu, co jsi mi půjčil - historii šachu. Je to úžasná knížka.

Jednou spolu musíme zajít do muzea a prohlédnout si ty středověké šachovnice, co ty na to?”

“Jasně. Pokud se nám vůbec někdy podaří vstát před polednem!”

Jeden po druhém se za mnou do kuchyně trousili známí na kus řeči.

Často i obsluhovali hosty namísto mě. Někdy zašli do kuchyně i sami zákazníci, aby požádali o další drink nebo se jen tak podívali.

O’Mara se pochopitelně zabydlel v kuchyni. Bez ustání mi líčil dobrodružství ze slunného Jihu. Prý by nebylo špatné se tam vrátit - tentokrát ve třech - začít znova. “Škoda že tu nemáte navíc jednu postel,” řekl. Zamyšleně se poškrábal na hlavě.

“Možná bychom mohli srazit dva stoly a dát na ně matraci, co?”

“Možná později.”

“Jasně, jasně. Kdykoliv. To byl jen takový nápad. Ale stejně tě rád vidím. Na Jihu by se ti líbilo. Je tam prima čerstvý vzduch… tady je k zalknutí! Řeknu ti, je to pro mě prudká změna. Mimochodem, ještě vídáš toho ztřeštěného židáka -

jakže se jmenuje?”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 121

“Myslíš Sheldona?”

“Jo, Sheldon, to je on. Zase se tu ukáže, na to vem jed. Víš, co s podobnými parazity dělají na Jihu? Popadnou je za flígr a vymetou s nima ulici. Nebo je rovnou zlynčujou.”

“Mimochodem,” popadl mě za rukáv, “co je to za ženskou tam v rohu? Nemohl bys ji pozvat sem? Už jsem si pořádně nezašukal nejmíň čtrnáct dní. Není to Židovka, že ne? Teda ne že by mi to vadilo, ale je s nima víc práce. Znáš to.”

Zlomyslně se zachechtal a nalil si další brandy.

“Henry, musím ti povyprávět o holkách, se kterýma jsem to roztáčel dole na Jihu. Bylo to jako kapitola z Historie evropských mravů. Jedna z nich, s velkým barákem v koloniálním slohu a armádou lokajů, si mě chtěla uvázat na celý život. Málem jsem souhlasil - tak byla hezká. Bylo to v Petersburgu.

V Chattanooze jsem narazil na nymfomanku. Málem mě dočista vyždímala. Všichni jsou tam trošku šáhlí, to ti řeknu.

Faulkner je teda skvěle vystihl, jen co je pravda. Jsou plní smrti - nebo čeho. Nejhorší na tom je, že tě rozmazlí. Já byl k smrti zhýčkanej. Proto jsem se vrátil. Už jsem prostě potřeboval něco dělat. Bože, ale tady v New Yorku to vypadá jako v márnici!

Zdejší lidi musí být šílení, když tady vydrží trávit celý život…”

Děvče v rohu, na které nepřestával civět, mu dalo znamení.

“Promiň, Henry, ale už je to tady,” omluvil se a odběhl.

Věci se začaly komplikovat, když se naším pravidelným hostem stal také Arthur Raymond. Arthur docházel zpravidla v doprovodu svého věrného druha Spuda Jasona a jeho milenky Alamedy. Arthur Raymond si v ničem tak neliboval jako ve sporech a hádkách, které nejraději končil “ruční” argumentací. Nic mu nepůsobilo větší potěšení, než někomu zkroutit ruku a nasadit páku. Jeho idolem byl Jim Driscoll, který se nedávno dal na profesionální dráhu.

Možná ho Driscoll fascinoval proto, že se svého času učil hrát na varhany.

Jak už jsem řekl, Raymond potyčky přímo vyhledával. Pokud se mu nedařilo vyprovokovat ostatní, rozdal si to se svým bohémským kámošem Spudem Jasonem. Byl to taky talentovaný malíř, ale šlo to s ním z kopce. Byl kdykoliv ochoten zanechat práce pod jakoukoliv záminkou. Spolu se svou ohnivou družkou Alamedou obýval něco na způsob prasečího chlívku. Nevadilo mu, když u něho někdo zaklepal v kteroukoliv hodinu. Byl skvělý kuchař, vždycky dobře naložený, svolný ke kdejaké šílenosti. Pokaždé měl u sebe nějaké peníze, které s chutí půjčoval.

Monu Spud Jason nezaujal. Tu “malou španělskou kurvičku”, jak říkala Alamedě, nemohla ani cítit. Spud s Alamedou však spolu zpravidla přivedli ještě tři nebo čtyři zákazníky. Někteří lidé se ale zase s příchodem tohoto gangu rychle loučili - třeba takový Tony Maurer, Manuel Siegfried či Cedric Ross. Caccicacci a Trevelyan je naopak vítali s otevřenou náručí. Znamenalo to pro ně pití zadarmo a něco k zakousnutí. Navíc se taky rádi hádali.

Caccicacci si hrál na Florenťana, přestože neviděl Itálii od svých dvou let. Dokázal vyprávět nádherné anekdoty o staré Florencii - které si určitě sám vymýšlel. Některé vtipy opakoval s drobnými obměnami a vylepšoval je. Záleželo na tom, jaký měly úspěch u posluchačů.

Jeden z jeho “výmyslů” se týkal robota z dvanáctého století, kterého sestrojil nejmenovaný středověký učenec. Na počátku se Caccicacci spokojil pouze s popisem této mechanické hračky (která byla podle jeho tvrzení oboupohlavní) jako neúnavného dříče, schopného všech možných úkonů. S postupem času však tento android, kterému říkal Picodiribibi, nabýval vlastností a schopností opravdu úžasných. Jeho konstruktér ho například naučil imitovat lidský hlas, načež ho zasvětil do uměleckých a vědních disciplin, se kterými pracoval. Picodiribibi se tak naučil zpaměti systému měr a vah, matematickým poučkám a logaritmům, astronomickým výpočtům, jménům a pozicím souhvězdí ve všech obdobích pro příštích sedm set let. Také zvládl řezání pilou, používání kladiva, kompasu a meče, stejně jako jednodušší hudebních nástroje. Picodiribibi se tak stal nejen něčím na způsob děvčete pro všechno, sluhou, věrným pomocníkem a naučným slovníkem, ale také konejšivým duchem, který dokázal svého mistra ukolébat k spánku čarovnými písněmi v dórské melodice. Jako cvičený papoušek našel však Picodiribibi takovou zálibu v mluvení, že to přesáhlo všechny meze. Nakonec už měl jeho mistr velké potíže nějak tuto jeho posedlost kontrolovat. Robot, který se naučil recitovat dlouhé poémy v latině, řečtině, hebrejštině a dalších jazycích, si občas vzal do hlavy, že přeříká celý svůj repertoár bez přestávky a samozřejmě bez ohledu na vůli svého pána. A jelikož únava pro něj byla neznámým pojmem, brebentil a brebentil a chrlil ze sebe bez jakéhokoliv smyslu a řádu básničky, logaritmické tabulky, vzorce a astronomické údaje tak dlouho, dokud jeho mistr, šílený vztekem, neopustil dům. Časem se projevily i další jeho zvláštní spády. Jelikož byl zběhlý také v bojových uměních, začal vyzývat hosty svého pána na souboj pod nejrůznějšími záminkami, přičemž si s nimi pohazoval jako s míčem a působil jim četné boule a odřeniny. Ještě trapnější byl jeho zvyk klást vzdělaným hostům svého pána náročné otázky ve formě slovních hříček, na které pochopitelně neexistovala odpověď.

Postupem času začal vynálezce žárlit na svůj vlastní výtvor.

Nejvíc ze všeho mu lezla na nervy robotova neúnavnost.

Picodiribibiho schopnost fungovat dvacet čtyři hodin denně, jeho smysl pro dokonalost, rychlost, s jakou zvládal jednu činnost za druhou - to vše byly vlastnosti, které z “idiota”, jak začal vynálezce svůj výplod nazývat, učinily zakrátko hrozbu. Netrvalo dlouho a Picodiribibi uměl skoro všechno líp než jeho pán.

Zbývalo už jen pár věcí, kterých by Picodiribibi nebyl nikdy schopen, ale na tyto zvířecí funkce nebyl jeho pán příliš pyšný.

Začalo být zřejmé, že má-li vynálezce získat zpět svůj klid, nezbývá než udělat jediné - zničit ten jedinečný vynález.

Do toho se mu ovšem dvakrát nechtělo. Trvalo mu dvacet let, než dal monstrum dohromady. Na celém světě nebylo nic, co by se tomu zatracenému idiotovi mohlo rovnat. Navíc už si nepamatoval složité výpočty a procesy, které při jeho konstrukci použil.

Picodiribibi nyní téměř v každém ohledu předčil bytost, jejíž pouhou kopií měl být. Jistě, nebyl sice schopen se ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 122

rozmnožovat, ale jakožto lidský výtvor by byl nepochybně zneklidňujícím faktorem ve vývoji lidstva.

Velký vědec sváděl tak divoký vnitřní boj, že z toho málem přišel o rozum. Jelikož nebyl s to svůj výtvor zničit, lámal si hlavu tím, jak a kam by ho mohl odklidit. Chvíli uvažoval o tom, že by ho zamkl do železné bedny a zakopal na zahradě. Také si říkal, že by ho mohl ukrýt do kláštera. Ale obava, že ho navěky ztratí nebo že by se Picodiribibi mohl poškodit, ho zbavovala schopnosti jednat. Začalo mu svítat, že když už přivedl monstrum na svět, bude to s ním muset vydržet až do smrti. Začal přemýšlet o tom, jak to zaonačit, aby mohli být, až nadejde čas, oba dva společně a tajně pochováni. Zvláštní úvaha! Představa, že by si vzal do hrobu něco, co není živé a přitom je to v mnoha ohledech víc naživu než on sám, ho děsila. Byl si jist, že ho toto prokletí, které na sebe seslal, nepřestane mořit ani po smrti a nejspíš si přivlastní i jeho nebeská privilegia. Uvědomil si, že tím, že se pokusil napodobit Stvořitele, se připravil o požehnání, které skýtá smrt i tomu nejubožejšímu stvoření. Viděl sám sebe jako stín navěky se zmítající mezi dvěma světy - se svým výtvorem neustále v patách. Jelikož byl vždycky věřící člověk, začal se nyní úpěnlivě modlit za vlastní spásu. Na kolenou prosil Pána, ať se slituje a ať sejme z jeho beder břímě zodpovědnosti, které na sebe tak nerozvážně vzal. Ale Všemohoucí si jeho proseb nevšímal.

Zoufalý a pokořený se vědec obrátil na samotného papeže. Pěšky podnikl se svým podivným společníkem pouť z Florencie do Avignonu. Za ním se táhla skutečná horda. Vynálezce unikl jen o vlásek ukamenování, neboť celá Evropa tou dobou věděla, že audience u Jeho Svatosti se domáhá samotný Satan. Ovšem papež, který byl sám vzdělaný člověk a znalec okultních věd, udělal vše, aby poutníky ochránil. Povídalo se, že Jeho Svatost dokonce zamýšlela monstrum adoptovat - když už pro nic jiného, tak proto, aby z něj učinila věrného křesťana. Papež přijal nešťastného učence a jeho podivný vynález pouze v přítomnosti svého nejvěrnějšího kardinála. Nikdo neví, co se mezi nimi odehrálo v následujících čtyřech hodinách. Výsledkem, pokud se to tak dá nazvat, však bylo, že den nato zemřel učenec násilnou smrtí.

Další den byl veřejně spálen a jeho popel byl rozmetán sous le pont d’Avignon.

Zde Caccicacci ustal ve svém vyprávění, aby tak nechal zaznít neodbytné otázce: A co se stalo s Picodiribibim?

Caccicacci se záhadně usmál, výmluvně pozvedl prázdnou číši, odkašlal si a zeptal se, zda by mu někdo nenabídl sendvič.

“Picodiribibi! To by vás zajímalo, co? Četl někdo z vás Occama - nebo Osobní listy Alberta Velikého?”

Všichni zavrtěli hlavou. To však byla otázka čistě řečnická, neboť Caccicacci pokračoval: “Tu a tam se objeví zprávy, že někde byla spatřena mořská příšera. Jak byste se tvářili na to, že v Sherwoodském lese byla viděna podivná nestvůra podobná člověku?

Jak víte, Picodiribibi nebyl první svého druhu. Už ze starověkého Egypta máme zprávy o androidech jako byl Picodiribibi.

V evropských muzeích jsou popisy androidů či robotů, jak jim nyní říkáme, sestrojených dávnými čaroději. Nikde však není zmínka o tom, že by tato monstra kdy někdo zničil. Všechny dostupné materiály se naopak shodují v tom, že všem těmto příšerám se nakonec nějak podařilo uniknout svým konstruktérům a pánům…”

Tady se Caccicacci opět odmlčel a tázavě se rozhlédl kolem. “Já netvrdím, že tomu tak opravdu je, nicméně máme všechny důvody se domnívat, že tato satanská stvoření pokračují ve své nepřirozené existenci na nějakém odlehlém místě. Své opodstatnění má dokonce i domněnka, že se jim někde podařilo dát dohromady životaschopnou kolonii.

Proč by ne? Nestárnou, jsou imunní vůči nemocem, smrt se jich netýká. Stejně jako onen mág, který se postavil velkému Alexandrovi, mohou i oni být nezničitelní. Někteří vědci se domnívají, že tyto zapomenuté a nezahubitelné relikvie mohly vyvinout novou formu komunikace - a možná i způsob, samozřejmě mechanický, jak rozmnožovat svůj vlastní rod. Tyto hypotézy se opírají o názor, že když se člověk mohl vyvinout z nevědomého a tupého zvířete do dnešní podoby, proč by něčeho podobného neměla být schopna tato důmyslná stvoření - a v kratším čase? Člověk je ve svém konání stejně nevyzpytatelný jako Bůh. Stejně je tomu i s okolním světem. Když měli tito androidé dostatek důvtipu a moudrosti uniknout svým bdělým pánům, aby se vymanili ze svého ponižujícího poddanství, proč by nemohli být schopni postarat se o sebe i nadále, založit své vlastní společenství a rozmnožovat se? Kdo může s určitostí prohlásit, že někde na zeměkouli není pohádková vesnice - nebo možná celé město - obývaná pouze umělými bytostmi, z nichž některé jsou starší než ty nejvzrostlejší sekvoje?

Ale abych nezapomněl na Picodiribibiho… Od násilné smrti jeho pána jako by se po něm slehla zem. Pátrali po něm po celém světě, ale bezvýsledně. Nikde žádná stopa. Tu a tam se objevily zprávy o záhadných úmrtích, nehodách a katastrofách, které byly přičítány Picodiribibimu. Mnoho vědců bylo perzekuováno pro podezření z ukrývání monstra.

Také se šeptalo, že si papež nechal sestrojit “kopii” Picodiribibiho k nekalým účelům. Všechno to však byly jen fámy a dohady. V tajných archivech ve Vatikánu existují nicméně popisy rozličných, více či méně dokonalých robotů. Žádný z nich však nedosahuje dokonalosti a všestrannosti Picodiribibiho. Dnes již máme samozřejmě robotů celou řadu. Jeden z nich dokonce čerpá svou životní sílu ze záření vzdálených hvězd. Jen si zkuste představit ten poprask, kdyby se něco takového podařilo ve středověku! Vynálezce by byl obviněn z čarodějnictví a na místě upálen. Ale možná, že by došlo k něčemu jinému - k něčemu úžasnému a současně neblahému. Místo strojů bychom dnes možná používali tyto hvězdami napájené homunkuly. Možná by veškerou práci tohoto světa zastali tito dovední a prácechtiví otroci…”

Tady se Caccicacci opět nakrátko odmlčel, šibalsky se usmál, načež na nás vyrukoval s tímhle: “A kdo by pak povstal na ochranu jejich práv? Smějete se. Ale copak nejednáme se stroji jako s otroky? A copak na nás nemají tyto nerovné vztahy stejně negativní dopad, jako měli na dávné čaroděje jejich androidi?

V pozadí našeho úsilí o usnadnění fyzické práce leží naše touha po ztraceném ráji. Pro dnešního člověka není rájem jen oproštění se od hříchu, ale také od práce, neboť práce se stala čímsi ponižujícím a nežádoucím. Jakmile člověk okusil ovoce ze stromu Poznání, rozhodl se nalézt zkratku k božství. Pokusil se okrást Stvořitele o jeho božská tajemství, ze kterých pramení jeho moc.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 123

A co bylo výsledkem? Hřích, nemoci, smrt. Věčná válka, věčný nepokoj. I to málo, co víme, používáme ke svému zničení. Nevíme si rady. Nevíme, jak uniknout z moci všech těch užitečných monster, která jsme si vyrobili.

Namlouváme si, že jednoho dne dosáhneme jejich prostřednictvím klidu a pohody, ale jediné, čeho dosahujeme, je víc práce, víc starostí, víc nemocí, víc nenávisti, více smrti. Prostřednictvím našich důmyslných vynálezů a objevů postupně měníme tvář země - až bude tak ohavná, že nebude k poznání. Až bude život nesnesitelný… ten malý paprsek světla ze vzdálené hvězdy… ptám se vás, může-li tento úzký paprsek ovlivnit neživý stroj, nemůže ovlivnit i nás? Jak to, že obklopeni všemi těmi zářivými hvězdami, sluncem a měsícem zůstáváme nadále ve tmě a zoufalství? Jak to, že se tak rychle unavíme a opotřebujeme, když prvky, ze kterých se skládáme, jsou nezničitelné? Co se to vlastně opotřebovává? Rozhodně ne to, z čeho jsme sestaveni. Chřadneme a hyneme, protože pohasíná naše vůle žít. A čím to je, že tak vydatný plamen uhasne? Z nedostatku víry. Od počátku našeho zrození nám vtloukají do hlavy, že jsme smrtelní. Ještě dřív, než se naučíme rozumět významu slov, nás učí, že musíme vraždit, abychom přežili. Neustále je nám připomínáno, že bez ohledu na to, jak inteligentně, rozumně a moudře žijeme, stejně nakonec onemocníme a zemřeme.

Jsme posedlí představou smrti již od svého zrození. Není se tedy co divit, že pak skutečně umíráme.”

Caccicacci se zhluboka nadechl. Bylo zřejmé, že se nám mermomocí snaží něco sdělit. Něco, na co se mu nedostávalo slov. Bylo jasné, že se nechal unést vlastním příběhem. Jako by se snažil sám sebe o něčem přesvědčit. Začal jsem mít dojem, že vyprávěl tento příběh proto, že toužil dojít k závěru, který přesahoval rámec jeho chápání. Možná v skrytu své duše věděl, že ho ten příběh stravuje, protože sám nemá dost odvahy domyslet jej až do konce. Člověk může být dobrý vypravěč, bajkář, lhář až na půdu, ale za veškerou fikcí a falší se vždy skrývá pravdivé jádro.

Vynálezce Picodiribibiho byl svým způsobem také jen vypravěč.

Místo toho, aby pohádku či legendu napsal, sestrojil ji mechanicky. Naše smysly však ošálil stejně jako pohádkář.

Avšak…

“Někdy,” spustil znova Caccicacci - tentokrát slavnostně a tím nejupřímnějším tónem, jakého byl schopen, “jsem přesvědčen, že lidstvo nemá žádnou naději, pokud se nám nepodaří úplně se oprostit od minulosti. Chci říct, pokud se nenaučíme myslet a jednat odlišně. Vím, že to zní banálně… že už to bylo řečeno stokrát, a nikdy se nic nestalo. Víte, přemýšlím o velkých sluncích, která nás obklopují, o těch velkých solárních tělesech na nebesích, o kterých dosud zhola nic nevíme. Víme jen, že existují. Připouštíme, že jednomu z nich vděčíme za svůj život.

Někdo považuje i měsíc za vitální faktor naší pozemské existence.

Jiní zase hovoří o prospěšném či zhoubném vlivu planet. Ale, když přestanete myslet, všechno - a když říkám všechno, myslím tím úplně všechno - viditelné či neviditelné, známé či neznámé, podmiňuje naši existenci. Žijeme uprostřed neustále působících magnetických sil, které jsou nevypočitatelné a nepopsatelné. My jsme je nevytvořili.

Jen velmi málo jsme poznali natolik, abychom toho mohli využít. Přitom se dmeme pýchou nad našimi titěrnými úspěchy. Ale i ti nejpyšnější z novodobých kouzelníků musí přiznat, že to, co víme, je ničím ve srovnání s tím, co nevíme.

Prosím vás, zastavte se na okamžik a přemýšlejte! Je mezi vámi někdo, kdo si myslí, že jednoho dne budeme vědět vše? Zajdu ještě dál… ptám se s naprostou upřímností - věříte tomu, že naše spása závisí na vědění? Předpokládejme na okamžik, že lidský mozek je schopen pojmout do svých tajemných záhybů a vláken veškerá tajemství vesmíru. Co pak? Ano, co pak? Co si my, lidé, počneme s tak nedozírnými vědomostmi? Čeho budeme schopni? Už jste si někdy položili podobnou otázku? Každý bere jako hotovou věc, že hromadění vědomostí je dobré. Nikdo nikdy dosud neřekl: ,A co s tím udělám, až to budu mít?’ Nikdo už nevěří tomu, že by někdo byl schopen získat za prchavý okamžik svého života aspoň tisícinu veškeré stávající lidské moudrosti…”

Další pauza. Tentokrát jsme již měli láhev připravenou.

Caccicacci se potil. Ztratil nit. Nebylo to poznání ani jeho nedostatek, co mu dělalo takové starosti. Uvědomoval jsem si jeho tiché úsilí vrátit se tam, kde začal. Ze všech sil se snažil vrátit k hlavnímu tématu.

“Víra! Před chvílí jsem mluvil o víře. Ztratili jsme ji. Úplně.

Myslím víru v něco. Přitom víra je to jediné, co drží člověka při životě. Nikoliv poznání, které je nekonečné a na samém konci chabé a destruktivní. Ale víra. Také víra je nevyčerpatelná. Vždy byla a vždy bude. Je to víra, která inspiruje činy, víra, která překonává překážky - doslova hýbe horami, jak praví bible. Víra v co? Prostě víra. Víra ve všechno, chcete-li. Možná ještě lepší slovo by bylo smíření. Ale smíření je ještě složitější záležitost než víra. Jakmile vyslovíte toto slovo, najde se šťoural, který se zeptá: ,A zlo také?’ A pokud odpovíte ano, zastoupí vám cestu.

Vysmějí se vám, vyobcují vás jako malomocného. Dobro, o tom je možné diskutovat, ale zlo - a to je právě ten paradox - zlo, přestože se ho neustále snažíme vymýtit, je stále považováno za dané. Nikdo nepochybuje o existenci zla, přestože se jedná pouze o abstraktní pojem, jehož náplň se neustále mění. To, co se zdá zlé, se často při podrobnější analýze ukáže jako dobré. Nikdo nepřijme zlo v jeho nominální hodnotě. Zlo je a zlo není. Mozek ho odmítá přijmout bezpodmínečně. Zdá se, jako by existovalo jen proto, aby mohlo být obráceno v opak. Nejjednodušší způsob, jak toho dosáhnout, je pochopitelně zlo přijmout. Ale kdo je dostatečně moudrý, aby nastoupil takový kurs?

Opět myslím na Picodiribibiho. Bylo na jeho zjevu či existenci něco ,zlého’? Přesto se ho okolní svět děsil. Byl považován za porušení zákonů přírody. Ale copak není člověk sám o sobě porušením zákonů přírody? Kdyby se nám dnes podařilo sestrojit takového Picodiribibiho nebo něco ještě dokonalejšího - nebyli bychom radostí bez sebe? Ale předpokládejme, že místo nějakého robota bychom najednou měli co do činění se skutečnou lidskou bytostí, která by však byla tak dokonalá, že by se přiblížila bohu. Je to sice hypotetická otázka, ale byli a jsou jedinci, kteří přísahají, že se setkali s takovými božskými bytostmi.

Všichni jsme schopni vzpomenout si na vhodná jména. Já osobně dávám přednost uvažování nad mystickou bytostí, o které dosud nikdo neslyšel. Upřednostňuji zkrátka někoho, kdo by byl schopen splnit požadavky, o kterých jsem hovořil…”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 124

Zde se Caccicacci zarazil. Volky nevolky musel přiznat, že nechápe, co ho přimělo k takovému prohlášení, a že vlastně ani neví, o co mu jde. Škrábal se na hlavě a opakoval pořád dokola: “Divné, divné, ale myslím, že mi něco vrtalo hlavou.”

Najednou se mu tvář radostně rozzářila: “Ach ano. Už vím! Už to mám. Poslouchejte… Představte si bytost, všeobecně uznávanou a v každém ohledu nadřazenou, která by oslovila svět tímto způsobem: ,Zastavte se, muži a ženy, a dávejte pozor! Ubíráte se špatným směrem. Spějete k záhubě.’ Představme si, že by všichni na tomto světě ustali ve své činnosti a začali naslouchat. I kdyby ona božská bytost neřekla nic víc, než co již bylo řečeno, jaký by asi byl výsledek? Zůstal by celý svět opravdu v klidu, aby vyslechl slova moudrosti? Představte si, můžete-li, to zdrcující ticho, kdyby každý naslouchal těm osudovým slovům! Bylo by vůbec nezbytné tato slova vyslovit? Nemyslíte, že v takovém tichu by člověk prostě dokázal ve svém srdci nalézt tu správnou odpověď sám? Existuje pouze jediná odpověď, kterou si je lidstvo dlužno dát - je to jen jedno prosté slovo: Láska. Copak by toto slůvko, tak všemocné, navěky platné, pozitivní, jednoznačné, nezměnilo celý svět, kdyby proniklo do všech srdcí a ujalo se vlády? Kdo by dokázal vzdorovat, kdyby se láska stala denním řádem? Kdo by ještě zatoužil po moci či poznání - kdyby se koupal ve věčné milosti lásky?

Říká se, že na pláních Tibetu opravdu existuje hrstka lidí, kteří jsou tak nesmírně nadřazeni, že se jim říká ,Mistři’. Žijí v dobrovolném odloučení od okolního světa. Stejně jako androidi, o kterých jsem mluvil před chvílí, nemají žádný věk, jsou imunní vůči nemocem a jsou nezničitelní. Proč nesestoupí k nám? Proč neprozáří naše životy svou přítomností?

Byla to jejich volba, že zůstali v odloučení, nebo jsme to my, kdo si je drží od těla?

Dřív, než se pokusíte odpovědět, položte si ještě jednu otázku - můžeme jim nabídnout něco, co ještě nemají, nevlastní, neznají?

Pokud takové bytosti žijí, a já mám všechny důvody věřit, že ano, pak jediné, co stojí mezi námi a nimi, je vědomí.

Přesněji řečeno, stupeň vědomí. Kdybychom dosáhli hlubší úrovně myšlení a bytí, přišli by mezi nás. My však stále ještě nejsme připraveni.

Nejsme ochotni stýkat se s bohy. Lidé z dávných dob znali bohy: viděli je na vlastní oči. Člověk nebyl ve svém vědomí vzdálen ani vyšším, ani nižším řádům tvoření. Nyní je odříznut. Dnešní člověk živoří jako otrok. Ještě horší je, že jsme si otroky navzájem.

Dali jsme vzniknout dosud nevídanému a jedinečnému řádu - stali se z nás otroci otroků. Věřte si tomu či ne, ale v okamžiku, kdy bychom upřímně zatoužili po svobodě, byli bychom volní. Ale ani o vteřinu dříve! Uvažujeme nyní jako stroje, protože se z nás staly stroje. Prahneme po moci, a přitom jsou z nás bezmocné oběti moci… V okamžiku, kdy se naučíme vyjadřovat lásku, lásku také poznáme a budeme obdařeni láskou - a vše ostatní ustoupí do pozadí. Zlo je výtvor lidského mozku. Vezmeme-li ho jako bernou minci, je bezmocné, jelikož samo o sobě nemá žádnou hodnotu! Zlo existuje pouze jako ohrožení věčného království lásky, o kterém máme jen matnou představu. Ano, lidé měli představy o osvobození lidstva. Měli vize o tom, jak kráčíme po zemi, tak jako kdysi bohové. Ti, kterým říkáme Mistři, nepochybně nalezli cestu zpět.

Všechny cesty, ať už tomu věříte či ne, vedou neodvratně k tomuto životodárnému zdroji, který je středem a významem tvoření. Jak pravil Lawrence na smrtelném loži: ,Být naživu, to je pro člověka ten největší zázrak. Pro člověka, stejně jako pro zvíře, ptáka či květinu je nejvyšším triumfem dosažení plného, dokonalého života…’ V tomto smyslu nebyl Picodiribibi nikdy naživu.

V tomto smyslu není nikdo z nás naživu. Buďme plně naživu, to jsem chtěl říct.”

Vyčerpán tímto nezamýšleným vzletem se Caccicacci zahanbeně a zmateně vytratil. Všichni, kdo ho poslouchali, zůstali několik minut nehybně sedět. Arthur Raymond, který je k podobným výlevům zpravidla netečný, se díval vzdorně z jednoho na druhého, připraven pustit se s kýmkoliv do hádky. Spud Jason a jeho “doprovod” už byli duchem někde úplně jinde. Od nich se žádný spor nedal očekávat. Nakonec to byl Baronyi, kdo prolomil ledy.

Svým tichým, zaraženým hlasem poznamenal, že podle něj to Caccicacci nemyslel vážně. Trevelyan zamručel, jako by chtěl říct: “Ty o tom nic nevíš!” Najednou se však dal k našemu úžasu a bez jakékoliv předehry do dlouhého monologu o svých vlastních problémech. Začal nám vyprávět, jak se ho jeho žena, která nebyla jen těhotná, ale také šílená, pokoušela minulou noc v posteli uškrtit. Svým věcným, nevzrušeným tónem - byl to Angličan jako hrom - se přiznal, že s ní předtím ošklivě zacházel. Rovnou nám vyložil, že jí od samého začátku pohrdal. Vzal si ji z lítosti, neboť muž, který ji přivedl do jiného stavu, od ní odešel. Byla básnířka a on si velmi vážil její práce. Na její nálady však neměl nervy.

Dokázala prosedět celé hodiny mlčky, zatímco štupovala vlněné ponožky, které on nikdy nenosil. Nebo se houpala v křesle, nedělala vůbec nic a jen se kolébala sem a tam a přitom si několik hodin broukala. Nebo ho náhle zatlačila do rohu kuchyně či ložnice a začala mu líčit snové bláboly, kterým říkala inspirace.

“Čemu říkáš ,snové bláboly’?” zeptal se O’Mara se zlomyslným úsměvem.

“Eh,” vzdychl Trevelyan. “Třeba o mlze. O mlze a dešti. O tom, jak vypadají stromy a keře, když se mlha náhle rozplyne. Také o barvě mlhy, o všech možných odstínech šedi, které dokáže rozlišit jedině ona svýma kočičíma očima.

Dětství prožila na pobřeží v Cornwallu - tam jsou všichni trošku praštění - a teď se znovu vrací ke svým procházkám v mlze, k zážitkům s kozami a kočkami nebo s obecním bláznem. V takových náladách mluví jiným jazykem - nemyslím nějaké nářečí, ale její vlastní jazyk, kterému nikdo jiný nerozumí. Mně z toho dřív běhal mráz po zádech. Pokud to vůbec lze nějak popsat, pak jedině jako kočičí jazyk. Tu a tam zamňoukala - doopravdy zamňoukala, až se vám z toho zpěnila krev.

Jindy imitovala vítr - všechny druhy větru, od něžného vánku až po zběsilou vichřici. A pak začala fňukat a vzlykat a snažila se mě přesvědčit, že oplakává posečené květiny - především lilie a macešky, které jsou prý tak bezbranné. Než jste ze stačili vzpamatovat, už se procházela cizími zeměmi a začala vám o nich vyprávět, jako by v nich prožila celý život. Byla to místa jako Trinidad, Curacao, Mosambik, Guadeloupe, Madrás a podobně.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 125

Halucinace? No, víte, zpočátku jsem si myslel, že má dar druhého zraku… mimochodem, nedáme si ještě panáka? Jak možná víte, neměl jsem ještě ani hlt…

Je to podivná bytost, to vám teda řeknu. A taky zatracená, vzdorovitá mrcha. Hádat se s ní, to je o život. Přesně ví, jak zablokovat všechny východy. Jakmile si s ní něco začnete, jste v pasti. Ještě jsem nepotkal ženskou, která by dokázala být tak nepřekonatelně logická. Přitom se můžete hádat o čemkoliv - o vůni, vegetaci, nemoci nebo o skvrnách na slunci. Má vždycky poslední slovo, bez ohledu na to, o čem je řeč. A zatraceně si potrpí na detaily. Dokáže prosedět hodiny u stolu a zkoumat jeden okvětní plátek. Požádá vás, abyste se soustředili na tento plátek, který není větší než pouhé smítko. Prý na tomto kousku ničeho vidí všelijaké zvláštní a pozoruhodné věci. A to prosím všechno pouhým okem. Ona nemá lidské oči. Potmě vidí lépe než kočka. Věřte nevěřte, ale vidí i se zavřenýma očima. Jednou v noci mi to na mou žádost předvedla. Nevidí však druhého člověka! Když s vámi mluví, dívá se skrz vás. Vidí pouze to, o čem právě mluví - ať už se jedná o kočky, mlhu, pitomce, daleká města, bludné ostrovy nebo bludné ledviny. Zpočátku jsem ji pokaždé vzal za ruku a zatřepal s ní - myslel jsem, že je v tranzu nebo co. Ale kdepak! Byla ve stejně bdělém stavu jako vy nebo já. Možná ještě v bdělejším. Nic jí neunikne. ,Slyšel jsi to?’ zeptá se mě někdy uprostřed věty. ,Slyšel co?’

Nejspíš se ulomil kousek ledu v lednici. Nebo za oknem spadl na zem list.

Kapka vody ukápla z kohoutku. ,Slyšel jsi to?’ Kdykoliv se mě takto zeptá, berou mě všichni čerti. Nakonec si začínám myslet, že ztrácím sluch - takový význam ona dává těm nepostřehnutelným šelestům. ,To nic,’ říká pak. ,To jsou jen tvoje nervy.’ A přitom nemá vůbec hudební sluch. Jediné, co slyší, je škrábání jehly po gramofonové desce.

Stačí jí, když pozná, jestli se jedná o starou skladbu nebo o novou a jak starou či jak novou. Nedokáže rozeznat Mozarta od Pucciniho. Její oblíbená hudební forma je hymnus - táhlý, melancholický hymnus. Vždycky si k tomu pobrukuje s andělským úsměvem, jako by už sama byla mezi anděly. Ne, opravdu, je to ta nejodpornější děvka, jakou si dokážete představit. Není v ní kousek radosti. Když jí řeknete vtip, zatváří se znuděně. Když se smějete, tváří se pohoršeně. Když kýchnete, jste nevychovanec. Dáte si panáka a hned jste opilec… Spali jsme spolu - dá-li se to tak nazvat - asi třikrát. Zavřela oči, ležela nehybně jako prkno, a že si to mám odbýt co možná nejrychleji. Horší než znásilňovat světici. Když to má za sebou, vstane, vezme kus papíru a začne psát báseň. Nejspíš aby se očistila. Někdy mám sto chutí zakroutit jí krkem…”

“A co fakan?” nechal se opět slyšet O’Mara. “Copak se netěší na děcko?”

“Mě se ptej!” spráskl ruce Trevelyan. “Vůbec o tom nemluví.

Klidně by se mohlo jednat o nádor nebo o cokoliv jiného. Tu a tam prohodí, že začíná být příliš tělnatá… nikdy neřekne ,tlustá’, to jí připadá vulgární. Tělnatá. Jako by na tom bylo něco divného, když se ženská v sedmém měsíci nafoukne jako balón!”

“A jak víš, že je těhotná?” zeptal se Spud Jason ospale. “Někdy je to jenom sugesce.”

“Sugesce! Kéž by tomu tak bylo, ale ne. Je skutečně v tom… cítil jsem, jak se to v ní hýbe.”

“To mohly být větry,” mínil někdo.

“Větry nemají ruce a nohy.” Trevelyan se začínal zlobit. “Větry se nepřevalují ani nemají hysterické záchvaty.”

“Pojď, vypadnem odsud,” řekl Spud Jason a uštědřil své družce takový šťouchanec, že ji málem shodil ze židle.

“Nebo tu ještě pochytíš všelijaké nápady.”

Jako by to byla nějaká hra, kterou spolu tu a tam hráli, Alameda tiše vstala, obešla stůl a pak mu vlepila takový políček, až to mlasklo.

“Jo táák!” zařval Spud Jason. Vyskočil ze židle a zkroutil jí ruku za záda. Druhou rukou ji popadl za její dlouhu hřívu a vší silou zatáhl. “Chovej se slušně, nebo ti udělám pár hezkých monoklů.”

“Opravdu? Zkus to!” Alameda se natahovala po prázdné láhvi.

“Vypadněte odsud, vy dva!” obořila se na ně Mona. “A už se víckrát nevracejte. Buďte tak laskavi!”

“Kolik ti dlužíme?” zeptal se Spud Jason pokorně.

“Nedlužíš mi nic,” pravila Mona. “Hlavně už vypadni a nevracej se.”

KAPITOLA(11)

K mému překvapení k nám zase zavítal MacGregor. Objednal si drink a bez řečí za něj zaplatil. Vypadal nezvykle přívětivě.

Starostlivě se zeptal, jak se nám daří, jaké jsou naše další vyhlídky a jestli nepotřebujeme s něčím pomoci. Nechápal jsem, kam tím míří.

Když se Mona na okamžik vzdálila, se mě najednou zeptal: “Nemohl by ses některý večer na pár hodin uvolnit?”

Aniž čekal, až řeknu ano či ne, začal mi vyprávět, že se po uši zamiloval. “To bys do mě neřekl, že?” Jedná se prý o úžasnou holku. Rozvedenou, se dvěma dětmi na krku. “Co na to říkáš?” Pak že mi chce sdělit něco velmi důvěrného.

Sice ví, že já nedokážu držet jazyk za zuby, ale čert to vem… “Tess samozřejmě nemá nejmenší tušení. Za nic na světě bych jí nechtěl ublížit. K čertu - nesměj se! Říkám to proto, aby ses před ní náhodou neprořekl.”

Usmál jsem se.

Tak to začalo. Trix, ten nový objev, bydlela v Bronxu. MacGregor se proto vracel domů okolo čtvrté páté ráno. “Tess si myslí, že jsem propadl hazardu. Peníze se ztrácejí, jako bych hrál večer co večer kostky. Ale o to tu nejde. Ptám se tě -

můžeš se některý večer na pár hodin utrhnout?” Neřekl jsem nic, jen jsem se zase zaculil. “Víš, chci, aby ses na ni podíval… a řekl mi, jestli jsem cvok nebo ne.” Na chvíli se odmlčel, jako by se zastyděl.

“Abys byl trošku víc v obraze, Hene, řeknu ti ještě něco: každou noc po večeři mi posadí děti na klín - každé na jedno koleno. A co bys řekl, že dělám já? Vyprávím jim pohádky na dobrou noc! Dokážeš si to představit?” Hlasitě se ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 126

rozchechtal. “Já vím, Henry. Já sám tomu nemohu uvěřit. Ale už je to tak. Nemohl bych o ně pečovat lépe, ani kdyby to byly moje vlastní děti. Bože, už jsem jim koupil celé hory hraček! Víš, kdyby Tess neměla vyoperované vaječníky, měli bychom nejméně tři nebo čtyři děti.

Možná to je také jeden z důvodů, proč nám to spolu příliš neklape. Víš dobře, Henry, že Tess má zlaté srdce. Ale člověk si s ní moc nepopovídá. Je ponořená do své právnické praxe, a tím pro ni všecko hasne. Když jsem s ní doma, usnu nebo se opiju.

Nechápu, proč jsem si ji vlastně bral. A ty, ty hajzlíku, tys ani necekl. Nechal jsi mě do toho spadnout rovnýma nohama! Ale ono by asi nic nepomohlo, že? No ale to jsem odbočil… Víš, když se tak někdy poslouchám, jako bych slyšel vlastního otce. Ten taky nedokázal vydržet u jednoho tématu déle než dvě minuty. S matkou je to stejný… dáme si ještě panáka, co říkáš? Platím já, žádný strach.”

Chvíli bylo ticho. Pak jsem se ho rovnou zeptal, proč tak prahne po tom představit mi svou známost. “Je mi dopředu jasné,” dodal jsem, “že ti nejde o mé požehnání.”

“Ne, Hene,” koukal se do stolu. “Abych byl upřímný, chci, abys přišel někdy na večeři, až s námi budou jíst i děti, a…”

“A co?”

“A trochu mi poradil ohledně těch pohádek. Jak víš, děti berou tyhle věci vážně. A já mám pocit, že to pěkně motám.

Možná jim říkám věci, které by měly slyšet nejdřív tak za pět let…”

“To je všechno? No ať se propadnu! A co tě vede k názoru, že já o tom vím něco víc než ty?”

“No, ty přece máš dítě, ne? Navíc jsi spisovatel. Jsi v tom zběhlý, já ne. Začnu příběh a nevím, jak skončit. Hezky v tom plavu, to ti říkám.”

“To nemáš žádnou představivost?”

“Děláš si blázny? Hele, ty mě znáš. Jediné, čemu rozumím, je právo. A ani v tom možná nejsem nejlepší. Jsem jednostranně orientovaný. A stejně to není to jediné, proč chci, abys přišel… chci, abys poznal Trix. Myslím, že se ti bude líbit. Člověče, to je kuchařka! Víš, neměl bych to asi říkat, ale Tess neumí udělat ani vajíčka. U téhle máš pocit, že večeříš v Ritzu. Umí tomu dát styl. Má taky slušný sklípek - to tě možná naláká. Hele, nad čím pořád přemýšlíš? Zvu tě na večeři, chci, abys strávil pár pěkných chvil - to je vše. O’Mara to za tebe tady těch pár hodin zastane, nebo ne?

Pokud mu ovšem důvěřuješ! Mezi námi - já bych mu nevěřil…”

V tom okamžiku vpadl dovnitř Tony Maurer s tlustou knížkou v podpaží. Jako obvykle byl přehnaně srdečný. Usadil se u našeho stolu a zeptal se, jestli si s ním dáme něco k pití. Ukázal mi knihu, kterou přinesl: Zánik Západu.

“Nikdy jsem o ní neslyšel,” řekl jsem.

“Brzo uslyšíš,” odvětil. “Velká kniha. Prorocká…”

MacGregor se do toho vložil: “Zapomeň na to. Stejně nemáš čas na čtení.”

“Můžu si ji půjčit, až ji dočteš?” zeptal jsem se.

“Jistě,” řekl Tony Maurer. “Dám ti ji.”

MacGregor, aby si napravil reputaci, vyzvídal, jestli se jedná o nějakou mystickou práci. Nezajímalo ho to ani trochu, ale viděl, že Tony Maurer není žádný idiot.

Když mu bylo řečeno, že se jedná o filosofii dějin, zamumlal: “To jste celí vy!”

Vypili jsme s ním pár panáků a já se začal cítit v poněkud povznesené náladě. Začínalo mi být jasné, že večeře u Trix může být docela příjemná záležitost. Trix Mirandová bylo její celé jméno. Znělo to pěkně.

“Kterou pohádku mají děti nejradši?” zeptal jsem se.

“Něco o medvědech.”

“Myslíš O třech medvědech? Ale tu znám i pozpátku. Hele, tak mě napadá… jak by se ti hodil hned zítřejší večer?”

“No to je řeč, Henry! Já věděl, že mě nenecháš ve štychu.

Mimochodem, není to podmínka, ale když přineseš láhev vína, Trix to ocení. Francouzské by bylo nejlepší.”

“To je úplná maličkost! Vezmu dvě nebo tři!”

MacGregor vstal a potřásl mi rukou. Na odchodu řekl: “Uděláš pro mě ještě maličkost? Snaž se krotit, dokud nedáme děti spát.”

“Domluveno. A teď moje prosba - budu jim moct vyprávět pohádku O třech medvědech?”

“Dobrá, Henry, ale žádnou prasárnu!”

Na druhý den tedy večeřím s MacGregorem a Trix na druhém konci Bronxu. Děti jsou skvělé. Chlapci je pět a děvče má tři a půl.

Jak už jsem řekl, jsou prima, i když poněkud předčasně vyspělí.

Snažím se neopít dřív, než půjdou spát. Před večeří jsme měli tři sklenky martini a teď zkoušíme chambertin, které jsem přinesl já.

Jak říkal MacGregor, Trix je fajn. Není krásná, ale vypadá docela dobře. Chová se žoviálně. Zatím jsem si všiml jediného nedostatku. Je hysterická.

Doposud šlo všechno hladce. S dětmi jsem jedna ruka. Neustále mi připomínají, že jsem jim slíbil pohádku O třech medvědech.

“Teď už z toho nevycouváš, Henry,” říká MacGregor.

Abych pravdu řekl, nemám zrovna chuť vyprávět pohádku na dobrou noc. Protahuji večeři co nejdéle. Cítím se trošku unaveně. Za nic na světě si nemohu vzpomenout, jak ta zatracená pohádka začíná.

Najednou Trix říká: “Už jim to budeš muset říct, Henry. Už měly být dávno v posteli.”

“Dobrá!” povzdechl jsem si. “Udělej mi ještě jedno černý kafe a dám se do toho.”

“Já začnu místo tebe,” říká kluk.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 127

“Ať tě ani nenapadne!” okřikuje ho Trix. “Henry vám to poví pěkně od začátku do konce. Chci, abyste pozorně poslouchali. Tak ticho!”

Vyzunkl jsem kávu, odkašlal si a spustil:

“Žil jeden velký černý medvěd…”

“Tak to nezačíná…” špitlo děvčátko.

“No tak jak tedy?”

“Bylo nebylo…”

“Ano, ano… jak jsem jen mohl zapomenout? Dobrá, dobrá, posloucháte? Tak tedy…bylo nebylo, žili byli tři medvědi -

lední medvěd, medvěd grizzly a medvídek Plyšáček…”

(Děti se chichotají.) “Lední medvěd měl huňatý bílý kožich - aby mu nebyla zima, to se rozumí. Grizzly byl…”

“Tak to není, mami!” křičí holčička.

“On si vymýšlí!” protestuje kluk.

“Ticho, vy dva,” okřikuje je Trix.

“Poslyš, Henry,” říká MacGregor, “nenech se vyvést z míry.

Nespěchej. Dej si ještě koňak, ať se ti líp mluví.”

Zapaluji si tlustý doutník, usrkávám koňak a snažím se najít ztracenou nit. Naráz mi svítá, že je pouze jediný způsob, jak tu pohádku vyprávět, a sice co možná nejrychleji. Jinak mě v tom utopí.

“Tak poslyšte, vy dva. Začnu hezky znova od začátku. Už žádné další přerušování, jasný?” Mrkl jsem na děvče a po chlapci jsem mrštil kost se zbytkem masa.

“Pro člověka s tvou představivostí to jsou jistě perné chvilky,” řekl MacGregor. “Tohle bude pohádka nejmíň za sto dolarů, když tě stála tolik příprav. Seš si jistej, že nechceš aspirin?”

“Tohle bude pohádka za tisíc dolarů!” odvětil jsem. Najednou jsem si byl zcela jistý, že to zvládnu. “Ale žádné přerušování!”

“Tak už spusť a přestaň nás napínat! Bylo nebylo - tak to začíná,” pobízel mě MacGregor.

“Dobrá… Bylo nebylo, jo, to je ono. Bylo nebylo, žili byli tři medvědi: lední medvěd, grizzly a medvídek Plyšáček…”

“Tos nám už říkal…” namítl chlapec.

“Tiše!” napomenula ho Trix.

“Lední medvěd byl kost a kůže, s dlouhou bílou srstí, která sahala až na zem. Grizzly byl tuhý jako biftek a měl mezi drápy tukové polštářky. Medvídek Plyšáček byl tak akorát - ani tlustý ani hubený, ani tuhý ani křehký, ani horký ani studený…”

Chichotání dětí.

“Lední medvěd nejedl nic než led - led studený jako led, čerstvý led přímo z ledárny. Grizzly se mohl utlouct po artyčocích, poněvadž artyčoky jsou plné bodlin a šupin…”

“Co jsou to bodliny, mami?” špitlo děvče.

“Kuš!” řekla Trix.

“Co se týče Plyšáčka, ten pil výhradně polotučné mléko. Jelikož byl plyšáček, tak nepotřeboval vitamíny. Jednoho dne se grizzly vypravil do lesa na dříví. Neměl na sobě nic kromě své medvědí kůže a štípání much ho dovádělo k šílenství. Dal se tedy do běhu a běžel a běžel a běžel. Brzy se octl v černém lese. Po chvilce usedl u malého potůčku a usnul…”

“Nelíbí se mi, jak to vypráví,” zavrněl kluk, “celé to domotal.”

“Jestli nebudete zticha, uložím vás do postele!”

“Najednou přišla do lesa Červená karkulka. Měla v košíku spoustu všelijakých dobrot, včetně láhve značkového kečupu. Hledala malý domek se zelenými okenicemi. Naráz uslyšela kohosi chrápat. Mezi chrápáním byla slyšet slova: ,Jeden borůvkový koláč pro mě! Jeden borůvkový koláč pro mě!’ Karkulka se podívala zprvu napravo, pak nalevo.

Nikoho neviděla. Vytáhla tedy z kapsy kompas, určila sever a pak se vydala rovnou za nosem. Ani ne za hodinu, možná to bylo za hodinu a čtvrt, došla na mýtinu. A tam stála chaloupka s olivovými okenicemi.”

“Zelenými okenicemi!” vyjekl chlapec.

“Zelenými okenicemi, správně. A co byste řekli, že se stalo pak? Z lesa se vynořil obrovský lev a za ním mužíček s lukem a šípem. Ten lev byl velmi stydlivý a hravý. Neváhal a vyskočil na střechu, kde se stočil do klubíčka okolo komína. Mužíček v oslovské čepici se začal plazit po čtyřech až ke dveřím. Na prahu se napřímil, zatancoval veselý taneček a vběhl dovnitř…”

“Tomu nevěřím,” zaprotestovala holčička. “To nemůže být pravda.”

“Ale ano, je,” prohlásil jsem. “A jestli nebudeš dávat pozor, zacpu ti uši.” Zhluboka jsem se nadechl a přemýšlel, co dál.

Doutník byl ten tam, sklenka prázdná, rozhodl jsem se zvýšit tempo.

“Od toho okamžiku nabraly události rychlý spád,” pokračoval jsem ve vyprávění.

“Příliš nepospíchej,” zaprosil chlapec. “Nerad bych, aby mi něco uniklo.”

“Dobrá… Jakmile vešla Karkulka dovnitř, nalezla všechno ve vzorném pořádku: nádobí umyté a srovnané, šaty vyžehlené, obrázky hezky zarámované. Na stole ležel atlas a dvoudílný slovník.

V Plyšáčkově nepřítomnosti někdo pohnul figurkami na šachovnici.

To bylo zlé, poněvadž mu hrozil mat osmým tahem. Karkulka byla však tak zaujata všemi těmi hračkami a udělátky, především novým patentním otvírákem na konzervy, že neměla náladu na nějaké šachové úlohy. Celé ráno se učila trigonometrii a její mozek byl příliš unaven, než aby řešil gambity a podobné záležitosti. Byla celá žhavá zazvonit si na kravský zvonec, který visel nad dřezem. Aby na něj dosáhla, musela si přistavit stoličku. První stolička byla příliš malá, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 128

druhá příliš vysoká. Teprve ta třetí byla akorát. Zazvonila na zvonec tak mocně, až se sesypalo nádobí z police.

Karkulka se nejprve polekala, ale pak jí to připadlo směšné a zazvonila ještě jednou. Tentokrát se lev odmotal z komína a spadl ze střechy, přičemž si zauzloval ocas na čtyřicet uzlů. To přišlo Karkulce ještě směšnější, a tak zazvonila do třetice. Mužíček vyběhl z ložnice, celý se klepal, a aniž ze sebe vydal hlásku, začal metat kozelce. Koulel se a koulel jako kolo od trakaře, až zmizel v lese…”

“Doufám, žes neztratil nit?” podotkl MacGregor.

“Nepřerušuj!” okřikla ho Trix.

“Mamí, mně se chce spát,” zavrnělo děvčátko.

“Buď zticha,” obořil se na ni chlapec. “Začíná to být zajímavé.”

“A najednou,” pokračoval jsem, “zahřmělo a zablýsklo se. Začalo lít jako z konve. Malá Karkulka dostala strach.

Slítla ze židle a břinkla hlavou o zem. Vyvrtla si kotník a narazila si zápěstí.

Chtěla se někam schovat, než se to všechno přežene. ,Není nic snazšího,’ ozval se z rohu místnosti tenký hlásek, načež se dveře skříně samy od sebe otevřely. Tam se schovám, pomyslela si Karkulka a odplazila se do skříně. Jenomže skříň je plná lahví a sklenic. Jsou tam celé hromady a hromady lahví, hromady a hromady sklenic. Karkulka otevřela malou flaštičku a potřela si kotník mastí z arniky. Pak sáhla po další lahvičce, a co myslíte, že v ní bylo? Kafrové mazání!

,Bože Všemohoucí!’ zvolala Karkulka a potřela si zápěstí kafrem. Pak našla trošku jódu, který do sebe lupla naráz, a začala zpívat Fre‚re Jacques - francouzsky, protože jinak ji to maminka nenaučila. Po dvacáté sedmé sloce se rozhodla trošku prozkoumat skříň. Na skříni bylo zvláštní, že uvnitř byla mnohem větší než celičký dům. V přízemí měla sedm pokojů a na poschodí pět. Na každém podlaží byl záchod a koupelna, a to ani nemluvím o krbu a nástěnných zrcadlech.

Karkulka úplně zapomněla na hromy a blesky, na déšť a vichřici, na šneky a žáby; úplně zapomněla na lva a mužíčka s lukem a šípem, který se jen tak mimochodem jmenoval Pinocchio. Myslela jenom na to, jak by bylo báječné bydlet v takové skříni…”

“To už je spíš pohádka o Popelce,” zaprotestovalo děvčátko.

“Ale vůbec ne!” vykřikl chlapec. “To je o sedmi trpaslících.”

“Ticho, vy dva!”

“Jen pokračuj, Henry,” povzbuzoval mě MacGregor. “Jsem zvědavý, jak se z toho vymotáš.”

“Karkulka tedy přecházela z pokoje do pokoje a ani ve snu ji nenapadlo, že tři medvědi se mezitím vrátili domů a usedli k večeři. V podkroví našla knihovnu plnou prapodivných knih. Všechny byly o sexu a o zmrtvýchvstání…”

“Co je to sex?” chtěl vědět chlapec.

“Nic pro tebe,” odseklo děvče.

“Karkulka se posadila a začala si nahlas číst ve velké knize.

Byla to kniha od Wilhelma Reicha, autora Zlatého květu a Tajemství hormonů. Kniha byla tak těžká, že ji Karkulka nedokázala udržet na klíně. Položila ji tedy na zem a dřepla si k ní. Na každé stránce byly krásné barevné ilustrace.

Přestože Karkulka znala lecjaká vzácná vydání, musela uznat, že ještě nikdy tak krásné ilustrace neviděla. Některé byly od pána jménem Picasso, jiné od Matisse, další od Ghirlandaja. Ale krásné byly všechny, a oko na nich rádo spočinulo…”

“To je legrační…oko spočinulo!” poznamenal klučina.

“Přesně tak! Ale teď chvíli tiše seď, protože nyní přijde to nejzajímavější… Jak už jsem řekl, Karkulka si četla nahlas.

Četla si o Spasiteli a o tom, jak zemřel na kříži - za nás - aby tím odčinil naše hříchy. Karkulka však byla dosud malé děvčátko, a tak nevěděla, co je to hřích. Velice si to přála poznat. Četla a četla, až ji začaly bolet oči, a stále nemohla přijít na to, co je to hřích. ,Seběhnu dolů,’ řekla si, ,a podívám se, co se o tom píše ve slovníku.’ Kotník i zápěstí se jí mezitím úplně zahojily.

Seskákala ze schodů jako sedmidenní kůzle. Když dorazila ke dveřím skříně, které byly stále ještě dokořán, udělala nádherné dvojité salto, přesně jako před chvílí ten mužíček v oslovské čepici…”

“Pinocchio!” zvolal hoch.

“A co byste řekli, že se stalo? Přistála grizzlymu rovnou na klíně!”

Oba usmrkanci se zatetelili nadšením.

“,Výtečně!’ prohlásil grizzly a hlasitě mlaskl gumovými rty.

,Tebe si dám jako moučník.’ ,Přesně ta správná velikost!’ prohlásil lední medvěd, celý bílý z fujavice, a vyhodil ji ke stropu.

,Ta je moje!’ křičel Plyšáček a objal Karkulku tak, až jí v žebrech zapraskalo. Tři medvědi nelenili a hned Karkulku svlékli. Položili ji na talíř a chystali se začít porcovat.

Zatímco se Karkulka třásla a fňukala, grizzly si brousil svoji sekeru o kámen. Lední medvěd si zase leštil svůj lovecký nůž, který nosil v koženém pouzdru za pasem. Plyšáček jen tleskal tlapkama a radostně tancoval kolem. ,Je akorát!’

volal. ,Přesně akorát!’ Začali ji obracet, aby zjistili, která část těla je nejkřehčí. Karkulka začala ječet hrůzou. ,Tiše,’

poručil jí lední medvěd. ,Nebo nedostaneš nic k jídlu.’ ,Prosím, prosím, lední medvěde, nejezte mě!’ žadonila Karkulka.

,Zavři klapačku,’ okřikl ji grizzly. ,Nejdřív se najíme my, pak dostaneš najíst ty.’ ,Ale já nemám hlad,’ křičela Karkulka a slzičky se jí koulely po tvářích. ,Taky nic nedostaneš,’ prohlásil Plyšáček. Chytil ji za nohu a nesl si ji k ústům. ,Au! Au!’

vřískala Karkulka. ,Nejez mě, prosím, nejsem uvařená.’” Děti začínaly být hysterické.

“,To zní rozumně,’ řekl grizzly. Shodou okolností měl grizzly nejsilnější otcovský komplex. Maso děvčátek mu nechutnalo, pokud nebylo dobře připraveno. Pro Karkulku bylo veliké štěstí, že byl grizzly takto založený, protože druzí dva medvědi byli hlady bez sebe a žádnými komplexy netrpěli. No a zatímco grizzly rozdělával oheň a štípal dříví, Karkulka si na talíři klekla a pomodlila se.

Vypadala nyní neuvěřitelně krásně, a kdyby ti medvědi byli lidé, tak by ji nesnědli zaživa, nýbrž zasvětili by ji Panně ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 129

Marii. Ale medvědi jsou medvědi a pro ně neexistují žádné výjimky potvrzující pravidlo. A tak když byly plameny tak akorát, popadli medvědi Karkulku a hodili ji na žhavé uhlí. Za pár minut byla do křupava opečená. Pak ji položili zpět na talíř a dali se do krájení: velký kus pro grizzlyho, prostřední kus pro ledního medvěda a malý kousek pro Plyšáčka. Ale řeknu vám, byla to pochoutka. Medvědi spořádali úplně všechno - zuby, vlasy, nehty, kosti i vnitřnosti. Talíř tak vylízali, že se leskl jako zrcadlo. Nezůstalo ani trošku šťávy. ,Tak,’ řekl grizzly, ,teď se podíváme, co přinesla v tom košíku. Dal bych si kousek borůvkového koláče.’ Otevřeli košík - a opravdu, byly tam tři kousky borůvkového koláče.

Ten velký kus byl opravdu velký. Ten prostřední byl prostě prostřední a ten malý byl jen takový ždibíček. ,Mňam!

Mňam!’ slintal Plyšáček. ,Borůvkový koláč!’ ,Co jsem vám říkal?’ bručel grizzly.

Lední medvěd si tak nacpal tlamu, že nemohl ani pípnout. Když sesbírali poslední drobty koláče, rozhlédl se lední medvěd kolem a řekl mlsně: ,Nebyla by to nádhera, kdyby v tom košíku byla ještě láhev kořalky?’ Všichni tři se hned dali do prohledávání košíku…”

“Dostaneme taky kořalku, mami?” zeptala se holčička.

“Ty hloupá, ty myslíš majolku!” okřikl ji chlapec.

“No a opravdu, na dně košíku našli láhev kořalky zabalenou do mokrého kapesníku. Byla to vynikající holandská brandy, ročník 1926. Pro tři medvědy však byla kořalka jako kořalka. No a medvědi také nikdy nepoužívají vývrtku, takže jim dalo docela práci, než láhev otevřeli…”

“Teď už plácáš…” řekl MacGregor.

“To si jenom myslíš, jen počkej!”

“Pokus se s tím skončit do půlnoci,” opáčil.

“Budu hotov mnohem dřív, žádné strachy. Ale jestli mi ještě jednou skočíš do řeči, zapomenu, jak je to dál.”

“No a tahle láhev,” vrátil jsem se k vyprávění. “To nebyla jen taková obyčejná láhev kořalky. Byla kouzelná. Sotva si každý z medvědů pořádně přihnul, zatočila se jim hlava. Čím víc však pili, tím víc toho v láhvi zbývalo. Medvědi byli opilejší a opilejší, zmoženější a zmoženější, žíznivější a žíznivější.

Nakonec lední medvěd prohlásil: ,Vypiju to všecko, do poslední kapky!’ Vzal láhev mezi přední tlapy a vylil si ji přímo do krku.

Pil a pil a pil, až vypil i tu poslední kapku a zůstal ležet na podlaze, sťatý jako prase, s lahví vraženou v hrdle. Jak už jsem řekl, vypil i tu poslední kapku. Kdyby ji byl postavil na zem, zase by se naplnila. Ale to neudělal. Dál ji měl zasunutou v krku dnem vzhůru. A naráz se stal zázrak. Karkulka ožila. Najednou byla celá, živá a oblečená - prostě taková, jaká byla vždycky.

Začala tančit na břiše ledního medvěda. Když se dala do zpěvu, medvědy to tak vyděsilo, že hrůzou omdleli. Nejprve grizzly, pak lední medvěd a nakonec Plyšáček…”

Holčička radostně zatleskala ručkama.

“A nyní se již blížíme ke konci příběhu. Déšť ustal, obloha se vyčistila a ptáci se dali do zpěvu. Karkulka si náhle vzpomněla, že slíbila vrátit se domů k večeři. Sebrala košíček, rozhlédla se po místnosti, jestli něco nezapomněla, a zamířila ke dveřím.

Náhle si vzpomněla na kravský zvonec. ,To by byla sranda, ještě jednou si na něj zazvonit,’ pomyslela si. Vylezla tedy na stoličku a zazvonila ze všech sil. Zazvonila jednou, podruhé, potřetí, načež vzala nohy na ramena a pelášila z chaloupky. Venku na ni čekal mužíček v oslovské čepici. ,Rychle, vyskoč mi na záda!’ pobízel ji. ,Ušetříme tak polovinu času.’ Karkulka na něj tedy vylezla a mužíček se dal do běhu. Pádil přes hory a doly, přes širé zlaté pláně a stříbropěnné řeky. Když takto uháněl asi tři hodiny, řekl: ,Už mě bolí nohy, musíš dolů.’ A vysadil ji na kraji lesa. ,Dej se vlevo,’

poradil jí. ,Nemůžeš zabloudit.’ A zmizel stejně záhadně, jako se předtím zjevil…”

“A to je konec?” špitl chlapec poněkud zklamaně.

“Ne, ještě ne. Teď poslouchejte: Karkulka udělala, jak jí poradil, dala se vlevo a za pár minut byla doma.

,Ale Karkulko,’ podivila se její matka, ,jaké to máš veliké oči!’ ,To abych tě mohla lépe sníst!’ odsekla Karkulka.

,Ale Karkulko,’ hulákal otec, ,cos k čertu udělala s mou lahví brandy?’ ,Dala jsem ji třem medvědům,’ odvětila Karkulka poslušně.

,Karkulko, ty mi věšíš bulíky na nos!’ pohrozil jí fotřík prstem.

,Nevěším, je to čistá pravda.’ Najednou si vzpomněla, co četla ve velké knize - o hříchu a o tom, jak Ježíš vzal všechny hříchy na sebe. ,Otče,’ řekla Karkulka a pokorně před ním poklekla.

,Myslím, že jsem zhřešila.’ ,Ještě něco horšího!’ prohlásil otec a odepínal řemen. ,Dopustila ses krádeže!’ A bez dalších průtahů jí začal vyplácet. ,Nevadí mi, žes byla za třemi medvědy v lese,’ vykřikoval mezi šlehanci.

,Dokážu pochopit tu a tam nějaký ten výstřelek. Co ale nesnesu, je, když nemám ani kapku kořalky, když mě pálí žáha!’ A tloukl ji a tloukl, až byla Karkulka samé jelito a samý šrám. ,Tak,’ řekl nakonec, když ji ještě jednou pořádně přetáhl. ,Dám ti ponaučení. Budu ti vyprávět pohádku o třech medvědech, čili o tom, co se stalo s mou lahví kořalky.’ A zazvonil zvonec a pohádky je konec.”

Když pohádka skončila, strčili jsme děti do postele. Teď jsme mohli v klidu posedět, něco vypít a povykládat si.

MacGregor měl ze všeho nejradši vzpomínání na staré časy. Bylo nám sotva přes třicet, ale za sebou jsme měli už dvacet let pevného přátelství.

Kromě toho se člověk cítí ve třiceti starší než v padesáti či šedesáti. Ve skutečnosti jsme však byli MacGregor i já stále ještě v postpubescentním stádiu vývoje.

Kdykoliv si MacGregor něco začal s nějakou novou husičkou, vždycky cítil potřebu mě vyhledat, vyslechnout si moje uznání a pak usednout k dlouhému sentimentálnímu rozhovoru. Tohle jsme spolu absolvovali už tolikrát, že jsme to měli secvičené jako duet. Od dívky se očekávalo, že bude tiše sedět, okouzleně naslouchat a případně nás tu a tam přerušovat udivenými dotazy.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 130

Začali jsme pokaždé tím, že se jeden z nás zeptal toho druhého, jestli má nějaké zprávy o George Marshallovi. Ani nevím, proč jsme si instinktivně vybrali právě toto entrée. Byli jsme jako šachoví hráči, kteří bez ohledu na to, s kým hrají, vždy otvírají hru skotským gambitem.

“Neviděl jsi poslední dobou George?” zeptal jsem se tedy bez jakékoliv předchozí souvislosti.

“Myslíš George Marshalla?”

“Jo, už jsem ho neviděl léta.”

“Ne, abych pravdu řekl, Hene, neviděl jsem ho. Myslím ale, že stále ještě chodí o sobotách do Village.”

“Tancovat?”

“Když tomu chceš tak říkat. Ale znáš ho stejně dobře jako já!”

Omlčel se a pak dodal: “George je divnej pták. Myslím, že ho znám čím dál míň.”

“Cože?”

“Žádné cože, Henry. Ten chlap vede dvojí život. Měl bys ho vidět doma, s jeho ženou a dětmi. Nepoznal bys ho.”

Přiznal jsem, že jsem George neviděl od té doby, co se oženil.

“Jeho žena mi nikdy nešla pod nos.”

“Měl by sis o ní s Georgem někdy promluvit. To je hotový zázrak, že to spolu ti dva vydrží. On jí dává všechno, na co si vzpomene, a na oplátku si žije vlastní život. Když k nim přijdeš na návštěvu, máš pocit, že ses octl ve skladu s dynamitem. Víš, jak si George libuje v dvojsmyslech…”

“Hele,” přerušil jsem ho. “Vzpomínáš na tu noc v Greenpointu, jak jsme seděli v jakémsi baru a George začal o své matce, o tom, jak za její prdelí vychází a zapadá slunce?”

“Bože Henry, ty máš opravdu zvláštní nápady. To víš, že si na to pamatuju. Vzpomínám si na všechny debaty, které jsme spolu kdy měli. A taky kde to bylo. A taky na to, jestli jsem byl zrovna střízlivej nebo nalitej.” Otočil se k Trix.

“Nenudíme tě? Víš, my tři jsme byli svého času ohromní kámoši. Zažili jsme společně spoustu srandy, že jo, Henry?

Vzpomínáš na Maspeth - na ty atletické závody? Neměli jsme tenkrát moc starostí, co? To už jsi to táhl s tou vdovou, nebo to bylo až později? To si poslechni, Trix… Tenhle kluk, sotva skončil školu, zamiloval se do ženské, která by mohla být klidně jeho matkou. Chtěl si ji dokonce vzít, že jo, Hene?”

Usmál jsem se a nejistě přikývl.

“Henry to vždycky bere vážně, i když bys to do něj neřekla… Ale zpátky k Georgeovi. Jak už jsem říkal, Hene, George je z jiného těsta. Je mu všechno jedno. Nesnáší svoji práci, pohrdá svou ženou a děti ho k smrti nudí. Jediné, na co dokáže v současné době myslet, je jeho ocas. A to ti řeknu, že lítá za holkama jako splašenej! A shání pořád mladší a mladší. Když jsem ho viděl naposledy, měl pletky s nějakou patnáctkou - z jejich školy.

(Pořád si nedokážu představit George jako ředitele, ty jo?) Mám pocit, že to začalo u něho v ředitelně. Pak ji začal vodit do tančíren. Nakonec měl tolik kuráže, že ji vzal s sebou do hotelu, kde se nechali zapsat jako manželský pár!

Naposledy jsem je viděl, jak se spolu mačkají za tělocvičnou. Řeknu ti, Hene, ten člověk se jednou dostane na první stránky novin - ale nebude to pěkné čtení.”

V tom okamžiku se mi jistá příhoda vybavila tak zřetelně a živě, že jsem se stěží ovládl. Jako byste rozevřeli japonský vějíř. To bylo v době, kdy jsme já a George byli ještě stále jako dvojčata.

Já tehdy pracoval pro svého otce, a to znamená, že mi muselo být tak dvacet dva nebo dvacet tři. George Marshall si někde uhnal těžký zápal plic a pěkných pár měsíců si poležel. Když se uzdravil, jeho rodiče ho poslali na venkov -

někde v New Jersey.

Všechno to začalo jeho dopisem, kde mi psal, že se rychle zotavuje a jestli bych ho nechtěl přijet navštívit. Pár dní dovolené mi přišlo náramně vhod, a tak jsem mu poslal telegram, že přijedu hned následující den.

Byl pozdní podzim. Krajina byla ponurá. George mě čekal na nádraží ještě se svým mladším bratrancem Herbiem.

(Farma, kde bydlel, patřila jeho tetě z matčiny strany a jejímu muži.) Georgeova první slova byla, jak se dalo koneckonců čekat, že mu jeho matka zachránila život. Byl radostí bez sebe, že mě vidí, a zdálo se, že už je zase ve skvělé kondici. Byl opálený a ošlehaný větrem.

“Ta usedlost je skvělá, Hene,” řekl. “Víš, je to opravdová farma.”

Mně to připadalo jako naprosto obyčejná farma - omšelá stavení, zaneřáděný dvorek. Georgeova teta byla tělnatá, dobrosrdečná bytost, kterou George zbožňoval skoro stejně jako svoji matku.

Herbie, její syn, byl takový upovídaný kašpar. Hned mě však zaujal svým věčně udiveným kukučem. Bylo jasné, že se v Georgeovi vidí. Způsob, jakým jsme my dva spolu mluvili, byl pro něj něčím dočista novým. Nebylo snadné se ho zbavit třeba jen na chvíli.

Hned po příjezdu - vzpomínám si na to velmi živě - jsme dostali sklenici mléka - tučného mléka, jehož chuť jsem již dávno zapomněl. “Piju denně takových pět šest,” řekl George. Ukrojil mi tlustý krajíc domácího chleba, který namazal silnou vrstvou domácího másla a džemu.

“Máš s sebou nějaké staré oblečení, Hene?”

Přiznal jsem, že jsem si nic takového nevzal.

“Nevadí, něco ti půjčím. Tady je třeba nosit starší věci. Však uvidíš.”

Podíval se na Herbieho: “Že jo, Herbie?”

Přijel jsem odpoledne. Teď se už stmívalo. “Převlíkni se, Hene, a pak se půjdem na chvíli projít. Večeře bude v sedm.

Je zapotřebí dostat chuť k jídlu.”

“Jo,” řekl Herbie, “budeme mít dnes večer kuře.”

Hned nato se mě zeptal, jestli umím dobře běhat.

George na mě mrkl. “Je blázen do sportu.”

Když jsem se převlékl, dali mi do ruky ještě pořádný klacek.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 131

“Radši si dej rukavice,” radil mi Herbie a hodil po mně párem vlněných palčáků.

“Připraveni?” zeptal se George. “Pojďme, pospěšme.” Rozběhl se, jako by chtěl trhnout rekord.

“Proč ten spěch?” chtěl jsem vědět. “Kam to vlastně běžíme?”

“Dolů na nádraží,” pravil Herbie.

“A co tam?”

“Uvidíš. Že jo, George?”

Nádraží, to byla malá, zanedbaná díra. Na vedlejší koleji stálo několik vagónů, čekajících bezpochyby na konve s mlékem.

“Poslyš,” řekl George a zpomalil, abych mu stačil. “Jde o to z někoho si vystřelit. Víš, co tím myslím.” Mluvil rychle a drmolil tak, že bylo stěží rozumět. “Až dosud jsme tu byli sami, jen Herbie a já. Museli jsme se zabavit spolu. Ale ničeho se neboj, Hene. Brzo pochopíš, o co jde. Prostě mě sleduj.”

Tahle stručná informace mě jenom ještě víc zmátla. Když jsme vešli dovnitř, Herbie začal být silně rozrušený.

Natahoval krk jako starý krocan.

George potichu otevřel dveře čekárny a nakoukl dovnitř. Na lavičce vyspával nějaký starý opilec. “Tumáš,” řekl George, sundal mi z hlavy klobouk a vrazil mi do ruky starou čepici.

“Nasaď si tohle!” Sám si narazil prapodivnou hučku a na kabát si přišpendlil odznak. “Vy zůstaňte tady,” zavelel. “Já otevřu kancelář. Dělej všechno jako Herbie a bude to v suchu.”

George se vplížil za přepážku a otevřel okénko. Herbie mě zatahal za rukáv. “To je ono, Hene,” řekl a přistoupil k okénku, za kterým George předstíral, že dává dohromady jízdní řád.

“Pane, rád bych si koupil jízdenku!” řekl Herbie mírným hlasem.

“Jízdenku kam?” odsekl George. “Chcete první, druhou nebo třetí třídu? Expres do Weehawkenu odjíždí asi za osm minut. V Omaha Junction máte přípoj do Denveru a Rio Grande. Nějaká zavazadla?”

“Prosím pane, já ještě nevím, kam chci jet.”

“Co to má znamenat? Jak to, že nevíte, kam chcete jet? Copak si myslíte, že to je nějaká lotynka? Co ten člověk za vámi?

Příbuzný?”

Herbie se otočil a zamrkal.

“To je můj prastrýc, pane. Rád by do Winnipegu, ale nemůže se rozhodnout kdy.”

“Řekněte mu, ať přijde sem. Co je to s ním? Je hluchý, nebo špatně slyší?”

Herbie mě postrčil před sebe. Koukali jsme na sebe s Georgem Marshallem, jako bychom se viděli prvně v životě.

“Já jsem z Winnipegu právě přijel. Nedalo by se jet ještě někam jinam?”

“Mohu vám prodat lístek do New Brunswicku, ale tam si moc neužijete. Víte, musíme to dát nějak do pořádku. No, pak tady máme tuze pěknou jízdenku do Spuyten Duyvil - ta by se vám nehodila? Nebo byste si přál něco dražšího?”

“Rád bych to vzal kolem Velkých jezer, kdyby to šlo nějak zařídit.”

“Zařídit? Od toho jsem tady! Kolik lidí? Nějaké kočky nebo psi? Víte, že jezera jsou teď zamrzlá? Na této straně Canandaiguy ale chytíte ledochod. Nemám vám to nakreslit?”

Naklonil jsem se dopředu, jako bych mu chtěl sdělit něco důvěrného.

“Žádné šeptání!” okřikl mě a uhodil o pultík pravítkem. “To je proti předpisům… Co jste mi to chtěl říct? Mluvte jasně a dělejte dlouhé pomlčky místo každé čárky a tečky.”

“Jedná se o rakev.”

“Rakev? Proč jste to neřekl hned? Počkejte chvíli, musím zatelegrafovat přednostovi.” Došel k přístroji a poklepal na klávesy. “Je třeba vzít to oklikou. Pro dobytek a mrtvé máme speciální trať. Příliš rychle se totiž kazí… Je v té rakvi ještě něco jiného kromě těla?”

“Ano pane, moje žena.”

“Vypadněte odsud nebo zavolám policii!” Okénko spadlo s rachotem dolů. Uvnitř se strhl náramný bengál, jako by pravého výpravčího chytil amok.

“Rychle!” povídá Herbie. “Musíme pryč. Znám zkratku, tak dělej!”

Popadl mě za ruku a vytáhl mě druhými dveřmi kolem cisterny.

“Skrč se, rychle, jinak nás zmerčí.” Plácli jsme sebou do bahnité louže pod nádrží. “Šššš!” šeptal Herbie a přiložil si prst na ústa. “Mohou nás slyšet.”

Zůstali jsme tak ležet několik minut. Pak se Herbie postavil na všechny čtyři a začal se rozhlížet kolem, jako by nás už chytli.

“Zůstaň tady. Já vylezu nahoru a podívám se, jestli je ta cisterna prázdná.”

“To jsou ale cvoci!” pomyslel jsem si. Najednou mě napadlo, proč se vlastně válím v té špinavé kaluži. Herbie tiše volal: “Polez.

Vzduch je čistý. Můžem se tady na chvíli schovat.” Když jsem sevřel železné šprušle, ucítil jsem, jak mnou profukují prudké závany ledového větru. “Nespadni dovnitř,” varoval mě Herbie. “Je to způlky plné.” Vyšplhal jsem po žebříku a spustil se na zkřehlých rukou dovnitř.

“Jak dlouho tady hodláš trčet?” zeptal jsem se po chvíli.

“Dlouho ne,” řekl Herbie. “Střídají hlídku. Slyšíš? George nás čeká ve voze. Budou tam pěkně roztopená kamna.”

Když jsme se vyškrábali z cisterny a přeběhli přes dvorek, byla už tma. Zastavili jsme se u odstaveného služebního vozu. Byl jsem promrzlý na kost. Herbie měl pravdu. George seděl uvnitř a ohříval si ruce nad kamny.

“Sundej si kabát, Henry,” poradil mi. “A osuš se.” Pak sáhl do skříně a vytáhl malou láhev whisky. “Posluž si - je to dynamit.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 132

Zachoval jsem se podle jeho instrukcí a láhev mu vrátil nazpět.

Také George si řádně přihnul a dostalo se i na malého Herbieho.

“Vzals něco k jídlu?” zeptal se George Herbieho.

“Slanečky a pár brambor,” řekl Herbie a začal je tahat z kapes.

“A kde je majonéza?”

“Nemohl jsem žádnou najít, čestně.”

“Příště chci rozhodně majonézu, jasný?” zahřměl George Marshall.

“Jak mám ksakru jíst smažené brambory bez majonézy?” Pak bez jakéhokoliv přechodu pokračoval: “Teď jde o to plížit se pod vagóny až skoro k lokomotivě. Až zapískám, vypadnete ven a budete upalovat, co vám budou síly stačit zkratkou k řece. Počkám vás pod mostem. Tumáš, Hene, radši si dej ještě hlt tohohle… venku je přece jen chladno.

Příště ti nabídnu doutník - ale odmítni ho!

Jak se teď cítíš?”

Bylo mi natolik dobře, že jsem neviděl důvod, proč pospíchat.

Jejich plánům však bylo zjevně zapotřebí dostát v krátkém čase.

“A co ty ryby a brambory?” odvážil jsem se zeptat.

“Necháme si to na příště,” řekl George. “Nemůžem si dovolit nechat se tady nachytat.” Otočil se na Herbieho: “Máš bouchačku?”

Takže znovu ven a plazíme se pod vagóny jako psanci. Ještě že mi Herbie dal ty vlněné palčáky. Na smluvený signál jsme já i Herbie ulehli po vagónem tváří k zemi a čekali na Georgeovo písknutí.

“Co přijde teď?” zašeptal jsem.

“Ššššš! Někdo tě uslyší.”

Po pár minutách jsme zaslechli přidušený hvizd, vylezli jsme zpod vagónu a dali se do běhu. Hasili jsme si to rovnou k mostu. Pod mostem nás čekal George. “Dobrá práce,” řekl. “Pěkně jsme jim vyklouzli. Hele, teď si minutku dvě odpočinem a pak vylezeme na tamten kopec, rozumíte?” Obrátil se na Herbieho: “Bouchačka je nabitá?”

Herbie prohlédl svůj starý zrezivělý colt, pak přikývl a vsunul ho zpátky do pouzdra.

“Pamatuj si,” řekl George. “Nestřílej, pokud to nebude nutný. Nechci, abys měl na svědomí další, nešťastnou náhodou zabitý dítě, jasný?”

Herbiemu se zablesklo v očích a přikývl.

“Jde o to, Hene, doběhnout na úpatí kopce dřív, než spustí poplach. Jakmile tam budem, jsme v bezpečí. Domů to vezmeme oklikou přes močál.”

Přikrčeni jsme se dali do běhu. Brzy jsme se dostali mezi orobinec a voda nám tekla do bot. “Pozor na vandráky,”

mumlal George. Nepozorovaně jsme se dostali na úpatí kopce. Opět jsme si na chvíli odpočinuli, načež jsme svižným tempem vyrazili napříč močálem. Konečně jsme byli na silnici a mohli jsme zvolnit.

“Doma budeme za pár minut,” řekl George. “Vrátíme se zadem a převlékneme se.”

“Seš si jistej, že jsme je setřásli?” zeptal jsem se.

“To si piš,” odvětil George.

“Posledně nás sledovali až ke stodole,” dodal Herbie.

“Co by se stalo, kdyby nás dohonili?”

Herbie si přejel prstem po hrdle.

Zahuhlal jsem něco v tom smyslu, že mě můžou příště vynechat.

“Jinak to nejde,” řekl Herbie. “Je to krevní msta.”

“Zítra ti to vysvětlíme podrobněji,” řekl George.

V horním pokoji byly dvě postele - jedna pro mě a jedna pro Herbieho s Georgem. Zatopili jsme v kamnech a začali se převlékat.

“Co kdybys mě namasíroval?” zeptal se George a svlékl si nátělník. “Potřebuju masáž dvakrát denně. Nejprve alkoholem a pak husím sádlem. Tomu se nic nevyrovná, Hene.”

Položil se na postel a já se pustil do práce. Masíroval jsem ho, až mě z toho rozbolely ruce.

“Teď se polož ty a Herbie se o tebe postará. Udělá z tebe nového člověka.”

Poslechl jsem ho. A opravdu to bylo velmi příjemné. Krev se mi rozproudila, svaly uvolnily a měl jsem takovou chuť k jídlu jako ještě nikdy.

“Teď už je ti jasné, proč jsem tady,” řekl George. “Po večeři si zahrajem partičku karet - abychom potěšili starého pána.”

“Mimochodem, Hene,” dodal. “Dávej si pozor na jazyk. Žádné nadávky nebo klení před starým pánem, je to protestant. Před jídlem se modlíme. Snaž se nesmát!”

“Taky se budeš muset některý večer pomodlit,” řekl Herbie.

“Říkej, co tě napadne. Stejně to nikdo nikdy neposlouchá.”

U stolu mě představili starému pánovi. Byl to typický farmář - velké mozolnaté dlaně, neoholený, páchnoucí hnojem a vojtěškou, skoupý na slovo, jídlo hltal jako vlk, říhal, šťoural se v zubech vidličkou a stěžoval si na revma. Jedli jsme jako zjednaní.

K pečenému kuřeti bylo nejméně sedm druhů zeleniny. Pak vynikající zákusky, ovoce a všechny druhy ořechů.

Všichni až na mne zapíjeli jídlo mlékem. Pak přišla na řadu káva s pravou smetanou a slané buráky. O pár dírek jsem si musel povolit opasek.

Sotva jsme dojedli a nádobí bylo uklizeno, na stole se objevil balíček ohmataných karet. Herbie šel matce pomáhat s nádobím, zatímco starý pán, George a já jsme hráli ferbla. Šlo o to, jak mi George dopředu vysvětlil, nechat starého pána ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 133

vyhrávat, protože ten se jinak naštval a nebyla s ním řeč. Ale mně ten večer šla karta jako nikdy, a tak bylo velice obtížné prohrát.

Avšak dělal jsem, co jsem mohl, a myslím, že to ani nebylo příliš nápadné. Vyhrál na celé čáře. Bylo vidět, jakou z toho má radost.

“Teda s tím, cos měl na ruce,” poznamenal na moji adresu, “bych vás dostal ve třech kolech.”

Než jsme šli spát, Herbie pustil několik fonografových záznamů.

Jedním z nich byl The Stars and Stripes Forever. Znělo mi to jako z minulého života.

“Kde máš tu chechtací nahrávku?” zeptal se George.

Herbie zalovil v krabici a vytáhl starý voskový váleček. Něco takového jsem v životě neslyšel. Byl na tom nahraný jenom smích.

Všechny druhy chechtotu - řehot šílence, hyení řehot, řehot, jako když se sypou pokličky. Smál jsem se, až mě bolela bránice.

“To nic není,” řekl George. “Počkej, až uslyšíš, jak se směje Herbie.”

“Ale teď už ne!” prosil jsem. “Nechme si něco na zítra.”

Sotva jsem si lehl, usnul jsem, jako když mě do vody hodí. To je postel! Měl jsem pocit, že ležím v tunách a tunách jemného prachového peří. Bylo to jako návrat do dělohy. Ráj. Dokonalé nebe.

“Pod postelí máš nočník, kdybys musel,” byla Georgeova poslední slova. Já však měl pocit, že už mě z postele nic nedostane.

Dokonce ani plný močový měchýř.

Ve spánku jsem znova slyšel šílený chechtot blázna. Vycházel z rezavých klik, čerstvé zeleniny, divokých hus, blikajících hvězd, mokrého prádla třepetajícího se na šňůře. Dokonce zahrnoval i Herbieho otce - tu jeho část, která častěji podléhala melancholickým náladám. Přicházel z velké dálky. Byl rozkošně bláznivý, absurdní a nelogický. Byl to smích bolavých svalů, jídla procházejícího zažívacím traktem, bláhově promrhaného času, miliónu nicotností harmonicky poskládaných do velké mozaiky, která má neobyčejný význam, neobyčejnou krásu a v které je neobyčejná pohoda. Jaké štěstí, že George Marshall onemocněl, že málem umřel! Ve spánku jsem děkoval velkému kosmotvůrci za to, že to všechno tak hezky zařídil. Klouzal jsem ze sna do sna, a z toho posledního do hlubokého spánku, hlubšího a sladšího než smrt.

Probudil jsem se dřív než ostatní - svěží, odpočatý, zcela nehybný až na příjemné šimrání v prstech. Kakofonie selského dvora zněla mým uším jako rajská hudba. Hrkání, skřípění, dupání, funění, bučení, kvokání, kokrhání, kvičení, puf-puf vzdálené lokomotivy, pleskání sněhu, svištění větru, vrzání rezivých pantů, hvízdání pily, dusot pracovních holínek - to vše dohromady tvořilo symfonii, kterou jsem důvěrně znal.

Tyto starobylé domácké zvuky, tato volání, kejhání, kdákání a štěbetání, ozvěny a dozvuky mlatů a stodol mě naplňovaly světskou radostí. Já, vyhladovělé podvržené dítě, jsem v tom opět slyšel monotónní zpěvy pravěkých lidí.

Stará, přestará píseň - pohody a hojnosti života uprostřed toho všeho, modré oblohy, zurčících bystřin, míru a pokoje, plodnosti a vzkříšení, života věčného, života bohatšího, života přeplněného. Píseň, která začíná až v samotných vnitřnostech, proniká do žil, dává odpočinout údům a celému tělu. Opravdu bylo skvělé být naživu - a ležet. Úplně probuzený jsem znovu děkoval Nebeskému Otci za to, že mi dal dvojče, George Marshalla. A zatímco jsem pokračoval v tomto zbožném díkůvzdání, uctívání božského díla, velebení všeho stvoření, nechal jsem své myšlenky odplout směrem k snídani, která už byla docela jistě na cestě, a vstříc následujícím lenivým hodinám, minutám a vteřinám, které bylo třeba prožít, než den skončí. Nezáleželo na tom, čím je naplníme. Bylo lhostejné, bude-li tento nový den naprosto prázdný. Důležité bylo pouze to, že čas patřil nám a že si s ním můžeme dělat, cokoliv se nám zamane.

Ptáci už zpívali o něco silněji. Slyšel jsem je, jak přelétají ze stromu na strom, třepetají nám křídly pod oknem, šramotí v okapech.

“Dobré ráno, Hene! Dobré ráno, Hene!”

“Dobrý, George! Dobrý, Herbie!”

“Vydrž v posteli, Hene… Herbie nejdřív zatopí.”

“Oukej, to nezní špatně.”

“Jak jsi spal?”

“Jako špalek.”

“Teď chápeš, že nemám zájem příliš rychle se zotavit.”

“Ty máš ale štěstí. To nemáš radost, žes neumřel?”

“Hene, já nikdy neumřu. Slíbil jsem si to, když jsem měl namále. Být naživu je příliš krásné.”

“Přesně tak. Já to říkám taky, George - oblafneme je a budeme žít věčně, co ty na to?”

Herbie vstal a zatopil v kamnech. Pak se svalil zpět do postele a začal se pochichtávat.

“Co teď?” zeptal jsem se. “Budeme jen tak ležet, dokud nezazvoní zvonec?”

“Přesně tak,” odvětil Herbie.

“Říkám ti, Hene, počkej, až ochutnáš ty kukuřičné placky, jaké dělá jeho máma. Přímo se rozplývají na jazyku.”

“Jak máš rád vajíčka?” zeptal se Herbie. “Naměkko, natvrdo, nebo míchaná?”

“To je úplně jedno, Herbie. Komu na tom záleží? Vajíčka jako vajíčka. Klidně si je dám syrová.”

“A zdejší slanina, Hene, to je to pravé! Silná jako tvůj palec!”

A tak začal druhý den, po kterém následovalo dalších dvanáct.

Všechny uběhly ve stejném duchu. Jak jsem už řekl, bylo nám tenkrát dvaadvacet či třiadvacet, ale pořád jsme ještě byli adolescenti. Nezajímalo nás nic jiného než zábava. Každý den to byla nějaká jiná hra plná krkolomných kousků. “Z

někoho si vystřelit,” jak říkával George, bylo tak snadné, jako se nadechnout. Mezitím jsme skákali přes švihadlo, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 134

skákali žabáky, hráli kuličky. Na záchodě, což byla latrína na dvorku, jsme měli schovanou šachovnici, na které jsme měli pokaždé připravenou nějakou šachovou úlohu. Často jsme chodívali srát všichni tři společně. Jaké podivné rozhovory jsme přitom vedli! George neustále blahořečil své matce - co pro něj všechno udělala, jaká je to světice a tak dál. Jednou začal o Bohu - že někde nějaký prostě být musí, protože jedině Bůh ho mohl uzdravit. Herbie oddaně naslouchal - obdivoval ho.

Jednou si mě vzal George stranou, aby mi sdělil cosi důvěrného.

Museli jsme kvůli tomu Herbiemu na hodinku nebo dvě zmizet.

Jednalo se o vesnickou holku, kterou mi chtěl George představit.

Měli jsme se s ní setkat před setměním u mostu.

“Vypadá na dvacet, přestože je to ještě dítě,” řekl George, když jsme pospíchali na schůzku. “Je to samozřejmě panna, ale pěkně prohnaná. Moc si k ní dovolit nemůžeš. Zkoušel jsem všechno možné, Hene, ale daleko jsem se nedostal.”

Jmenovala Kitty, což jí dokonale sedělo. Bylo to prostě vyhlížející děvče, ale šili s ním všichni čerti.

“Ahoj,” pozdravil ji George. “Jak se vede? Nechceš se seznámit s mým přítelem z města?”

Její dlaň byla horká vzrušením. Měl jsem pocit, že se trochu červená, ale to mohl prostě být jen zdravý ruměnec.

“Pořádně ho obejmi.”

Kitty mi ovinula paže okolo krku a přitiskla své horké tělo na mé. Její jazyk se vmžiku octl v mém krku. Kousala mě do rtů, ušních lalůčků, olizovala mi krk. Zasunul jsem jí ruku pod sukni a pod bavlněné kalhotky. Nic nenamítala. Začala sténat a vzdychat. Nakonec měla orgasmus.

“Jaký to bylo, Hene? Co jsem ti říkal?”

Chvíli jsme si povídali jen tak o ničem, aby mohla Kitty popadnout dech. Pak se na ni přilepil George. Pod mostem bylo chladno a vlhko, ale my tři jsme jenom hořeli. George se znova pokusil dostat ho dovnitř, ale Kitty se mu vysmekla.

Jenom se mu podařilo zasunout ho mezi její stehna, kde mu ho Kitty pěkně stiskla.

Když jsme se pak zvolna ubírali k domovu, Kitty se nás zeptala, jestli by nás nemohla navštívit v New Yorku. Ještě tam nikdy nebyla.

“Jasně,” řekl George. “Ať tě Herbie doprovodí, ví, jak se tam dostat.”

“Ale já nemám žádné peníze,” řekla Kitty.

“S tím si nelam hlavu,” řekl George velkoryse. “Nějak se už o tebe postaráme.”

“A myslíš, že tě matka pustí?” zeptal jsem se.

Kitty odvětila, že její matka se o ni vůbec nestará. “To fotr, ten by mě pořád jenom peskoval.”

“Nech to na mně,” řekl George. “Nějak to zvládnem.”

Když jsme se loučili, zdvihla si sama od sebe sukni a vybídla nás, abychom si ještě jednou pořádně sáhli.

“Možná nebudu tak stydlivá,” řekla, “až budu ve městě.”

Pak nám prudce sáhla do kalhot a vytáhla nám ptáky ven a téměř zbožně je políbila. “V noci se mi o vás bude zdát,”

zašeptala.

Měla slzy na krajíčku.

“Uvidíme se zítra,” řekl George. Zamávali jsme jí na rozloučenou.

“Vidíš, co jsem říkal, Hene? Milej zlatej, jestli ji dokážeš zlomit, budeš mít na co vzpomínat.”

“Bolí mě koule.”

“Napij se pořádně mléka a smetany. To pomáhá.”

“Myslím, že si ho radši vyhoním.”

“To říkáš teď. Zítra po ní budeš vzdychat. Znám to. Vpíchla se mi pod kůži, ta malá kurvička… A ať se o tom nedoví Herbie. Poděsilo by ho to, nevěděl by co si o tom má myslet. Oproti ní je Herbie ještě malý usmrkanec. Myslím, že je do ní zamilovaný.”

“Co mu řekneme, až přijdem domů?”

“Nech to na mně.”

“A co její fotr? Na toho nemyslíš?”

“Máš pravdu, Hene. Kdyby nás chytil, utrhne nám koule.”

“To jsou vyhlídky.”

“Musíme využít šanci. Holky tady na venkově se na to jen třesou. Jsou daleko lepší než ty městské kravky. Jinak voní - jako by byly čistší. Hele, čichni si k mým prstům - není to nádhera?”

Dětské radosti… Přičemž jednou z největších byly projížďky na starém bicyklu, na kterém jsme se střídali. Patřil Herbieho zesnulé sestře. Sledovat George Marshalla, dospělého muže, jak šlape do pedálů prapodivného vehiklu, to byla věc. Měl tak veliký zadek, že při jízdě musel tisknout půlky vší silou k sobě, aby se udržel na sedátku. Jednou rukou řídil, zatímco druhou energicky vyzváněl na kravský zvonec. Tu a tam zastavilo nějaké auto, protože si jeho řidič myslel, že potkal nějakého nešťastného mrzáka. George se v takovém případě nechal klidně sundat z kola a převést na druhou stranu silnice. Předstíral, že je skutečně paralytik. Někdy vyloudil navíc cigaretu nebo pár centů. Mluvil přitom vždycky silným irským dialektem, jako kdyby právě přicestoval ze staré vlasti.

Jednoho dne jsem ve stodole vyštrachal starý dětský kočárek. Hned mě napadlo, že by byla pěkná sranda, kdybychom v něm vzali George Marshalla na projížďku. George nic nenamítal. Vzali jsme čepeček s pentlí a velkou koňskou houni na přikrytí. Ale i když jsme dělali, co jsme mohli, nebyli jsme s to vecpat ho do kočárku.

Došlo tedy na Herbieho. Oblékli jsme ho jako hadrovou panenku, do pusy jsme mu strčili dýmku a vyrazili jsme. Na nádraží jsme potkali shrbenou stařenku, která čekala na vlak. George se dvakrát nerozmýšlel.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 135

“Povídám, paní,” řekl a dotkl se čepice, “kde bychom tu dostali panáka? Kluk je promrzlý na kost.”

“Drahoušku,” spustila stařenka automaticky. Pak si náhle uvědomila, co přesně George řekl. “Co jste to říkal, mládenče?”

George se znovu uctivě uklonil, sešpulil rty a pomrkával jako starý podvraťák. “Jen doušek něčeho ostřejšího.

Klukovi ještě není jedenáct, ale už nasává jako duha.”

Herbie teď seděl vzpřímeně a mocně bafal z lulky. Vypadal jako trpaslík.

V tomto okamžiku jsem se rozhodl, že se do toho vložím. Stařenka měla v očích poplašený výraz, který se mi nelíbil.

“Promiňte, paní,” řekl jsem a také se zdvořile uklonil. “Ale ti dva to v hlavě nemají zrovna v pořádku, víte…” poklepal jsem si na čelo.

“Božíčku, božíčku, to je hrozné.”

“Dělám co umím, abych je udržel v dobré náladě. Řeknu vám, že je to docela záběr. Opravdu. Hlavně s tím malým.

Chcete slyšet, jak se směje?”

Než stačila cokoliv říct, kývl jsem na Herbieho , aby spustil.

Jeho smích byl opravdu šílený. Vypadalo to jakoby napodoboval břichomluvce - napřed se nevinně usmál. Úsměv přešel do širokého šklebu, po kterém přišlo na řadu chichotání, které přerostlo v jakési klokotání a posléze v hrdelní řehot. Dokázal se chechtat do omrzení. S dýmkou v jedné ruce a s chřestítkem, jímž divoce mával sem a tam, připomínal obrázek z knížky kreslených vtipů.

Když na chvíli přestal, tak jen proto aby mohl děsivě škytnout, pak se naklonil přes okraj kočárku a odplivl si. Aby to bylo ještě absurdnější, George Marshall začal kýchat. Vytáhl veliký červený kapesník s obrovskými dírami, pořádně se vysmrkal a několikrát kýchl ještě silněji.

“Pomatenci,” poznamenal jsem směrem ke stařence. “Jsou to fajn kluci, úplně neškodní - jenom maličko jiní.” Pak jsem naráz dodal: “Pravda je, paní, taková, že jsme na hlavu všichni tři. Nevíte, kde bychom mohli vzhledem k našemu stavu strávit noc? Kdybyste měla jen kapku brandy - jenom náprstek. Pro mě ne - pro malého.”

Herbie se hystericky rozplakal. Byl tak rozjívený, že si už ani sám neuvědomoval, co dělá. Mával chrastítkem tak silně, že se s ním kočárek překotil.

“Milosrdný bože!” zavyla stařenka.

George rychle vymotal Herbieho z přikrývky. Herbie tu stál teď v saku a dlouhých kalhotách, s čepečkem na hlavě.

Nepřestával chřestit jako smyslů zbavený. Co k tomu říct…

George se dotkl čepice: “Nic se nestalo, paní. Má tvrdou hlavu.”

Vzal Herbieho za ruku a přitáhl si ho k sobě. “Řekni něco tady dámě! Něco milého!” A jednu mu vrazil.

“Ty hajzle!” zaječel Herbie.

“Drzej spratku!” peskoval ho George a vrazil mu další. “Takhle se mluví před dámou? Hezky se omluv, nebo ti stáhnu kalhoty.”

Herbie se usmál jako andílek, zvedl oči k nebi a s oduševnělým výrazem pronesl: “Křehké stvoření boží, nechť tě andělé opatrují! Je nás devět všeho všudy, kozu nepočítám. Jmenuji se O’Connell, paní. Terence O’Connell. Jedeme k Niagarským vodopádům, ale počasí…”

Stařenka už neměla sílu dál nás poslouchat: “Jste hanba společnosti!” rozkřikla se. “Zůstaňte teď hezky tady a já se podívám po strážníkovi!”

“Jistě, paní,” řekl George a dotkl se čepice. “Ani se odsud nehneme, viď, Terenci?” a vrazil Herbiemu do třetice.

“Au!” vyjekl Herbie.

“Nech toho, pitomče!” vykřikla stařenka. “A vy,” obrátila se na mě. “Proč vy nezasáhnete? Copak jste taky blázen?”

“Přesně tak,” opáčil jsem, načež jsem si stiskl nos dvěma prsty a zamečel jsem jako koza.

“Ani se nehněte! Hned budu zpátky!” odběhla směrem ke kanceláři přednosty.

“Rychle,” řekl George. “Mažem odsud!” Popadli jsme kočárek a dali se do běhu. Herbiemu chvíli trvalo, než si odvázal čepičku, pak se rozběhl za námi.

“Dobrá práce, Herbie,” pochválil ho George, sotva jsme byli v bezpečí. “Večer si to přehrajeme ještě jednou. Hen tě naučí nějaké další kousky, co ty na to, Henry?”

“Já už nechci dělat dítě!” protestoval Herbie.

“Dobrá,” řekl George mile. “Sveze se Hen.”

“Pokud se ale vmáčknu dovnitř.”

“Dostaneme tě tam, i kdybychom měli použít palici.”

Po večeři jsme však dostali jiný nápad, který se nám zdál lepší, a až do půlnoci jsme o tom debatovali.

Už jsem skoro spal, když se George Marshall najednou posadil na posteli.

“Spíš, Henry?”

Cosi jsem zamručel.

“Na něco jsem se tě zapomněl zeptat.”

“Hm?” zamumlal jsem v polospánku.

“Una… Una Giffordová! Vůbec o ní nemluvíš. Co se stalo? Už do ní nejsi udělanej?”

“Proboha!” zahuhlal jsem. “Ty máš ale nápady, ptát se mě na něco takovýho uprostřed noci.”

“Promiň, Henry. Chtěl jsem jenom vědět, jestli ji pořád ještě miluješ.”

“To víš sám nejlíp.”

“Myslel jsem si to. Oukej, Hene, dobrou noc.”

“Dobrou noc,” řekl Herbie.

“Dobrou noc,” řekl jsem.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 136

Zkoušel jsem znovu usnout, ale nešlo to. Civěl jsem do stropu a myslel na Unu Giffordovou. Nakonec jsem se rozhodl, že se toho zbavím.

“Spíš, George?” zeptal jsem se tiše.

“Zajímá tě, jestli jsem ji poslední dobou viděl, co?” odpověděl okamžitě.

Bylo jasné, že dosud nezamhouřil oko.

“Jo, zajímá. Zajímá mě o ní cokoliv, každá maličkost.”

“Rád bych ti vyhověl, Hene. Vím, jak ti je, ale zkrátka nemám, co bych ti řekl.”

“Proboha, tak si něco vymysli!”

“Dobrá, Henry, udělám to pro tebe. Nech mě chvilku přemýšlet.”

“Něco stravitelného,” naléhal jsem. “Žádnou neuvěřitelnou historku.”

“Poslyš, Henry, tohle není lež: Já vím, že tě miluje. Nemohu ti vysvětlit, jak to vím, ale prostě to vím.”

“To je dobré,” řekl jsem. “Pokračuj.”

“Když jsem ji viděl naposled, snažil jsem se vyzvědět, co si o tobě myslí. Předstírala, že ji vůbec nezajímáš. Ale bylo mi jasné, že je celá žhavá slyšet, co se s tebou děje…”

“Rád bych věděl,” přerušil jsem ho, “jestli s někým chodí.”

“Někdo tu je, Hene, to ti nemůžu zamlčet. Ale není to nic, s čím by sis měl dělat hlavu. Je to jen taková příležitostná známost.”

“Jak se jmenuje?”

“Carnahan nebo tak nějak. Zapomeň na něho! Uně dělá starosti ta vdova. Dost se jí to dotklo.”

“Vždyť o tom nemůže skoro nic vědět!”

“Ví o tom víc, než si myslíš. Odkud, to nevím. Ale urazilo to její ješitnost.”

“Ale já už s tou vdovou nic nemám! To víš přece dobře.”

“To řekni jí.”

“Rád bych.”

“Hene, proč to na ni nevybalíš rovnou? Je dost stará na to, aby to zvládla.”

“To nejde, George. To víš, že jsem na to myslel, ale nemohu sebrat odvahu.”

“Možná bych ti mohl píchnout.”

Prudce jsem se posadil. “Myslíš? Opravdu? Poslouchej, George, byl bych ti do smrti vděčný, kdybys to dokázal nějak zaonačit. Já vím, že by tě vyslechla… kdy se vracíš?”

“Ne tak zhurta, Hene. Nezapomínej, že je to stará rána. A já nejsem žádný kouzelník.”

“Ale pokusíš se, slib mi to!”

“Jasně, jasně. Fratres Semper!”

Několik minut jsem úporně přemýšlel a potom jsem řekl: “Zítra jí napíšu dopis. Napíšu jí, že jsme spolu tady a že se oba dva brzy vrátíme do New Yorku. To by ti mohlo otevřít vrátka.”

“Radši ne,” mínil George. “Bude lepší ji překvapit, já Unu znám.”

Možná měl pravdu. Nevěděl jsem, co si mám myslet, byl jsem v povznesené náladě a deprimovaný zároveň. Navíc nemělo smysl George nutit do nějakých zbrklostí.

“Pojďme radši spát,” řekl George. “Máme dost času něco vymyslet.”

“Jel bych zítra. Pokud se mi podaří tě přesvědčit, abys jel se mnou.”

“Ty ses zbláznil, Hene. Já jsem pořád ještě v rekonvalescenci. Ona se ti nevdá, pokud se bojíš tohohle.”

Pouhá myšlenka, že by si Una vzala někoho jiného, mě dočista ochromila. Z nějakého důvodu mě něco takového dosud nenapadlo.

Svalil jsem se na polštář jako v posledním tažení. Dokonce jsem si samým žalem povzdychl.

“Hene…”

“No?”

“Než usnu, chci ti něco říct… neměl bys to pořád brát tak vážně. Jasně, pokud se nám podaří dát vás dva dohromady, fajn. Nic bych si nepřál víc než vidět vás dva spolu. Ale nesmíš si to brát příliš k srdci. Bude tě mořit tak dlouho, dokud jí to dovolíš. Taková je její odplata. Říká ti ,ne’, protože ví, že od ní očekáváš ,ne’. Jsi z toho celý vedle, celý rozklepaný, dřív než vůbec s něčím začneš… Pokud ti mohu radit, nech ji na chvilku být. Nech ji vychladnout. Jasně, je to riziko, ale to musíš podstoupit. Dokud bude vědět, že má nad tebou vrch, budeš tancovat, jak ona bude pískat. Něčemu takovému totiž neodolá žádná ženská. Una není žádný andílek, pokud máš sklon si něco takového namlouvat. Je to po čertech hezká holka s velkým srdcem. Vzal bych si ji sám, ale to by mně musela dát šanci… Poslyš, Hene, je tady spousta holek. Možná ještě lepších než je Una. Napadlo tě to vůbec někdy?”

“Namáháš se marně,” odvětil jsem. “Pro mě by se nic nezměnilo, ani kdyby to byla ta nejhorší mrcha, jakou kdy svět nosil… Chci zkrátka ji - a žádnou jinou.”

“Oukej, Hene. Je to tvůj pohřeb. Jdu spát…”

Trvalo mi ještě notnou chvíli, než jsem usnul. Ležel jsem na posteli a hlavou se mi honily všechny možné vzpomínky, nádherné vzpomínky s Unou v hlavní úloze. Byl jsem si jist, že to George nějak zvládne. S ním byla pouze ta potíž, že se rád nechal prosit. Škvírou v roletě jsem viděl krásnou modrou hvězdu. Přišlo mi to jako dobré znamení. Bláhově mě napadlo, jestli Una také leží v posteli a myslí na mě. Soustředil jsem všecky své psychické síly na to, abych ji probudil, kdyby náhodou spala.

V duchu jsem něžně volal její jméno. Takové krásné jméno. Padlo jí jako ulité.

Nakonec jsem začal dřímat. Na mysli mi vytanula slova staré písně:

Na své pouti širým světem žasnu víc a víc, jak Ježíš, náš Spasitel, šel své smrti vstříc, za mě a za tebe, chudé a prosté ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 137

lidi z ulic, na své pouti širým světem žasnu víc a víc.

Zapomenout na ni? Jak snadno se to řekne! Nikdy, nikdy nemohu zapomenout na Unu. Ani kdybych měl devět manželek a čtyřicet šest dětí. George byl opravdu suchar. Nikdy nepochopil, co to znamená být skutečně zamilovaný -

měl na to příliš jasnou hlavu. Rozhodl jsem se, že jakmile se vrátím, musím ihned zjistit, co je zač ten Carnahan. Nesmím mu dát žádnou šanci. Dál jsem tak uvažoval a žasnul na své pouti širým světem. Pak náhle tma - jako by na mne padla olověná deska.

Druhý den pršelo. Zalezli jsme na celý den do stodoly a hráli jednu hru za druhou - ferbla, whist, sedmu, dámu, domino, lotto, dokonce i oko. Chvíli před večeří George napadlo, že bychom mohli vyzkoušet harmonium schované v komoře. Byl to starý křáp, určený pouze k přehrávání melancholických hymnů. George a já jsme se střídali v hraní.

Zpívali jsme z plných plic, silně jako křesťanští mučedníci. Nakonec jsme spustili naši oblíbenou: “Will There be any Stars in my Crown?” Herbie ji zpíval dokonale a se slzami v očích. Jeho matka, kterou ani ve snu nenapadlo, že si z toho děláme srandu, přišla za námi, usadila se v koutku a tu a tam špitla: “Překrásné!”

Nakonec přišel i starý pán. Také on se přidal ke sborovému zpěvu.

Poznamenal, že mu to zlepšuje náladu. Prý doufá, že my, kluci, budeme i nadále žít a jednat jako dobří křesťané. U

stolu pak poděkoval Bohu, že nás inspiroval k tak pěknému zpěvu náboženských písní. Také mu z celého srdce poděkoval za veškeré požehnání, kterým ho a jeho rodinu za všechna ta léta obdařil.

K večeři bylo uzené vepřové s kyselým zelím a bramborovou kaší, červené zelí, vařené cibulky, jablečná omáčka a hruškový kompot.

Jako dezert jsme měli teplý tvarohový koláč. A jako obvykle sklenici bohatého plnotučného mléka.

Starý pán měl pro změnu nějakou hovornou náladu. Už skoro celý rok četl jednu knihu - jmenovala se V souladu s nekonečnem.

Zajímalo ho, zda jsme ji já nebo George četli. George se tomuto tématu vyhnul, ale pokradmu na mě mrkl, což znamenalo: “Jen do toho!”

Poněvadž jsem něco říct musel, usoudil jsem, že nemusí být na škodu strávit večer hovorem na téma blízké staříkově srdci.

Předstíral jsem, že jsem docela nepochopil, co nám to vlastně chtěl autor dané knihy sdělit. Na starého pána udělala moje falešná skromnost dobrý dojem. On sám nejspíš pochopil jen velmi málo.

“Kdysi jsem měl přítele,” spustil jsem, “který dokázal vysvětlit snad úplně všechno. Nosil tuto knihu u sebe, ať šel kamkoliv.

George ví, o kom mluvím, že ano, George?”

“Jasně,” přikývl George. “Myslíš Abercrombieho.”

(Nikdo takový pochopitelně nikdy neexistoval.) “Ano, tak se jmenoval.”

“Nešišlal trochu?”

“Ne, zadrhával.”

Starý pán mi pokynul, abych pokračoval. Nezáleželo mu na tom, zda dotyčný šišlal či zadrhával, ani na tom, jak se jmenoval.

“Seznámil jsem se s ním v Kalifornii asi před třemi lety.

Studoval tenkrát na duchovního. Říkám to proto, že zakrátko po našem setkání objevil naleziště zlata a na Boha velmi rychle zapomněl.”

“Nepotkala ho pak nějaká nehoda?” zeptal se George.

“Ne, to byl jeho bratr či nevlastní bratr.”

Viděl jsem, že starému pánovi nejsou Georgeovy vsuvky dvakrát po chuti, a tak jsem se rozhodl zvýšit tempo.

“Potkali jsme se na kraji pouště Mojave,” pokračoval jsem.

“Hledal jsem práci. Abercrombie za mnou přišel a povídá: ,Ty hledáš práci, Henry. Ale to, co ve skutečnosti potřebuješ najít, je Bůh. Přišel jsem za tebou, abych ti pomohl.’ Oslovoval mě Henry, považte, přestože jsem mu nikdy neprozradil své jméno.

Potom pokračoval: ,Měl jsem o tobě sen v Barstow. Věděl jsem, že jsi v nesnázích, a tak jsem spěchal, jak nejvíc to šlo.’ Cítil jsem se z jeho řečí poněkud nesvůj. Nikdy předtím jsem neměl tu čest s někým, kdo měl dar druhého zraku či ovládal telepatickou komunikaci. Nejprve jsem si myslel, že si ze mě dělá dobrý den.

Brzy jsem se však přesvědčil, že to všechno myslí smrtelně vážně.”

“Říkals, že měl u sebe tuhle knihu?” zeptal se starý pán, který vypadal poněkud zmateně.

“Ano, pane… od Ralpha Walda Trinea, napsal ji on?”

“Napsal. Pokračuj, začíná mě to zajímat.”

“Ani nevím, kde začít. Tehdy se semlelo příliš mnoho věcí za příliš krátkou dobu.”

“Jen si to rozmysli. Je to opravdu velmi zajímavé. Matko, uvař nám kafe - a přines nám ještě kousek koláče.”

Přijal jsem pauzu s povděkem, protože jsem opravdu nevěděl, kam se dál s vyprávěním vrtnout. Začal jsem příběh bez toho, aniž bych si dopředu připravil nějakou pointu. Doufal jsem, že mi s tím George Marshall pomůže.

“Jak už jsem řekl, byli jsme tam sami dva na okraji pouště.

Přišel za mnou uprostřed noci a stál tam a mluvil se mnou, jako by mě znal celý můj život. Měl jsem dokonce pocit, že mě zná lépe než mnozí mí přátelé. Opakoval: ,Máš problémy. Dovol, abych ti pomohl.’ Zvláštní na tom je, že já neměl dojem, že bych měl nějaké problémy. Chtěl jsem akorát práci, což se dalo poměrně snadno zařídit. Den nato jsem však pochopil, o čem mluvil, protože jsem dostal telegram, ve kterém stálo, že moje matka vážně onemocněla a já se mám neprodleně vrátit. V kapse jsem však měl jen pár dolarů. Abercrombie pochopitelně věděl, co v telegramu je. Nemusel jsem mu ho ani číst. ,Co mám dělat?’ zeptal jsem se bezradně. A on odvětil: ,Padni na kolena a modli se!’ Tak jsem si ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 138

tedy klekl, on poklekl vedle mě a oba jsme setrvali nějaký čas v modlitbách. Musím přiznat, že jsem se hned cítil lépe.

Jako by ze mne někdo sňal nějaké těžké břímě. Tentýž večer zaklepal na dveře mého pokoje neznámý muž. Byl to dobytkář z Wyomingu. Prý jestli ho nemůžeme nechat přenocovat. Dali jsme se do řeči a zakrátko i on věděl všechno o mých potížích. Šli jsme spát a druhý den si mě vzal cizinec stranou. ,Kolik bys potřeboval na cestu domů?’ zeptal se.

Zaskočilo mě to. Nevěděl jsem, co mám říct. ,Vezmi si tohle,’ řekl muž a strčil mi do ruky dvě bankovky. Byly to padesátidolarovky. ,Myslím, že to by ti mělo stačit,’ dodal s vřelým, přátelským úsměvem. ,Vrátím vám to, jakmile budu moci,’ řekl jsem vděčně. ,S tím si nelámej hlavu, chlapče. Já mám víc, než potřebuji. Vezmi si to, a až přijde čas, dej je někomu, kdo to bude potřebovat.’ Když odešel, Abercrombie mi řekl: ,Tvá modlitba byla vyslyšena. Už nikdy nepochybuj. Já se vracím zpět do Barstow, budeš-li zase v nesnázích, zavolej mě.’ ,Ale kam a jak?’ zeptal jsem se.

,Prostě jen zavolej. Já to uslyším, ať budeš kdekoliv.’ Asi za šest měsíců jsem se zase dostal do úzkých. Tentokrát v tom byla žena. Byl jsem zoufalý. A náhle jsem si vzpomněl na Abercrombieho slova a zavolal. Za tři dny zvonil u mě doma. Přijel až z Colorada.”

Starý pán se naklonil vpřed, opřel se lokty o stůl a položil si hlavu do dlaní. “To je skutečně pozoruhodné, Henry,”

řekl. “A pomohl ti i tentokrát?”

“To bych řekl, že pomohl. Nemusel jsem ani hnout prstem. Stačilo se modlit. Na odchodu mi pak Abercrombie řekl: ,Víckrát už mě nebudeš potřebovat, Henry. Je však třeba, aby sis uvědomil, že to nejsem já, kdo má moc, nýbrž Bůh. Věř mu a tvé modlitby budou vyslyšeny. Nejspíš tě už nikdy neuvidím. Budu ti však vždy nablízku.’ Od té doby jsem ho nespatřil. Ale přesně jak řekl, vím, že mi je stále nablízku. Například bych zcela jistě poznal, kdyby zemřel.”

“No, George,” pravil starý pán. “Co ty na to? Máš nějakou podobnou zkušenost?”

“Ne,” řekl George. “Ale rád bych se Hena na něco zeptal.” S dokonale vážnou tváří se ke mně obrátil a řekl: “Není ale pravda, že tenhle Abercrombie nějaký čas seděl?”

(Pochopitelně se jednalo o pustý výmysl a bylo třeba se ho chytit.) “Ano,” odvětil jsem. “Odseděl si deset let za zabití. Nikdy jsem se nedozvěděl, jestli byl vinen či nikoliv.”

“Ale jak se mohl takový člověk dopustit zločinu?”

Mozek mi běžel na plné obrátky.

“Byl odsouzen za zabití v sebeobraně, ale nebyli u toho žádní svědci.”

“Ale neměl Abercrombie poněkud pochybnou pověst - před tím zabitím?”

“A-a-ano.” Netušil jsem, kam George míří.

“Nikdy tě nenapadlo, Henry, že tenhle Abercrombie byl trochu divnej patron? Nemyslím přímo blázen, ale v pořádku rozhodně nebyl. Copak jsi mi nevyprávěl o tom, jak věřil, že dokáže lítat?”

“Ano, říkal to - jednou. Ale nikdy se k tomu nevrátil. A když to řekl, neznělo to nijak chvástavě. Mluvil o neobyčejných schopnostech, kterými nás Bůh může obdařit, když se my smrtelníci dostaneme do nesnází a potřebujeme jeho ochranu. To zase není tak praštěné, nebo ano?”

“Možná ne, Henry… ale co ty další věci?”

“Jako co?”

“Říkals, že viděl i potmě - jako kočka. Že slyšel věci, které ostatní lidé neslyšeli. Že měl fenomenální paměť. Jednou myslím dokonce řekl, že má dva otce. Co tím asi tak myslel?”

Ta poslední otázka mě zaskočila. Musel jsem přiznat, že na ni nedokážu odpovědět.

“Poslyš, Hene, na Abercrombiem byla spousta věcí, které byly přinejmenším divné. Ještě nikdy jsem o tom nemluvil, protože tys mu tak bezmezně věřil. Ale na začátku jsi řekl, že objevil naleziště zlata. Jsi si tím jist?”

“Ne,” řekl jsem. “Slyšel jsem to od jeho nevlastního bratra.”

“Který byl ovšem notorický lhář,” hbitě mě doplnil George.

Starý pán dal na srozuměnou, že se mu Georgeovo šťourání nelíbí.

“Ale Hen je příliš důvěřivý,” bránil se George. “Věří úplně všemu.”

“Víra je Boží věc,” mínil stařík.

“Ale musí být podpořena rozumem. Člověk nemůže prostě jen tak všemu věřit!”

“George,” pravil farmář. “Ty jsi jako tvůj otec, nevěřící Tomáš.”

“Ne, ne,” vložila se do toho Georgeova teta, “takové věci neříkej!”

“A proč bych neměl!” bouchl strýc pěstí do stolu. “Georgeův otec je dobrej chlap, ale schází mu víra. Nikdy žádnou neměl - ani špetku. Zemře v hříchu, stejně jako se narodil.”

Starý pán se dostával do ráže.

“Ale ke mně byl vždycky hodný!” prohlásil George vzdorovitě. Ne že by tak stál za svým otcem - chtěl prostě farmáře ještě víc rozčilit.

“To je jedno,” horlil starý pán. “Je jeho povinností dobře se o tebe starat. Za to si žádnou chválu nezaslouží. Ale co dělá pro Boha? To bych rád věděl.”

Na to George nedokázal odpovědět. Starý pán pokračoval v láteření. Jeho žena se ho snažila uklidnit, ale jenom tím přilévala olej do ohně. Bylo vidět, že starý pán se potřebuje vyřádit.

Nevím, co by se ještě semlelo, kdyby Herbie nepřipadl na spásnou myšlenku. Zčistajasna se dal do zpěvu - zpíval jeden z těch sladkobolných, vlezlých křesťanských hymnů, při kterých se vám ženou slzy do očí. Zpíval jako anděl, se zavřenýma očima, vysokým hlasem. Všichni jsme zůstali jako omámení a nikdo z nás ani nedutal. Když Herbie skončil, naklonil se vpřed, sklonil hlavu a šeptem odříkal modlitbu. Prosil Boha, aby obnovil mír a harmonii v rodině, aby odpustil jeho otci, že se přestal ovládat, aby ulehčil matce v jejím nelehkém údělu. Nakonec s upřímností světce poprosil Herbie Boha, aby dohlédl na bratrance George. Když Herbie vzhlédl, měl oči plné slz. Starý pán byl očividně silně dojat. Bylo to bezpochyby poprvé, co Herbie něco takového předvedl.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 139

“Měl by sis jít raději lehnout, synku,” řekl farmář a hlas se mu třásl. “Zítra ti koupím to kolo, o které jsi mě prosil.”

“Bůh ti žehnej, tati,” řekl Herbie. “A taky tobě, mami. Nechť vás Bůh chrání od všeho zlého!”

Všiml jsem si, že se Herbieho matka tváří poněkud ustaraně.

“Herbie, nejsi nemocný?” zeptala se účastně.

“Ne, mami. Cítím se skvěle.”

“Dobrá, jdi spát. A nedělej si starosti.”

“George,” pravil farmář a objal George okolo ramen. “Odpusť mi moje unáhlená slova. Tvůj otec je dobrej chlap a já vím, že jednou i on najde cestu k Bohu.”

“Všichni jsme hříšníci před tváří Boží!” poznamenal Herbie.

Začalo pro mě být obtížné zachovat vážnou tvář.

“Pojďme se před spaním ještě trochu projít,” navrhl jsem.

“Ale ty jdi rovnou do postele,” řekl starý pán Herbiemu. “Už je pozdě.”

Venku jsme já a George vyrazili svižným tempem k řece. Sotva jsme ušli dostatečnou vzdálenost od domu, rozesmáli jsme se na celé kolo.

“Ten malý Herbie je ale číslo,” řekl jsem. “Měl jsem co dělat, abych se udržel.”

“Rozhodně ví, jak na to,” pravil George. “Jestlipak je Kitty ještě vzhůru?” dodal impulzivně.

“Ježíšikriste, ani nápad!” zhrozil jsem se. “Už je moc pozdě.”

“Člověk nikdy neví,” mínil George. “Rád bych si před spaním ještě hrábl do houští, ty ne?”

“Co se mě týče, já bych si dal raději panáka.”

“To není špatný nápad. Mrkneme se do vagónu, jestli tam něco je.”

Vydali jsme se k nádraží oklikou - kolem Kittyina domu. Všude byla tma, ale George trval na tom, že zkusí signál - pro všechny případy. Dvakrát dlouze zahvízdal. “Pokud je co k čemu, vykrade se z domu a půjde za námi.” Loudali jsme se k vagónu.

Zapálili jsme lucernu a otevřeli láhev. Moc už v ní nezbylo, ale stačilo to. Pak jsme seděli s našpicovanýma ušima.

“Dost si zahráváš, George,” řekl jsem. “Za tohle můžeš vyfasovat dobrých dvacet let.”

“Kdybych jí ho tam tak mohl půjčit! To by mi za to stálo.”

“Máš ji mít. Já se zdekuju.”

“Klídek, Hene. Počkej ještě chvíli, pak půjdu s tebou.”

Čekali jsme ještě pár minut a pak jsme se zvedli.

“Možná nás čeká pod mostem,” napadlo George.

Šli jsme tedy pod most. Byla tam.

“Ach George,” vykřikla, “já myslela, že už nikdy nepřijdeš.”

Vrhla se mu vášnivě okolo krku. Řekl jsem, že budu hlídat, a vzdálil jsem se. Čekal jsem na křižovatce skoro půl hodiny. Lampu jsem musel pochopitelně zhasnout. “Ten blb!” říkal jsem si v duchu. “Nedá pokoj, dokud ji nezbouchne!”

Konečně jsem je zaslechl přicházet. “No, měl jsi tentokrát štěstí?” zeptal jsem se, sotva nás Kitty opustila.

George se křenil. “Pojďme k řece. Myslím, že jsem celý od krve.”

“Fííí!” hvízdl jsem. “A je to. Teď jsi v tom až po uši.”

“Myslím, že bych měl co nejdřív odjet do města,” řekl George.

“Cože? To ji v tom chceš nechat?”

“Nepráskne mě. Slíbila mi to.”

“Já nemluvím o tobě, ty hajzle. Mluvím o ní!”

“Ále, to zařídíme, až za námi přijede do města. Znám jednoho medika, který to zmákne.”

“A co když začne krvácet?”

“Nezačne. Na to je příliš zdravá.”

Chvíli jsme šli mlčky.

“Pokud jde o Unu,” změnil George zničehonic téma, “přemýšlel jsem o tom a myslím, že bys za ní měl jít sám. Já bych to taky mohl pěkně zašmodrchat.”

“Ty hajzle!”

Další chvíle ticha.

“Myslím, že odjedu tak za den za dva,” řekl jsem, když už jsme se blížili k domu.

“Možná to tak bude lepší. Je dobře odejít, dokud je člověk vítán.”

“Rád bych zaplatil za stravu a ubytování.”

“To nezkoušej, Hene, urazili by se.”

“Dobrá, tak jim teda něco koupím.”

“Oukej,” řekl George.

Po chvíli dodal:

“Nemysli si, že nejsem vděčný za všechno, cos udělal.”

“To nestojí za řeč,” řekl jsem. “Jindy se zase můžeš postarat ty o mě.”

“S tou Unou mě to mrzí… ale opravdu nemohu…”

“Zapomeň na to!” zarazil jsem ho.

“Byla by ale škoda ji ztratit, Hene.”

“To není tvoje starost. Nehodlám se jí jen tak vzdát.”

“Ten Carnahan… víš, že je s ním zasnoubena?”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 140

“Cože? Proč jsi mi to neřekl dřív?”

“Nechtěl jsem se tě dotknout.”

“Takže tak je to? Hele, odjíždím zítra, hned prvním vlakem.”

“Žádnou paniku, Hene! Jsou už zasnoubení asi tři měsíce!”

“Cože? Bože můj, nechápu, jak jsi mi to mohl zamlčet.”

“Myslel jsem, že to brzy skončí. Jsem si jist, že do něj není zamilovaná.”

“Ale je schopna se za něj provdat mně natruc!”

“To je pravda… Ale pak toho bude po celý zbytek života litovat.”

“A to mě má utěšit? Jsi normální?”

“Hele, nerozčiluj se. Co jsem mohl dělat? Kdybych ti to řekl, jenom by ses užíral. Kromě toho jsme se dost dlouho neviděli.”

“Proč to neřekneš rovnou? Tobě je to prostě všechno putna, není to tak?”

“Ale no tak neblbni!”

“George, mám tě rád navzdory všemu. Nemůžu tě nemít rád. Byli jsme si celou tu dobu příliš blízcí. Ale už ti nikdy nebudu věřit. Měls mi dát vědět.”

“Dobrá, Hene, jak chceš.”

Zbytek cesty jsme nemluvili a do postele jsme šli beze slova.

George se předtím ještě pořádně umyl. Doufal jsem, že aspoň chytil tripla.

Ráno jsem se se všemi rozloučil. Když jsem dorazil do New Yorku, zašel jsem do obchodu a nechal na farmu poslat velkou krabici čokolády. Nic lepšího mě nenapadlo.

Od té doby už nebyl George Marshall moje dvojče…

“Takže tak jsi ztratil Unu?” řekl MacGregor.

“Jo! Když jsem přijel zpátky, byla už vdaná. Teprve tři dny.”

“No, Hene, ale myslím, že to tak bylo lepší.”

“Mluvíš úplně jako George Marshall.”

“Ne, vážně, proč se prát s osudem? Co kdyby sis ji vzal? Za rok za dva byste byli od sebe - to víš sám nejlíp.”

“Lépe se s ní po čase rozejít, než si ji nikdy nevzít.”

“Hene, ty jsi ale vůl! Jak tě tak poslouchám, řekl bych, že jsi do ní pořád ještě blázen.”

“Možná jsem.”

“Jsi cvok. Kdybys ji třeba zítra potkal na ulici, nejspíš bys před ní vzal do zaječích.”

“Možná že jo. Ale to s tím nemá co dělat.”

“Ty jsi ztracený případ, Hene.” Obrátil se k Trix. “Slyšelas už někdy něco podobného? A to si říká spisovatel! Chce psát o lidském životě, a přitom nezná lidskou povahu!” Otočil se zpět ke mně. “Až budeš připraven napsat velký americký román, Hene, zajdi za mnou! Řeknu ti několik faktů o životě, abys šel správným směrem.”

Vysmál jsem se mu.

“Dobrá, dobrá, jen se směj, ty chytráku. Až se ti tvé vzdušné zámky rozplynou, přijď a já tě vytáhnu z bryndy.

Dávám ti tak ještě dva roky s touhle… jak se jmenuje? Jo, Mona. Mona, Una… to jde k sobě, ne? Proč si někdy nenajdeš holku s normálním jménem jako Mary, Jane nebo Sally?”

Po tomto kázání MacGregor poněkud zjihl. “Hene, jsme my ale vrtáci - jeden jako druhý. Ty rozhodně nejsi ten nejhorší maník na světě. Naše smůla je, že máme velké ideály. Když se ale podíváme kolem s otevřenýma očima, zjistíme, že nemáme šanci s něčím pohnout. Jistě, nějakých částečných změn lze docílit - revolucí a podobně - ale ty nic neznamenají. Lidi zůstanou, jací jsou, ať už se hlásí k royalistům, komunistům nebo k takzvaným demokratům. Každý si pěkně hrabe na svém písečku, o to tu běží.

Když je člověk mladý, až ho to děsí. Nemůže uvěřit svým očím. Čím víc má v sobě víry, tím větší je jeho deziluze.

Potrvá dalších padesát let - nebo ještě víc! - než se v lidech něco pohne k lepšímu. Zatím to tady musíme koulet, jak se dá. Nemám pravdu?”

“Mluvíš jako nějaký stařec.”

“Možná, Henry.”

Řekl to zcela střízlivě. “To jenom dokazuje, že nejsme zas tak originální, jak jsme si o sobě svého času mysleli.

Stárneme, nechápeš?”

“Ty možná - já rozhodně ne!”

Tomu se zasmála dokonce i Trix. “Vy dva jste prostě ještě děti,” řekla.

“Nedej se zmást, moje milá,” řekl MacGregor, došel k ní a objal ji. “To, že mám stále ještě dvě koule v kalhotách, ze mě mladíka nedělá. Jsem zatrpklý starý chlap - věř tomu nebo ne.”

“Tak proč si mě teda chceš vzít?”

“To bych taky rád věděl,” povzdechl si MacGregor unaveně. “Možná jen tak pro změnu.”

“No to je hezký!” podotkla Trix lehce uraženě.

“Víš přece, jak to myslím,” řekl MacGregor. “Bože můj, to si musíme hrát na romantiky - jenom abychom pobavili tady toho chlápka? Já chci domov, opravdový domov, o to mi jde. Už je mi nanic z toho věčného trmácení.”

Trix na mě tupě zírala a pokyvovala hlavou.

“Neber ho vážně,” řekl jsem chlácholivě. “On vždycky staví věci do toho nejhoršího světla.”

“Přesně tak,” pípl MacGregor. “Teď bych si o sobě rád poslechl něco hezkého. Řekni jí, ať si nedělá starosti, že to dám všechno brzy do pořádku. Řekni jí, že umím být opravdu vzorný manžel… ne, počkej! Lépe neříkat nic. Ty máš ve zvyku mluvit o takových věcech tím nejhorším možným způsobem.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 141

“Jenom ho nech!” namítla Trix. “Jsem zvědavá, co si o tobě tvůj přítel Henry doopravdy myslí.”

“A to si myslíš, že ti poví pravdu? Tenhle chlapík je kluzký jako úhoř. Mluví o George Marshallovi, ale… no, kdybych ho neznal tak dlouho a tak dobře, dávno bych se na něj vykašlal.”

“Henry,” řekla Trix, “opravdu si myslíš, že bych se za něj mohla provdat?”

“Na takové věci se mě prosím neptejte!” snažil jsem se obrátit to v žert.

“Vidíš?” řekl MacGregor. “On prostě nedokáže říct ano nebo ne. Ale teď vážně - co si doopravdy myslíš, Henry?

Ano nebo ne?”

Mlčel jsem.

“To znamená ne,” řekl MacGregor.

“Jenom nepospíchej!” řekla Trix.

“No dobrá, Henry. Není nad upřímnost,” pokrčil rameny MacGregor.

“Myslím, že mě znáš až příliš dobře.”

“Neřekl jsem tak ani tak,” ohradil jsem se. “Proč dělat mermomocí nějaké závěry? Mimochodem, kolik je hodin?”

“Tady to máme! Najednou ho zajímá, kolik je hodin. To je celý Henry!”

“Je teprve půl třetí,” řekla Trix. “Ještě ti uvařím kafe, než půjdeš.”

“Fajn,” řekl jsem. “A nezůstal tam ještě kousek koláče?”

“Vidíš? Najednou je jako rybička. Jakmile se před ním zmíníš o jídle, okamžitě zbystří. Henry, ty se nikdy nezměníš.

Ale možná právě to se mi na tobě líbí - že jsi nenapravitelný.” MacGregor si přisedl blíž ke mně, odklepl popel ze svého doutníku a pokračoval ve svých výlevech. “Jak víš, Tess má spoustu známostí. Ráda by mě viděla v soudcovském taláru. Nemohu aspirovat na soudce a mít přitom rozvod na krku - chápeš, co myslím?” Na druhou stranu si nejsem tak jistý, jestli se chci soudcem stát. Ani talár neuchrání člověka před špínou, to víš sám. Ale abych byl upřímný, jako advokát taky nejsem žádné eso. Ani tahle práce mně nevyhovuje…”

“Tak proč se na to nevykašleš a nezkusíš něco jiného?”

“A co? Prodávat pneumatiky? Má člověk vůbec na vybranou? Jedna práce je horší než druhá.”

“A to neexistuje nic, co by tě bavilo?”

“Abych řekl pravdu, Henry, tak ne. Jsem flink od přírody. Chci se jen tak poflakovat, jenom abych nemusel vynaložit žádné úsilí.”

“Tak se poflakuj!”

“To není řešení. Takhle kdybych měl potřebu psát, to by bylo jiné. Ale nemám, nejsem umělec, ani politik. Nejsem ani žádný ranař.”

“Potom jsi namydlený.”

“Já ti nevím, Hene, ale to bych neřekl. Myslím si, že musí existovat spousta věcí, které by člověk mohl dělat, aniž by do nich byl zrovna žhavý.”

“S tebou je ta potíž, že neustále chceš, aby za tebe rozhodoval někdo jiný.”

“No teď jsi na to kápl!” zvolal MacGregor o poznání veseleji, ale já jsem nechápal, co mu tak zvedlo náladu. “Právě proto se chci oženit s Trix. Potřebuju někoho, kdo by mě nasměroval. Tess je jako mokrá houba. Místo toho, aby se mi snažila narovnat páteř, klidně mě nechá rozpadat se na kusy.”

“Kdy ty konečně dospěješ?” zeptal jsem se.

“Ale no tak, Henry, tak se mnou nemluv. Ty jsi taky jen přerostlý kluk. Provozovat takovou špeluňku! Jen o tom přemýšlej. A to chceš převrátit svět. Dovol, abych se zasmál!”

“Jen mi dej čas. Ještě vám všem můžu vytřít zrak. Když nic jiného, tak aspoň vím, co chci a co nechci. A to taky něco znamená.”

“A dokážeš to, co chceš? To je otázka!”

“To se teprve uvidí.”

“Henry, pokoušíš se psát od té doby, co jsem tě poznal. Jiní spisovatelé měli v tvém věku vydáno nejméně půl tuctu knih. Ty jsi zatím nedokončil ani jednu - nebo jo? No tak, jen se na sebe podívej!”

“Třeba začnu až po pětačtyřiceti,” řekl jsem žertem.

“Možná taky v šedesáti. Mimochodem, jak se jmenoval ten anglický spisovatel, co začal v sedmdesáti?”

Ani já si nemohl vzpomenout na jeho jméno.

Trix přinesla kávu a koláč. Přesunuli jsme se zpátky ke stolu.

“No, Hene,” začal znova MacGregor, zatímco se cpal koláčem.

“Jediné, co ti můžu říct, je - nepolevuj! Ještě pořád z tebe může být spisovatel. Jestli velký nebo malý, těžko říct. Ještě se toho máš hodně co učit.”

“Nevšímej si ho,” podotkla Trix.

“On si nevšímá ničeho,” řekl MacGregor. “Je ještě tvrdohlavější než já, a to už je co říct. Pravda je taková, že mě ničí, když vidím, jak maří svůj čas.”

“Maří čas?” opakovala Trix. “A co ty?”

“Já? Já jsem flink. To je něco jiného.” Široce se zaculil.

“Jestli si mě chceš vzít,” řekla Trix, “budeš se muset napřed postavit na vlastní nohy. Nebo si myslíš, že tě budu podpírat?”

“Slyšíš to, Henry?” zavyl MacGregor a současně se dusil smíchy, jako by to byl ten nejlepší vtip. “Kdo tady před chvílí mluvil o tom, že potřebuje oporu?”

“No a z čeho budeme žít? Jsem si jistá, že z toho, co vyděláš, těžko.”

“Ale, ale, miláčku, ještě jsem nezačal pořádně pracovat. Počkej, až budu mít po rozvodu. Pak se do toho obuju.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 142

“Já si nejsem úplně jistá, jestli si tě chci vzít,” pronesla smrtelně vážně Trix.

“No slyšíš to? Co tomu říkáš? Hele zlato, ale to bude jen tvoje škoda. Za deset let možná budu sedět v křesle nejvyššího soudu.”

“A do té doby?”

“Neporcuj zajíce před honem, to je moje heslo.”

“Vždycky se může živit jako stenograf,” řekl jsem.

“Což je po čertech slušné živobytí!”

“Já se nechci provdat za stenografa.”

“Vezmeš si mě.” řekl MacGregor, “Ví někdo, kdo vlastně jsem?”

“Momentálně jsi někdo, kdo je na vedlejší koleji.”

“To je pravda, zlato. Ale v takové situaci byla už spousta mužských předtím, než se dostali nahoru.”

“Ale ty nejsi žádný lezec!”

“I to je pravda, ale to byl jen takový příměr. Podívejte, vy dva, přece si o mně vážně nemyslíte, že jsem naprostá nula, nebo jo? Jedu teď jen na dva válce. Potřebuju inspiraci, dobrou ženu, domov a jednoho či dva opravdové přátele, třeba takové, jako je tenhle chlap. Co ty na to, Henry? Říkám snad nesmysly?”

Aniž by počkal na odpověď, pokračoval: “Víš, Trix, já a Henry nepatříme k běžné sortě lidí. Máme navrch. Když si mě vezmeš, budeš mít drahokam. Já jsem ten nejtolerantnější chlápek pod sluncem. Henry ti to může dosvědčit. A pracovat dokážu stejně pilně jako ostatní… když je třeba. Jenom nevidím žádný smysl v tom, abych se udřel k smrti. To je podle mě pitomost. Ještě jsem ti o tom neřekl, ale mám v zásobě několik skvělých plánů. A nejen to - už na nich taky pracuju.

Nechtěl jsem ti o tom říkat, dokud to nebude hotová věc. Pokud vyjde aspoň jeden z nich, můžeme následujících deset let jen v klidu sedět a odpočívat. Co tomu říkáš?”

“Ty jsi prostě poklad,” Trix náhle roztála.

Nemyslím, že by uvěřila těm jeho plánům, ale byla ochotná chytit se každého stébla.

“Takže!” zvolal MacGregor a celý se rozzářil. “Vidíš, jak je to jednoduché?!”

Cestou domů asi o hodinu později jsem se zamýšlel nad všemi jeho bláznivými nápady. Začal s tím už na střední škole. Neustále si komplikoval život tím, že si ho snažil usnadnit. Vzpomněl jsem si, jak se dokázal celé hodiny s něčím pachtit, jen aby měl “příště” víc času a mohl si dělat, co se mu zlíbí. Sice nikdy neměl jasnou představu, co by to mělo být, ale vždycky věděl, že to půjde teprve tehdy, až bude mít dost času sám pro sebe.

Nedělat absolutně nic, což bylo podle něho summum bonum, nepřicházelo v úvahu. I když se šel třeba o prázdninách opalovat na pláž, vzal si s sebou notes, nějakou právnickou příručku, a někdy dokonce i pár stránek z naučného slovníku, který, heslo po hesle, několik let četl. Když jsme šli do vody, on musel pokaždé s někým závodit, plavat na výdrž nebo hrát pólo. Nikdy mu nestačilo jenom tak se cachtat. Když jsme se natáhli na písek, hned chtěl hrát šachy nebo kostky. Když jsme si začali jen tak nenuceně povídat, ihned z toho udělal zanícenou diskusi. Nikdy nebyl schopen dělat cokoliv s rozvahou a v klidu. Vždycky už myslel na to další, na to, co přijde pak.

Další zajímavá věc, kterou jsem si na něj pamatoval, byla, že byl neustále nachlazený. “Jsem slabý na průdušky,”

říkal. Bylo jedno, jestli byla zima nebo léto. Letní nachlazení bylo vždycky horší - prý kvůli prachu. Kromě nachlazení trpěl navíc sennou rýmou.

Zkrátka a dobře, vždycky na tom byl zle, neustále smrkal, kýchal a slzel a pokaždé to sváděl na kouření, se kterým co nevidět přestane. K mému velkému úžasu opravdu čas od času přestal, ale jen proto, aby pak hulil ještě víc. Někdy to byl zase chlast, co mu nesvědčilo. I ten si dokázal nějaký čas odpírat - někdy třeba i šest nebo osm měsíců. Vždycky ale začal nanovo a s ještě větší vervou. A tak to u něj bylo se vším. Vždycky z extrému do extrému. Když se učil, učil se třeba osmnáct až dvacet hodin denně, div si nezavařil mozek. Pak toho na čas nechal, aby si s klukama zahrál karty -

kvůli relaxaci, říkal. Ale karty hrál stejně, jako dělal všechno ostatní - s fanatickou vášní. Navíc vždycky strašlivě prohrával. A se ženskými to bylo stejné. Když mu nějaká holka padla do oka, začal ji neúnavně pronásledovat, že se z toho mohla zbláznit. Bylo mu přitom jedno, kolikrát ho odmítla. V okamžiku, kdy podlehla nebo se mu podvolila, ztratil o ni zájem. Pak pro něj ženy nějakou dobu neexistovaly. Absolutní tabu. Lepší prý je žít bez ženských - je to zdravější a rozumnější. Líp jí, líp spí, líp se cítí. Dobře se vysrat je prý lepší než pořádně si zašukat. A tak dál - až na devadesát šest desetinných míst. Dokud nenatrefil na další holku. Na nějakou, která byla podle jeho mínění prostě neodolatelná. Pak následovala další zdlouhavá hra na honěnou - ve dne v noci, týden co týden, až se mu konečně podařilo smočit knot.

Holka skončila jako ty před ní - ani o chlup hůř, ani o chlup líp. “Normální kunda, Hene, nic víc než kunda.”

Na stole se mu vždycky povalovalo nejméně dvacet objemných svazků - všechny je přečte, jakmile bude mít trošku víc času. Často uběhlo několik let, než vůbec jen nakoukl do prvního z nich. Tím okamžikem pro něj však kniha samozřejmě ztratila svůj půvab.

Nabízel mi ji pak za poloviční cenu. Když jsem odmítl, tvrdošíjně mi ji nutil jako dárek. “Ale musíš mi slíbit, že si ji přečteš!” naléhal. Měl schovaná deset i více let stará čísla časopisů a novin. Bylo to s nimi stejné jako s knihami. Tu a tam si vzal stoh novin či časopisů na cesty. Otevřel některé číslo ve vlaku nebo v tramvaji, zběžně ho prolistoval a vyhodil ho z okna. “A je to!” usmál se blaženě. Zase o kousek ulevil svému svědomí.

Když jsme se náhodou potkali, tu a tam se mě ptal: “Nechceš jít do divadla? Slyšel jsem, že v Orfeu dávají dobrou hru.” Dorazili jsme do divadla půl hodiny po začátku představení. Po pár minutách jsme vypadli ven, jako by uvnitř byl otrávený vzduch.

“Tak jsme právě vyhodili pět babek oknem!” býval jeho komentář.

“Kolik máš, Hene? K čertu, vykašli se na to, já vím, jak jsi na tom. Kdy konečně budeš mít u sebe nějaký prachy?”

Načež mě odmanévroval do nějakého zapadlého baru, kde znal majitele, a snažil se vypůjčit si pár dolarů. Když se mu to nepovedlo, vymohl si aspoň několik panáků zdarma. “Nemáš aspoň niklák?” zeptal se mě pak nevrle. “Zavolal bych ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 143

Woodruffovi - něco mi dluží. Je mi jedno, jestli už spí nebo ne. Vezmeme si taxík a necháme ho za něj zaplatit, co říkáš?”

Začal vytáčet jedno číslo za druhým.

Nakonec si vzpomněl na nějakou holku, kterou pustil před lety k vodě. Na nějakou dobrosrdečnou husičku, jak říkal, která bude jen ráda, když ho zase uvidí. “Dáme si u ní pár panáků a vypadneme. Možná bychom se s ní mohli trochu pomuchlovat. Ale nic víc si s ní nezačínej - co ji znám, vždycky měla tripla.” Tak nám ubíhala noc - přejížděním z místa na místo. Nedostali jsme se nikdy nikam. Jenom jsem z toho byl utahaný, rozjitřený, znechucený. Nakonec jsme většinou skončili v Greenpointu, v domě jeho rodičů, kde byla pokaždé zásoba chlazeného piva. Bylo třeba se tam vplížit tiše a nepozorovaně, protože MacGregor byl věčně na kordy se svým tátou, jindy s mámou a občas s celou rodinou.

“Musím ti říct, že jim nejsi moc sympatický, Henry. Nevím, co proti tobě mají. Možná je pohoršila ta tvoje aférka s tou vdovou.

Nebo se jim možná nelíbilo, jak ses nedávno chvástal, žes chytl kapavku.”

Přestože MacGregor odešel z domu už před lety, jeho pokoj byl stále nedotčený, přesně takový, jak ho opustil. To znamenalo, že tam byl šílený binec a smrad, jako by se tam rozkládala mrtvola.

“Jeden by čekal, že budou mít aspoň tolik ohledů, aby mi tu občas uklidili, co?” říkal, když otevíral okna. “Mám za to, že se mi stále ještě snaží dát za vyučenou. Zatracení idioti. Víš, Henry, snad nikdo nemá hloupější rodiče než já a ty.

Není divu, že jsme to zatím nikam nedotáhli. Měli jsme špatný start.” Po chvilce přemýšlení dodal: “No, možná bych to mohl uklidit sám, jenomže já do toho pokaždé tak nějak zabřednu. Myslím, že jsem líný jak veš.

Ale to je jedno…” a završil to záplavou nadávek.

Nad lahví piva… “Pamatuješ, Hene, jak jsme chystali tu reklamní kampaň pro tvýho fotra? Přímo tady, v tomhle pokoji? Jen si to představ - napsat v ruce tisíc dopisů! Ale byla to sranda, co? Pořád vidím tu řadu flašek válejících se po zemi. Museli jsme tenkrát vypít piva celou cisternu. Nikdy jsme za tu práci nedostali zaplaceno - na to nemůžu zapomenout. Proboha, tys byl vždycky švorcovej chlap. Nikdy jsi u sebe neměl ani cent.

Mimochodem, jak se má starouš dnes? Má pořád svých dvanáct zákazníků, nebo už všichni pomřeli? To byl ale podnik! Jsem rád, že můj fotr byl obyčejný slévač. Jak asi jednou skončíme my? Ty budeš nejspíš jednoho krásného dne na ulici žebrat. Tvůj táta v sobě má aspoň nějakou hrdost, ale ty? Bože můj, ty v sobě nemáš ani špetku hrdosti, víry, věrnosti, ničeho. Žiješ prostě ze dne na den, není to tak, Hene? Tomu říkám život!”

Takhle dokázal žvanit donekonečna. Dokonce i tehdy, když jsme šli spát, zhasli světla a zavrtali se do peřin, pokračoval ve svém blábolení. Často ležel v posteli s cigárem v hubě a lahví piva v ruce - a žvanil a žvanil, přelétával ze vzpomínky na vzpomínku jako stín motýla.

“Čistíš si vůbec někdy zuby?” ptal jsem se ho někdy. Byl rád, když jsem ho tu a tam takhle přerušil.

“Ani nápad! Kdysi jsem to dělal, Hene, ale je s tím moc práce. Jednoho dne stejně vypadnou.”

“A nemáš v puse divnou pachuť?”

“To víš, že mám. Hroznou! Ale už jsem si na to zvykl.” (Tiše se pro sebe zahihňal.) “Někdy je to tak příšerné, že už to ani sám nemůžu vydržet. Občas si některá holka stěžovala, že mi smrdí z huby. To víš, že jsem se pak vždycky trošku zastyděl. Ale člověk se přes to dostane. Jenom je třeba zařídit, aby měla jiné starosti. Jakmile jí ho tam šoupneš, tak už čerta záleží na tom, co tvůj dech, nebo ne?”

Zapálil si zbytek doutníku a posadil se na posteli… “Co mě ale trápí, abych řekl pravdu, je špína v rozkroku. Nevím, jak to přijde, Hene, ale mám ve zvyku nosit trenýrky tak dlouho, dokud se nerozpadnou. A víš dobře, jak často se koupu - jednou za uherský rok.” Zahihňal se. “Mám taky dojem, že si neumím pořádně vytřít prdel. Vždycky mi zůstane něco viset na chloupcích. Jako kaštany. Někdy si je musím odstřihávat nůžkama.”

A tak to šlo dál… “Místo toho plahočení z místa na místo jsme měli jít domů hned a hezky si pokecat. Co to se mnou je, co myslíš? Už jako kluk jsem věčně rejdil sem a tam. Někdy mám v sobě takový neklid, až se bojím, že je to tanec svatého Víta.

Mám z toho husí kůži. Kolikrát se klepu jak osika a někdy začnu dokonce koktat. To mě taky pěkně děsí… dáš si ještě pivo?”

“Pojďme už spát, proboha!”

“Proč, Hene? Naspíš se dost, až budeš po smrti.”

“Nech si něco na zítřek.”

“Zítřek! Už tě, Henry, někdy napadlo, že nemusí být žádný zítřek?

Můžeš třeba zemřít ve spánku - napadlo tě to někdy?”

“A co?”

“No, zamysli se nad vším, o co bys tím pádem přišel.”

“Nepřišel bych o nic,” odsekl jsem naštvaně. “Jediné, co bych teď rád, je deset hodin pořádného spánku - a ráno dobrá snídaně! Už jsi někdy přemýšlel o snídani v nebi?”

“No jo, to jsi celý ty. Už teď myslíš na snídani. A kdo nám ji asi tak koupí?”

“S tím si budeme lámat hlavu zítra.”

Chvíle ticha.

“Poslyš, Hene, kolik máš doopravdy u sebe? Řekni mi to, jsem zvědavý.”

“Nevím… patnáct nebo dvacet centů.”

“Seš si jistej, že to nemůže být třicet pět?”

“Možná. Proč? Chceš si ode mě půjčit?”

“Půjčit od tebe? Kdepak! Vím, že jsi švorc. Ne, Hene, byl jsem jenom zvědavý. Vyjdeš si ven jen s dvaceti centy v kapse - a ani nehneš brvou. Na někoho narazíš - jako třeba na mě - a jdeš si do divadla, nasáváš, vozíš se taxíkem, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 144

telefonuješ…”

“A co?”

“A všechno tě to nechává ledově klidným… Nejde o mě, Hene. Ale co kdybys narazil na někoho jiného?”

“To jo, s tím si tak dělám starosti!”

“Mám za to, že je to všechno otázka temperamentu. Já být na tvém místě, trápilo by mě to.”

“Ty si v trápení libuješ.”

“V tom máš asi pravdu. Musel jsem se už tak narodit.”

“A takový i umřeš.”

Divoce se rozkašlal a sáhl po krabici s doutníky. “Co si dát doutníček, Hene? Jsou trošku přeschlé, ale jsou to havana.”

“Ty ses zbláznil, jdu spát. Dobrou noc.”

“Oukej, nebude ti ale vadit, když si budu ještě chvíli číst?”

Sáhl po několika stránkách vytržených ze slovníku. Já už měl oči zavřené, podřimoval jsem, ale stále jsem ho slyšel brebentit.

“Jsem teď na straně 1504,” povídal. “Mandelic. To je ale slovo! Kdybych žil dlouho jako Metuzalém, možná bych nakonec takové slovo někdy použil. Spíš? Stejně je to zvláštní, co si člověk z těchhle sraček odnese. Někdy je to nejprostší slovo tím nejpodivuhodnějším. Třeba slovo jako corpse. Cadaver to je normální a přirozené - ale corpse!

Nebo Easter - vsadím se, že tě nikdy nenapadlo, odkud se takové slovo vzalo. Angličtina je podivný jazyk. Představ si slova jako Michaelmas nebo Whitsuntide - nebo wassail, syndrome, nautch nebo whangdoodle. Počkej chvíli - tady další perla - prepollent. Nebo parlous - není to divné slovo? Nebo acne či cirrhosis. Je těžké si představit někoho, kdo si taková slova vymýšlí. Jazyk, to je obrovská záhada. Čím víc se hrabu v etymologii, tím míň to chápu. Jsi vzhůru?

Poslyš, Henry, tys měl vždycky zálibu ve slovech. Divím se, žes ještě neprošel slovník od A do Z. Nebo jo? Vím, že ses kdysi pokoušel přečíst celou Bibli… jen abys našel zajímavá slova, válel je na jazyku, pomazlil se s nimi. Tady máš pár takových - anacoluthon, sesquipedalian, apotheosis, které jsi, jen tak mimochodem, vždycky špatně vyslovoval. Je to apotheosis. Některá slova znamenají přesně to, co znamenají, nebo jak znějí: gimcrack, thingamajig, socdolager, gazabo, yammer. Myslím, že ta nejhorší slova mají na svědomí Sasové a Jutové. Viděl jsi někdy nějakou knihu ve švédštině? To ti je teda ulítlý jazyk! A jen si představ, že jsme kdysi mluvili podobně… Poslyš, nechci ti odpírat spánek celou noc.

Zapomeň na to! Tohle musím dělat každou noc, protože jsem si dal takové předsevzetí. Vím sám, že to je k ničemu. Ale jedna věc je na tom pěkná - až to budu mít za sebou, budu to mít za sebou. Ano, pane! Jakmile dočtu stránku, vytřu si s ní prdel. Jak se ti to zamlouvá? Je to jako udělat tečku za větou…”

KAPITOLA(12)

Netrvalo dlouho a z naší špeluňky se stalo něco na způsob soukromého klubu a rekreačního střediska. V kuchyni máme na zdi vyvěšený dlouhý jmenný seznam. Vedle jsou křídou napsané částky, které nám dluží naši dobří přátelé či stálí hosté.

Odpoledne k nám občas zavítají Roberto a George Innessovi. Když ne, hrajeme já, O’Mara a Ned v zadním pokoji u okna šachy. Když se ukáže důležitý zákazník, jako třeba Mathias, vyskočíme oknem na dvůr, přelezeme plot a uličkou se dostaneme do vedlejší ulice.

V pozdních odpoledních hodinách přichází někdy Rothermel, aby si s Monou popovídal mezi čtyřma očima. Za tuto výsadu jí platí deset až dvacet dolarů.

Občas vypoklonkujeme platící zákazníky co nejdřív, abychom mohli srazit stoly a zahrát si ping pong. Hrajeme regulérní turnaj.

Mezi hrou si dáváme přirozeně chlebíčky, které zaléváme pivem, vínem nebo ginem. Dojde-li nám kořalka, zajdeme si na Allen Street na mešní víno. “Finálové boje” se zpravidla odehrávají mezi mnou a Arthurem Raymondem. Hrajeme na neuvěřitelný počet setů. Nakonec vždycky přenechám vítězství raději jemu, protože Arthur Raymond nese každou prohru velice těžce… Nikdy nechodíme spát před svítáním.

Jednou večer se ukázal Rothermel s partou svých kámošů z jerseyských močálů. Samí soudci a politikové.

Pochopitelně chtěli jen to nejlepší.

Všechno šlo dobře, dokud se neobjevil Tony Maurer s překrásnou modelkou. Rothermelovi byl z nějakého důvodu okamžitě nesympatický. Možná proto, že Tony měl krátce přistřižené vlasy, možná proto, že byl na Rothermelův vkus příliš nenucený. Zrovna jsem Tonyho obsluhoval, když se Rothermel zvedl od svého stolu, zřejmě s úmyslem vyprovokovat hádku. Rothermel je pěkný otrava i zastřízliva, a teď měl už dost v hlavě. Chvíli jsem stál opodál a s obdivem sledoval, s jakým klidem a nonšalancí odráží Tony Maurer jeho výpady. Když se však Rothermel přestal ovládat a začal Tonyho zasypávat ohavnými urážkami, rozhodl jsem se, že se do toho vložím.

“Měl byste se raději vrátit ke svému stolu,” řekl jsem tiše a pevně.

“Vy jste kdo?” zavrčel Rothermel.

Přestože se ve mně všechno vařilo, zůstal jsem navenek ledově klidný. “Já? Já jsem tady šéf.”

Rothermel cosi zaprskal a zachrochtal. Popadl jsem ho za ruku, otočil ho čelem vzad a vykročil s ním do druhé místnosti. “Tohle si ke mně nedovoluj!” zaječel Rothermel.

V tom okamžiku mi naštěstí přispěchali na pomoc jeho přátelé.

Odtáhli ho ke svému stolu, jako by to byl kus dřeva. Pak se vrátili, aby se omluvili Tonymu Maurerovi a Moně.

“Pokusím se jich co nejdřív zbavit,” pošeptal jsem Tonymu.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 145

“Prosím tě ne!” řekl. “Já to zvládnu. Jsem na to zvyklý. Myslí si, že jsem Němčour, to ho vytáčí. Posaď se na chvíli, ano? Dej si něco k pití. Takovými věcmi se nesmíš nechat vyvést z míry.”

Pak mi začal vyprávět veselé historky z války - nejprve sloužil u zpravodajské služby, pak jako špion. Zatímco jsem mu naslouchal, slyšel jsem, jak Rothermelův hlas vedle nabývá na síle. Znělo to, jako by ho chytal amok. Dal jsem znamení O’Marovi a Nedovi, aby se ho pokusili uklidnit.

Najednou jsem slyšel Rothermela ječet: “Mono! Mono! Kde je ta děvka? Já ji zmrdám, až se bude divit!”

Doběhl jsem k jeho stolu a nepříliš šetrně s ním zacloumal.

Rozhlédl jsem se po jeho přátelích, jestli budou dělat potíže, ale vypadali zaraženě a zahanbeně.

“Bude lepší, když ho odtud vyvedem,” vysvětloval jsem.

“Jistě,” řekl jeden z nich. “Zavolejte taxík a pošlete ho domů. Dělá ostudu.”

Ned, O’Mara a já jsme nasoukali Rothermela do kabátu a vyvedli ho na ulici. Mírně sněžilo a všechno už bylo pokryto sněhovým popraškem. Rothermel nebyl schopen bez opory stát. Zatímco se Ned vydal hledat taxík, O’Mara a já jsme vlekli Rothermela za roh.

Ten se vztekal a nadával. Největší pifku měl samozřejmě na mě.

V tom strkání ztratil klobouk. “Nebudeš ho potřebovat,” řekl O’Mara. “Budem ho používat místo nočníku.” Rothermel teď vzteky neviděl. Snažil se vyprostit si ruce, aby nás mohl praštit, ale my jsme ho drželi pevně. Najednou jsme ho oba dva současně pustili. Rothermel zůstal vrávoravě stát. Neodvažoval se pohnout, aby mu jeho protéza neujela.

Odstoupili jsme o pár kroků, načež jsme kolem něj začali poskakovat jako kůzlata, vyplazovat jazyk a dělat na něj všelijaké obličeje a dlouhé nosy. Ubohý mrzák byl vzteky bez sebe. Doslova skučel. Ulice byla naštěstí pustá.

Nakonec už to nemohl vydržet. Ohnal se po nás, ztratil rovnováhu a svalil se do strouhy. Zvedli jsme ho, postavili na chodník a pustili se do něj nanovo. Tentokrát jsme si vymysleli hanlivý popěvek, ve kterém jsme všelijak komolili jeho jméno.

Přijel taxík a my ho natlačili dovnitř. Řekli jsme řidiči, že má delirium tremens, udali falešnou adresu v Hobokenu a zamávali mu na rozloučenou. Když jsme se vrátili, jeho přátelé nám poděkovali a znova se omlouvali. “Patří do blázince,” řekl jeden z nich.

“Objednal nám každému panáka a nedal jinak, než že si musíme dát na jeho účet taky sendvič s biftekem.”-

“Kdybyste kdy měli nějaké potíže s platfusákama (myslel policajty), stačí zavolat,” řekl holohlavý politik a dal mi svou vizitku. Pak mi doporučil šmelináře, který dává na úvěr, pokud bychom to někdy potřebovali.

Pak jsme si dali druhou rundu a třetí rundu, samozřejmě té nejlepší skotské. Co se ale mě týče, klidně to mohly být koňské chcanky.

Sotva tahle skupinka odešla, začal se Arthur Raymond hádat s mladíkem, kterého jsem u nás viděl poprvé. Prý urazil Monu.

Jmenoval se Duffy a připadal mi jako slušný kluk, i když lehce pod parou. “Musí se jí veřejně omluvit!” trval na svém Arthur Raymond. Duffy to všechno považoval za dobrý vtip. Nakonec už toho měl Arthur Raymond dost. Zkroutil tomu mládenci ruku a praštil s ním o zem. Pak mu sedl na prsa a začal mu mlátit hlavou o zem. “Tak omluvíš se, nebo ne?” opakoval a dál mu nelítostně tloukl hlavou o zem. Duffy nakonec zamumlal jakousi omluvu a Arthur ho postavil na nohy. Kolem bylo hrobové ticho, které nevěštilo pro Arthura Raymonda nic dobrého. Duffy si vzal svůj kabát a klobouk, zaplatil účet a beze slova vypadl. Arthur Raymond zůstal u svého stolu sám. Seděl s hlavou skloněnou a tvářil se zachmuřeně a zahanbeně. Po chvíli se i on zvedl a odešel.

Objevil se až za pár dní se dvěma pěknými monokly. Ukázalo se, že si na něj Duffy počíhal venku a dal mu pěknou nakládačku.

Zajímavé na tom bylo, že Arthur Raymond z toho měl radost.

Jakmile si spolu vyřídili účty, stali se z nich dobří přátelé.

Arthur mi se svou obvyklou předstíranou skromností vysvětloval, že v pěstním souboji má vždycky určitou nevýhodu, protože si nemůže zničit ruce. Nicméně to bylo poprvé v jeho životě, co mu někdo namlátil. Měl z toho docela srandu. S nádechem zlomyslnosti to uzavřel: “Zdá se, že to všecky těší. Asi jsem si to zasloužil.”

“Možná tě to naučí, aby sis příště hleděl svého,” přisadila si Mona.

Neodpověděl.

“A kdy nám hodláš zaplatit svůj účet?” dodala Mona.

K velkému překvapení všech přítomných Arthur Raymond řekl: “Kolik to dělá?” Vytáhl z kapsy svazek bankovek a bez mrknutí oka zaplatil dlužnou částku.

“To jste nečekali, že?” řekl a triumfálně se rozhlédl kolem.

Vstal, šel do kuchyně a škrtl své jméno na seznamu.

“A mám pro vás ještě jedno překvapení,” řekl, když objednal pití pro celý lokál. “Ode dneška za týden mám koncert.

Bacha, Beethovena, Mozarta, Ravela, Prokofjeva a Stravinského. Všechny vás zvu. Bude to něco jako můj koncert na rozloučenou. Potom začínám pracovat pro komunistickou stranu. A je mi jedno, co se pak stane s mýma rukama. S tímto způsobem života už jsem skoncoval. Začnu dělat něco konstruktivního. Ano, pánové!” A uhodil pěstí do stolu. “Tímto se vás všech zříkám!”

Na odchodu nám ještě připomněl: “Nezapomeňte na ten koncert. Budu vám rezervovat místa do první řady!”

Od toho večera, kdy Arthur Raymond učinil toto slavnostní prohlášení, se věci začaly definitivně obracet k horšímu.

Všichni naši věřitelé se na nás jakoby naráz sesypali. Kromě věřitelů navíc policie a právník, kterého najala Maud, aby jí vymohl alimenty. Začalo to jednoho rána, kdy nám na dveře bušil ledař, zatímco my jsme statečně předstírali, že nejsme doma. Odpoledne si na nás došlápl pekař. Pak už se střídali jeden za druhým - lahůdkář nebo některý ze šmelinářů s alkoholem. Někteří se k nám snažili proklouznout večer, když se vydávali za naše zákazníky.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 146

Nakonec nás začal uhánět o nájemné náš domácí, který nám hrozil, že jestli nezaplatíme, dá nás k soudu. Bylo toho prostě dost na to, abychom byli podělaní strachy. Občas jsme z toho byli tak zdeptaní, že jsme podnik prostě zavřeli a šli raději do kina.

Jednoho dne se ukázal starý trojlístek - Osiecki, O’Shaughnessy a Andrews. Přitáhli s sebou tři holky z Follies. Bylo už po půlnoci a všichni už byli zlití jak zákon káže. Byla to jedna z nocí, kdy se dostavili jen naši důvěrní přátelé. Holky z Follies byly krásné, rozverné a mimořádně sprosté. Nedaly jinak, než že musíme srazit stoly, aby na nich mohly tancovat, dělat rozštěpy a další kousky. Osiecki, který si představoval, že je kozák, řádil k našemu bezmeznému úžasu jako ďas. Je jasné, že za tu dobu nezmoudřel, ale byl naopak podivně rozverný a bůhví proč si myslel, že je akrobat.

Když vzalo za své několik židlí a rozbilo se několik talířů, rozhodli jsme se, že se raději přesuneme do Harlemu. Mona, Osiecki a já jsme se natlačili do jednoho taxíku se Spudem Jasonem a jeho Alamedou. Alameda s sebou měla malého mopslíka, kterému říkala Fifi. Než jsme dojeli do Harlemu, stačil nás všechny počurat. Nakonec se samým vzrušením počurala i rozhýkaná Alameda.

U Smalla, kde to tou dobou frčelo, jsme popíjeli šampaňské, tancovali s barevnými a pojídali obrovské bifteky na cibulce. Dr. Kronski byl s námi také a zdálo se, že se baví přenáramně. Kdo za to všechno platil, jsem neměl nejmenší tušení. Nejspíš Osiecki.

Nicméně jsme se doplazili domů až nad ránem a vyčerpaně se svalili do postele. Zrovna jsem začal podřimovat, když se ozvalo zaťukání na okno. Byl to Alan Cromwell a chtěl dovnitř. “To jsem já, Alan, otevřete mi,” vykřikoval pořád dokola. Přidával na hlase, až skoro ječel. Byl očividně zkárovaný pod obraz. Nakonec šel kolem policajt, který ho odtáhl pryč, přičemž ho párkrát kamarádsky přetáhl pendrekem. Kronski a O’Mara, kteří spali na stolech, to považovali za dobrý vtip, Mona si dělala starosti.

Brzy jsme však všichni usnuli.

Následující večer jsme Ned, O’Mara a já dostali nápad. Usadili jsme se v kuchyni s ukulele a drnkali a pobrukovali, zatímco Mona obsluhovala hosty. Bylo to v době, kdy se všichni hrnuli na Floridu. O’Mara, který neměl nikde dlouho stání, začal prosazovat návrh, že bychom to měli my tři zabalit a odtáhnout do Miami.

Věřil tomu, že za pár týdnů tam vyděláme tolik, že budeme moci poslat pro Monu a začít nový život. Jelikož nikdo z nás neměl dost peněz na to, aby je mohl investovat do nemovitostí, rozhodli jsme se, že se svezeme s někým, kdo je má.

Šlo tedy o to nabízet své služby jako číšníci a dveřníci. Byli jsme dokonce ochotní čistit boty, abychom nějak začali.

Počasí bylo stále dobré a dále na jihu bude ještě lepší.

O’Mara vždycky věděl, jak udělat návnadu co nejlákavější.

Mona nebyla přirozeně celým projektem dvakrát nadšena. Musel jsem jí slíbit, že jí každou noc zatelefonuju, ať budu kdekoliv.

Chtělo to jen mít u sebe jeden niklák, abych mohl vytočit číslo, zbytek půjde na účet volaného. Než nám dojde účet za telefon, bude špeluňka zavřená a Mona bude s námi.

Byli jsme připraveni vyrazit v několika dnech. Bohužel, dva dny před plánovaným odjezdem na nás uhodil náš domácí s placením nájemného. Zoufale jsem se snažil sehnat aspoň část peněz, které jsme mu dlužili. Nevím, co mě to napadlo, ale obrátil jsem se na syna jednoho z tátových nejlepších přátel. Byl to ještě mladík, ale vedl si dobře v oblasti paroplavby. Vůbec nechápu, jak mě napadlo zkusit ho pumpnout. Nejspíš jsem se chytal každého stébla. Avšak v okamžiku, kdy jsem se zmínil o penězích, jako bych mluvil do dubu. Dokonce se mě zeptal, proč jsem si vybral právě jeho. On přece ode mne nežádal nikdy nic, nebo snad ano?

(Jak vidno, byl to už protřelý obchodník. Za pár let udělá “kariéru”.) Sežral jsem svou pýchu a vyložil karty na stůl.

Nakonec když už jsem se totálně ponížil, jsem z něj vydoloval pětku. Nabídl jsem se, že mu napíšu stvrzenku, ale s opovržením odmítl. Když jsem se vrátil zpět do lokálu, cítil jsem se tak pokořený, tak zahanbený a tak zničený, že jsem to tam málem všechno podpálil. Avšak…

Byla sobota odpoledne, když jsme O’Mara a já vyrazili směr Miami.

Byl nejvyšší čas. Vzduch byl doslova nasáklý vlhkostí a z nebe se sypal těžký, mokrý sníh. Měli jsme v plánu dostat se na dálnici za Elizabeth a něco si stopnout do Washingtonu, kde jsme se měli potkat s Nedem. Ned jel do Washingtonu z nějakého nám neznámého důvodu vlakem. Proti trudnomyslnosti si s sebou vzal ukulele.

Když se nám podařilo zastavit první auto, byla už skoro tma.

Sedělo v něm pět černejch a všichni byli hezky nachmelení.

Nechápali jsme, proč to k čertu tak kalí. Brzo jsme to zjistili - auto bylo plné trávy a FBI jela za nimi na plný plyn. Proč nám teda zastavili, nám nešlo na rozum. Když nás kousek za Philadelphií vysadili, pořádně se nám ulevilo.

Hustě chumelilo a začal foukat silný, ledový vítr. Navíc byla tma jako v pytli. Pár mil jsme šli pěšky, jektali zuby, až jsme konečně dorazili k benzince. Trvalo nám celou hodinu, než jsme stopli další auto, které nás ale dovezlo jen do Wilmingtonu.

Rozhodli jsme se v této Bohem zapomenuté díře strávit noc.

Věrný svému slibu jsem zatelefonoval Moně. Držela mě na drátě celých patnáct minut, přičemž nám spojovatelka neustále připomínala, že výše hovorného roste. Mona v tom pěkně lítala - na druhý den byla předvolaná k soudu.

Když jsem zavěsil, byl jsem z toho tak zničený, že jsem měl sto chutí se na místě otočit a vrátit se do New Yorku.

“Ale no tak,” uklidňoval mě O’Mara. “Neber si to tak. Znáš Monu - nějak si už poradí.”

To jsem věděl taky, ale na náladě mi to nepřidalo.

“Ráno moudřejší večera,” řekl jsem nakonec. “Když sebou hodíme, můžeme být v Miami do tří dnů.”

Druhý den okolo poledne jsme vyhledali Neda, který se ubytoval v polorozpadlém hotelu za dolar na noc. Jeho pokoj byl jako vystřižený z Gorkého Noclehu. Každá druhá okenní tabulka byla prasklá, tu a tam byly místo skla kusy hadrů a novin.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 147

Voda netekla, na postelích byly proležené slamníky, pelesti byly rozklížené. Kam se člověk podíval, všude plno pavučin. Bylo tam tolik prachu, že jsme se málem zalkli. A to se jednalo o hotel “pro bílé”. A navíc v našem slavném hlavním městě.

Koupili jsme si trochu sýra, víno, salám, bochník chleba a olivy, načež jsme se přesunuli přes most do Virginie.

Jakmile jsme byli za čárou, sedli jsme si pod strom a pořádně se nacpali. Pak jsme se natáhli na sluníčko, vykouřili jednu dvě cigarety a nakonec si i trošku zazpívali. Byla to písnička, která se stala něčím jako naší hymnou - zpívalo se v ní o hledání přívětivé tváře.

Když jsme se zvedli, byli jsme v povznesené náladě. Jih vypadal báječně - teplý, vstřícný, bohatý a štědrý. Byli jsme v jiném světě.

První dojem z Jihu je vždycky inspirující. Jakmile se člověk dostane do Marylandu a začne putovat klikatými silnicemi, všechno jako by zjemnělo. Když přijedete do “Starého dominia”, jste skutečně v novém světě. O tom nemůže být pochyb. Lidé tu mají vybrané způsoby, jsou milí a důstojní. Stát, který nám dal nejvíc prezidentů, nebo aspoň ty nejlepší, byl svého času velkým státem.

A stále v mnoha ohledech je.

Častokrát jsem opustil New York a nestaral se, kterým směrem se ubírám. Hlavně co nejdál od toho odporného velkoměsta. Často jsem pak skončil v Severní Karolíně nebo V Tennessee. Projížďka Virginií připomíná motiv ze známé symfonie či kvartetu. Tu a tam jsem se zastavil v nějaké vesnici a požádal o práci jen proto, že se mi tam líbilo.

Pochopitelně jsem nakonec nikdy žádnou práci nevzal. Pouze jsem se nějaký čas potuloval okolo a představoval si, jaké by to bylo strávit v takovém místě zbytek svých dní.

Z podobného snění mne vždycky vyburcoval hlad…

Z Washingtonu jsme se dostali do Roanoke s menšími obtížemi. Bylo to tím, že už jsme byli tři. Každý řidič není ochoten zastavit třem vagabundům, zvlášť když jde o vagabundy ze Severu. Toho dne jsme se rozhodli, že bude rozumnější se rozdělit. Prostudovali jsme mapu a dohodli se, že se příští den sejdeme na poště v Charlotte. Klaplo nám to bezvadně. Sjeli jsme se tam hezky jeden po druhém, přičemž poslední dorazil jen asi o půl hodiny později než první.

Tam jsme poněkud pozměnili plán cesty, poněvaž Ned zjistil, že mohl se “svým” řidičem jet klidně až do Miami.

Rozhodli jsme se, že další sraz si dáme v Jacksonville. O’Mara a já zůstaneme spolu, Ned pojede sólo. Časně zrána jsme zaujali místo na výpadovce z Charlotte. Jemně mžilo a nám celou hodinu nikdo nezastavil. To nás naštvalo, a tak jsme se postavili rovnou doprostřed silnice. Vyšlo to. Hned další auto zastavilo s mohutným skřípěním brzd.

“Co tu k čertu vyvádíte?” obořil se na nás řidič.

“Kam máte namířeno?” houkli jsme na něj.

“Jacksonville!”

Dveře se otevřely a my naskočili dovnitř. Znova jsme byli na cestě. Několik minut řidič nepromluvil ani slovo. Když konečně otevřel pusu, vypadlo z něj: “Máte kliku, že jsem vás nepřejel.”

Mlčeli jsme. “Opravdu jsem nevěděl, jestli vás mám zastřelit nebo vás převálcovat,” pokračoval. Vyměnili jsme si s O’Marou pohledy.

“Odkud jste?” zeptal se řidič. “Co máte v pácu?” Vyložili jsme mu to. Pátravě si nás přeměřil. Zřejmě došel k závěru, že mluvíme pravdu, a tak z něho ztěžka vylezlo, že právě zabil svého přítele. V baru - nešťastnou náhodou. Opilí se začali rvát a on ho v sebeobraně vzal lahví po hlavě. Dostal strach, zpanikařil, a tak sedl do auta a vyrazil nazdařbůh.

Měl v kapse dvě bouchačky a byl odhodlán odpravit každého, kdo by se mu pokusil zkřížit cestu. “Unikli jste tomu jen o vlásek,” dodal.

Po chvíli doznal, že ve skutečnosti ujíždí do Tampy, kde se bude moct na nějakou dobu zašít. Aspoň si to myslel.

“Nejspíš se později vrátím a slíznu, co jsem si nadrobil. Ale nejdřív se musím trochu sebrat.” A znova opakoval: “Nebyla to moje chyba. Já ho opravdu nechtěl zabít.” A rozbrečel se jako dítě.

Když jsme zastavili na oběd, nedal jinak, než že to za všechny zaplatí. Pozval nás i na večeři. V Maconu (Georgia) jsme si najali dvoulůžkový pokoj. Za ten zaplatil taky. Na konci chodby se v houpacím křesle pod červenou lucernou kolébala kurva. Když jsme se svlékli do postele, uložil náš známý své dvě pistole spolu s peněženkou do šuplíku a poznamenal, že kdo u nich bude ráno dřív, má štěstí.

Druhý den brzy ráno jsme se zase vydali na cestu. Náš přítel mohl jet do Tampy, ale trval na tom, že nás zaveze do Jacksonville. Na rozloučenou nám ještě věnoval deset dolarů “pro štěstí”.

“Myslím, že byste si měli nejdřív zjistit co a jak, než se vydáte dál,” radil nám. “Mám za to, že už je po sezóně.”

Popřáli jsme mu hodně štěstí a dívali se, jak odjíždí. Přemýšleli jsme o tom, jak dlouho to může trvat, než ho chytnou.

Byl to prostý, čestný chlap s dobrým srdcem, který pracoval jako mechanik. Jeden z těch, o kterých se říká: “Ten by ani kuřeti neublížil.”

Měli jsme štěstí, že jsme ho potkali. Nebýt té jeho pětky, měli jsme dohromady už jen čtyři dolary. Většinu peněz měl u sebe Ned, který je zapomněl rozdělit. Šli jsme tedy na poštu, jak bylo domluveno. Ned už tam na nás čekal víc jak dvě hodiny. Chlapík, který ho naložil v Charlotte, ho vzal rovnou do Jacksonville.

Navíc mu koupil něco k jídlu a ubytoval ho ve svém pokoji.

Celkem vzato jsme si tedy nevedli zrovna nejhůř. Jako další věc jsme se rozhodli prozkoumat terén.

Netrvalo nám dlouho, než jsme zjistili, jak se věci mají.

Jacksonville bylo plné nám podobných nešťastníků, kteří se všichni vraceli z kdysi zaslíbené Floridy. Kdybychom měli všech pět pohromadě, na místě bychom se obrátili a vrátili se domů.

Naše hrdost nám však velela aspoň chvíli zůstat. “Přece tu musí být něco kloudného, co bychom mohli dělat,”

ujišťovali jsme jeden druhého. Nejenže tam opravdu nebylo vůbec nic, ale nebylo ani kde hlavu složit. Přes den jsme se motali kolem Ymky, kde to vypadalo spíš jako v útulku Armády spásy. Nikdo tam nevypadal na to, že by hledal práci.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 148

Každý jenom čekal na dopis či telegram z domova - s šekem, penězi, lístkem na vlak. Tohle trvalo několik dní.

Přespávali jsme v parku (dokud nás nevyhmátli policajti) nebo na podlaze v lapáku ve společnosti víc jak stovky špinavých těl zabalených do novin. Jedni z těch ubožáků zvraceli, jiní si srali do kalhot. Tu a tam jsme zabloudili do některé z okolních vesnic a snažili se připadnout na nějakou práci, která by nám vynesla aspoň na jídlo. Z jedné takové výpravy, když jsme předtím nejedli osmatřicet hodin, urazili osm mil za vidinou jakéhosi kšeftu a ani si neškrtli, jsme se vraceli husím pochodem jako indiáni, vyhladovělí, utahaní, s bolavýma nohama a jazyky na vestě. Ten večer jsme se pokusili najít útočiště u Armády spásy. Marně.

Člověk potřeboval čtvrťák, aby se tam mohl natáhnout na podlahu.

Na záchodě se mi začaly hlady bouřit vnitřnosti. Bolest byla tak palčivá, že to se mnou seklo. Ned s O’Marou mě museli vynést ven.

Namířili jsme si to na nádraží, kde stály vagóny plné hnijícího ovoce určené na Sever. Tam nás nachytal šerif, který nás vyprovodil s puškou v zádech. Nedovolil nám ani sebrat si pár nahnilých pomerančů ze země. “Táhněte, kam patříte!” Počastoval nás zdejší oblíbenou průpovídkou.

Neuvěřitelnou náhodou jsme druhý den potkali podivína jménem Fletcher, kterého znal Ned z reklamní agentury. Byl to komerční umělec a měl něco, čemu říkal ateliér. Sám byl sice úplně na mizině, nicméně nás pozval na večeři. Ukázalo se, že slaví svou stříbrnou svatbu. Vymohl si za tím účelem dočasné propuštění manželky z blázince.

“Nebude to žádné velké posvícení,” sdělil Nedovi. “Ale pobavíme se, jak nejlépe to půjde. Ona je sladké stvoření, nikomu neublíží. Je taková už přes patnáct let.”

Den byl nekonečný, nemohl jsem se dočkat slíbené večeře.

Potloukal jsem se okolo Ymky a snažil se neplýtvat energií. Většina maníků tu trávila čas hraním dámy a mazáním karet, kostky se hrát nesměly. Pročítal jsem noviny, křesťanské magazíny a podobné hovadiny, které se tam povalovaly. Kdyby v New Yorku vypukla revoluce, ani by to se mnou nehnulo. Dokázal jsem totiž myslet jen na jedno - na jídlo!

V okamžiku, kdy jsem spatřil chudáka Fletchera, jsem k němu pocítil vřelé sympatie. Táhlo mu na sedmdesát, měl modré oči a velké kníry. Jako by z oka vypadl Buffalo Billovi. Na zdi visely ukázky jeho prací - z dřívějška - kdy dostával královsky zaplaceno za obrázky koní a kovbojů na obálky časopisů. Teď měl skromnou penzi, která ho taktak držela nad vodou. Žil v naději, že jednoho dne dostane tučnou provizi. Mezitím maloval všelijaké plakátky pro obchodníky - cokoliv, co mu přilepšilo o pár centů.

Byl rád, že bydlel na Jihu, kde bylo aspoň teplo.

K mému velkému překvapení přinesl dvě láhve - jedna byla do poloviny plná ginu, v druhé bylo na dva prsty režné.

S pomocí citrónu, trochy pomerančové kůry a spousty vody jsme z toho nadělali hezkých pár drinků. Fletcherova manželka zatím odpočívala ve vedlejším pokoji. Fletcher řekl, že ji přivede, až bude čas k jídlu. “Je jí to úplně jedno,”

vysvětloval. “Ona má svůj vlastní svět a svůj vlastní rytmus. Vůbec nic si nepamatuje, tak nebuďte překvapeni tím, co řekne. Většinou je velice tichá - a docela veselá. Však uvidíte.”

Pak začal chystat na stůl. Veškeré nádobí bylo otlučené, ani dva kousky nebyly samozřejmě z jedné sady. Na holý stůl položil ubrus, doprostřed stolu postavil obrovskou vázu s květinami.

“Budeme mít jen něco malého,” řekl omluvně. “Ale hlad by to snad mělo zahnat.” Přinesl mísu bramborového salátu, trochu sýru, nějaký kabanos a špekáčky. K tomu veku a trošku margarínu. Jako dezert tu bylo pár jablek a ořechů.

Pomeranče žádné. Když Fletcher postavil před každého sklenici, dal vařit vodu na kafe.

“Myslím, že už je všechno připraveno,” řekl a přehlédl pokoj. “Za chvíli dojdu pro Lauru.”

My tři jsme tiše stáli a čekali na příchod těch dvou. Slyšeli jsme, jak Fletcher k Lauře tiše a něžně promlouvá a pomáhá jí vstát.

“No,” usmíval se křečovitě přes slzy, když vedl Lauru ke stolu.

“Tak tady nás máte. Lauro, tohle jsou mí přátelé - a taky tví přátelé. Povečeří s námi - není to báječné?”

Jeden po druhém jsme k nim přistupovali a potřásli si s ní rukou.

Když jsme jim pak připíjeli na jejich výročí, všichni jsme měli slzy na krajíčku.

“Je to skoro jako za starých časů,” řekl Fletcher a pohlédl nejprve na svou slabomyslnou ženu a pak na nás.

“Vzpomínáš si, Lauro, na ten legrační starý ateliér, který jsem měl ve Village?

Ani tenkrát jsme nebyli žádní boháči, co?” Obrátil se na nás.

“Nebudu před jídlem říkat žádnou modlitbu, přestože bych rád. Ale už jsem z toho zvyku vyšel. Ale chtěl bych aspoň říct, jak jsem rád, že s námi sdílíte tuto skromnou oslavu. Kdybychom tu byli jen sami dva, bylo by to velmi smutné.”

Otočil se ke své ženě.

“Lauro, víš o tom, že jsi stále velmi krásná?” Polechtal ji pod bradou. Laura vzhlédla a mile se usmála. “Vidíte?” zvolal Fletcher. “Ó ano, Laura byla newyorská kráska. Že ano, Lauro?”

Netrvalo dlouho a po jídle se jen zaprášilo, včetně jablek, ořechů a několika okoralých cukrátek, které Fletcher náhodou vyhrabal, když hledal kondenzované mléko. Po druhém šálku kávy se Ned chopil ukulele a všichni, včetně Laury, jsme se dali do zpěvu. Zpívali jsme otřepané lidovky jako “O Susanna”, “A bull-frog sat on a railroad track,”

“Annie Laurie”, “Old Black Joe”… Najednou Fletcher povstal a prohlásil, že zazpívá “Dixie”. Zpíval s náramným zápalem a svůj výstup zakončil ďábelským rebelantským výkřikem. Laura, které se to moc líbilo, se dožadovala přídavku. Fletcher tedy spustil “The Arkansas Traveller”. Bylo to krásné, moji milí. A patetické.

Po chvíli jsem dostal zase hlad. Zeptal jsem se, jestli by se nenašel nějaký suchý chleba. “Mohli bychom si udělat francouzské palačinky,” navrhl jsem.

Obrátili jsme kuchyň vzhůru nohama, ale nenašli jsme ani kůrku.

Byl tam ale zbytek biskupského chlebíčku, jehož kousky jsme namáčeli do kávy a ještě trochu se zasytili.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 149

Nebýt prázdného výrazu v jejích očích, nikdo by do Laury neřekl, že je blázen. Zpívala s nadšením, reagovala na naše vtipy a jedla s náramnou chutí. Brzy však usnula jako nemluvně. Odnesli jsme ji do ložnice a uložili do postele.

Fletcher se k ní sklonil a políbil ji na čelo.

“Když chvilku počkáte,” řekl, “možná seženu ještě kapku ginu.

Skočím k sousedům.”

Za pár minut se vrátil s načatou lahví bourbonu. Ve druhé ruce nesl pytlík sušenek. Znova jsme postavili na kávu, rozlili bourbon a začali si povídat. Tu a tam někdo přihodil poleno do kamen. Byl to náš první příjemný večer v Jacksonville.

“Byl jsem ve stejném srabu, když jsem sem přijel,” vzpomínal Fletcher. “Chvíli to trvá, než se tu člověk uchytí… Nede, proč nezajdeš do místních novin? Mám tam známého redaktora. Možná se tam pro vás něco najde.”

“Ale já nejsem žádný spisovatel,” namítl Ned.

“K čertu, tak to za tebe napíše Henry,” řekl O’Mara.

“Proč tam nezajdete oba?” navrhl Fletcher.

Vyhlídka nějaké práce nás tak povzbudila, že jsme si společně zatančili uprostřed pokoje.

“Zazpívejme si tu o hledání přívětivé tváře,” zaprosil Fletcher.

Dali jsme se tedy znova do zpěvu - polohlasně, abychom nevzbudili Lauru.

“Nemusíte si o ni dělat starosti,” řekl Fletcher. “Ona spí jako andílek. Ona vlastně je andílek. Opravdu si myslím, že právě proto je… Vždyť víte. Nehodí se do tohoto světa. Někdy mám pocit, že je to pro ni lepší.”

Ukázal nám nějaké své práce, které skladoval v obrovském kufru, a nebylo to špatné. Byl zručný kreslíř, pokud nic jiného. Zamlada procestoval celou Evropu - navštívil Paříž, Mnichov, Řím, Prahu, Budapešť, Berlín. Dokonce získal několik cen.

“Kdybych se měl znova narodit,” řekl. “Za ničím bych se nehnal.

Prostě bych se jen tak poflakoval po světě. A proč vy se nevydáte na Západ? Tam je pořád ještě místa habaděj.”

Tu noc jsme přespali na podlaze Fletcherova ateliéru a druhý den ráno jsme se s Nedem vypravili do redakce. Já byl odmítnut, sotva jsem řekl pár slov, ale Ned dostal šanci napsat pár článků.

Přirozeně se jednalo o pěkně špinavou práci, ale rád bych ji měl.

Nezbývalo než si utáhnout opasky a čekat na výplatu. Ta měla přijít za dva týdny.

Ve stejný den jsme se s O’Marou vydali za jedním irským knězem, jehož adresu O’Marovi někdo dal. Otevřela nám jeptiška, která nás stroze odbyla. Když jsme sestupovali ze schodů, všimli jsme si, jak farář tlačí svého packarda z garáže. O’Mara se rozhodl zkusit to přímo u něj. Pro povzbuzení mu kněz foukl hustý dým ze svého havana rovnou do obličeje. “Kliďte se odsud a nedělejte tu rozruch,” bylo to jediné, co jsme od otce Hoolihana slyšeli.

Večer jsem se vydal na osamělou pochůzku. Když jsem míjel synagogu, zaslechl jsem sborový zpěv. Byla to hebrejská modlitba, která se mi zdála kouzelná. Vešel jsem dovnitř a usadil se v poslední řadě. Sotva bohoslužba skončila, došlápl jsem si na rabína. “Rabi,” chtěl jsem původně říct, “jsem na tom bídně…”

Ale on vypadal tak vznešeně, tak úžasně dobrosrdečně, že jsem mu několika slovy vylíčil svou situaci a přidal nesmělou prosbu o jídlo a přístřeší - pokud je to možné. Neodvážil jsem se zmínit o tom, že jsme tři.

“Ale vy nejste Žid, že?” řekl rabín. Mžoural, jako by mě dobře nepochopil.

“Ne, ale mám hlad. Co na tom záleží, kdo jsem?”

“Tak proč nezkusíte nějaký křesťanský kostel?”

“Zkusil jsem,” odvětil jsem. “Ale já stejně nejsem křesťan, jsem pohan.”

Neochotně naškrábal pár slov na papír a poslal mě s tím za Armádou spásy. Ihned jsem tam zamířil, ale bylo mi oznámeno, že nemají místo.

“Mohl bych aspoň dostat něco k jídlu?” žadonil jsem.

Sdělili mi, že jídelna skončila provoz před hodinou.

“Sním cokoliv,” řekl jsem naléhavě. “To nemáte ani nahnilý banán nebo pomeranč?”

Muž na mě nevraživě pohlédl. Ani to s ním nehnulo.

“To mi nemůžete dát aspoň desetník? Jediný desetník?”

Znechuceně zalovil v kapse a hodil ho po mně.

“A teď se kliďte odsud! Pobudové jako vy patří na Sever, odkud jste přitáhli.”

Otočil jsem se na podpatku a beze slova vypochodoval ven. Na ulici jsem si všiml příjemně vyhlížejícího chlápka, prodávajícího noviny. Něco z jeho vzezření mi dodalo odvahy, tak jsem ho oslovil.

“Nazdar,” řekl jsem. “Jak to jde?”

“Není to zlé. Odkud jsi? Z New Yorku?”

“Jo, a ty?”

“Jersey City.”

“Těbůh!”

O chvíli později už jsem nutil kolemjdoucím noviny, které mi dal.

Trvalo mi asi hodinu, než jsem se jich zbavil. Ale vydělal jsem pár centíků. Spěchal jsem do “Ymky”, kde jsem našel O’Maru klimbat za novinami ve velkém houpacím křesle.

“Pojďme se najíst!” řekl jsem a mocně jím zatřásl.

“Jo,” odvětil nerudně, “třeba do Delmonica.”

“Ne, vážně. Sehnal jsem pár centů. Na kávu s koblihou to stačí.

Tak dělej.”

Okamžitě byl na nohou. Cestou jsem mu vyprávěl, jak jsem přišel k penězům.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 150

“Toho chlápka musíme najít! Vypadá to na kámoše. Říkáš, že je z Jersey City? Paráda!”

Kamelot se jmenoval Mooney a šel se najíst s námi.

“Můžete u mě přespat,” nabídl se. “Mám jednu postel navíc. Pořád lepší než nocleh v lapáku.”

Druhý den jsme se zařídili podle jeho rady a šli k zadnímu vchodu do redakce vyzvednout balík novin. Náš kámoš Mooney nám na to samozřejmě půjčil. Hemžilo se tam asi padesát harantů, kteří se snažili nás předběhnout. Naklonil jsem se do okénka, abych si vyzvedl balík. Najednou jsem cítil, jak mi někdo šplhá po zádech.

Byl to malý černý spratek, který se tak chtěl dostat ke svému balíku. Setřásl jsem ho a on se mi začal plazit mezi nohama.

Ostatní děti se mohly potrhat smíchy. Smíchu jsem se neubránil ani já. Nakonec jsme však převzali náklad a mohli vyrazit do ulic. Činilo mi neskutečné potíže otevřít pusu a vyvolávat.

Snažil jsem se strkat noviny pod nos kolemjdoucím, ale to nezabralo.

Tak jsem tam stál jako idiot, když šel kolem Mooney. “Takhle to nikdy neprodáš,” poradil mi. “Hele, sleduj mě!”

Začal pobíhat sem a tam, mával novinami ve vzduchu a křičel: “Zvláštní vydání!

Zvláštní vydání! Úplná reportáž o velkém …stou…bad…” Byl jsem zvědavý, co je to za žhavou novinku, ale nebyl jsem schopen zachytit konec věty. Podíval jsem se na první stránku, abych si přečetl hlavní titulek. Žádný tam nebyl.

Dokonce to vypadalo, že v novinách vůbec žádné - žhavé či nežhavé - novinky nejsou.

“To je jedno,” řekl Mooney. “Křič cokoliv. Musíš to ale řvát z plných plic. A nestůj na místě. Pohybuj se! Jestli to nestihneš prodat do dalšího vydání, můžeš to zabalit.”

Dělal jsem, co jsem mohl. Pobíhal jsem tam a zpět po hlavní třídě, pak jsem zabrousil i do postranních uliček. Nakonec jsem se octl v parku. Prodal jsem všeho všudy tři nebo čtyři výtisky.

Položil jsem balík na zem a posadil se vedle na lavičku. Díval jsem se na kachny plující po jezírku. Všichni invalidé, rekonvalescenti a študáci si vyšli na sluníčko. V parku to tím pádem vypadalo jako na dvorku útulku pro válečné vysloužilce.

Jakýsi starý šupák se mě zeptal, jestli si může půjčit noviny, aby se podíval, jaké bude počasí. Ležérně jsem ho pak pozoroval, jak si je čte od začátku až do konce. Když mi je vrátil, pokusil jsem se je složit tak, aby vypadaly jako z tiskárny.

Cestou z parku mě zastavil policajt, aby si koupil noviny. Pěkně mě to vyděsilo.

Když se objevilo čerstvé vydání, měl jsem prodáno přesně sedm výtisků. O’Mara to zvládl o něco lépe, ale taky žádná sláva.

“Mooney z nás nebude mít velkou radost,” konstatoval.

“Já vím. Myslím, že se pro tuhle práci nehodíme. To je pro děti - a pro podnikavé chlápky, jako je Mooney.”

“Máš pravdu, Henry.”

Dali jsme si zase jen kávu a koblihy. Lepší než nic. Bylo to jídlo a jídlo bylo to jediné, co jsme potřebovali. Z toho courání po ulicích a tahání těžkého balíku nám slušně vytrávilo. Říkal jsem si, jak dlouho to asi ještě vydržím. O něco později jsme zase narazili na Mooneyho. Omluvili jsme se mu za naši neschopnost.

“To nic,” mávl rukou. “Chápu, prostě to není nic pro vás. Hele, půjčím vám pět babek. Zkuste splašit něco lepšího.

Uvidíme se večer v bufetu, oukej?” Vesele nám zamával a zmizel.

“Tomu říkám prima kluk,” pochvaloval si O’Mara. “Ale co my teď, kruci? Přece už musíme na něco kápnout!”

Vyrazili jsme nazdařbůh do ulic, aniž bychom měli sebemenší ponětí o tom, co vlastně hledáme. O pár bloků dál jsme narazili na čímana, který nás chtěl pumpnout o desetník.

Byl to horník z Pennsylvánie. Uvízl tady stejně jako my. U kávy a koblížku jsme si vyměňovali zkušenosti.

“Víte co?” nadhodil. “Pojďme dnes večer do uličky lásky. Člověk je tam kdykoliv vítán, pokud má aspoň na panáka.

Nikdo vás nenutí jít s holkou na pokoj. Navíc je tam hezky útulno - a hraje tam pěkná hudba. Je to podstatně lepší, než se věčně motat kolem márnice.” Tím mínil Ymku.

Večer se nás po pár panácích zeptal, jestli už jsme se někdy nechali “zkonvertovat”.

Zkonvertovat? Nechápali jsme, o čem to mluví.

Vysvětlil nám to. Jak se zdálo, hemžilo se to kolem “márnice” maníky, kteří lanařili dušičky pro své církve. Dokonce i mormoni tam měli své lidi. Vtip byl v tom, že člověk musel nevinně poslouchat a dát najevo určitý zájem. “Pokud nějaký takový blbec dojde k názoru, že by vás mohl zlanařit, klidně vás pozve na oběd. Zkuste to. Já už jsem ze hry - jsem příliš známá firma.”

Zůstali jsme v bordelu, dokud to šlo. Každou chvíli se k nám nachomýtla nějaká holka, udělala nám pár návrhů, a pak to vzdala.

“Rozhodně to pro ně není žádný ráj,” řekl náš nový známý. “Dolar za číslo a zbytek schlamstne podnik. Ale některé nevypadají nejhůř, co?”

Pozorně jsme si prohlíželi prostitutky. Byla to dojemná podívaná, ještě dojemnější než na ty pobudy u Armády spásy. Všechny žvýkaly, pobrukovaly si, pohvizdovaly a snažily se vypadat svůdně. Jedna nebo dvě zívaly a mnuly si zarudlé oči.

“Aspoň pravidelně jedí,” mínil O’Mara.

“Jo, na tom něco je,” řekl náš známý. “Ale já osobně bych byl raději o hladu.”

“Já nevím,” zamyslel jsem se. “Kdybych se měl rozhodnout… a kdybych byl ženská… nejsem si jistý, jestli bych to nezkusil.

Člověk aspoň trošku přibere.”

“To si jenom myslíš,” namítl náš přítel. “Ale pleteš se. Z téhle práce člověk neztloustne.”

“A co tamhleta?” ukázal O’Mara na pytel sádla.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 151

“Ta už se taková narodila, to je vidět. A navíc chlastá první ligu.”

V noci, při zpáteční cestě do nikam, jsem myslel na Monu. Co jsme přijeli, dostal jsem od ní jen krátký vzkaz. Jistě, Mona na psaní dopisů moc nebyla. Ani nebyla nikdy příliš konkrétní. Jediné, co jsem pochopil, bylo, že ji mají v krátké době vystěhovat. A co dál? To bych taky rád věděl.

Druhý den jsem strávil skoro celý lelkováním okolo Ymky. Doufal jsem, či spíše se modlil, aby to na mě začal někdo zkoušet. Byl jsem ochoten a připraven nechat se zkonvertovat na cokoliv, ať je ze mě třeba mormon. Ale nikdo o mě ani nezavadil. Vpodvečer jsem náhle dostal skvělý nápad. Bylo to tak prosté a skvělé, až jsem se divil, že mě to nenapadlo dřív. Člověk však musí být skutečně v zoufalé situaci, aby ho napadlo přímočaré řešení.

Co to bylo za skvělý nápad? Obcházet obchody a žádat o potraviny, které se chystali vyhodit: okoralý chleba, zkažené ovoce, zkyslé mléko… vůbec mě nenapadlo, jak nápadně se můj plán podobá žebravé taktice sv. Františka. Ten také žádal vždy jen o to, co za normálních okolností už nebylo k jídlu. Jistě, on měl ovšem poslání, které musel naplnit.

Já se jen snažil udržet při životě, což byl podstatný rozdíl.

Fungovalo to však perfektně. O’Mara si vzal na starost jednu stranu ulice, já druhou. Když jsme se pak na jejím konci sešli, měli jsme oba plnou náruč. Ihned jsme upalovali k Fletcherovi, počkali na Neda a přichystali hostinu.

Zbytky a odpadky, které jsme dostali, nebyly náhodou ani trochu odpudivé. Každý z nás jedl načichlé maso už dřív, i když spíše nechtěně. Zelenina potřebovala jenom ořezat. Z okoralého chleba se daly připravit vynikající topinky.

Kyselé mléko dalo přezrálému ovoci úžasnou chuť. Čínský kuli by považoval naši hostinu za nezřízenou a luxusní žranici. Jediné, co chybělo, byl hlt vína na zapití přeleželého plísňového sýra, ale měli jsme kávu a kapku kondenzovaného mléka. Byli jsme v sedmém nebi. Jedli jsme jako vlci.

“Škoda že jsme nepozvali Mooneyho,” poznamenal O’Mara.

“Kdo je Mooney?” vyzvídal Ned.

Vysvětlili jsme mu to. Ned poslouchal s pusou dokořán.

“Bože Henry, to je na mě moc! Tak já seděl celou dobu nahoře v redakci a prodával tam tvoje věci pod svým jménem, zatímco ty a O’Mara jste lítali po ulicích a prodávali noviny! Tohle až budu vyprávět Ulricovi… Mimochodem, všiml sis toho svého článku?

Zdál se jim docela dobrý, neříkal jsem ti to?”

Na svoje články jsem dočista zapomněl. Nejspíš jsem je četl - během některého ze svých “kómat” v Ymce - a ani jsem si přitom neuvědomil, že jsem je sám napsal.

“Henry,” řekl Fletcher, “ty by ses měl vrátit do New Yorku.

Jestliže tu tihle dva hoši marní svůj čas, je to v pořádku. Ale tebe je na to škoda, mám takové tušení, že ty máš na něco velkého.”

Začal jsem se červenat a snažil se to nějak zamluvit.

“Ale no tak,” nedal se odbýt Fletcher. “Nebuď přehnaně skromný.

Máš talent. To je každému hned jasné. Já nevím, co z tebe jednou bude - možná světec, básník, filozof. Ale jsi umělec, to je jasné. A co je ještě důležitější - nejsi rozmazlený. Máš sklon určitým způsobem zapomínat sám na sebe, což mi o tobě leccos napovídá.”

Ned, který se stále ještě cítil provinile, Fletcherovi nadšeně zatleskal. “Jakmile dostanu svůj šek, Henry, dám ti na vlak domů.

Aspoň to mohu udělat. O’Mara a já to tu nějak doklepeme. Co, Tede? Ty jsi stará vojna: touláš se po světě od svých deseti let.”

O’Mara se usmál. Teď, když našel způsob, jak sehnat jídlo, se mu pořádně zlepšila nálada.

Navíc tu byl Mooney, který O’Marovi nějak padl do oka. Byl přesvědčen, že spolu určitě něco vymyslí.

“Ale kdo bude psát články do novin?”

“O to už jsem se postaral,” řekl Ned. “Příští týden ze mě udělají technického redaktora, což je přesně to, co mi sedí. Je reálná šance, že brzo budou prachy.”

“Možná by se tam našlo i něco pro mě,” nadhodil Fletcher.

“I na to jsem už myslel. Jestliže se tadyhle Ted postará o jídlo, vezmu si na starost to ostatní. Do výplaty zbývá už jen pár dní.”

Znovu jsme přespali u Fletchera. Já jsem téměř oko nezamhouřil, poněvadž jsem si dělal starosti ohledně Mony. Teď když mi svitla naděje na návrat, nemohl jsem zase dost rychle odjet. Celou noc jsem si namáhal mozek přemýšlením, jak z toho co nejrychleji ven.

Před svítáním mě napadlo, že by mi možná mohl pomoci otec. I kdyby mi poslal jen na lístek do Richmondu, ohromně by mi to píchlo.

Časně zrána jsem se vydal zatelegrafovat tátovi. Než slunce zapadlo, dorazily peníze - na celou cestu. Půjčil jsem si ještě dalších pět babek od Mooneyho, abych měl co jíst, a hned nasedl na vlak.

V okamžiku, kdy jsem se rozvalil na sedátku, jsem se cítil jako nový člověk. Ani ne za půlhodinu jsem Jacksonville docela pustil z hlavy. Jaká je to pohoda, hovět si na polstrované sedačce! A co je zajímavé, začal jsem znova psát - v hlavě. Ano, nemohl jsem se dočkat, až se posadím k psacímu stroji. Měl jsem pocit, že už jsem celé století nenapsal ani řádku… mátožně jsem přemýšlel o tom, kde asi najdu Monu. Z čeho a kde budeme žít, co s námi bude dál. Ale na nic podstatného jsem nepřišel. Bylo tak neuvěřitelně příjemné sedět v kupé - s pěti dolary v kapse…

Možná nade mnou bděl anděl strážný! Vzpomněl jsem si na Fletcherova slova na rozloučenou. Byl jsem opravdu umělec? Jistě že byl! Ale bylo třeba to dokázat… Nakonec jsem si blahopřál, že mám za sebou tak krušnou zkušenost.

“Zkušenosti jsou zlaté!” opakoval jsem si v duchu. Znělo to poněkud hloupě, ale ukolébalo mne to do sladkého spánku.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 152

KAPITOLA(13)

Zpátky na rodné hroudě, nebo řečeno jinak - zpátky na ulici raných smutků. Mona žije u své rodiny, já u své. Jiným způsobem momentálně nebylo možno naše ekonomické problémy vyřešit. Jakmile se mi podaří udat pár povídek, zase si najdeme nějaké to hnízdečko jen pro sebe.

Od okamžiku, kdy otec odejde ráno do svého krejčovství, až do doby, kdy se vrací k večeři, makám jako divý - každý den. S Monou mluvím každý den po telefonu. Tu a tam se sejdem na něco k zakousnutí v levné restauraci. Ne však dostatečně často, aby to Moně stačilo, Mona je bez sebe strachem, pochybnostmi, žárlivostí. Prostě mi nevěří, že každý den od rána do večera píšu.

Tu a tam pochopitelně musím z domu vypadnout za nějakou tou “výzkumnou činností”. Mám stovky nápadů, pro které je toho třeba hodně nastudovat, prozkoumat, zaznamenat. Nyní jedu na všech osm válců: když sedím u stroje, prsty mi po klávesnici jen letí.

Zrovna teď dodělávám poslední úpravy na autobiografii, kterou jsem nazval “Ztroskotanec.” (Neměl jsem nejmenší podezření, že nějaký chlápek jménem Papini, žijící v Itálii, zakrátko vydá knihu se stejným názvem.) Nemohu říct, že by dům mých rodičů byl zrovna tím ideálním místem pro psaní. Sedávám u okna do ulice ukrytý za záclonami a jedním okem vyhlížím návštěvníky. Pravidlo domu totiž zní - spatříš-li návštěvníka, schovej se! A přesně to pokaždé udělám.

Popadnu psací stroj, pár knih a papírů a šup do šatníku. Fantastické! Sám sobě říkám “ostuda rodiny”. Když se tak krčím mezi zimníky, často přijdu na skvělé věci. Naftalínové kuličky mají zjevně povzbudivý účinek na mou představivost. Myšlenky se kupí takovou rychlostí, že se nikdy nemohu dočkat, až hosté vypadnou. V naprosté tmě si dělám nečitelné poznámky na kousky papíru. (Pouze klíčová slova a věty.) S dýcháním nemám nejmenší potíže. Dokážu zadržet dech na tři hodiny, je-li to nezbytné.

Sotva vylezu z díry, matka na mě spustí: “Neměl bys tolik kouřit!” Jistě, musela nějak vysvětlit zakouřenou místnost.

Dělá to vždycky stejně: “Právě tu byl Henry.” Kdykoliv slyším toto její chabé vysvětlení, musím si ucpat pusu cípem kabátu, abych se nezačal řehtat.

Občas na mě vybalí také něco v tomto smyslu: “Nemůžeš psát svoje povídky kratší?” Její představa - ubohá duše! -

je, že čím dřív povídky dokončím, tím dřív dostanu zaplaceno. O zamítavých dopisech nechce ani slyšet. Málem se chová, jako by na ně nevěřila.

“O čem teď zrovna píšeš?” ptá se mě každé ráno.

“O numismatice.”

“Co to je?”

Několika slovy jí to vysvětlím.

“Opravdu si myslíš, že lidi něco takového zajímá?”

V duchu si kladu otázku, co by asi řekla, kdyby znala pravdu - kdyby věděla o “Ztroskotanci”.

Starý pán je přístupnější. Sice nevěří, že by ze všech těch nesmyslů mohlo něco kloudného vzejít, ale je zvědavý a aspoň předstírá zájem o to, co dělám. Dost dobře neví, co si má myslet o tom, že má syna dvakrát ženatého, otce dítěte, který vysedává den co den v jídelně za stolem a buší do stroje. V hloubi duše mi věří, ví, že to jednou někam dotáhnu.

V jeho duši není neklid.

Hned za rohem, kam si každé ráno běhám pro noviny a balíček cigaret, je malý obchůdek patřící novousedlíkovi, panu Cohenovi.

Tento pan Cohen je, jak se zdá, jediný člověk široko daleko, kterého upřímně zajímá, co vlastně dělám. Zdá se, že považuje za ohromnou čest mít spisovatele, i když v zárodečné fázi vývoje, za svého zákazníka. Všichni ostatní hokynáři mě znají ze starých časů. Žádný z nich nemá nejmenší tušení, že ve mně vyklíčila nová duše. Pro ně jsem stále ten malý hošík s vlasy jako sláma a nevinným úsměvem.

Ale pan Cohen, ten je z jiného světa a z jiné doby. Nepatří sem o nic víc než já. Jelikož je Žid, je neustále v podezření.

Obzvláště u starousedlíků. Jednoho krásného rána se mi svěřil, že měl svého času také spisovatelské ambice. S ryzím zápalem mi povídá, jak moc pro něj znamenají naše kratičké rozhovory. Je prý vzácné znát někoho, kdo je “z frmolu”.

(Asi tím myslí, že jsme stejného zrna.) Tlumeným hlasem mi sděluje, v jakém opovržení chová ostatní obchodníky v ulici. Och pane Cohene, drahý pane Cohene, ať jste, kde jste, přijďte sem, ať mohu políbit vaše upocené čelo! Co to tenkrát bylo, co jsme měli společného? Pár mrtvých spisovatelů, směs strachu a zášti vůči policii, pohrdání vůči gójům a vášeň pro vůni dobrých doutníků. Nebyl jste žádný virtuos, stejně jako já. Vaše slova ke mně však doléhala, jako byste je hrál na loutnu. Vystupte, bledý stíne, vystupte z božských dálek, ať vás mohu ještě jednou obejmout!

Moje matka je pochopitelně nejen překvapena, ale přímo šokována zjištěním, že jsem se skamarádil s tím “židáčkem”.

O čem si spolu můžeme povídat? O knihách? On čte? Ano, mami, umí číst v pěti jazycích. Matka kroutí nevěřícně hlavou ze strany na stranu, pak ještě jednou nesouhlasně. Navíc hebrejštinu a jidiš, což je pro ni jedno a totéž, nepočítá. Takové hatmatilce rozumí stejně jenom Židi. (Och! Och!) V takovém obskurním jazyce nemohlo být stejně nikdy napsáno nic významného. A co Bible, mami? Krčí rameny. Měla na mysli knihy, nikoliv Bibli.

To je mi svět! Nezůstal tu jediný z mých starých kámošů. Neustále jsem čekal, že jednoho dne musím potkat Tonyho Marellu. Jeho otec stále ještě vysedává u dveří a spravuje boty. Kdykoliv procházím kolem jeho krámku, nezapomenu ho pozdravit. Ale ani jednou jsem neměl dost kuráže, abych se zeptal, jak se má Tony. Pak jsem se však z našeho místního plátku - The Chat - dozvěděl, že Tony kandiduje v okrsku, kde nyní žije, na radního. Možná se jednoho dne stane prezidentem Spojených států! To by bylo něco! -

Prezident z naší zapadlé čtvrti. Zatím jsme se mohli pochlubit jen plukovníkem a admirálem - bratry Groganovými.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 153

Bydleli pár domů od nás. “Skvělí kluci!” chválilo si je celé okolí. (O něco později se z jednoho z nich stal generál, zatímco ten druhý, zabte mne, jestli nebyl vyslán do Moskvy se zvláštním posláním - a nikým jiným než samotným prezidentem naší Svaté Kanáří říše. To skutečně není špatná bilance pro malou, bezvýznamnou Van Voorheesovu ulici!) A nyní, říkám sám sobě (de la part des voisins), tu máme mezi sebou malého Henryho. Kdo ví? Možná z něj bude druhý O’Henry.

Jestliže se Tony Marella má stát jednoho dne prezidentem, pak Henry, náš malý Henry, bude dozajista slavným spisovatelem. Na to vemte jed.

Velká škoda ovšem - když nyní zabrousíme trošku někam jinam - že se nám nepodařilo vypiplat ani jednoho šampiona. Po bratrech Laskiových se slehla zem. Nebyli z toho těsta, ze kterého bývají vítězové. Ne, ne, naše čtvrť neplodila Johny A. Sullivany ani Jamese J. Corbetty. To starý dobrý Čtrnáctý okrsek, chcete-li něco vědět, vychoval nejméně čtrnáct zdatných rohovníků.

O bankéřích, politicích a všelijakých lumpech ani nemluvě. Měl jsem pocit, že kdybych byl zpět ve své staré čtvrti, psal bych líp - živěji. Mohl bych se zdravit s lidmi jako Lester Reardon, Eddie Carney, Johny Paul. Cítil bych se jako znovuzrozený.

“Hovno!” ulevil jsem si v duchu a udeřil pěstí do železného plotu. “Ještě nejsem vyřízený. Ani zdaleka ne…”

Tak jsem se jednoho dne probudil a šili se mnou všichni čerti.

Rozhodl jsem se vtrhnout do světa a dát o sobě vědět. Neměl jsem žádný určitý plán či projekt. Prostě jsem popadl balík rukopisů do náruče a vyběhl do ulic.

Nedal jsem se odbýt a proklestil jsem si cestu až do redakce pěticentového časopisu, kde jsem stanul tváří v tvář samotnému šéfredaktorovi. Hodlal jsem se ucházet o místo redaktora.

Zajímavé na tom bylo, že oním šéfredaktorem byl další z kmene Millerů - Gerald Miller. Dobré znamení!

Netřeba se nijak pitvořit, neboť redaktor je mi již dopředu příznivě nakloněn. “Není pochyb o tom,” povídá, “že jste rozený spisovatel.” Na stole před ním leží hora mých rukopisů. Namátkou je prolistoval, což mu stačilo, aby zjistil, že ve mně něco je.

“Takže vy byste rád pracoval pro náš časopis? No, to je docela dobře možné. Jeden z redaktorů nás v průběhu tohoto týdne opouští. Promluvím s majitelem, uvidíme, co se dá dělat. Jsem si jist, že to zvládnete, přestože nemáte dosud žádnou praxi.” A následuje několik komplimentů.

Pak z ničeho nic dodává: “Proč pro nás zatím něco nenapíšete? Jak víte, platíme dobře. Myslím, že už si nějak poradíte s šekem na 250 dolarů, co vy na to?”

Aniž by počkal na odpověď, pokračuje: “Proč nenapíšete něco o slovech? Stačilo mi přečíst si od vás pár řádků, abych pochopil, že jste do slov přímo zamilovaný…”

Nebyl jsem si zcela jist, co bych tak podle něj měl na tohle téma psát. Obzvlášť pro pěticentové publikum.

“To nevím přesně ani já,” řekl. “Použijte svou představivost. Ať to není příliš dlouhé. Řekněme pět tisíc slov. A mějte přitom na paměti, že naši čtenáři nejsou vysokoškolští profesoři!”

Ještě chvíli jsme poseděli, popovídali si a pak mě vyprovodil k výtahu. “Uvidíme se zase za týden,” řekl. Pak sáhl do kapsy a vsunul mi do ruky bankovku. “Tohle vám možná přijde mezitím vhod,” usmál se. Bylo to dvacet dolarů, jak jsem zjistil na ulici. Měl jsem sto chutí běžet zpátky a poděkovat mu, ale pak jsem si řekl, že nic takového. Možná se takto chová ke všem spisovatelům.

“Sníh se zvolna sypal na celé Irsko…” slova mi jezdila hlavou jako refrén, zatímco já poskakoval po kočičích hlavách v naší čtvrti. Pak se dostavila další věta - proč, o tom nemám zdání: “V domě mého Otce je mnoho sídel…” Hezky se to smísilo. Sníh padající tiše, měkce, pomalu (na celé Irsko), a vyšperkovaná sídla blaženosti, kterých měl Otec nesčetné množství. Pro mne byl právě den sv. Patrika a žádní hadi v dohledu. Z nějakého důvodu jsem se cítil rodilým Irem.

Trošku jako Joyce, trošku jako Blarney Stone, a pár lumpáren - a Erin Go Bragh; (Kdykoliv se k nám učitel otočil zády, někdo z nás se přikradl k tabuli a načmáral na ni křídou: Erin Go Bragh!) Brouzdám se ulicemi Brooklynu a sníh tiše padá. Musím požádat Ulrica, aby mi danou pasáž ještě jednou přečetl. Ulric má na to ten správný hlas. Je to pěkný, melodický hlas. A takový on má, Ulric!

“Sníh se tiše sypal na celé Irsko…”

Rozverný jako kůzle, čirý jako vzduch, roztoužený jako faun jsem ťapkal po miloučkých hrbolcích kočičích hlav.

Kdybych tak aspoň věděl, co mám psát! Dvě stě padesát babek, to už stálo za trošku námahy. A redaktorské křeslo na obzoru!

Lidičky, jak jsem náhle vyrostl! To musí slyšet pan Cohen. (Šolem Alejchem!) Pět tisíc slov, to je hračka. Jakmile přijdu na to, o čem psát, sfouknu to jedním vrzem. Slova, slova…

Věřte nebo ne, nebyl jsem s to vypustit na papír jediné slovo. Mé oblíbené téma a já - nic. Podivné. Ještě hůř -

deprimující.

Možná bych měl nejprve podniknout nějakou badatelskou výpravu.

Konec konců, co vlastně vím o anglickém jazyce? Skoro nic.

Ovládat ho, to je jedna věc. Inteligentně o něm něco napsat - věc naprosto odlišná.

Mám to! Proč nezačít přímo u zdroje? Proč nezavolat šéfredaktorovi známého souhrnného slovníku? Kterého? Funk Wagnallova. (Ten jediný jsem totiž používal.) Druhý den sedím v předpokoji a čekám, až se objeví samotný Dr.

Vizetelly. (Říkám si, že to je totéž, jako bych prosil o pomoc samotného Ježíše Krista.) Nicméně, kostky jsou vrženy.

Pouze se modlím, abych tu nebyl za úplného pitomce. Jako tenkrát před lety, kdy jsem navštívil známého spisovatele a rovnou se ho zeptal: “Jak má člověk začít psát?” (Odpověď je: “Psaním.” Přesně to mi tenkrát řekl a tím náš rozhovor skončil.) Dr. Vizetelly stojí přede mnou. Živý, geniální muž, plný energie.

Okamžitě se s ním cítím naprosto uvolněně. Prý mu mám hezky vyložit, o co mi jde. Usedá do pohodlného křesla a ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 154

pozorně naslouchá. Pak se do toho pouští…

Celou hodinu mi tato milá, laskavá duše, které se budu již navždy cítit zavázán, sděluje vše, co mi může podle jeho názoru pomoci.

Mluví tak rychle a plynule, že nemám čas udělat si ani jedinou poznámku. Hlava mi z toho jde kolem. Jak si mám zapamatovat třeba jen zlomek z této přemíry vzrušujících informací? Jako bych strčil hlavu do vodopádu.

Dr. Vizetelly si uvědomuje můj zmatek. Posílá sekretářku, ať mi přinese fascikl článků a statí. Mám si je prostudovat podle libosti. “Jsem si jist, že napíšete skvělý článek,” usmívá se na mne jako můj kmotříček. Pak mě žádá, zda bych byl tak laskavý a ukázal mu, co napíšu, dřív než to odnesu do redakce časopisu.

Bez varování mne náhle podrobuje téměř křížovému výslechu o mé osobě: Jak dlouho píšu? Co ještě dělám? Jaké knihy jsem četl?

Jaké jazyky znám? Jedna otázka za druhou - pif, paf. Cítím se jako naprostý nýmand, nebo jak říkají v hebrejštině -

jako efesefasim. Co jsem doopravdy udělal? Co doopravdy znám? Chvilku se dusím ve vlastní šťávě a pak pokorně přiznávám všechny své hříchy a prohřešky. Činím tak úplně stejně, jako se katolík (nikoliv nějaký zatracený kalvinista či luterán) zpovídá knězi.

Jaký úžasný, přitažlivý člověk! Kdo by řekl, kdyby ho náhodou potkal na ulici, že se jedná o šéfredaktora velkého slovníku?

Ihned k němu cítím bezmezný obdiv a důvěru. Toto je člověk, říkám si znova a znova. Chlap, který má koule na svém místě a navíc mu to pálí. To není jen studnice moudrosti, ale živoucí, pulsující, kypící vodopád. Každá část jeho těla se chvěje elektrickým napětím. Nejenže zná každé anglické slovo (včetně těch z “nedotknutelných zásob,” jak tomu říká), ale vyzná se také ve víně, v koních, ženách, jídle, ptactvu, stromech. Ví, jak se oblékat, jak dýchat, jak odpočívat. A také se umí čas od času pořádně napít. Zná všechno a všechno tedy miluje. Jen si na něj sáhnout! Muž, který pádí vpřed - po všech čtyřech, dalo by se skoro říct - aby přivítal život. Člověk s písní na rtech. Děkuji, Dr. Vizetelly! Děkuji vám, že jste naživu!

Na odchodu mi říká - jak bych mohl na jeho slova kdy zapomenout?

- “Synku, vy máte všechno, co potřebuje spisovatel, tím jsem si jist. Dejte se teď do práce a snažte se ze všech sil.

Zase se zastavte, budete-li potřebovat.” Jednu ruku mi položil na rameno a druhou mi vřele stiskl dlaň. Bylo to jako požehnání. Amen!

Venku už nesněží. Prší. Prší hluboko ve mně. Po tvářích se mi koulejí slzy jako hrachy - slzy radosti a vděku. Konečně jsem spatřil obličej skutečného otce. Nyní konečně chápu, co znamená slovo Utěšitel. Sbohem, Otče Vizetelly, neboť vás už víckrát nespatřím. Nechť je vaše jméno navěky posvěceno!

Déšť ustává. Nyní jen lehounce mží - tam dole u srdce. Celá oblast hrudníku je prosycena touto substancí zvanou H2O, která když dopadne na jazyk, chutná slaně. Mikroskopické slzy, vzácnější než ty největší perly. Ze slzných váčků se zvolna koulejí do velké prohlubně. Suché slzy, suché dlaně. Tvář naprosto uvolněná, otevřená jako velké planiny, zářící radostí.

(Copak už zase sněží, pane Conroyi?) Je báječné vyslovovat svůj vlastní idiom, nechat ho rozkvést na tváři, stát se opět univerzálním jazykem. Dr. Vizetelly mne ujistil, že z 450 000 slov uzavřených do souhrnného slovníku jich dozajista znám nejméně 50 000. I ten nejtupější vymetač kanálů jich zná aspoň 5 000. Jako důkaz stačí jít domů a rozhlédnout se.

Dveře, klika, židle, opěradlo, dřevo, železo, záclony, okno, parapet, knoflík, nohy, mísa… v každém pokoji je na sta věcí, které mají svá jména. A to ani nemluvím o přídavných jménech, příslovcích, předložkách, slovesech a částicích, která se k nim pojí. A to měl takový Shakespeare slovní zásobu asi tak velkou, jako má dnes kdejaký hudlař!

Tak na co přidávat? Co si počneme s větším počtem slov?

(“A nemáte snad svůj vlastní jazyk, se kterým je třeba držet krok?”) Ba jo, vlastní jazyk! Langue d’oc. Nebo - huík, huík, huík.

V hebrejštině se dát říct “jak se máte?” na deset různých způsobů - to podle toho, zda oslovujete muže, ženu, dítě, více mužů, více žen, a tak dál. Krávě ani koze neříká nikdo, kdo je při smyslech, “jak se máš?”

Ploužím se vpřed, vstříc ulici raných smutků. Brooklyn - město mrtvých. Návrat domorodce…

Ba jo, neblahý Brooklyn tu mám, a okolní terén - bažiny, smetiště, páchnoucí stoky, proluky, hřbitovy… moje rodná hrouda.

A já nejsem ani ryba ani rak…

Mrholení ustává. Vnitřnosti jsou vystlány vlhkým tukem. Chlad sem vane ze severu. Ou ale už zase sněží!

A najednou si zcela jasně vybavuji tu pasáž, kterou dokázal Ulric recitovat jako rozený Dubliňan… “A znova začalo sněžit. Ospalým zrakem jsme sledovali vločky, stříbrné a temné, zvolna klesající ve světle lucerny. Nadešel čas, aby se vydal na svou cestu na západ. Ano, noviny nelhaly: Sníh byl nyní po celém Irsku. Padal všude, v každé oblasti tmavé centrální planiny, na kopce, na Bog of Allen a dál, západněji, se tiše snášel na tmavé vlny Shannonu. Padal také na každou píď zastrčeného krchova na kopci, kde ležel pochován Michael Furey. Províval mezi pokřivenými kříži a náhrobky, rozvrzanou brankou, mezi opadanými keři hlohu. Jeho duše se lehce zatetelila, když uslyšel, jak sníh tiše padá vesmírem, padá tiše, jako příchod posledních dnů pro všechny živé i mrtvé.”

V tomto sněžném království, kde si jazyk prozpěvoval svou vlastní sladkou litanii, jsem uháněl domů, stále domů.

Mezi deskami obřího lexikonu, mezi infinitivy a gerundii, jsem se svinul do klubíčka a tvrdě usnul. Ležel jsem mezi Adamem a Evou, obklopen tisícihlavým sobím stádem. Můj horký dech, ochlazován živou vodou, mne zahalil do husté mlhy. V la belle langue d’oc jsem zmizel ze světa. Plodová blána se mi omotala kolem krku, škrtila mě, ale jen velmi, velmi jemně. A jméno té plodové blány bylo Nemesh…

Trvalo mi dobrý měsíc, než jsem napsal článek pro svého jmenovce Geralda Millera. Když jsem byl hotov, všiml jsem si, že mám patnáct tisíc slov namísto pěti. Polovinu jsem toho tedy vyškrtal a vypravil se do redakce. O týden později ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 155

jsem obdržel svůj šek.

Článek nebyl nikdy publikován. “Příliš dobré,” zněl verdikt. Ani s místem redaktora to nevyšlo. Nikdy jsem nezjistil proč. Možná jsem byl také “příliš dobrý”.

Nicméně s 250 dolary v kapse jsme to s Monou mohli dát zase dohromady. Pronajali jsme si zařízený pokojík na Hancock Street v Brooklynu, městě polomrtvých, mrtvých a těch nejmrtvějších.

Naše ulice byla tichá a spořádaná: bezvýrazné domky tu stály v řadě za sebou, všechny s vysokým schodištěm, trávníkem a železným plotem. Nájem byl přijatelný. Měli jsme povoleno vařit na plynovém vařiči v kumbálku se staromódním dřezem. Paní Hennikerová, naše domácí, bydlela v přízemí. Zbytek domu tvořily pokojíky k pronajmutí.

Paní Hennikerová byla vdova, jejíž manžel zbohatl na hospodách, a měla v sobě směsici holandské, švýcarské, německé, norské a dánské krve. Nesmírně vitální, zvědavá, podezíravá, nenasytná a zlomyslná žena. Byla by z ní dobrá bordelmamá. Neustále nám vyprávěla lechtivé historky, při kterých se chichotala jako školačka. Na své podnájemníky však byla jako pes. Žádné skopičiny! Žádný hluk! Žadné večírky! Žádné návštěvy! Zaplaťte do posledního centu nebo se kliďte!

Této staré semetrice trvalo nějaký čas, než se vyrovnala s myšlenkou, že jsem spisovatel. Co ji mátlo, byl rytmus, v jakém klapal můj psací stroj. Nechtělo se jí věřit, že by někdo dokázal psát na stroji tak rychle. Nejvíc ze všeho jí však dělalo starosti a nahánělo strach, že se jako spisovatel budu opožďovat s placením nájemného. Abychom ji uklidnili, rozhodli jsme se zaplatit jí na několik týdnů dopředu. Neuvěřitelné, jak takový drobný tah dokáže posílit vaši pozici!

Neustále mi klepala na dveře, neobratně se omlouvala, že mě vyrušuje, načež zůstala stát na prahu a třeba celou hodinu ze mě pak tahala rozumy. Očividně ji fascinovala představa, že někdo může strávit celý den u psacího stroje a psát, psát a zase psát.

Co to vlastně píšu? Povídky? Jaké povídky? Dovolím jí někdy, aby si nějakou mohla přečíst? Budu té lásky a udělám to a udělám ono?

Dokázala se vyptávat na takové věci, na které bych v životě ani nepomyslel.

Později za mnou začala docházet pravidelně, aby mi, jak říkala, poradila pár nápadů pro mé psaní: útržky z jejího života v Hamburku, Drážďanech, Brémách, Darmstadtu. Byly to nevinné drobné příhody, které ona považovala za úžasné a šokující. Z toho důvodu mi je často vyprávěla šeptem. Kdybych se prý rozhodl některý z jejích zážitků použít, mám změnit místo a samozřejmě také její jméno. Nějakou dobu jsem ji nechával přitom, neboť mi byly vhod její drobné dárečky - tvarohový koláč, párky, kousek pečeně, pytlík buráků. Přiměl jsem ji k tomu, že nám začala péct skořicové koláče, drobenkové koláče, jablečné koláče - všechno podle původního německého receptu. Byla ochotná udělat téměř cokoliv, jen aby si mohla přečíst svůj příběh v časopise.

Jednoho dne se mne přímo zeptala, zda se mé povídky opravdu prodávají. Zjevně četla veškeré časopisy, které jí přišly pod ruku, a v žádném nenalezla mé jméno. Trpělivě jsem jí vysvětlil, že někdy je třeba čekat i několik měsíců, než povídku přijmou.

Dalších několik měsíců pak trvá, než člověk dostane zaplaceno.

Současně jsem dodal, že nyní žijeme z honorářů za soubor povídek, které jsem za slušnou cenu udal zhruba před rokem. Jako by mě ani neslyšela, pronesla věcně: “Kdykoliv budete mít hlad, vždycky se můžete najíst se mnou, někdy se cítím osamělá.” Pak se zhluboka nadechla a dodala: “Není to žádná legrace být spisovatel, že?”

To opravdu není. Ať už to věděla nebo ne, pravda byla taková, že jsme s Monou věčně hladověli. Ať se nám podařilo sehnat sebevíc peněz, pokaždé zmizely jako první sníh. Neustále jsme obcházeli své přátele, u kterých jsme jedli, půjčovali si na tramvaj nebo jsme se je snažili přesvědčit, ať nás vezmou do divadla či do kina.

Paní Hennikerová, která se věčně přejídala, musela vycítit, že máme ustavičně hlad. Neustále opakovala svoji nabídku, abychom s ní povečeřeli, “máme-li hlad”. Nikdy neřekla: “Nechtěli byste se mnou dnes večer povečeřet? Mám vynikající králičí pečínku, kterou jsem přichystala speciálně pro vás.” Ne, zřejmě jí působilo perverzní potěšení nutit nás přiznat, že strádáme. My jsme její nabídku pochopitelně nikdy nepřijali. Především by to totiž znamenalo, že bych musel napsat nějakou povídku na základě toho šuntu, kterým mě paní Hennikerová zásobovala. Kromě toho má i ten nejubožejší pisálek svoji hrdost.

Nějakým způsobem se nám vždycky podařilo zavčas si vypůjčit na nájemné. Někdy nám přispěchal na pomoc Dr.

Kronski, jindy Curley.

Ale bylo to o nervy. Když už jsme hlady ani neviděli, zašli jsme na návštěvu k mým rodičům - na kus řeči - a zůstali tam, dokud jsme se pořádně nenajedli. Mona často hned po večeři usnula na gauči a já se pak snažil ze všech sil udržet konverzaci v plném proudu a modlil jsem se přitom, aby se včas probudila.

Tyhle rozhovory po jídle, to byla hotová agónie. Já se zoufale snažil mluvit o všem možném kromě mé práce.

Nakonec však pokaždé došlo na to, že se mě matka nebo otec zeptali: “Tak jak ti jde psaní? Už jsi něco prodal od té doby, co jsme se naposledy viděli?” A já se zahanbenou tváří zalhal: “To se rozumí, právě nedávno jsem prodal dvě povídky. Jde mi to dobře, opravdu.”

Následoval radostný a překvapený úsměv a po něm otázka: “A do kterých časopisů jsi to prodal?” Nazdařbůh jsem plácl nějaká jména. “To si je musíme pohlídat, Henry. Kdy myslíš, že to tak může vyjít?” (O devět měsíců později mi připomněli, že bedlivě sledují každé číslo a po mé povídce pořád ani stopy.) Jak se večer nachyloval, matka se mě - jako by říkala: “Vrať se zpátky na zem!” - pokaždé zeptala, zda bych nechtěl nechat psaní a najít si nějakou normální práci.

“Měls přece tak dobré místo… jaks to mohl hodit za hlavu? Trvá celé roky, než se z člověka stane dobrý spisovatel - a možná se ti to nikdy nepodaří.” A tak dál a tak dál. Zpravidla jsem si přitom trošku poplakal. Táta na druhou stranu předstíral že věří, že se mi nakonec podaří prorazit. Jsem přesvědčený, že v to skutečně doufal. “Dej mu čas! Dej mu čas!” říkával. Moje matka na to měla vždycky stejnou odpověď: “Ale z čeho bude do té doby žít?” To však byla moje narážka. “Neboj, mami. Nějak se protluču. Mám za ušima, to přece víš! Přece si nemyslíš, že budeme hladovět?” Ale ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 156

nemělo to smysl.

Matka vedla dál svou a opakovala, že by bylo rozumnější najít si práci a psát ve volném čase. “No, ale přece nevypadají, jako by hladověli, nebo ano?” zastal se mě vždycky otec. Ke mně pak dodal, že kdykoliv bych se octl v úzkých, mám za ním zajít do krejčovství a on mi půjčí, kolik bude moci. Oběma nám to bylo jasné. Tiše jsem mu poděkoval a on mlčky přikývl. Samozřejmě jsem za ním nikdy nešel, myslím pro peníze. Tu a tam jsem za ním zaskočil, jen abych mu udělal radost. Přestože věděl, že mu věším bulíky na nos, nikdy to nedal znát. “To rád slyším, synku,”

říkal. “Skvělé! Jednou budeš psát bestsellery, za to ti ručím!”

Někdy když jsem od něj odcházel, jsem neměl daleko k slzám. Tak rád bych mu s něčím pomohl. Seděl tam ve své dílničce, starý, unavený sušinka. S jeho podnikem to šlo od desíti k pěti, naděje žádná, a přesto byl vždycky veselý a vedl optimistické řeči.

Zákazníka už možná pár měsíců neviděl. Pořád to však byl “mistr krejčí”. Jaká bolestná ironie! “Ano,” přísahal jsem si v duchu, “jakmile prodám první povídku, dám mu pár stovek.” Nevím, kde jsem bral ten optimismus, ale věřil jsem, že nějaký redaktor už brzy přijme mou práci a vyplatí mi zálohu pět set či tisíc dolarů. Než jsem však došel domů, spokojil bych se i s pětkou.

Spokojil bych se s čímkoliv - s další večeří, aršíkem poštovních známek nebo třeba se šňůrkami do bot.

“Nějaká pošta?” byl pokaždé můj první zbožný dotaz. Když mě čekala tlustá obálka, věděl jsem, že se mi vracejí zamítnuté rukopisy. Tenká obálečka znamenala zamítavou odpověď s poznámkou, že chci-li své rukopisy zpět, mám nejprve poslat poštovné. Nebo to byly účty. Nebo dopis od právníka, odeslaný na některou mou prastarou adresu, který mne dostihl, ani nevím jak.

Na alimentech už jsem dlužil horentní částku. Něco takového nebudu moci nikdy zaplatit. Začalo být víc než jasné, že dožiju své dny ve vězení na Raymond Street.

“Něco se najde, uvidíš,” utěšovala mě Mona.

Kdykoliv se něco našlo, bylo to jejím přičiněním. To Mona se dala dohromady s redaktorem “Lechtivých historek” a získala objednávku na sérii povídek. Napsal jsem dvě - pod jejím jménem - což mne stálo nadlidské úsilí. Pak jsem připadl na spásnou myšlenku vyhledat jejich starší ročníky a prostě opsat s drobnými změnami povídky již otištěné.

Nejenže se to osvědčilo - redakce si nemohla tyto podvrhy vynachválit, dokonale mi na to skočili. Mě to však brzy přestalo bavit. Bylo to pod mou úroveň a připadalo mi to jako maření času. “Pošli je k čertu,” řekl jsem nakonec Moně.

Učinila tak. Ale světe div se, najednou jsme dostávali pětkrát víc peněz než předtím. Náš redaktůrek se totiž do Mony mezitím zamiloval. Co za své prachy dostával, to přesně nevím.

Mona tvrdila, že mu stačí v klidu si s ní půlhodinku posedět někde v kavárně. Fantastické! Ještě fantastičtější bylo tohle - jednoho dne se jí přiznal, že je stále ještě panic. (A to mu bylo devětačtyřicet!) S čím se jí svěřit zapomněl, bylo, že je taky zvrhlík. Jak jsem zakrátko zjistil, předplatitelé toho plátku, to byla vůbec pěkná snůška zvrácených dušiček -

ministři, rabíni, lékaři, právníci, učitelé, kongresmani - prostě všechno lidi, u kterých by se člověk stěží nadál, že je bude lákat takové svinstvo. A šiřitelé téhle nákazy se nepochybně od svých čtenářů valně nelišili.

Jako reakci na tento slizký humbuk jsem napsal povídku o zabijákovi. Psal jsem ji tak, jako bych dotyčného znal velmi důvěrně. Pravdou však bylo, že jsem všechny podrobnosti vypáčil z Curleyho, který strávil kdysi v Central Parku noc s jakýmsi “Butchem” nebo jak si říkal. Noc po tom, co mi o něm Curley vyprávěl, jsem měl jeden z těch zlých snů, ve kterém vás někdo neúnavně pronásleduje a vy uniknete smrti jedině tím, že se probudíte.

Na tomto “Butchovi” mne zaujala sebekázeň, s jakou se připravoval na svou práci. Odvést ji dobře, to vyžadovalo kombinované schopnosti matematika a jogína.

Skrýval se v Central Parku, zatímco mu byl celý národ v patách. A jako idiot vyžvanil celý svůj příběh malému Curleymu. Dokonce mu prozradil i několik senzačních podrobností o zločinu, na který se zrovna chystal.

To už si mohl rovnou stoupnout na rohu Times Square namísto toho, aby se v noci ploužil Central Parkem.

Na toho, kdo by ho dostal živého nebo mrtvého, čekala odměna padesát tisíc dolarů.

Podle Curleyho strávil tenhle chlápek několik týdnů zamčený ve svém pokoji. Několik hodin ležel na posteli s páskou na očích a v duchu si nacvičoval každý krok, každý pohyb, který bude muset udělat. Všechno měl dopředu dokonale a do detailu promyšleno. Ale stejně jako spisovatel či hudební skladatel nepřistoupil k předvedení díla, dokud nebylo dokonale vybroušené. Nejenže vzal v úvahu a promyslel všechny možné zádrhele a chybičky, ke kterým může dojít, ale jako skutečný konstruktér započítal i určitou bezpečnostní rezervu kvůli stresům a nepředpokládanému napětí při samotné akci. Mohl si být svými kumpány stoprocentně jistý, mohl si je nesčetněkrát vyzkoušet, ale na konci každé akce se stejně spoléhal jen sám na sebe, na svůj mozek, na svou předvídavost.

Byl sám proti tisícům. Nejenže po něm šli všichni poldové ve Státech, ale na pozoru se měli i všichni občané. Stačil by jeden jediný neuvážený tah a představení by bylo u konce. Samozřejmě byl pevně odhodlán, že živého ho nikdo nedostane. Poslední kulku měl vždycky schovanou pro sebe. Ale byli tu ještě jeho kámoši - nemohl je v tom nechat.

Toho večera, kdy se vyšel nadýchat čerstvého vzduchu, byl zřejmě tak plný nápadů a tak jistý, že nic nemůže selhat, že už to v sobě nedokázal udržet. Pověsil se na prvního člověka, který mu přišel do ruky, a všechno mu vyklopil.

Spoléhal se na to, že posluchač bude tak překvapen a paralyzován hrůzou, že se na nic nezmůže. Možná ho lákala představa, že narazí na nějakého strážce zákona, požádá ho, aby mu připálil, podívá se mu zpříma do očí, poděkuje a hned zas chytře zmizí. Možná se potřeboval takovému nebezpečí vystavit, aby se uklidnil, aby se dokázal lépe soustředit - neboť jedna věc je intenzivně přemýšlet o samotě a v bezpečí svého pokoje, a něco zcela jiného je vyjít si volně na ulici, všem na oči, všem na dosah. Sportovci se musí před závodem rozcvičit. Zločinci mají možná podobnou potřebu… Butch byl typ, který si liboval v nebezpečí. Byl to grázl první výkonnostní třídy, chlápek, který mohl být zrovna tak dobrým generálem či prohnaným právníkem. Jak je u lidí jeho typu běžné, několikrát Curleyho ubezpečil, že každé své oběti dal vždycky dostatečnou šanci. Nebyl žádný zbabělec, nebyl ani zákeřný a už vůbec ne zrádce. Byl ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 157

pouze proti společnosti, toť vše. Hrál o život a měl plné právo být hrdý na své úspěchy. Stejně jako filmová hvězda si nedělal starosti s tím, co přijde. Fanoušci? Ano, měl jich milióny. Tu a tam udělal něco pozoruhodného, jen aby dokázal svou výjimečnost. Hrál pro galerii, jasně. Proč ne? Každý si přece potřebuje užít trochu srandy, ne? V zabíjení si nijak zvlášť neliboval, ale také si ohledně toho nedělal žádné výčitky. Nejvíc si vždycky zgustl na napomádovaných seladonech.

Ti si totiž vždycky myslí, jak nejsou chytří!

Curley se pořád celý klepal vzrušením, strachy, úžasem, obdivem a čert ví čím ještě. Nebyl schopen mluvit o ničem jiném. Nabádal nás, že máme pozorně sledovat noviny. Bude to prý obrovská senzace. Ani nám však neprozradil, čeho se to má vlastně týkat.

Pořád byl ještě celý vyděšený a jako zhypnotizovaný. “Jeho oči!” vykřikoval pořád dokola. “Měl jsem pocit, že mě promění v kámen.”

“Ale byla přece tma, když jste se potkali.”

“To nevadí. Oči mu svítily jak žhavé uhlíky. Sršely z nich jiskry!”

“Možná se ti to jen zdálo. Možná sis to vyfantazíroval, když jsi věděl, že stojíš před zabijákem.”

“Já ne! Nikdy na ty oči nezapomenu. Budou mne pronásledovat do soudného dne!” Celý se třásl.

“Ty si opravdu myslíš, Curley,” zeptala se Mona, “že zločinec má jiné oči než ostatní lidé?”

“A proč ne? I všechno ostatní je na nich odlišné. Proč ne oči?

Nemyslíte, že oči se mění podle osobnosti? A všichni zločinci mají “jinou” osobnost. Chci říct, že nejsou sami sebou.

Mají něco navíc - nebo jim něco chybí - nevím přesně. Jsou prostě z jiného těsta, to je jediné, co o tom dokážu říct.

Vycítil jsem, s kým mám tu čest, ještě dřív, než mi to sám řekl. Jako by ke mně pronikly vibrace z onoho světa. Jeho hlas se vůbec nepodobal lidskému hlasu. Když mi stiskl ruku, měl jsem dojem, jako bych dostal ránu elektrickým proudem.

Opravdu to se mnou zacloumalo - fyzicky zacloumalo. Měl jsem sto chutí vzít nohy na ramena a utíkat od něj co nejdál, ale ty jeho oči mne přišpendlily k zemi. Nedokázal jsem se ani pohnout… Teď začínám chápat, co mají lidé na mysli, když mluví o ďáblu. Byl taky velice zvláštně cítit - ještě jsem se o tom nezmínil? Žádná síra a fosfor. Spíš jako koncentrovaná kyselina. Možná něco dělal s chemikáliemi. Ale to si nemyslím. Řekl bych, že to bylo něco v jeho krvi…”

“Myslíš, že bys ho poznal, kdybys ho znova viděl?”

Tady se Curley k mému překvapení zarazil. Vypadal zmateně.

“Abych pravdu řekl,” začal váhavě, “myslím, že ne. Byla to sice sugestivní osobnost, ale měla taky tu moc vymazat se z mého vědomí. Zní to poněkud vyhýbavě? Dobrá, řeknu to jinak.” (Teď jsem skutečně začal žasnout, Curley opravdu dělal pokroky.) “Představte si, že by se nám tu dnes večer zjevil svatý František. Představte si, že by k vám promlouval. Budete si zítra pamatovat, jak vypadal? Nebyla pro vás jeho pouhá přítomnost tak silným zážitkem, že byste zapomněli na rysy jeho tváře? Možná vás něco takového nikdy nenapadlo. Mě ano, protože jsem jednou znal někoho, kdo měl vidiny. Byla to tehdy ještě malá holčička, ale já si dodnes vzpomínám na výraz její tváře, když mi líčila své zážitky. Vím, že viděla víc než běžní smrtelníci. Když k vám někdo sestoupí shůry, přináší s sebou pokaždé kousek nebes - a to je oslepující. Tak to aspoň připadá mně. Butch na mě působil podobně, přestože jsem věděl, že on nepřichází shůry. Ať už však přišel odkudkoliv, bylo to stále s ním. Cítil jsem to. A bylo to děsivé.” Opět se odmlčel a tvář se mu rozjasnila. “Poslyš, svého času jsi mě neustále nutil, ať si přečtu Dostojevského. Pak tedy víš, co to znamená, jsi-li zatažen do světa nespoutaného zla. Některé Dostojevského postavy mluví a jednají tak, jako by patřily do nám zcela neznámého světa. A já bych tomu místu neříkal peklo. Podle mne se jedná o něco ještě horšího. O něco složitějšího a dokonalejšího než je peklo. Nic fyzického to nedokáže vystihnout. Vycítíš to pouze z jejich reakcí. Mají nepředvídatelný přístup ke všemu. Dokud o nich Dostojevskij nezačal psát, neznali jsme lidi, kteří smýšlejí tak, jako jeho postavy. A to mi připomíná - podle něj si nejsou zločinec, idiot a světec zas tak vzdáleni, že? Jak si to vysvětluješ?

Chtěl snad Dostojevskij říct, že jsme všichni z jednoho vrhu? Co je zlé a co je božské? Ty to možná víš… já ne.”

“Curley, ty mě opravdu překvapuješ,” řekl jsem. “Myslím to vážně.”

“Myslíš, že jsem teď hodně jiný?”

“Jiný? Ne, ani ne. Ale určitě jsi vyzrálejší.”

“A co, k čertu - člověk přece nezůstane celý život dítětem!”

“To je pravda… Řekni mi, Curley, upřímně - pokud to dokážeš - neláká tě život kriminálníka?”

“Dost možná,” odvětil a lehce sklonil hlavu.

“Máš rád nebezpečí, že?”

Přikývl.

“A když ti někdo zkříží cestu, příliš mnoho cavyků taky nenaděláš, co?”

“Asi ne.” Usmál se. Byl to poněkud pokřivený úsměv.

“A stále nenávidíš svého otčíma?”

Než stačil odpovědět, dodal jsem: “Nenávidíš ho dost na to, abys ho byl schopen zabít, kdyby ti to prošlo, nemám pravdu?”

“Přesně! Zabil bych ho jako psa!”

“Proč? Nevíš proč? Zamysli se nad tím. Nemusíš odpovídat hned.”

“Nemusím o tom přemýšlet!” vyštěkl. “Já vím. Chci ho zabít proto, že mě oloupil o lásku mé matky. Je to jednoduché.”

“Nepřipadá ti to poněkud směšné?”

“To je mi úplně jedno. Je to pravda. Nikdy mu to nezapomenu.

Nemohu mu to odpustit. Tady máš zločince, pokud tě to zajímá.”

“Možná máš pravdu, Curley, ale podle zákona on žádný zločinec není.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 158

“Kdo se stará o zákon? A navíc jsou tu ještě i jiné zákony - a důležitější. Nežijeme přece podle zákoníku.”

“To máš pravdu.”

“Prokázal bych tím světu obrovskou službu,” pokračoval Curley nenávistně. “Jeho smrt by očistila svět. Stejně je k ničemu, vždycky byl k ničemu. Kdybych s ním zatočil, zasloužil bych si nehynoucí slávu. Kdyby byla naše společnost co k čemu, tak by tomu tak bylo. V literatuře jsou ti, kteří se dopustí podobných zločinů, oslavováni jako hrdinové. A knížky jsou zrovna tak součástí života jako všechno ostatní. Když mohou takto smýšlet spisovatelé, proč bych tak nemohl smýšlet já nebo ostatní lidé? Můj žal a utrpení byly skutečné, nikoliv smyšlené…”

“Jsi si tím jistý, Curley?” zeptala se Mona.

“Naprosto jistý.”

“Ale kdybys byl ústřední postavou románu,” pokračovala Mona.

“Záleželo by na tom, co se stane s tebou, ne s tvým otčímem. Člověk, který zabije svého otce - v knize - se nestává jen proto hrdinou. Záleží především na tom, jak se chová, jak jedná, jak dokáže čelit problémům a jak tyto problémy řeší.

Zločinu se může dopustit každý. Některé zločiny mají však natolik hluboký podtext, že ten, kdo se jich dopustil, je něčím víc než jen zločincem. Chápeš, co mám na mysli?”

“Myslím, že jsem tě pochopil docela dobře,” odvětil Curley. “Ale mně jsou všechny tyhle vymyšlenosti a komplikace úplně volný. To patří do literatury! Já vám tady upřímně říkám, že ho pořád nenávidím jako nikoho na světě. Zabil bych ho bez váhání, jen kdybych z toho pak mohl nějak vybruslit.”

“Už teď tu vidím jeden podstatný rozdíl…” podotkla Mona.

“Rozdíl v čem?” odsekl Curley.

“Mezi tebou a románovým hrdinou.”

“Já nechci být žádný románový hrdina!”

“Já vím,” řekla Mona něžně, “ale zůstat prostým člověkem ti taky nevoní, že? Jestli budeš i nadále smýšlet tímto způsobem - kdo ví - jednoho dne se tvé přání možná naplní. A potom co?”

“Pak bych byl šťastný. Ne, šťastný asi zrovna ne - cítil bych úlevu.”

“Protože by ti zmizel z cesty, je to tak?”

“Ne! Protože bych si to s ním vyřídil! V tom je veliký rozdíl.”

V této chvíli se mi zdálo, že je třeba se do toho vložit: “Hele, Curley, Mona poněkud odbočila. Já myslím, že vím, co chtěla říct. Jedná se o tohle - rozdíl mezi zločincem, který se dopustí zločinu, a románovým hrdinou v knize, který se dopustí zločinu, je v tom, že románový hrdina se nestará o to, jaká odplata ho za jeho čin stihne. Je mu jedno, co bude potom. Musí prostě splnit svůj úkol - a o nic jiného mu nejde…”

“Což jen dokazuje,” řekl Curley, “že ze mne nikdy žádný hrdina nebude.”

“Nikdo to po tobě ani nežádá. Když si však uvědomíš rozdíl mezi románovým hrdinou a obyčejným člověkem, nejspíš ti samotnému dojde, že nejsi o mnoho lepší než muž, kterého tak nenávidíš a kterým pohrdáš.”

“I kdyby to byla pravda, je mi to ukradený!”

“Takže toho nechme. On s největší pravděpodobností zemře přirozenou smrtí, zatímco ty dovršíš své dny někde na ranči ve slunné Kalifornii.”

“A možná bude všechno jinak - co můžeme vědět?”

“Možná. A možná ne.”

Než Curley tu noc odešel, podělil se s námi ještě o informaci, která nás dost šokovala. Tony Maurer spáchal sebevraždu. Oběsil se v koupelně během večírku, který uspořádal pro své přátele.

Našli ho se sardonickým úšklebkem ve tváři a s dýmkou mezi zuby.

Nikdo nechápal, proč to udělal. Peněz měl vždycky dost a do krásné Javanky, se kterou žil, byl hluboce zamilovaný.

Kdosi vyslovil názor, že to udělal čistě z nudy. Pokud to byla pravda, bylo to zcela v souladu s Tonyho povahou.

Tato událost na mě měla zvláštní dopad. Neustále jsem myslel především na to, jaká je to škoda, že jsem se s Tonym víc nesblížil. Byl to přesně typ člověka, jakého bych rád a hrdě nazýval svým přítelem. Ale já jsem byl příliš ostýchavý, než abych učinil nějaké vstřícné kroky, on zase byl příliš přesycený, než aby zaregistroval tohle mé přání. V jeho přítomnosti jsem se pokaždé cítil poněkud nesvůj. Přesněji řečeno, cítil jsem se jako školák. Vše, co jsem toužil dělat, měl Tony již dávno za sebou… možná mě k němu přitahovalo něco zcela jiného - jeho německá krev. Poprvé v životě jsem měl to potěšení poznat Němce, který mi nepřipomínal ostatní Němce, které jsem znal. Po pravdě řečeno, Tony nebyl opravdový Němec. Tony byl kosmopolita. Byl to dokonalý příklad “velkoměstského člověka”, jak ho popsal Spengler. Jeho kořeny nebyly v německé půdě, německé krvi a německé tradici, ale v dobách, kdy se velkoměstský člověk začal rodit - ve starém Řecku, Římě, Egyptě, Číně a Indii. Neměl vlastně žádné kořeny, a přitom byl doma úplně všude - tedy všude tam, kde byla kultura a civilizace. Zrovna tak mohl bojovat na italské, francouzské, maďarské či rumunské straně, jako na naší. Byl loajální, aniž by byl vlastenec. Není divu, že strávil (nešťastnou náhodou) šest měsíců ve francouzském zajateckém táboře - a byl tomu rád. Měl Francouze raději než Němce či Američany. Rád si dobře s někým popovídal.

Pro tohle všechno jsem ho měl rád. Navíc byl šarmantní, zručný, velmi vzdělaný a kultivovaný, úžasně tolerantní a shovívavý.

Nikdo z mých přátel neměl podobné vlastnosti. Ti měli všichni dobré i špatné stránky, které mi však byly až příliš důvěrně známé. Všichni přátelé se mi příliš podobali. Celý svůj život jsem toužil - a vlastně toužím neustále - po příteli, který by byl jiný než já. Kdykoliv jsem někoho takového našel, nedostavila se vzájemná přitažlivost, potřebná k navázání hlubšího vztahu.

Z žádného takového jedince se nikdy nestal víc než jen “potenciální” přítel.

Tu noc se mi nicméně zdál sen. Nekonečný sen, jak už jsem řekl, plný děsivých eskapád. Tony Maurer a Butch si v ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 159

tom snu zaměnili osobnosti. Z nějakého důvodu jsem s nimi (nebo s ním) byl ve spolku. Čas od času se totiž můj záhadný, nevyzpytatelný spojenec rozdělil na dva. Ani jednou to však nebyl jednoznačně Tony Maurer nebo Butch.

Ne, oba byli vždy směsicí obou, i když byli rozděleni. Tato dvojí hra stačila sama o sobě k tomu, abych byl vyděšený k smrti. Navíc jsem si nikdy nebyl zcela jist, zda je on nebo oni se mnou, nebo proti mně.

Děj snu se točil kolem nějaké nekalé činnosti, kterou jsme prováděli v jakémsi cizím městě, které jsem nikdy v životě nenavštívil. Bylo to nějaké vzdálené místo - něco jako Sioux Falls, Tonopah nebo Ludlow. Hrál jsem roli poskoka, což byla ta nejhorší role, jakou jsem mohl vyfasovat. Byl jsem to totiž pokaždé já, kdo nesl svou kůži na trh a kdo se vždycky dostal do maléru. Znova a znova mi vtloukali do hlavy, že stačí jediná moje chyba a bude ze mě sekaná.

Instrukce, které jsem dostával, byly vždycky zamotané, vždy zašifrované a mně trvalo pokaždé několik hodin, než jsem je rozluštil. Je jasné, že jsme nikdy nedokončili nic, co jsme měli za lubem. Místo toho jsme byli v jednom kuse na útěku.

Když jsme se skrývali v jeskyních, sklepech, močálech či důlních šachtách, hráli jsme karty nebo metali kostky.

Vždycky jsme se sázeli o horentní sumy. Výhry jsme si buď zapisovali, nebo jsme je vypláceli v konfederačních penězích z bankovní loupeže. Tenhle Butch-Maurer měl na nose monokl, který nosil navzdory mým námitkám i na veřejnosti. Mluvil směsicí zločineckého argotu a oxfordského slangu. I tehdy, když vysvětloval podrobnosti dalšího nekalého plánu, měl ve zvyku odbočovat, zakecávat se a pouštět se do vyprávění nekonečných a neslaných nemastných historek. Sledovat nit jeho hovoru bylo skoro nemožné. Nakonec nás v jedné díře na Dalekém západě obklíčila skupina členů výboru bdělosti. Všechny nás bez dlouhých průtahů postříleli jako králíky. Že jsem dosud naživu, jsem si uvědomil, teprve až jsem se probudil. Ale ani pak jsem si tím nebyl dvakrát jistý.

Tak to byl tedy sen. Pokusil jsem se tento surový materiál přetvořit v napínavou povídku s ucelenou zápletkou a jasným místem děje. Honičky se mi, myslím, docela povedly. Fantastická snivá substance jednotlivých epizod se však odmítala nechat přeměnit v inteligentní vyprávění. Nevěděl jsem jak dál. Ale i tak to byl smělý pokus. Dodal mi odvahu zkusit více imaginativních příběhů. Možná by se mi nakonec něco podařilo, kdybychom neobdrželi telegram od O’Mary, který nás mermomocí zval do Severní Karolíny, která údajně prožívala bouřlivý rozvoj. Jako obvykle nadhazoval, že jede v nějakém velkém podniku. Mne prý potřebují v oblasti publicity.

Okamžitě jsem poslal telegram s žádostí o jízdné na vlak a platební podmínky. Přišla mi následující odpověď: “Nestarej se, všechno je v suchu, na vlak si půjč.”

Mona hned větřila to nejhorší. Podle ní to bylo O’Marovi podobné.

Žádné jasné zprávy, jenom sliby, nic, na co by se dalo spolehnout. Podle ní nám poslal telegram jen proto, že mu tam bylo samotnému smutno.

Začal jsem O’Maru instinktivně hájit, čímž jsem se tak rozparádil, že jsem nakonec nemohl couvnout, přestože jsem tomu jeho podniku taky ani za mák nevěřil.

“Dobrá,” řekla Mona. “A kde tedy vezmeme na jízdenky?”

Sklaplo mi. Ale jen na minutku. Najednou jsem dostal skvělý nápad. “Peníze? No přece od té malé lesbičky, kterou jsi potkala nedávno v obchoďáku, nevzpomínáš si? Ta holka z parfumérie.”

“Vyloučeno!” byla její první reakce.

“Ale no tak,” chlácholil jsem ji. “Holka bude nejspíš v sedmém nebi, když ji požádáš.”

Mona trvala dál na tom, že něco takového nepřipadá v úvahu. Bylo na ní však vidět, že o tom přemýšlí. Byl jsem si jist, že ráno bude mít na věc zcela jiný názor.

“Něco ti řeknu,” změnil jsem téma. “Pojďme dnes večer na nějaké představení, co říkáš? Na něco legračního.”

Zdálo se jí, že to je výborný nápad. Najedli jsme se a vybrali si dobré představení - v Palace. Smáli jsme se pak ještě cestou domů. Byli jsme v natolik rozverné náladě, že nám trvalo ještě několik dalších hodin, než jsme šli spát.

Jak jsem předpokládal, vydala se Mona hned ráno za svou lesbickou kamarádkou. Půjčit si padesát babek nebyl žádný problém. Problém pak byl se nějak šetrně holky zbavit.

Navrhl jsem, abychom místo vlakem jeli stopem. Tím pádem bychom měli po příjezdu něco do začátku. “U O’Mary člověk nikdy neví.

Možná to jsou všechno jen vzdušné zámky.”

“Včera jsi mluvil jinak,” připomněla mi Mona.

“Já vím, ale dnes je dnes. Radši myslím na zadní vrátka.”

Mona poměrně rychle souhlasila. Aspoň toho po cestě víc uvidíme.

S ženskou se navíc stopuje podstatně líp.

Naši domácí náš nenadálý odjezd poněkud zaskočil. Když jsem jí ale vysvětlil, že jsem dostal zálohu, abych tam napsal knihu, nálada se jí zlepšila a popřála nám šťastnou cestu.

“Jakou knihu?” chtěla vědět.

“O indiánech, o Čerokézích,” řekl jsem a rychle za námi zavřel dveře.

Stopa jsme chytli poměrně snadno, ale Mona byla k mému úžasu cestou totálně zklamaná. Než jsme dorazili do Harper’s Ferry, byla doslova znechucená - krajinou, městy, lidmi, jídlem, vším.

Do Harper’s Ferry jsme dorazili pozdě odpoledne. Usadili jsme se vysoko v horách, kde byl výhled na tři státy. Pod námi byl Shenandoah a Potomac. Památné místo, když už pro nic, tak proto, že právě zde se naplnil osud Johna Browna, velkého Osvoboditele.

Mona však jevila pramalý zájem o historickou pamětihodnost místa.

Úchvatnost panoramatu však popřít nemohla. Ale to jen prohloubilo její depresivní náladu. Po pravdě řečeno, cítil jsem se stejně, avšak z jiného důvodu. Nemohl jsem se odtud odtrhnout. Odehrálo se zde příliš mnoho na to, aby se tu člověk zabýval svými malichernými problémy. Se slzami v očích jsem si přečetl, co o tomto místě napsal Thomas Jefferson. Jeho slova byla vyryta do pamětní desky přibité na skále. Slova Thomase Jeffersona byla vznešená, ještě ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 160

vznešenější však bylo to, co vykonal John Brown a jeho věrní. “Žádný jiný muž v Americe,” řekl Thoreau, “neusiloval s takovou zarputilostí o důstojnost lidské povahy, neboť věděl, že je člověk a že je roven všem vládám světa.”

Fanatik? Možná.

Kdo jiný by se pokusil svrhnout pevnou, konzervativní vládu USA s pouhou hrstkou mužů? Věčná sláva Johnu Brownovi! Sláva na věky!

“Já věřím ve Zlaté pravidlo, pane, a Deklaraci nezávislosti. Myslím, že obě znamenají totéž. Ať raději celé generace sejdou z tohoto světa - muži, ženy i děti - násilnou smrtí, než by jich třeba jen pár padlo do této země.” (Slova Johna Browna z roku 1857.) Nezapomínejme, že počet osvoboditelů, kteří se zmocnili města Harper’s Ferry, byl pouze dvacet dva, z čehož bylo sedmnáct bělochů. “Hrstka mužů bojujících za správnou věc, pokud vědí, že jsou v právu, dokáže porazit krále!” řekl John Brown. Byl si jist, že s dvaceti dalšími bude schopen vymýtit otroctví do dvou let. “Kdo chce zůstat svobodný, sám musí zasadit ránu!” Tak to bychom měli Johna Browna v kostce. Fanatik? Více než pravděpodobné. Patřil k sortě lidí, kteří se řídí heslem: “Muž umírá tehdy, když přijde jeho čas. Ten, kdo se bojí jednat, jako by se nikdy nenarodil.” Pokud byl skutečně fanatik, byl fanatik jedinečný. Je snad toto jazyk fanatika: “Nedovolte nikomu tvrdit, že jsem jednal ze msty. Já říkám, že žádný člověk nemá právo mstít se sám za sebe.

Pomstychtivost je něco, co nikdy nevkročilo do mého srdce. To, co dělám, dělám v zájmu lidské svobody, a protože to považuji za nezbytné.”

Kompromisy neměl v povaze. Ani přikrášlování. Byl to člověk, který viděl do budoucnosti. Musela to být velkolepá a krásná představa, která ho přiměla k jeho “šílenému” chování. Kdyby byl John Brown zvítězil, byli by dnes všichni otroci volní. Nejen černí otroci, ale také otroci bílí a otroci otroků, kterými jsou otroci strojů.

Je ironií, že Velkého osvoboditele dovedl k truchlivému konci jeho neobyčejný smysl pro shovívavost k nepříteli. (V

tom tkvělo jeho skutečné bláznovství!) Po třiceti dnech v řetězech, po směšném monstrprocesu, při kterém ležel na podlaze soudní síně ve svých zakrvácených, rozedraných šatech, kráčel k šibenici s hlavou vzpřímenou. Stál pak na propadlišti se zavázanýma očima a čekal a čekal (přestože jeho jediným přáním bylo, aby s tím skoncovali rychle), zatímco galantní vojáci z Virginie předváděli své nekonečné a hloupé parádní manévry.

Těm, kteří mu napsali těsně před jeho smrtí a ptali se ho, jak mu mohou pomoci, John Brown odpověděl: “Prosím, pošlete každý rok padesát centů mé ženě do North Elby ve státě New York.” Na cestě k šibenici si potřásl rukou s každým ze svých věrných a každému věnoval čtvrťák a požehnal mu. Tak se tedy velký Osvoboditel vydal na schůzku se svým Stvořitelem…

Harper’s Ferry je vstupní branou na Jih. Vstupujete na Jih přes Staré dominium. John Brown vstoupil do Starého dominia, aby se odebral na věčnost. “Neuznávám žádného pána v lidské podobě,” řekl. Sláva! Sláva mu!

Jeden z jeho současníků, skoro stejně slavný, o Johnu Brownovi řekl: “John Brown nemohl být souzen sobě rovnými, neboť nikdo jemu rovný neexistoval.” Amen! Aleluja! Nechť jeho duch kráčí dál!

KAPITOLA (14)

Právě se chystám zpívat píseň “The Seven Great Joys”. Tady je refrén: Vystupte, synové divočiny.

Věčná sláva Otci, Synu a Duchu svatému až navěky.

Budeme ji zpívat ještě mnohokrát, zatímco se budeme plížit jako hadi do pohostinného srdce Jihu…

Asheville. Thomas Wolfe, který se tu narodil, psal nejspíš K domovu pohleď, anděli v době našeho příjezdu. Já v té době ještě o žádném Thomasu Wolfovi nic nevěděl. Škoda, protože pak bych se na Asheville díval nejspíš jinýma očima. Ať si o Asheville říká kdo chce co chce, je to malebné město. Leží v samém srdci Great Smokies. Je to starobylá indiánská půda. Pro čerokézké indiány to musel být ráj. Pořád je to ráj, když se na to člověk dívá s nezatíženou myslí.

O’Mara nás tu čekal, aby nás uvedl do nebe. Ale opět jsme přijeli pozdě. Události nabraly neblahý spád.

Konjunktura v realitách skončila. Žádná práce v reklamě tu na mě nečekala, nečekala na mě vůbec žádná práce. Abych pravdu řekl, ulevilo se mi. Když jsem se dozvěděl, že se O’Marovi podařilo nastřádat dost peněz na to, abychom z nich vyžili pár týdnů, usoudil jsem, že to je konec konců stejně dobré místo jako každé jiné a že nezaškodí chvíli pobýt a psát. Jediný zádrhel v tom všem byla Mona. Jih jí nějak nepadl do oka. Doufal jsem, že se přizpůsobí, vždyť jinak sotva vytáhla paty z New Yorku.

Podle O’Mary tu byla k mání lovecká chata, kterou jsme mohli za nízký nájem neomezeně obývat. Prý je to ideální místo k psaní.

Pouze pár kroků od města, hezky na kopečku, zdálo se, že se O’Mara nemůže dočkat, až se nastěhujeme.

Než jsme dorazili na kopec, kde jsme měli dostat klíče od chaty, padl soumrak. S pomocí přerostlého idiota jsme osedlali najaté muly a vydali se na cestu. Pouze Mona a já. Pomalu a namáhavě jsme stoupali vzhůru, zatímco pod námi burácel proud bystřiny.

Byla taková tma, že si člověk neviděl na špičku nosu. Na mýtinku, kde stál srub, jsme se škrábali skoro hodinu. Ještě jsme ani neslezli z mul, když na nás zaútočilo hejno much a komárů. Idiot, nemotorný čahoun, který toho moc nenamluvil, otevřel dveře a zavěsil lucernu na trám. V chatě očividně několik let nikdo nebydlel. Nejenže tam byla špína, ale navíc se to tam jen hemžilo krysami, pavouky a vůbec kdejakou havětí.

Schoulili jsme se na palandu u stěny. Idiot si lehl na zem k našim nohám. Uvědomoval jsem si nepříjemný zvuk netopýřích křídel, pleskajících nad našimi hlavami. Mouchy a komáři, vyplašeni naším vpádem, kousali jako diví.

Navzdory tomu všemu se nám však podařilo usnout.

Měl jsem pocit, že jsem sotva zamhouřil oči, když jsem ucítil, jak mě Mona tahá za ruku.

“Co je?” zamumlal jsem.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 161

Naklonila se ke mně a šeptala mi do ucha.

“Nesmysl,” odvětil jsem. “Něco se ti zdálo.”

Znova jsem se pokusil usnout, ale zase jsem ucítil zatahání za ruku.

“To on,” šeptala Mona. “Jsem si tím jistá, osahává mi nohu.”

Vstal jsem, škrtl zápalkou a pozorně si prohlédl idiota. Ležel na boku, oči zavřené, nehybný jako kláda.

“To si jenom namlouváš,” řekl jsem Moně. “Spí jako dřevo.”

Přesto jsem si řekl, že bude lepší mít se na pozoru. Tihle pitomci mívají obrovskou sílu. Škrtl jsem další zápalkou a rozhlédl se po něčem, co by se dalo použít k případné sebeobraně.

Za úsvitu jsme byli vzhůru a škrábali se jako pomatení. Bylo už celkem slušné vedro. Poslali jsme kluka pro vodu, rychle se oblékli, načež jsme se rozhodli okamžitě vypadnout. Zatímco jsme čekali, než ten idiot sbalí, prohlédli jsme si místo pozorněji.

Chata byla doslova zarostlá stromy a keři. Nebyl odsud vůbec žádný výhled. Slyšeli jsme jenom hučení vody a šílený křik ptáků.

Vzpomněl jsem si na O’Marova slova na rozloučenou: “To je místečko právě pro vás… ideální schovka!”

Cestou dolů, opět na mulím hřbetě, jsme si s hrůzou všimli, po jak uzoučké stezce jsme se to večer drápali nahoru.

Jeden krok vedle a bylo by po všem. Neušli jsme ani pár metrů, když jsme se rozhodli pro jistotu sesednout a pokračovat dál po svých. I tak jsme měli pořádně nahnáno.

Dole nás přivítali všichni členové rodiny. Hemžilo se tu více než tucet polonahých dětí. Zeptali jsme se, zda bychom s nimi mohli posnídat. Máme prý počkat. Zavolají nás, až to bude připraveno.

Posadili jsme se na zápraží a nečinně vyčkávali. Nyní - bylo teprve sedm - bylo vedro již nesnesitelné.

Když jsme se dostavili na zavolání, našli jsme celou rodinu usazenou u stolu. Na chvíli jsem nevěřil svým očím - ty černé flíčky, kterými bylo obsypáno veškeré jídlo - byly to doopravdy mouchy? Na každém konci stolu stáli dva kluci, kteří odháněli mouchy, seč mohli, umolousanými ručníky. Posadili jsme se a mouchy se nám ihned uvelebily na uších, v očích, na nose, ve vlasech a mezi zuby. Chvíli jsme seděli mlčky, zatímco na slovo vzatý patriarcha pronesl modlitbu.

Prvním požehnáním Panny Marie bylo, že její malý Ježíš byl jediný Boží syn, byl jediný Boží syn.

Snídaně stála za to - krupice, slanina s vejci, kukuřičný chleba, káva, šunka, taštičky, hruškový kompot. To všechno za pětadvacet centů na hlavu, žádný zvláštní příplatek za mouchy.

O’Mara byl naším časným návratem docela zklamaný. “Taky nic nevydržíte,” zahuhlal.

“Víš dobře, že nesnáším mouchy,” byla moje jediná odpověď.

Toho večera jsme šli náhodou do restaurace, která právě zahajovala provoz ve West Asheville. Její majitel, pan Rawlins, byl bývalý učitel a my jsme mu byli z nějakého důvodu okamžitě sympatičtí. Na odchodu nám dal doporučující dopis pro manželský pár, který měl k pronajmutí útulný pokojík za velmi nízkou cenu.

Zaplatili jsme nájem na týden dopředu a na druhý den jsme si u pana Rawlinse předplatili týdenní stravování.

Od toho okamžiku jsme O’Maru prakticky neviděli. Nepohádali jsme se, jenom jsme šli každý svou cestou.

Od pana Rawlinse, který byl bez sebe nadšením, že může pomoci “člověku od pera”, jsem si vypůjčil psací stroj.

Abych ho jaksepatří navnadil, vyjmenoval jsem mu celou řadu knih, které jsem napsal, a zmínil se o velkém opusu, na kterém jsem zrovna pracoval. Stravovali jsme se do sytosti v jeho příjemné restauraci. Kromě hlavního jídla zde byla celá řada předkrmů, zákusků a příloh, které nám servíroval zdarma, nepochybně jako další poctu “člověku od pera”. Tu a tam mi zastrčil do náprsní kapsy fajnový doutník nebo nedal jinak, než že si musíme vzít na cestu domů kornoutek zmrzliny.

Ukázalo se, že pan Rawlins býval profesorem angličtiny na místní střední škole. To vysvětluje vášnivé debaty o spisovatelích alžbětinské doby. Nejvíc ze všeho si mě však oblíbil, aspoň se domnívám, pro mou lásku ke spisovatelům irským. Skutečnost, že jsem znal Yeatse, Syngea, lorda Dunsanyho, lady Gregory, O’Caseyho, Joyce, ze mne učinila vítaného společníka. Nesmírně toužil přečíst si mé věci, ale já měl dostatek rozumu, abych mu s tím nechodil na oči.

Stejně nebylo čím se chlubit.

V domě, kde jsme byli v podnájmu, jsme se seznámili s dřevařem ze Západní Virginie jménem Matthews. Byl to Skot skrz naskrz, ale příjemný chlapík, kterému působilo potěšení brát nás ve svém nádherném voze na projížďky po okolí.

Měl rád kvalitní víno a dobré jídlo a věděl, kde se dá dobře najíst a napít. V Chimney Rock nám objednal jídlo, o kterém mohu s klidným svědomím říct, že něco takového jsem jedl jen dvakrát ve svém životě. Na tomhle Matthewsovi bylo skvělé to, že mu bylo hned jasné, v jaké jsme situaci. Okamžitě mi pak dal jasně najevo, že v jeho společnosti nemám co sahat do vlastní kapsy.

Ale kdybych o něm řekl jen tohle, vylíčil bych ho v klamném světle. Matthews nebyl bohatý, ani nebyl tím, komu říkáme “křupan”. Byl to citlivý, velmi inteligentní člověk, který neměl ani páru o literatuře, hudbě či malování. Ale znal život. Miloval přírodu a ze všeho nejvíc zvířata. Řekl jsem, že nebyl bohatý.

Kdyby mu o to šlo, jistě by to zakrátko dotáhl na milionáře. Ale on nijak netoužil po bohatství. Byl jedním z hrstky Američanů, která je spokojena s tím, co má. Být v jeho společnosti bylo jako být se svým vlastním bratrem. Večer jsme často sedávali na zápraží a povídali si v jednom kuse třeba šest hodin. Byly to takové příjemné, nenáročné, odpočinkové rozhovory…

Ale zpátky k psaní… Nějak mi to nešlo od ruky. Dokončení jediné povídky, byť úplně mizerné, mi zabralo několik týdnů. Svůj podíl na tom mělo horko. (Na Jihu může vedro skoro za všechno, snad kromě lynčování.) Než jsem napsal dva řádky, měl jsem šaty propocené do poslední nitky. Seděl jsem pak u okna a pozoroval trestance - samé černochy -

jak se dřou s krumpáčem a lopatou.

Při práci si prozpěvovali a pot se z nich jen lil. Čím usilovněji pracovali, tím méně pracovního elánu jsem měl já sám, jejich zpěv se mi vrýval pod kůži. Ještě víc mě však rozrušoval pohled na dozorce. Stačilo se jen letmo podívat do tváře ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 162

těm lidským dobrmanům a mráz mi běhal po zádech.

Abychom neupadli do stereotypu, podnikali jsme s Monou také výlety na vlastní pěst, vždycky jsme si vybrali nějaké vzdálené místo, kam jsme se dopravili stopem. Tyhle výlety sloužily čistě k ukrácení dlouhé chvíle. (Na Jihu se čas neuvěřitelně vleče.) Někdy jsme prostě chytli první auto, co jelo kolem, bez ohledu na to, kam mělo namířeno. Když jsme se pak jednou vezli do Jižní Karolíny, vzpomněl jsem si náhle na jméno spolužáka, který tam měl podle posledních zpráv působit jako učitel hudby na malé koleji. Rozhodl jsem se, že ho navštívíme. Cesta tam byla dlouhá a my jako obvykle neměli v kapse ani cent. Byl jsem si však jist, že nás u mého starého kámoše nemine pořádný oběd.

Uplynulo dobrých dvacet let, co jsem ho neviděl. Vypadl ze školy dřív než ostatní, protože odjel studovat hudbu do Německa. Stal se z něj koncertní klavírista, procestoval celou Evropu, načež se vrátil do Ameriky, kde přijal bezvýznamné místo v zapadlém jižanském městečku. Dostal jsem od něj pár pohlednic - a pak nic.

Jak jsem tak o tom uvažoval, napadlo mě, jestli mě vůbec pozná.

Dvacet let je přece jen dlouhá doba.

Každý den cestou ze školy jsem se stavoval u něj doma, abych si poslechl, jak hraje. Hrával všecky skladby, které jsem později slyšel v koncertních síních, a podle mého nevyzrálého sluchu je hrál stejně dobře jako hotoví mistři.

Dokázal si vynutit pozornost. Na čele měl malý výrůstek, který v okamžicích inspirace vypadal skoro jako malý roh.

Tento můj spolužák mne převyšoval o dobrých deset čísel. Vypadal jako cizinec a anglicky mluvil jako Evropan z vyšší vrstvy, který se naučil anglicky od své matky. Obvykle nosil proužkované kalhoty a měkký černý kabát.

Naše přátelství se zrodilo na hodinách němčiny, kterou si vybral proto, že ji bezvadně ovládal, a chtěl tím pádem ušetřit čas.

Učitelka, mladá, pohledná, flirtující žena se smyslem pro humor, do něj byla doslova udělaná, ale předstírala, že jí jde na nervy.

Každou chvíli do něj nějakým způsobem zaryla. Jednou, když ji ohromil svým dokonalým překladem bez přípravy, se ho zeptala, proč si nevybral raději nějaký jazyk, který ještě nezná. Copak se nechce naučit něco nového? On jí se zlomyslným úsměvem odvětil, že má na práci důležitější věci.

“Ach tak, opravdu? A copak to je, smím-li se zeptat?”

“Mám svou hudbu.”

“Ale, tak ty jsi hudebník? Nebo snad dokonce skladatel?”

“Obojí.”

“A cos prozatím složil?”

“Sonáty, koncerty, symfonie a opery… plus pár kvartet.”

Ve třídě se strhla vřava.

Když se jí to podařilo jakž takž utišit, poznamenala: “No, vidím, že jsi ještě větší génius, než jsem si zprvu myslela.”

Před koncem hodiny mi poslal narychlo naškrábaný lístek. Neměl jsem čas si ho ani přečíst, když mne učitelka zavolala k tabuli.

Podal jsem jí rozložený lístek. Přečetla si vzkaz, zčervenala a zahodila ho do koše. Stálo na něm: “Sie ist wie eine Blume.” * Vzpomněl jsem si na další věci, spojené s tímto “géniem”. Jak pohrdal vším americkým. Posmíval se například americké literatuře, parodoval profesory, nenáviděl veškerá cvičení.

Nejvíc ze všeho mi však utkvěla v paměti svoboda, jaké se těšil doma, a úcta, kterou mu prokazovali rodiče a sourozenci. Na celé škole nebyl nikdo jemu podobný. Jakou jsem měl radost, když jsem od něj dostal první dopis z Heidelbergu. Cítil se tam prý úplně jako doma. Byl prý němečtější než všichni skuteční Němci. Proč prý dál trčím v Americe? Proč se k němu nepřidám a nestanu se dobrým německým básníkem?

Právě jsem si říkal, jak by bylo trapné, kdyby řekl: “Já si na vás nepamatuji,” když jsem si všiml, že vjíždíme do města.

Za malou chvíli jsme ale zjistili, že náš přítel právě odjel na menší cestu po Východě. Jaká smůla! Umírali jsme hlady a slunce se již začínalo chýlit k západu. Zoufale jsem se snažil Deaně, křehké, ale hašteřivé stařence, vyložit, že jsme podnikli tuto dlouhou okliku na své cestě do Mexika - auto že se nám pokazilo několik mil odsud - jen abychom pozdravili starého přítele. Po značném úsilí jí konečně došlo (musel jsem použít telepatie), že potřebujeme občerstvení.

Neochotně nám pak nechala připravit čaj a sušenky.

Abychom se protáhli, šli jsme pěšky na kraj města. Tam jsme si stopli starého rozvrzaného forda. Řidič, starý, chromý a lehce podnapilý strejc - na Jihu všichni nasávají jako duhy - řekl, že jede přes Asheville. Zdálo se, že jinak nemá přesnou představu o tom, kam vlastně míří. Hlavně na sever. Náš rozhovor během cesty byl totálně bláznivý. Starý ubožák byl nejen zmrzačen ve válce, manželku mu přebral nejlepší přítel, ale měl za sebou také několik vážných dopravních nehod. Jakoby toho nebylo dost, byl to navíc ťulpas a nevzdělanec, jeden z těch nudných troubů, kteří jsou ještě nudnější, pokud se jedná o Jižany. Přeskakovali jsme z tématu na téma, přičemž bylo jasné, že ho nezajímá nic kromě jeho vlastních strastí a nezdarů. Když jsme se blížili k Asheville, začal být ještě nevrlejší. Otevřeně nám řekl, že se mu ani trochu nelíbíme. Prý se mu na nás hnusí úplně všechno, včetně našeho chování a způsobu, jakým mluvíme.

Když nás nakonec vysadil na chodníku v Asheville, doslova se z něj kouřilo.

Podali jsme mu ruce, poděkovali za svezení, a aniž jsme dál plýtvali slovy, řekli jsme: “Sbohem!”

“Sbohem?” zařval. “Chcete tím snad říct, že mi nehodláte zaplatit?”

Zaplatit? Zůstal jsem na něj vyjeveně koukat. Kdo to jakživ slyšel, platit za stop?

“Přece si nemyslíte, že se budete vozit jen tak zadarmo?” ječel.

“Co benzín a olej, který jsem musel koupit?” Výhružně se vyklonil z auta.

Musel jsem mu rychle a stručně vyložit naši situaci. Nevěřícně na nás civěl, pokyvoval hlavou a mumlal: “Napadlo mě to hned, jak jsem se na vás poprvé podíval.” Pak dodal: “Nechápu, co mě přimělo k tomu, abych vás vzal.” A pak se stalo něco, co bych nikdy neočekával - rozplakal se. Naklonil jsem se k němu, abych ho utěšil. Byl jsem z toho ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 163

naměkko. “Táhni ode mě!” zařval.

“Táhni pryč!” Nechali jsme ho sedět schouleného za volantem s hlavou v dlaních. Jako bychom mu zlomili srdce.

“Co tomu proboha říkáš?” zeptal jsem se Mony otřeseně.

“Buď rád, že na tebe nevytáhl nůž.”

Tenhle zážitek ji jen utvrdil v jejím dosavadním názoru na Jižany - totiž v tom, že u nich člověk nikdy neví, na čem je.

Měla za to, že je nejvyšší čas pomýšlet na návrat domů. Následující den, když jsem seděl u psacího stroje a civěl do prázdna, jsem přemýšlel o tom, jak dlouho ještě to ve slunné Karolíně můžeme táhnout. Nájemné za pokoj už jsme nezaplatili několik týdnů.

Kolik jsme dlužili panu Rawlinsovi za jídlo a pití, jsem si ani netroufal odhadnout.

K našemu bezmeznému úžasu jsme však následujícího dne obdrželi telegram, že Dr. Kronski a jeho žena jsou na cestě za námi a že do večera určitě dorazí. Těbůh!

Krátce před večeří se nahrnuli dovnitř.

Vystupte, synové divočiny.

Věčná sláva Otci, Synu a Duchu svatému až navěky.

Jako první věc jsem se jich zeptal, i když se to může někomu zdát neomalené, jestli přivezli dost peněz.

“A to je to jediné, co tě trápí?” zeptal se Kronski s milým úsměvem. “To je v klidu. Kolik bys rád? Padesátka stačí?”

Padli jsme si radostně do náruče. “Prachy!” řekl. “Proč jsi mi neposlal telegram?” A jedním dechem pokračoval: “Opravdu se ti tady líbí? Abych se ti přiznal, mám tady z toho husí kůži. Tohle není země pro negry - ani pro Židy. Je mi z toho těžko…”

U jídla začal vyzvídat, co jsem až dosud napsal, jestli jsem něco prodal a podobně. Tušil prý, že se nám nevede zrovna valně.

“Právě proto jsme sem tak najednou přijeli. Ušetřil jsem třicet šest hodin, které mohu strávit s tebou.” Řekl to s úsměvem, který znamenal: “Nebudeš mě mít na krku ani o minutu déle.”

Mona měla sto chutí vrátit se do New Yorku s nimi. Já však z nějakého perverzního důvodu trval na tom, že ještě nějaký čas zůstaneme. Docela bouřlivě jsme se kvůli tomu i pohádali, ale k ničemu to nevedlo.

“Vykašlete se na to,” řekl Kronski. “Teď když jsme tady, chci vědět, co nám ukážete, než zase zvedneme kotvy.”

Ihned jsem odvětil: “Jezero Junaleska.” Nevím, proč jsem to řekl.

Prostě mi to slina přinesla na jazyk. Pak jsem si vzpomněl - bylo to proto, že jsem se chtěl opět podívat do Waynesville.

“Kdykoli jsem nedaleko od Waynesville, mám pocit, jako bych se usadil. Nevím, co mě na tom místě tak vyhovuje, ale prostě je to tak.”

“Ty se nikdy neusadíš někde na Jihu,” řekl Kronski. “Ty jsi rozený Newyorčan. Hele, proč se nevybodneš na tohle trmácení po kdejakém zapadákově a neodjedeš za oceán? Tobě bude sedět Francie, víš o tom?”

Mona nadšeně souhlasila.

“Ty jsi jediný, kdo mu radí rozumně,” poznamenala.

“Kdyby se jednalo o mě,” pokračoval Kronski, “vybral bych si Rusko. Ale já nemám toulavé boty. Mně se New York nezdá zase tak špatný, věřili byste tomu?” Potom, což mu bylo podobné, dodal: “Jakmile rozjedu svou soukromou praxi, zařídím pro vás dva výlet do Evropy. Myslím to vážně. Už jsem o tom přemýšlel mnohokrát.

Tady jenom hnijete. Ani jeden z vás sem nepatří. Tahle země je pro vás příliš těsná, příliš úzkoprsá… příliš zatraceně prozaická, to je to. Pokud se vás týče, pane Millere, přestaňte s tím psaním blábolů pro časopisy, buďte tak laskav. Ty nejsi tento druh pisálka. Narodil ses, abys psal knížky. Napiš knihu, slyšíš? Ty na to máš…”

Druhý den jsme se vypravili do Waynesville a k jezeru Junaleska.

Ani jedno z těchto dvou míst na ně neudělalo výraznější dojem.

“Zvláštní,” konstatoval jsem na zpáteční cestě. “Nedokážete si představit, že by člověk jako já mohl strávit na podobném místě zbytek svého života. Proč? Proč vám to připadá tak nereálné?”

“Protože sem prostě nepatříš, to je celé.”

“Nepatřím?” A kam tedy patřím, ptal jsem se sám sebe. Do Francie?

Možná. Možná ne. Čtyřicet miliónů Francouzů, to je příliš velké sousto na jedno posezení. Když už, dal bych přednost Španělsku.

Španělé, ti mi byli podvědomě jaksi bližší, nebo Rusové.

Během rozhovoru jsem se nakonec zase vrátil k ekonomické otázce.

To byla moje neustálá noční můra. V slabé chvilce jsem dokonce i já začal uvažovat o tom, že bychom se měli možná raději vrátit do New Yorku.

Druhý den jsem však byl jiného názoru. Doprovodili jsme Kronského a jeho ženu na kraj města, kde bez problémů stopli auto. Nějakou dobu jsme stáli u krajnice a mávali jim na rozloučenou. Pak jsem se otočil k Moně a zamumlal: “Stejně je to ale dobrej chlap, tenhle Kronski.”

“Je to ten nejlepší přítel, jakého máš,” byla její okamžitá odpověď.

S padesátkou od Kronského jsme uhradili část svých dluhů a v důvěře, že nám Kronski pošle další peníze z New Yorku, jsme nadělali další. Jen silou vůle se mi podařilo dokončit další povídku. Zkusil jsem začít novou, ale bylo to beznadějné: v makovici jsem měl vymeteno. Místo toho jsem tedy napsal dopisy kdekomu, včetně jednoho laskavého redaktora, který mi svého času nabízel místo asistenta. Podíval jsem se také za O’Marou, ale zastihl jsem ho v tak sklíčené náladě, že jsem neměl to srdce zmiňovat se o penězích.

Nebylo pochyb, že nám Jih nesvědčí. Náš domácí i jeho žena se ze všech sil snažili udělat nám pohodlí. Také pan ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 164

Rawlins nás povzbuzoval, seč mohl. Nikdo z nich se ani slovem nezmínil o penězích, které jsme jim dlužili. Co se Matthewse týče, jeho cesty do Západní Virginie byly stále delší a častější. Beztak bychom nedokázali říci si mu o peníze.

Jak jsem řekl, mělo na naší skleslosti značný podíl vedro. Jsou horka, která hřejí a probouzejí člověka k životu. Ale jsou i jiná, která z vás vysají veškerou sílu, zbaví vás odvahy, útočí na vaše nervy, a dokonce vám berou i chuť k životu. Myslím, že nám příliš zhoustla krev. Přirozená apatie domorodců jen podpořila tu naši. Bylo to jako dřímat ve vzduchoprázdnu. Slovo umění tu nepadlo, jak byl den dlouhý. Tito lidé ho snad vůbec neměli ve svém slovníku. Měl jsem pocit, že Čerokézové produkovali víc umění než ti zdejší zoufalci. Člověku se tu po indiánech, jejichž země to koneckonců byla, až stýskalo. Co tu člověk cítil na každém kroku, byla věčná přítomnost negra. Byla to těžká, zneklidňující přítomnost. Takový “uzenáč”, jak mu říkali usedlíci, to rozhodně není žádný černý milovník. Není vlastně ničím. Jak už jsem řekl, bylo to vzduchoprázdno. Horké, doutnající vzduchoprázdno - pokud si něco takového dokážete představit.

Když jsem neměl nikde stání, bloumal jsem sem a tam liduprázdnými, neutěšenými uličkami. Procházka po hlavní silnici, to taky nebyl žádný velký odvaz. Na každé straně se rozkládala nádherná scenérie, která mne však doháněla k zoufalství. Krása okolí mne jen vnitřně deprimovala. Bůh si určitě přál, aby tu lidé žili jinak. Indiáni byli Bohu mnohem blíž. Co se negra týče, tomu by to tady šlo dozajista také velice k duhu, kdyby mu běloch dal šanci. Kladl jsem si otázku, a vlastně si ji kladu pořád, jestli se indián a negr jednoho dne nespojí, nevyženou bílé a neobnoví na tomto kusu země pozemský ráj oplývající mlékem a strdím. Jo, jasně -

A dalším požehnáním Marie bylo, bylo to požehnání druhé, že její malý Ježíš umí přečíst Bibli skrz, umí přečíst Bibli skrz.

Na základě dopisů, které jsem rozeslal na všechny strany, mi přišlo pár drobáků. Od Kronského však ani slovo.

Ještě pár týdnů jsme to tam vydrželi, ale nakonec jsme se totálně skleslí rozhodli hezky tiše se před svítáním vytratit.

Jako zavazadla jsme měli jen dvě malé brašny. Po bezesné noci jsme vstali s prvním slunečním paprskem a s botami v rukou jsme se po špičkách, tiše jako myšky vykradli ven. Urazili jsme několik mil, než nám zastavilo první auto. Okolo poledne jsme dorazili do Winston-Salemu, kde jsem se rozhodl poslat otci lístek s prosbou o pár dolarů. Navrhl jsem, ať je pošle telegraficky do Durhamu, kde jsme plánovali strávit noc.

Vpodvečer jsme dorazili do Durhamu. Telegram už tam na mě čekal, stálo v něm však: “Lituji, synu, ale nemám v bance ani cent.”

Málem jsem se z toho dal do pláče. Ne nad svým vlastním trápením, ale kvůli ponížení, které musel můj táta cítit, když mi posílal takovýto telegram.

Díky náhodné známosti jsme si v poledne mohli dát kávu a sendvič, ale teď už jsme zase padali hlady. Hlad byl o to trýznivější, že nás čekaly ještě nekonečné kilometry s prázdným žaludkem. Nezbylo než se znova vydat na cestu - jako mechanické figurky.

Stáli jsme na kraji silnice, příliš unavení a skleslí, než abychom se zmohli na jediný krok. Tupě jsme civěli na slunce, směřující za horizont - jako přezrálé rajče. Najednou před námi zastavilo dost elegantní fáro a veselý hlas na nás zavolal: “Chcete svézt?” Byl to manželský pár, který si to šinul do jakéhosi městečka asi dvě hodiny cesty. Muž pocházel z Alabamy a mluvil se silným jižanským přízvukem, žena byla z Arkansasu. Oba byli příjemně naložení, milí a zdálo se, že nevědí, co jsou to starosti.

Cestou začalo auto zlobit. Porucha střídala poruchu, takže nám cesta nakonec zabrala pět hodin místo plánovaných dvou a za tu dobu jsme se spřátelili. Řekli jsme jim o sobě pravdu, čistou pravdu a nic než pravdu, a je to chytilo rovnou za srdce. Nikdy nezapomenu na to, jak žena, sotva jsme vešli do domu, běžela napustit vanu horkou vodou, přinesla ručníky a mýdlo a vybídla nás, ať si jen uděláme pohodlí, zatímco ona připraví jídlo. Když jsme vyšli z koupelny, oblečeni do jejich županů, bylo už prostřeno. Usedli jsme k vynikající večeři, sestávající ze sekané, smažených vajec, horkých vdolků, kávy, zavařenin, ovoce a koláče. Spát jsme šli asi ve tři ráno. Na jejich naléhání jsme se uložili do jejich postelí, a teprve ráno jsme zjistili, že naši pozorní hostitelé si ustlali na improvizovaném lůžku ze sedaček z auta.

Když jsme okolo poledne vstali, bohatě jsme posnídali, načež mě muž provedl po svém obrovském dvoře plném vraků aut. Vraky byly jeho živobytí. Byl to typ chlápka, který z ničeho nedělá vědu a život bere tak, jak je. Jeho žena byla úplně stejná. Z naší neočekávané návštěvy měli oba očividně ohromnou radost. Proč jsme u nich nepobyli pár dní, což nám nabízeli, nemám ponětí.

Když jsme se chystali k odchodu, vzala si žena Monu stranou a horečnatě jí vtiskla do dlaně pár bankovek. Manžel mi zas šoupl pod paži karton cigaret. Nedali jinak, než že nás vyvezou kousek za město, kde se nám bude líp stopovat.

Když jsme se loučili, měli slzy v očích.

Vydali jsme se na cestu s odhodláním, že musíme být ještě týž den ve Washingtonu. Jistě by se nám to bylo podařilo, kdybychom neměli štěstí jen na samé “přibližováky”. Tím pádem jsme byli do setmění teprve v Richmondu. A znovu jsme byli na mizině. Těch pár dolarů, které jsme dostali, zmizelo i s peněženkou. Že by nám to někdo vyfoukl?

Pokud ano, byl to smutný vtip. Ale nenechali jsme si touto drobnou nepříjemností zkazit náladu. Na to jsme byli už příliš blízko našemu cíli.

Byl opět čas k jídlu…

Pozorně jsme si prohlédli několik restaurací a nakonec se rozhodli pro jednu řeckou. Nejprve se najíme a pak vysvětlíme naši situaci. Dali jsme si pořádně do nosu, dopřáli si i zákusek, načež jsme majiteli šetrně sdělili neblahou novinu. Náš příběh na něj neudělal pražádný dojem - pokud ano, byl to dojem špatný.

Majitel nelenil a hned se rozhodl pro drastické řešení - zavolal policii. Netrvalo dlouho a před lokálem zastavil motocykl. Po běžných úvodních tahanicích se nás policista zeptal, jak hodláme se vzniklou situací naložit. Řekl jsem ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 165

mu, že zaplatí-li za mě telegram, pošlu zprávu do New Yorku a do rána jistě dostanu peníze. To se mu zdálo jako rozumný nápad a sám se nabídl, že nás ubytuje v blízkém hotelu. Načež se otočil k Řekovi a oznámil mu, že za nás přebírá veškerou odpovědnost. To mi přišlo náramně šlechetné.

Zprávu s troškou omáčky jsem poslal Ulricovi. Polda nás doprovodil do našeho pokoje a řekl, že nás přijde brzy ráno vyzvednout. Navzdory skutečnosti, že jsme pocházeli z New Yorku, nám prokazoval nezvyklou úctu. Takový newyorský polda byl ve srovnání s ním pěkný hulvát.

V noci jsem se šel přesvědčit, jestli nejsme v hotelu zamčeni.

Nebyl jsem s to zamhouřit oči. S každou minutou jsem si byl víc a víc jistý, že ráno žádná odpověď na náš telegram nedorazí.

Vyklouznout ven, aniž by nás viděl noční vrátný, bylo nemožné.

Vyhlédl jsem z okna. Na chodník to bylo asi dva metry. To rozhodlo - za svítání utečeme oknem.

S východem slunce už jsme zase stáli na výpadovce, asi míli nebo dvě za městem. Pořád jsme ještě měli své dvě malé tašky. Místo abychom si to namířili rovnou do Washingtonu, vzali jsme to oklikou přes Tappahannock - jen pro případ, že by se policajt rozhodl nás stíhat. Naštěstí jsme hned chytili stopa. Nesnídali jsme, samozřejmě, a museli jsme se obejít i bez oběda. Po cestě jsme se krmili nezralými jablky, z čehož jsme dostali průjem.

Kousek za Tappahannockem nám zastavil právník, který jel do Washingtonu. Byl to okouzlující chlápek, velmi sečtělý, se kterým bylo o čem muvit. Cestou jsme mu vylíčili veškerá naše dobrodružství. Muselo to s ním pohnout, protože nám na rozchodu vnutil dvacet dolarů. Řekl, že nám je “půjčuje”, ale bylo jasné, že je máme utratit a zapomenout na to. Když povoloval ruční brzdu, zahuhlal přes rameno: “Taky jsem kdysi chtěl být spisovatelem.”

Byli jsme v tak povznesené náladě, že jsme nebyli schopni jet domů dostatečně rychle. Okolo půlnoci jsme byli zpátky ve velkém městě. Nejprve ze všeho jsem zavolal Kronskému, jestli u něj můžeme přespat. Jistě. Zapadli jsme do metra a odjeli do Bronxu, kde Kronski bydlel.

V metru se nám dělaly mžitky před očima. Už jsme zapomněli, jak unavení a bledí jsou zdejší lidé. Zapomněli jsme na zápach velkoměsta. Masomlejn. Znovu v pasti.

No, aspoň jsme byli na známé půdě. Možná nás někdo po těch několika měsících rád uvidí. Možná bych se mohl zase poohlédnout po pořádné práci.

Šestá radost pokračuje takto - jak příhodné!

A hned další radost panenky Marie, byla její radost šestá, když svého malého Ježíše spatřila na kříži.

A tady máme doktora Kronského…

“Dobrá, dobrá! Tak jste zase doma! Vždyť jsem vám to říkal. Ale nemyslete si, že se u nás zabydlíte! Kdepak!

Zůstanete tu na jednu noc, ne déle. Už jste jedli? Já musím brzo vstávat. Žádné čisté ručníky nemáme, tak po mně žádné nechtějte. Spát musíte na matraci. A nečekejte, že vám budu servírovat snídani do postele.

Dobrou noc!” Všechno to na nás vychrlil jedním dechem.

Shrnuli jsme z kavalců lékařské příručky a zbytky jídla, přetáhli přes sebe zašlé přikrývky, všimli si krvavých skvrn, ale nic jsme na to neřekli a uložili se k spánku.

VYSTUPTE, SYNOVÉ DIVOČINY, A VĚČNOU SLÁVU VÁM!

KAPITOLA(15)

Nedávno jsem v jednom buddhistickém časopise četl něco na tento způsob: “Kdybychom vždy dostali to, po čem toužíme, ihned jakmile máme pocit, že to potřebujeme, život by nebyl žádný problém, žádné tajemství a neměl by žádný smysl.” Onoho rána, kdy jsem si to přečetl, jsem byl lehce indisponován. Rozhodl jsem se tedy strávit celý den v posteli. Po přečtení těchto slov jsem se však musel dát chtě nechtě do smíchu. Za okamžik jsem vyskočil z postele, svěží a veselý jako obvykle.

Kdybych tuto starou moudrost četl v době, o které píšu, pochybuji, že by na mne měla nějaký vliv. Tehdy jsem prostě nebyl schopen dívat se na věci s nadhledem. Každý můj den byl plný problémů a komplikací. Všechno bylo tajemství a záhada - ale tajemství, které mi šlo na nervy. Tajemno, obklopující vesmír, to byla pouhá intelektuálská marnivost. Jediný smysl života spočíval v tom, aby se člověk udržel nad vodou. Zní to sice jednoduše, ale my si dokázali zkomplikovat dokonce i tak prostý problém.

Byl jsem už naším rozháraným životem natolik znechucený, že jsem se rozhodl nastoupit někam do zaměstnání. Už žádné další rýžování zlata, žádné putování za duhovými mosty. Byl jsem odhodlán jakýmkoliv způsobem vydělat na každodenní potřeby. Věděl jsem, že pro Monu to bude rána. Hrozila se třeba jen pouhé představy, že bych měl nastoupit do práce. Navíc to považovala za zradu.

Její odpověď, když jsem ji seznámil se svým rozhodnutím, byla charakteristická: “Podkopáváš všechno, co jsem až dosud udělala!”

“To je mi jedno,” odvětil jsem. “Jinak to prostě nejde.”

“Pak tedy nastoupím do práce i já,” řekla a hned tentýž den byla přijata jako servírka U Železného kotle.

“Ještě toho budeš litovat,” informovala mě. Tím myslela, že se tohle rozhodnutí pro nás stane osudným.

Musel jsem jí slíbit, že zatímco budu shánět práci, budu se k Železnému kotli chodit dvakrát denně stravovat. Zašel jsem tam jednou, ale pohled na Monu, obsluhující stoly, ve mně zanechal tak malou dušičku, že už jsem se tam víckrát neodvážil.

Získat pravidelnou práci někde v úřadu bylo zhola nemožné. Jednak jsem si byl vědom toho, že v žádné takové práci ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 166

se mi dvakrát nedaří, jednak jsem věděl, že nevydržím každodenní stereotyp.

Musel jsem tedy najít něco, kde bych měl alespoň zdání svobody a nezávislosti. Byla zde pouze jediná práce, pro kterou jsem se cítil jakžtakž dělaný, a to byl obchod s knihami. Přestože to nezajišťovalo pravidelný příjem, byl bych svým pánem, což pro mne bylo to hlavní. Vstávat každé ráno a utíkat k píchačkám, to nepřipadalo v úvahu.

Pro Encyklopedii Britannicu už jsem dělat nemohl - byl jsem u nich příliš nedobře zapsán. Musel jsem tedy najít jinou encyklopedii. Netrvalo dlouho a našel jsem edici encyklopedie na volných listech. Prodejnímu manažerovi, u kterého jsem se přišel ucházet o místo, netrvalo dlouho, aby mě přesvědčil, že se jedná o tu nejlepší encyklopedii na trhu. Zdálo se také, že je přesvědčen o mých vynikajících schopnostech pro tuto práci. Jako laskavost mi dal několik vlastních výtisků, se kterými jsem měl začít. Ujistil mě, že mi to lidé budou sami trhat z ruky. Odešel jsem z úřadu s kufříkem plným propagačních materiálů a vzorových stránek. Šel jsem domů, abych si veškerý ten brak prostudoval.

Pak jsem se pustil do díla s odhodláním, že tentokrát to rozhodně nevzdám.

První den jsem prodal dva výtisky, přičemž se mi podařilo zákazníky přesvědčit pro tu nejdražší řadu. Jednou z obětí byl židovský lékař - milý, uvážlivý člověk, který mne nejen pozval, abych povečeřel s celou jeho rodinou, ale také mi dal adresy několika svých přátel, kterým prý určitě také prodám. Díky tomu jsem hned druhý den prodal výtisky tři.

Prodejní manažer v duchu jásal, ale předstíral, že se jedná o běžné nováčkovské štěstí.

Varoval mě, aby mi počáteční úspěch nestoupl příliš do hlavy.

“Neusínejte na vavřínech jenom proto, že se vám podařilo prodat dva nebo tři za den. Snažte se jich prodat pět nebo i šest. Máme tu lidi, kteří dokážou prodat dvanáct souborů denně.”

“Nevykládej mi takový sračky,” říkal jsem si v duchu. “Člověk, který by byl schopen prodat dvanáct encyklopedií za den, by se ti na prodej encyklopedií vykašlal a prodával by Brooklynský most.”

Nicméně jsem svědomitě pokračoval ve své práci. S rituální pravidelností jsem se den co den vydával na obchůzku, byť to znamenalo cestovat do takových zapadlých končin, jakými jsou Passaic, Hoboken, Canarsie či Maspeth. Prodal jsem tři z oněch “osobních” výtisků, které mi dal prodejní manažer. Ten blbec si myslel, že jsem měl prodat všech sedm.

Kdykoliv jsme se spolu znovu setkali, byl o něco přátelštější a vstřícnější. Jednoho dne mě informoval, že vydavatelé chystají velikou show v Garden, jestli prý budu dál pokračovat stejně dobře, možná si mě vezme k sobě do stánku, který si firma chtěla najmout. V Garden prý se zboží prodává samo a tržby se sypou do klína jako přezrálé švestky.

Dodal, že si mne celou dobu pozorně všímal. Líbí se mu prý můj způsob vyjadřování. “Jen se mě drž,” prohlásil. “Časem můžeš dostat na starost vlastní rozsáhlou oblast - třeba na Západě. Dostaneš k dispozici auto a zástup podřízených, co ty na to?”

“Nádhera!” odvětil jsem, přestože už jen pouhá představa něčeho podobného mě děsila. Zas tak moc úspěšný jsem být nechtěl. Bohatě by mi stačilo prodávat jednu encyklopedii denně - kdyby to bylo možné.

Každý, kdo zkusí prodávat knihy, brzy zjistí, že existuje určitý typ lidí, kteří vám berou vítr z tržeb. Takovýto chlapík vypadá na první pohled tak poddajný a tvárný, až je vám ho téměř líto.

Jste si naprosto jisti, že si nejen koupí jeden kus sám pro sebe, ale že vám hned druhý den přinese objednávky od všech svých přátel. Souhlasí se vším, co řeknete, a jen se diví, jak je možné, že v této zemi ještě existuje inteligentní člověk, který tak vzácnou knihu nemá ve svém vlastnictví. Vyptává se vás na spoustu věcí a vaše odpovědi v něm probouzejí ještě větší nadšení. Když přijde řada na poslední věc - na desky - láskyplně je ohmatává a oceňuje výhody jednotlivých typů. Dokonce vám ukáže výklenek ve zdi, kde by se soubor podle jeho názoru krásně vyjímal. Několikrát mu podáváte pero, aby se podepsal do patřičné kolonky. Někdy se vám tyhle typy podaří vybičovat do takové extáze, že běží pro sousedy, aby se i oni přišli na knihy podívat. Když přijdou, začíná to celé nanovo. Den uběhne jako voda a vy stále vězíte na stejném místě a básníte o přednostech vámi nabízených knih. Nakonec se rozhodnete uhodit na něj rovnou.

Tehdy dostanete odpověď ve stylu: “Ach, ale já si ty knihy teď nemohu dovolit. Jsem zrovna bez práce. Hrozně rád bych takový soubor měl doma, ale bohužel…” Dokonce i v tomto okamžiku jste si tak jist, že to dotyčný myslí upřímně, že mu nabídnete půjčku na první splátku. “Vrátíte mi to, až dostanete práci. Teď se jen podepište!” Ale typ, o kterém mluvím, se dokáže vykroutit i z toho, každá výmluva je mu dobrá. Teprve tehdy vám dojde, že nikdy neměl ani ten nejmenší úmysl si knihy koupit. Všechno to pro něj byla jen hra k ukrácení dlouhé chvíle. Na odchodu vám někdy dokonce ještě klidně řekne, že si dosud s nikým tak skvěle nepopovídal jako s vámi…

Francouzi pro to mají velmi přiléhavý výraz: “Il n’est pas serieux.”

Obchod s knihami je velká věc. Když nic jiného, dozvíte se něco o lidské povaze. Dokonce to stojí i za ten promarněný čas, bolavé nohy a píchání u srdce. Jedním z charakteristických rysů této hry je však tohle - jakmile v tom jednou jedete, nedokážete myslet na nic jiného. Mluvíte o encyklopediích - pokud jsou zrovna encyklopedie váš obor -

při každé příležitosti. Mluvíte o nich od rána do večera. Nemáte-li nikoho, s kým byste si o nich povídali, povídáte si sami se sebou. Nejeden soubor jsem si tak prodal sám sobě. Ano, zní to potrhle, pokud s tím nemáte zkušenosti, ale doopravdy se zakrátko dopracujete k přesvědčení, že každý člověk na světě musí vlastnit vámi nabízenou knihu.

Každý, říkáte sám sobě, potřebuje víc znalostí. Na lidi se dokážete dívat pouze jediným způsobem - koupí, nebo nekoupí? Je vám úplně jedno, jestli ta zatracená encyklopedie bude někomu kdy k užitku.

Myslíte pouze na to, jak ho přesvědčit, že to, co nabízíte, je sine qua non. Co se týče ostatních druhů zboží - bot, ponožek, košil atd. - jaká zábava může být prodávat lidem něco, co doopravdy potřebují? Ne, jde o to mít oběť, které dáváte sportovně šanci. Málem upřednostňujete ty, kteří se k vám nejprve obrátí zády - teprve tehdy můžete rozehrát veškerou šarádu nástrah a kliček, teprve tehdy máte možnost pořádně to rozbalit.

Dobrý obchodní cestující se neraduje z prodeje toho, co jde na dračku. Kdepak, chce si své peníze vydělat. Touží žít v představě, že kdyby na to přišlo, byl by schopen prodat knihu třeba i negramotnému - nebo dokonce slepci!

Navíc se jedná o hru, při které se vám do cesty připletou všelijaké zajímavé postavičky. U některých zjistíte, že mají ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 167

velmi podobný vkus jako vy sami. Jiní jsou vám vzdálenější než barbarští Číňané. Potkáte lidi, kteří se vám přiznají, že nikdy nevlastnili jedinou knihu a tak dál. Občas jsem přicházel domů v tak povznesené náladě a tak vzrušený, že jsem nebyl schopen zamhouřit oko. Někdy jsme probděli celou noc a povídali si o těchto “šprýmovných” figurkách, které jsem toho dne potkal.

Běžný cesťák, jak jsem zpozoroval, má ve zvyku sbalit fidlátka, jakmile mu dojde, že si vybral zákazníka, u kterého nemá žádnou šanci pochodit. To však nebyl můj případ. Měl jsem na sta různých důvodů, proč se na kohokoliv přisát.

Jakýkoliv hudlař mne dokázal zdržet třeba až do kuropění, zatímco mi líčil historii svého života, své bláznivé sny, své ulítlé plány a vynálezy. Mnoho těchto bezduchých figurek mi připomínalo mé kosmokokické poslíčky. Později jsem zjistil, že někteří z nich doopravdy nějaký čas sloužili u telegrafu. Navzájem jsme si skvěle rozuměli. Často mi na rozloučenou dávali všelijaké dárky - absurdní cetky, které jsem za prvním rohem hodil do škarpy.

Přirozeně jsem přinášel stále méně a méně objednávek. Prodejní manažer to nechápal. Podle něj jsem měl všechny předpoklady stát se prodejcem první kategorie. Dokonce se nabídl, že půjde někdy na obchůzku se mnou, aby mi dokázal, jak snadné je získat objednávku. Naštěstí se mi vždycky podařilo ho od toho odradit.

Čas od času se mi povedlo získat nějakého profesora, kněze či prominentního právníka. To ho přivádělo do extáze.

“To je přesně ta klientela, o jakou nám jde!” vykřikoval. “Sežeň víc takových!”

Postěžoval jsem si, že mi dával špatné tipy. Většinou mě posílal za dětmi nebo imbecily. On se mi snažil namluvit, že nezáleží na tom, jakou má zákazník inteligenci nebo jestli je mladý či starý - hlavní prý je dostat se do domu a vydržet.

Jednalo-li se o dítě, které naletělo na inzerát, měl jsem promluvit s jeho rodiči a přesvědčit je, že to je pro dobro jejich ratolesti.

Jednalo-li se o hlupáka, který si napsal o informace, tím líp - tupec nekladl žádný odpor. Tenhle chlápek měl prostě odpověď na všechno. Obchodní cestující podle jeho gusta byl nejspíš takový, který by dokázal prodat knihu mrtvému.

Začal se mi z duše protivit.

Stejně to všechno byla jen šaškárna, kterou jsem se udržoval v činnosti. Byl to pro mě prostředek, jak předstírat, že bojuji o svou existenci. Proč jsem si s takovým předstíráním dal tu práci, to nevím. Možná to byl pocit viny, co mě k tomu nutilo.

Mona vydělávala víc než dost pro nás oba. Navíc neustále dostávala dárky - buď přímo v penězích, nebo to byly věci, které se daly snadno prodat. Stará známá historie - leckdo prostě nemohl jinak, než ji něčím obdarovat. Všechno to byli pochopitelně “ctitelé”. Mona jim říkala raději “ctitelé” než “milenci”. Často jsem si kladl otázku, co na ní asi nejvíce obdivují - zvláště když nedostali nikdy nic kromě planých slibů.

Jestliže člověk poslouchal její historky o všech těch “matlácích” a “otrapech”, skoro by věřil, že se na ně Mona nikdy ani neusmála.

Často mě v noci držela vzhůru a vyprávěla mi o své nové smečce nápadníků. Dlužno přiznat, že to byla pestrá směsice. Jeden nebo dva milionáři, nějaký ten boxer či zápasník, pomatenec sporného pohlaví. Co na ní všichni tihle podivíni viděli nebo co si od ní slibovali, to jsem nikdy nepochopil. Časem jich jenom přibývalo.

Momentálně se dostal na přetřes Claude. (Po pravdě řečeno, Mona o Claudovi nikdy nemluvila jako o “ctiteli”.) Nicméně Claude.

Jaký Claude? Prostě Claude. Když jsem se zeptal, z čeho tenhle Claude žije, dostala Mona téměř hysterický záchvat.

Byl to kluk!

Bylo mu teprve něco přes šestnáct. Pochopitelně vypadal mnohem starší. Prý ho musím někdy poznat. Mona si byla jistá, že se mi bude líbit.

Snažil jsem se vypadat nezaujatě, ale Mona si vedla svou. Claude byl prostě jedinečný. Procestoval celý svět - jen tak. “Měl bys ho slyšet mluvit,” brebentila. “Ten by ti vytřel zrak. Je chytřejší než většina chlapů ve čtyřiceti. Je skoro jako Kristus…”

To už na mě bylo moc, rozesmál jsem se na celé kolo. Moně přímo do očí.

“Jen se směj! Ale počkej, až ho poznáš. To budeš zpívat jinou.”

Právě od Clauda dostala nádherný navažský prsten, náramek a další ozdoby. Claude strávil u Navahů celé léto.

Dokonce se naučil jejich jazyk. Prý by si přál, aby mohl s Navahy prožít celý zbytek svého života.

Zajímalo mě, odkud tento Claude pochází. Mona si tím nebyla zcela jistá. Prý ale nejspíš z Bronxu. (Což ho v jejích očích činilo ještě víc jedinečným.) “Je to tedy Žid?” zeptal jsem se.

Opět si nebyla jistá. Z jeho vizáže se to nedalo dost dobře usoudit. Vypadal jako nikdo. (To je zvláštní příměr, napadlo mě.) Mohl by se prý vydávat za indiána - zrovna tak jako za čistokrevného árijce. Byl jako chameleon -

všechno záleželo na tom, kde ho člověk potkal, v jaké ho zastihl náladě, jací lidé ho zrovna obklopovali a tak dál.

“Nejspíš se narodil v Rusku,” řekl jsem se širokým úsměvem.

K mému překvapení Mona řekla: “Mluví plynně rusky, pokud to něco znamená. Ale mluví i dalšími jazyky - arabsky, turecky, arménsky, německy, portugalsky, maďarsky…”

“Ne, maďarsky ne!” zvolal jsem. “Arménsky - budiž. Rusky - dobrá. Turecky - klidně, přestože i to už je pro mě dost velké sousto. Ale když mluvíš o maďarštině, musím se smát. Tomu neuvěřím, dokud ho tak neuslyším mluvit.”

“Dobrá,” řekla, “přijď některý večer a sám uvidíš. Kromě toho - jak to poznáš? Sám přece maďarsky neumíš.”

“Správně! Ale jednu věc vím - umí-li někdo maďarsky, je to kouzelník. Maďarština je ten nejtěžší jazyk na světě.

Jenom Maďarům přirozeně nedělá problémy. Tvůj Claude může být bystrý hoch, ale nesnaž se mi namluvit, že mluví maďarsky! Ne, ne, tohle ti nezbaštím.”

Moje slova s ní však v žádném ohledu nepohnula. Vzápětí z ní totiž vypadlo: “Zapomněla jsem ti říct, že také umí sanskrt, hebrejštinu a…”

“Poslyš,” zvolal jsem. “On není skoro Kristus. On je Kristus!

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 168

Nikdo kromě Krista Všemohoucího nemůže v jeho věku ovládat všechny tyhle jazyky. Jenom se divím, že sám nevynalezl nějaký univerzální jazyk. Velice bych se divil, kdyby tak v nejbližší době neučinil. Chci ten zázrak vidět na vlastní oči. Chci ho slyšet mluvit šesti jazyky současně. Cokoliv menšího mě nezajímá.”

Podívala se na mě, jako by chtěla říct: “Ubohý nevěřící Tomáši!”

Mlčky na mě zírala a zvláštně se usmívala. Ten úsměv mi lezl na nervy. “Proč se na mě tak divně usmíváš?” zeptal jsem se.

Na okamžik zaváhala. “Protože, Vale… já nevím, co řekneš na to, že on má také dar uzdravovat.”

Tohle mi z nějakého důvodu znělo pravděpodobněji a víc ve shodě s touto tajemnou figurou než všechno, co mi o něm napovídala předtím. Udržel jsem si však svůj pochybovačný a výsměšný postoj.

“A jak to víš?” zeptal jsem se. “To už jsi ho viděla někoho uzdravit?”

Odmítla mi dát přímou odpověď. Trvala však na tom, že to, co řekla, je pravda pravdoucí.

Abych ji popíchl, zeptal jsem se: “A copak vlastně léčí? Migrénu?”

Opět jí trvalo nějakou dobu, než odpověděla. Pak se slavnostním, smrtelně vážným výrazem prohlásila: “Vyléčil rakovinu, jestli ti to něco říká.”

To mě vytočilo k nepříčetnosti: “Kriste na nebi!” zvolal jsem.

“Tohle mi nevykládej! Jsi snad totálně důvěřivý idiot? To už mi můžeš rovnou říct, že dokáže křísit mrtvé!”

Po tváři jí přeběhl úsměv a hlasem už ne slavnostním, ale stále smrtelně vážným, řekla: “Věř si tomu nebo ne, Vale, ale i to dokázal, mezi Navahy. Právě proto ho měli tak rádi…”

“Dobrá, holčičko, to pro dnešek stačí, obraťme list. Ještě slovo o něčem podobném a začnu si myslet, že ti nadobro přeskočilo.”

Mona mě však dalším svým výrokem úplně vyvedla z konceptu:

“Claude říká, že s tebou má schůzku. Ví o tobě skoro všechno…, zná tě skrz naskrz. A nemysli si, že já jsem mu něco řekla, protože já mu o tobě neřekla vůbec nic! Chceš slyšet víc?” A hned pokračovala: “Máš před sebou závratnou kariéru. Jednoho dne z tebe bude významná světová osobnost. Podle Clauda si teď hraješ na slepou bábu. Duševně jsi slepý, stejně jako hluchý a němý…”

“To ti řekl Claude?” Byl jsem najednou úplně střízlivý. “Dobrá, řekni mu, že na schůzku přijdu. Zítra večer, jo? Ale rozhodně ne v tom tvém proklatém podniku!”

Mona byla bez sebe radostí z mé naprosté porážky. “Nech to na mně,” řekla. “Vyberu nějaké tiché místečko, kde budete mít naprosté soukromí.”

Pochopitelně jsem se neubránil tomu, abych se nezeptal, co všechno o mně ještě říkal. “Zítra se všechno dozvíš,”

odbyla mě.

“Nerada bych to pokazila.”

Usínal jsem jen s velkými obtížemi. Neustále se mi zjevoval Claude, pokaždé v jiné podobě. Vždycky měl sice postavu chlapce, ale jeho hlas byl hlasem bájného starce. Perfektně jsem mu rozuměl, ať už mluvil jakýmkoliv jazykem.

Ani trochu mě nepřekvapilo, když jsem uslyšel sám sebe, jak mluvím plynulou maďarštinou. Zrovna tak mě nijak nezaskočilo, když jsem najednou jel na koni, bez sedla a bos. Moje rozhovory s Claudem se často odehrávaly v odlehlých končinách - v Judei, v Nubijské poušti, v Turecku, na Sumatře, v Patagonii. Nepoužívali jsme žádná vozidla.

Vždycky jsme se bez sebemenší námahy přenesli tam, kam se zatoulaly naše myšlenky. Myslím, že jsem ještě nikdy neměl tak příjemný sen - pokud nepočítám sny erotické. Ale tento sen nebyl jen příjemný - byl také poučný v tom nejvyšším smyslu slova.

Tenhle Claude byl jako alter ego, přestože se místy nápadně podobal Kristu. Navodil ve mně pocit naprostého míru.

Dal mi směr. A víc než to - dal smysl mému bytí. Najednou jsem si stál za svým a nepotřeboval to nikomu dokazovat.

Byl jsem v bezpečí a nebyl jsem žádný mučedník. Zapojil jsem se do života zcela novým způsobem, jako člověk, který se oprostil od všech konfliktů.

Zajímavé, že svět se ukázal být mnohem menší, než jsem si ho představoval. Byl intimnější a srozumitelnější. Přestal být něčím, proti čemu jsem bojoval. Podobal se teď spíš zralému ovoci. Já byl uvnitř a toto ovoce mne živilo a neubývalo ho. Byl jsem s ním zajedno a byl jsem zajedno se vším - jinak to nedokážu vyjádřit.

Náhoda tomu chtěla, že jsem zítřejší schůzku s Claudem zmeškal.

Byl jsem totiž v Newarku, kde jsem zabředl do rozhovoru s klientem, který mě fascinoval. Byl to černoch, jenž si vydělával na studia práv nakládáním a vykládáním lodí. Nyní byl však už několik týdnů bez práce a byl ochoten naslouchat mému líčení výhod encyklopedie na volných listech. Zrovna v okamžiku, kdy se chystal podepsat objednávku, nakoukla do dveří jeho stárnoucí matka a požádala mě, abych se zdržel na večeři. Omlouvala se, že nás vyrušuje, a vysvětlila mi, že se po večeři chystají s celou rodinou na mítink, a tak přišla synovi připomenout, aby se převlékl. Ten odložil pero a zavřel se v koupelně.

Zatímco jsem na něj čekal, všiml jsem si pozvánky. Byla na přednášku slavného černošského vůdce, W. E.

Burghardta Duboise.

Nemohl jsem se dočkat, až mladík vyleze z koupelny. Chodil jsem sem a tam po pokoji jako v horečce. Tohoto Duboise jsem znal.

Před lety, kdy jsem vymetal jednu přednášku za druhou, jsem si vyslechl jeho výklad o velkém dědictví černé rasy.

Odehrálo se to v malém sále na East Side. Zajímavé bylo, že publikum sestávalo téměř výhradně z Židů. Nikdy na toho chlápka nezapomenu. Byl pohledný, dokonale árijských rysů a impozantní postavy. Pokud se dobře pamatuji, nosil tenkrát bradku. Později jsem se dozvěděl, že se narodil v Nové Anglii. Po předcích měl v sobě dost smíšenou krev -

francouzskou, holandskou a bůhví ještě jakou. Nejvíc ze všeho si ovšem pamatuji jeho bezvadnou dikci a ohromnou erudici.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 169

Mluvil vyzývavým a přímočarým způsobem, kterým si mě okamžitě získal na svou stranu. Ihned jsem poznal, že se jedná o neobyčejnou osobnost. A nebyl to snad právě on, kdo přijal a uveřejnil můj vůbec první článek?

U stolu jsem potkal zbytek rodiny. Mládencova sestra, které bylo tehdy dvacet pět let, byla oslnivě krásná, i ona se rozhodla zúčastnit se přednášky. To rozhodlo - Claude mohl počkat. Když jsem jim řekl, že už jsem Duboise slyšel a že se mu velice obdivuji, začali mě přemlouvat, ať jdu s nimi jako jejich host.

Mladík si náhle vzpomněl, že nepodepsal objednávku, a požádal mě, abych mu to připomněl dřív, než zapomene podruhé. Cítil jsem se trapně, jako bych ho byl podvedl.

“Nejprve si to promyslete,” řekl jsem. “Jestli ty knihy doopravdy chcete, můžete mi poslat objednávku později.”

“Ne, ne!” vykřikly matka a sestra současně. “Podepíše vám to teď hned. Jinak by na to zase zapomněl, víte, jak to chodí.”

Nyní se o zboží začala zajímat i sestra. Rychle jsem jí tedy objasnil, o co tu běží.

“To vypadá báječně,” řekla. “Nechte mi tu nějaké formuláře. Myslím, že vám mohu opatřit pár objednávek.”

Rychle jsme spořádali jídlo a pak se namačkali do auta. Bylo to hezké auto - aspoň mně se takové zdálo. Cestou mi vyprávěli o Duboisových aktivitách od doby, kdy jsem ho naposledy slyšel.

Dostal prý nějaké profesorské místo na Jihu, což není zrovna oblast příliš přátelská vůči člověku jeho temperamentu a rasy.

“Moje” rodina měla za to, že jeho řeči nabraly na ostrosti a sžíravosti. Impulzivně jsem jim řekl, že mi jakýmsi zvláštním, nedefinovatelným způsobem připomíná Rabindranatha Thákura, kterého jsem rovněž slyšel před lety mluvit.

Tuším, že jsem měl na mysli to, že ani jeden z těchto dvou mužů si nebral servítky, jakmile se jednou dostal do ráže.

Když jsme přijížděli k hale, byl jsem zrovna uprostřed dlouhé rapsodie o dalším černochovi, mém někdejším idolu Hubertu Harrisonovi. Vyprávěl jsem jim o všem, co jsem vyslechl vestoje u paty jeho řečnického pultíku na Madison Square v dobách, kdy člověk ještě mohl volně a svobodně mluvit. Dnes neexistuje nikdo, prohlásil jsem zaníceně, kdo by se mohl Hubertu Harrisonovi rovnat. Ten dokázal dobře mířenými slovy rozcupovat každého oponenta. Učinil to však přitom vždycky uhlazeně a “s grácií”, dalo by se říct. Popsal jsem jim jeho úžasný úsměv, jeho neokázalou sebejistotu, jeho hrdé držení těla. Nahlas jsem zauvažoval o tom, zda v sobě nemohl mít třeba královskou krev, zda nebyl potomkem nějakého afrického monarchy. Ano, byl to muž, který dokázal vyvolat u ostatních nadšení již svou pouhou přítomností. Ostatní řečníci - ti bílí - vedle něj vypadali jako pygmejové - nejen fyzicky, ale také kulturně a duševně. Někteří z nich, který byli placeni za to, aby provokovali, se chovali jako epileptici a pokaždé se schovávali za americkou vlajku.

Hubert Harrison se na druhé straně dokázal navzdory všem provokacím opanovat. Vždycky si zachoval chladnou hlavu a svou důstojnost. Byla-li mu položena otázka, měl ve zvyku založit si ruku v bok, natáhnout krk dopředu a natočit ucho směrem k tazateli. Opravdu věděl, jak hospodařit se svým časem! Když utichla okolní vřava, zeširoka a dobrosrdečně se usmál a otázku zodpověděl - pokaždé naprosto přesně, věcně a vyčerpávajícím způsobem. Netrvalo dlouho a všichni kolem se smáli - všichni až na ubohého troubu, který nejapný dotaz vznesl…

Pořád ještě jsem o tom žvanil, když jsme vešli do sálu. Místnost byla narvaná k prasknutí - tentokrát bylo obecenstvo převážně černé. Jak vám potvrdí každý běloch, který netrpí předsudky, je to určité privilegium, být s davem černých. Atmosféra je vždycky velmi, velmi napjatá. Každou chvíli se ozvou hrdelní výkřiky, emocionální výlevy a bouře smíchu, jakých se od bílých lidí nikdy nedočkáte, poněvadž bělochům chybí spontánnost. Když se smějí, jen málokdy jim to jde skutečně od srdce, zpravidla se jedná spíš o výsměch. Pro černocha je smích věcí stejně přirozenou jako dýchání.

Trvalo nějaký čas, než se Dubois objevil na pódiu. Když k tomu konečně došlo, vypadalo to, jako když patriarcha usedá na svůj trůn. Všichni kolem rázem ztichli. V jeho lví osobnosti nebylo nic z podněcovatele nepokojů - byl mistrem taktiky. Jeho slova však třaskala jako dynamit. Kdyby chtěl, dokázal by rozpoutat explozi, která by otřásla celým světem. Od prvního okamžiku však bylo zřejmé, že on nemá v úmyslu otřást světem - aspoň prozatím.

Zatímco jsem naslouchal jeho řeči, představoval jsem si ho, jak stejným způsobem oslovuje vědeckou radu. Dokázal jsem si ho představit, jak hlásá ty nejotřesnější pravdy, přičemž tak činí způsobem, že všichni zůstanou jako omráčení a nikoho nenapadne dát podnět k nějaké akci.

Jaká škoda, že muž jeho schopností a jeho síly musí omezovat své pole působnosti. Pro svou krev je nucen zúžit svůj horizont, omezit své aktivity. Mohl zůstat v Evropě, kde byl vážený a uznávaný, tam by se mu dařilo podstatně lépe. Rozhodl se však zůstat mezi svými, pozvednout je a pokusit se udělat lepší svět pro ně pro všechny. Od začátku mu muselo být jasné, že to je beznadějný úkol, že za jeho života k ničemu významnému nedojde.

Byl příliš inteligentní na to, aby si dělal jakékoliv iluze.

Nevěděl jsem, zda mám jeho marné a smělé úsilí obdivovat či ho za ně litovat. Nevědomky jsem ho začal v duchu srovnávat s Johnem Brownem. Jeden z nich měl inteligenci, druhý slepou víru. John Brown ve své vášnivé nenávisti vůči nespravedlnosti a nesnášenlivosti neváhal povstat proti posvátné vládě Spojených států. Jsem si jist, že kdyby bylo jemu podobných duší jen několik set, dokázali by vládu USA bez problémů svrhnout. Po popravě Johna Browna zavládl v této zemi zmatek, který dosud zcela neutichl. Je možné, že John Brown zadržel vášně černochů v Americe.

Díky fiasku v Harper’s Ferry možná nebudou američtí černoši nikdy schopni domoci se svých práv přímou akcí. Úžasné skutky velkého Osvoboditele možná způsobily, že následující generace považují jakoukoliv formu povstání za něco nemyslitelného. (Stejně jako vzpomínka na Velkou francouzskou revoluci drží zpátky Francouze). Od dob Johna Browna jako by každý tiše souhlasil, že jediný způsob, jakým může černoch dosáhnout svého místa na slunci, je dlouhé a pracné studium. Že se jedná pouze o záminku k oddalování skutečné události, to si žádný běloch nechce přiznat. Jen si představte, že by takovou politiku hájil Ježíš Kristus!

Požehnání svobody! Je nám snad souzeno jen věčně čekat, než budeme zralí na to, abychom ji mohli přijmout? Nebo ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 170

je svoboda něco, co je třeba vyrvat tomu, kdo ji tyransky jiným odpírá? Je zde někdo dostatečně moudrý a mocný, aby mohl říct, jak dlouho ještě má lidstvo zůstat v otroctví?

Dubois nebyl žádný štváč. Ne, ale pro člověka jako já znamenala jeho slova jen jediné: “Osvojte si ducha svobody a budete volní!”

Vzdělání? Tak jak jsem to slyšel a jak jsem to pochopil, říkal asi toto: “Říkám vám, že v otroctví vás nadále udržuje jen váš vlastní strach a nevědomost. Existuje jen jediná forma vzdělání, která vede k získání vlastní svobody!” Jaký jiný mohl mít důvod k uvádění skvělých příkladů africké kultury před vpádem bílého člověka, než zdůraznění soběstačnosti černochů? K čemu potřebuje černoch bělocha? K ničemu. Byl zde nějaký skutečný, reálný, základní rozdíl mezi dvěma rasami? Ne. Zásadní a jedinou skutečností stojící za úvahu je to, že běloch navzdory všem svým krásným slovům a vznešeným principům stále drží černocha v područí… tady neopakuji jeho slova. Toto jsou mé vlastní reakce, má interpretace jeho projevu. “Nejprve slezte z našich zad!” jsem ho slyšel křičet, přestože prakticky nezvýšil hlas, přestože nijak dramaticky negestikuloval rukama, přestože nikdy nic takového nevyřkl. “Dnes vám tu vyprávím o slavné minulosti. O vaší slavné minulosti. O naší společné minulosti, o minulosti všech černých. A co budoucnost?

Chcete snad čekat, až vás běloši nadobro vyždímají? Chcete čekat, až vám do žil napumpují vlastní, otrávenou krev? Už teď nejste ničím jiným než nedopečenou napodobeninou bílého člověka. Vysmíváte se mu, ale současně jej napodobujete. Každý den ztrácíte něco ze svého vlastního jedinečného dědictví. Vzdáváte se ho ve prospěch svých vládců, kteří však nemají ani v nejmenším úmysl přisoudit vám rovnoprávnost. Vzdělávejte se, chcete-li. Zlepšujte svou úroveň, můžete-li. Ale pamatujte si toto - dokud nebudete svobodni a rovni svým bílým sousedům, nebude vám to nic platné. Nenechte si nalhávat, že vám je bílý člověk jakýmkoliv způsobem nadřazen. Není. Jeho kůže je možná bílá, ale jeho srdce je černé. Je vinen před Bohem a před svými bližními. Pro svou pýchu a aroganci žene svět do záhuby.

Přijde den, kdy bílý člověk už nebude pánem nad ničím.

Rozesel nenávist po celém světě. Poštval bratra proti bratru.

Zřekl se svého vlastního Boha. Ne, tento nedomrlý lidský druh není černochovi nijak nadřazen. Toto lidské plemeno je určeno k zániku. Probuďte se, bratři! Probuďte se a zpívejte! Vykřičte bělocha! Vykřičte ho z našeho dohledu!

Zacpěte mu ústa, svažte mu údy, zakopejte ho tam, kam patří - do hromady hnoje!”

Znova opakuji, že Dubois nic takového nevypustil z úst.

Nepochybně by mnou pohrdl, kdyby si přečetl tuto mou interpretaci jeho řeči. Ale slova mnoho neznamenají, rozhoduje to, co je za nimi. Skoro jsem se za Duboise až styděl, že použil jiných slov, než těch, která jsem já slyšel v duchu. Kdyby jeho slova dala podnět ke krvavému povstání, byl by tím nejzmatenějším člověkem z celé černošské komunity. A přesto jsem nadále pevně věřil, že ve svém srdci měl zapsáno právě takové poselství, jaké jsem tu právě uvedl já. A že ho tam měl zapsáno krví a slzami. Kdyby to byl doopravdy zaslepený bouřlivák, jistě by nedokázal být tak noblesní. Zarděl jsem se při pomyšlení, že by muž takového nadání, takové síly a takového rozhledu musel tlumit svůj hlas a krotit své skutečné cítění. Obdivoval jsem ho za všechno, co vykonal, a za všechno, čím byl, a bylo toho vskutku hodně - kdyby však v něm byla jen jediná jiskřička vášnivé duše Johna Browna!

Kdyby měl v sobě jen kousek fanatika! Mluvit o nespravedlnosti a zůstat přitom klidný - to dokáže jedině myslitel.

(Je třeba ovšem poznamenat, že tam, kde vidí běžný člověk nespravedlnost, tam vidí učenec možná jen jiný druh spravedlnosti.) Spravedlivý muž je tvrdý, nelítostný, nelidský. Spravedlivý muž raději rozpoutá světový požár, zničí svět vlastníma rukama, může-li, než aby nechal vládnout nespravedlnost. Takovým mužem byl John Brown.

Historie na něj zapomněla. Do popředí se dostali lidé menších kvalit, uvedli svět do varu, nastolili chaos a paniku - a nešlo jim přitom ani zdaleka o to, čemu říkáme spravedlnost… Jen mu dopřejme dostatek času a bílý člověk zničí sám sebe a celou svou civilizaci. Nezná totiž lék na nemoci, kterými zaplavil svět.

Žádný lék. Je prázdný, zklamaný, bez zrnka naděje. Už se nemůže dočkat vlastního neslavného konce.

Stáhne běloch černocha s sebou? O tom pochybuji. Věřím tomu, že všichni ti, které utiskoval a zotročoval, které ponižoval a kastroval, které po libosti vysával, proti němu jednoho dne povstanou. Pro bělocha to bude soudný den.

Nikdo se ho nezastane, nikdo se nepřidá na jeho stranu, žádná přátelská ruka se nepozvedne, aby od něj odvrátila zkázu. A nikdo ho nebude oplakávat. Místo toho se ze všech koutů světa ozvou radostné výkřiky: “Tak už to máš spočteno, bělochu? Chcípni jako červ! A ať je tvá přítomnost na zemi zapomenuta!”

Shodou náhod jsem teprve nedávno zjistil, že Dubois napsal knihu o Johnu Brownovi, ve které předvídal mnoho z toho, co do dnešního dne již bílou rasu skutečně postihlo, i mnoho dalšího, k čemu má teprve dojít. Je zajímavé, že jsem si dal jména těch dvou dohromady sám dřív, než jsem se dozvěděl o Duboisově obdivu k velkému Osvoboditeli…

Druhý den jsem snídal v kavárně na Pineapple Street, když tu mi náhle někdo položil ruku na rameno. Tichý hlas se mě ptal, jestli nejsem Henry Miller. Vzhlédl jsem a za sebou spatřil Clauda. Ani na chvíli jsem si nepomyslel, že by to mohl být někdo jiný.

“Bylo mi řečeno, že tady obvykle snídáte,” řekl. “Věčná škoda, že jste se včera večer neukázal. Měl jsem s sebou přítele, kterého byste dozajista rád poznal. Je z Teheránu.”

Omluvil jsem se a nabídl mu, ať si se mnou dá druhou snídani. Pro Clauda nemohl být žádný problém dát si dvě nebo tři snídaně po sobě.

Byl jako velbloud - zásobil se, kdykoliv k tomu byla příležitost.

“Vy jste Kozoroh, že?” zeptal se. “26. prosince okolo poledne, je to tak?”

Přikývl jsem.

“O astrologii toho moc nevím,” pokračoval. “Je to pro mě pouhý výchozí bod. Jsem jako Josef z Bible - mívám sny.

Některé z nich jsou prorocké.”

Pobaveně jsem se usmál.

“Vy se brzo vydáte na cesty - tak za rok, za dva, což pro vás bude mít rozhodující význam. Váš život se tím od ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 171

základu změní.”

Na chvíli se odmlčel, jako by se snažil soustředit. “Ale to není teď ještě důležité. Chtěl jsem vás vidět z jiného důvodu.” Opět se odmlčel. “Tento nebo příští rok vás čekají těžké časy. Úplně ztratíte vůli žít, kdybych vás tak dobře neznal, řekl bych, že vám hrozí, že se zblázníte…”

“Promiň,” přerušil jsem ho, “ale jak to přijde, že mě tak dobře znáš?”

Nyní bylo na Claudovi, aby se usmál. Pak, bez sebemenšího zaváhání, odpověděl: “Znám vás už nějaký čas - ze svých snů. Vracíte se mi v nich znova a znova. Přirozeně jsem nevěděl, že jde o vás, dokud jsem nepotkal Monu. Tehdy jsem poznal, že to nemůže být nikdo jiný.”

“Zvláštní,” zamumlal jsem.

“Ani ne,” řekl Claude. “Spousta lidí má podobnou zkušenost.

Jednou, když jsem kráčel po ulici v malé vesnici v Číně, mě uchopil za paži muž a řekl: ,Už na tebe dlouho čekám.

Dorazil jsi právě včas.’ Byl to kouzelník, provozoval černou magii.”

“A ty jsi taky kouzelník?” zeptal jsem se žertovně.

“To sotva,” odvětil Claude. Stejným tónem dodal: “Já provozuji jasnovidectví. To je dar, se kterým jsem se narodil.”

“Ale příliš ti to nepomáhá, co?”

“To je pravda. Ale umožňuje mi to pomáhat ostatním, ovšem jen tehdy, pokud o pomoc stojí.”

“A nyní chceš pomoci mně?”

“Když to půjde.”

“Než budeme pokračovat,” řekl jsem. “Rád bych se o tobě dozvěděl něco bližšího. Mona mi o tobě vyprávěla, ale od ní to znělo poněkud zmateně. Řekni mi tohle, pokud nic nenamítáš - víš, kde jsi se narodil a kdo byl tvůj otec a tvoje matka?”

Claude se mi podíval zpříma do očí: “Právě to se snažím zjistit. Možná mi v tom můžete pomoci. Neobjevoval byste se v mých snech tak často, kdybyste nehrál v mém životě nějakou důležitou úlohu.”

“Ve snech? Řekni mi, jak se ti zjevuji ve snech?”

“V různých úlohách. Někdy jako otec, jindy jako ďábel, jindy jako anděl. Kdykoliv se objevíte, ozve se hudba -

andělská hudba.”

Nevěděl jsem, co na to říct.

“Sám dobře víte,” pokračoval Claude, “že máte moc nad ostatními. Velikou moc. Ale málokdy ji používáte. A pokud tak učiníte, zpravidla ji zneužíváte. Stydíte se za své lepší já, dalo by se říct. Necháváte lidi, aby si o vás radši mysleli to horší. A někdy jste doopravdy zlý - zlý a krutý - zvlášť k těm, kteří vás mají rádi. Na tom byste měl pracovat…, ale brzo budete muset projít zkouškou!”

“Rozhodně je v tobě cosi tajemného, Claude. Skoro už ti začínám věřit, že máš doopravdy dar druhého zraku, nebo jak tomu říkáš.”

Na to mi Claude odpověděl: “Vy jste v podstatě muž víry. Muž velké víry. Skeptický je váš transcendentní fenomén, vaše dědictví z minulosti, z některého minulého života. Musíte se zbavit svých pochybností - především pochybností o sobě - jenom vás dusí. Bytosti, jako je ta vaše, stačí jen vrhnout se do světa a začne se vznášet jako korek. Nic doopravdy zlého se vás nedotkne ani vás neovlivní. Jste stvořen k chůzi ohněm. Pokud se však budete vyhýbat svému skutečnému poslání, které kromě vás nikdo jiný nezná, shoříte na uhel. Tím jsem si naprosto jist.”

Otevřeně jsem přiznal, že to, co mi právě řekl, mi neznělo ani tajemně, ani cize. “Už mnohokrát předtím jsem na podobné věci připadl. Momentálně mi to však není příliš jasné. Jen pokračuj.

Napjatě poslouchám.”

“Dohromady nás svedlo to, že oba hledáme své pravé rodiče,” pokračoval Claude. “Ptal jste se mě, kde jsem se narodil. Jsem nalezenec. Moji rodiče mne odložili kdesi v Bronxu. Mám podezření, že rodiče pocházeli z Asie. Možná z Mongolska. Když se vám dívám do očí, jsem si tím téměř jist. Vy v sobě máte nepochybně mongolskou krev. Ještě vám to nikdo neřekl?”

Nyní jsem si mladíka pozorně prohlédl. Mongolská krev!

Samozřejmě, že už jsem to slyšel dříve! A vždycky od podobných lidí. Kdykoliv se ozvalo slovo Mongol, bylo to jako vyslovení tajného hesla. “Jsme s tebou!” znamenalo to obvykle. Ať už jsem to připouštěl nebo popíral, byl jsem “jedním z nich”.

Samozřejmě, že to s tím mongolstvím mělo význam spíš symbolický než genealogický. Mongolové byli nositelé tajných zpráv.

V dávných dobách, kdy svět byl celistvý a jeho skuteční vládci skrývali svou identitu, “my Mongolové” jsme byli zde. (Zvláštní jazyk? Mongolové tak mluví.) Bylo zde něco fyzického, něco fyziologického a něco fyziognomického, co neomylně charakterizovalo každého příslušníka tohoto zvláštního klanu. Od “zbytku lidstva” je odlišoval výraz okolo očí. Nikdy se nejednalo o barvu, tvar či výraz očí: spočívalo to spíš v jejich posazení v očních důlcích. Normálně byly takové oči zataženy. Během řeči z nich postupně odpadávaly jednotlivé slupky, až měl člověk pocit, že zírá do hluboké černé díry.

Při pozorování Clauda se můj pohled zastavil na dvou černých dírách uprostřed jeho očí. Byly bezedné. Celou následující minutu ani jeden z nás nepromluvil. Přitom jsme se necítili ani trochu trapně či nepohodlně. Prostě jsme na sebe chvíli civěli jako dvě ještěrky. Dva Mongolové se navzájem prohlíželi, aby jeden druhého poznal.

Byl jsem to já, kdo nakonec prolomil mlčení. Řekl jsem mu, že mi něčím připomíná Lovce jelenů - Lovce jelenů a Daniela Boonea současně, a trošku také Nabuchodonozora.

Zasmál se. “Už mě měli za ledaskoho,” pravil. “Navahové mysleli, že v sobě mám indiánskou krev. A možná že nějakou mám…”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 172

“Já jsem si jist, že v sobě máš aspoň kapku židovské krve,” řekl jsem. “A ne proto, že jsi z Bronxu!”

“Vychovávali mě Židi. Až do svých osmi let jsem neslyšel jinou řeč než ruštinu a jidiš. V deseti jsem utekl z domu.”

“Kde to bylo - to, čemu říkáš domov?”

“V malé vesnici na Krymu, nedaleko Sevastopolu. Byl jsem tam převezen, když mi bylo asi šest měsíců.” Na chvíli se odmlčel.

Začal povídat něco o paměti, ale pak toho nechal. “Když jsem poprvé uslyšel angličtinu,” dal se znova do řeči, “byla mi velmi povědomá, přestože jsem ji slyšel naposledy někdy v šesti měsících života. Naučil jsem se ji potom velice snadno a rychle. Jak jste si určitě všiml, nemám sebemenší přízvuk. Čínština mi také nedělala problémy, ale v ní jsem nedosáhl dokonalosti…”

“Promiň,” přerušil jsem ho, “ale kolik jazyků vlastně znáš? Mohl bys mi to prozradit?”

Na chvíli zaváhal, jako by se to snažil rychle spočítat, a pak řekl: “Abych pravdu řekl, tak sám nevím. Určitě to bude víc jak deset. Není to nic, na co bych měl být pyšný. Mám pro jazyky přirozený cit. Kromě toho - když člověk vandruje po světě, prostě je pochytí.”

“Ale maďarština!” zvolal jsem. “Ta pro tebe určitě nebyla zas tak jednoduchá!”

Pobaveně se usmál. “Nechápu, proč většina lidí považuje maďarštinu za nějak zvlášť obtížný jazyk. Tady v Severní Americe jsou indiánské dialekty, které jsou z čistě lingvistického hlediska daleko obtížnější. Ale žádný jazyk není těžký, když v něm žijete. Chcete-li znát jazyk Turků, Maďarů, Arabů nebo Navahů, musíte se prostě stát jedním z nich. V tom je celý vtip.”

“Ale ty jsi tak mladý! Jak jsi stihl…”

“Věk nic neznamená,” nenechal mě domluvit. “Rozhodně to není věk, co činí člověka moudrým. Ani zkušenosti, jak lidé často předstírají. Je to pohotovost ducha. Rychlý a mrtvý… vy byste měl vědět, co tím mám na mysli. Na tomto světě - a na každém světě - existují dvě vrstvy - rychlí a mrtví. Pro ty, kdo pečují o svého ducha, není nic nemožné. Pro ty druhé je nemožné, neuvěřitelné či bláhové všechno. Když žijete den co den s nemožným, začne vás zajímat, co to slovo znamená. Nebo spíš, jak to přišlo, že znamená to, co znamená. Existuje svět světla, ve kterém je všechno jasné a zřetelné. Pak je tu ale také svět zmatku, ve kterém je všechno nejasné a zakuklené. Tyto dva světy jsou ve skutečnosti jedním a týmž. Ti, kteří žijí ve světě temnoty, mohou tu a tam spatřit záblesk světla. Avšak ti, kdo žijí ve světě světla, nevědí nic o temnotě. Člověk světla nevrhá žádný stín. Zlo je pro něj pojem naprosto neznámý. Neznají ani vzdor, pohybují se volně a nespoutaně. Dokud jsem se nevrátil do této země, stýkal jsem se jen s takovými lidmi. Můj život je v určitém pohledu podivnější, než si myslíte. Proč jsem odešel mezi Navahy? Abych nalezl mír a porozumění. Kdybych se narodil v jiných dobách, mohl jsem být Buddha nebo Kristus. Tady jsem vandrák a blázen. Dokonce i vám dělá potíže takto o mně nesmýšlet.”

Na tomto místě se záhadně usmál. Na okamžik jsem měl pocit, jako by se mi zastavilo srdce.

“Cítil jste něco zvláštního?” zeptal se Claude a jeho úsměv poněkud zlidštěl.

“To opravdu ano,” řekl jsem a podvědomě si sáhl na srdce.

“Vaše srdce přestalo jen na chviličku bít, to je vše,” řekl Claude. “Zkuste si na chvíli představit, jaké by to bylo, kdyby vaše srdce začalo tlouct v kosmickém rytmu. Srdce většiny lidí přitom netepe dokonce ani v lidském rytmu…, přijde čas, kdy člověk už nebude rozlišovat mezi člověkem a bohem. Jakmile člověk nabude své skutečné moci, bude božský - jeho lidské vědomí ho opustí. To, čemu říkáme smrt, zmizí. Všechno se změní, nenávratně změní. Nebude žádná další potřeba změn. Člověk bude svobodný, to mám na mysli. Jakmile se stane bohem, kterým je, uvědomí si svůj vlastní osud - jímž je svoboda. Svoboda zahrnuje vše. Svoboda přetváří vše do jeho základní podstaty, kterou je dokonalost.

Nemyslete si, že tu hlásám nějaké náboženství či filosofii. Obě tyto věci zcela zavrhuji. Nejsou to žádné schůdky k poznání, jak si někteří lidé myslí. Je třeba je přeskočit jediným velkým skokem. Jakmile si položíte něco mimo sebe nebo nad sebe, stane se z vás oběť. Existuje jen jedna věc - duch. Je vším, a jakmile si to uvědomíte, jste v tom. Jste všude tady a nic jiného tu není…, rozumíte, co říkám?”

Souhlasně jsem přikývl. Byl jsem mírně otřesený.

“Rozumíte,” pokračoval Claude, “ale skutečná realita vám uniká. Rozumět neznamená nic. Oči je třeba mít neustále otevřené. A otevření očí musí znamenat uvolnění, nikoliv stres. Nesmíte se bát, že se zhroutíte zpět do bezedné propasti. Není zde nic, do čeho lze upadnout. Jste uvnitř i vně a jednoho dne, když o to budete usilovat, se stanete tím.

A dobře si, prosím, uvědomte, že to budete mít. Nejedná se totiž o nic, co by mohl člověk vlastnit. Ani vás nemůže nikdo vlastnit. Musíte se osvobodit. Nejsou tu žádná cvičení, ani fyzická, ani duševní k procvičování. Všechny takové věci jsou jako kadidlo - navozují pocit svatosti. Ale my musíme být svatí bez svatosti. Musíme být celí… úplní. To znamená být svatým. Každá jiná forma svatosti je falešná…”

“Promiňte, že takto mluvím,” Claude se trošku zarazil a spěšně polkl doušek kávy, “ale mám pocit, že času není nazbyt. Až se příště setkáme, bude to nejspíš v nějakém odlehlém koutu světa. Váš neklid vás může zavést do těch nejméně očekávaných končin. Moje cesty mají jasnější cíl; já znám svůj životní vzorec.”

Odmlčel se, znova se napil a pokračoval: “Když jsem se dostal až sem, rád bych ještě dodal několik slov.” Naklonil se vpřed a jeho tvář nabyla neobyčejně vzrušeného výrazu. “V současné době, Henry Millere, o vás v této zemi nikdo nic neví. Nikdo - a to myslím doslova - nezná vaši pravou totožnost. V tomto okamžiku toho o vás vím nejspíš víc, než kdy budu vědět. To, co já znám, má však význam jen pro mě. To jsem vám chtěl říct - že si na mne máte vzpomenout, až budete v tísni. Ne proto, že bych vám mohl nějak pomoci - nic takového si nemyslete! Nikdo vám nemůže pomoci. A nikdo vám nepomůže. Vy - (a zde začal slova pečlivě oddělovat) - si musíte své problémy vyřešit sám. Ale aspoň si při vzpomínce na mě uvědomíte, že na tomto světě existuje člověk, který vás zná a který vám věří. A to vždycky pomáhá.

Ale tajemství nespočívá v tom, zda ve vás má někdo, třeba sám Všemohoucí, důvěru. Vy si musíte uvědomit, a nejspíš ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 173

k tomu také sám dojdete, že žádnou ochranu nepotřebujete. Také není třeba honit se za spasením, neboť spása je pouze mýtus. Co by tu mělo být spaseno? Na to se zeptejte sám sebe! A má-li to být spaseno, pak před čím? Napadlo vás to někdy? Přemýšlejte! Není třeba žádného vykoupení, protože to, čemu lidé říkají hřích a vina, nemá vůbec žádný význam. Rychlí a mrtví - to jediné si pamatujte! Jakmile dosáhnete rychlosti věcí, nesetkáte se již ani se zrychlením a se zpomalením, ani se zrozením, ani se smrtí. To je a vy jste - taková je podstata všeho. Příliš si tím nelamte hlavu, protože pro mozek to nemá žádný význam. Přijměte to a zapomeňte na to - jinak se z toho zblázníte…”

Když jsem pak kráčel domů, jako bych se vznášel nad zemí. Měl jsem svůj kufřík jako obvykle, ale ani mě nenapadlo stavit se za nějakými klienty. Automaticky jsem zapadl do metra a automaticky vystoupil - na Times Square. Kdykoliv jsem neměl žádný cíl, zaválo mě to na Times Square. Tam jsem pokaždé došel na pěší zónu, Něvský prospekt, trhy a bazary zatracených.

Myšlenky a pocity, které se mě zmocnily, mi byly až děsivě známé.

Stejné pocity mne přepadly, když jsem poprvé slyšel mluvit svého přítele Roye Hamiltona, když jsem poprvé naslouchal kazateli Benjaminu Fay Millsovi, když jsem poprvé nakoukl do té zvláštní knihy Ezoterický buddhismus, když jsem si přečetl první stránku z Tao-te-ťing, když jsem vzal do ruky Běsy, Idiota nebo Bratry Karamazovy. Kravský zvonec v mém hrudním koši se divoce rozřinčel; nad ním jako by se sešly všechny hvězdy nebe k andělskému ohňostroji. Mé tělo jako by nemělo žádnou váhu.

Dosáhl jsem naráz “šesti extrémů”.

Existoval jazyk, který mě dokázal rozpumpovat - a byl to vždycky tentýž jazyk. Bylo ho možno srazit do velikosti čočky a veškeré jeho poselství vyjádřit třemi slovy: Poznej sám sebe! Sám se sebou a nejen osamělý, ale také odpojený, rozjitřený, vykolejený, jsem běhal nahoru dolů po klávesách, mluvil jedním a týmž jazykem, dýchal pouze čistou, nepopsatelnou duši, díval se na vše novýma očima a absolutně novým způsobem. Žádná smrt, žádné zrození?

Jistěže ne! Co víc, co dál tu mohlo být kromě toho, co je zde právě teď? Kdo řekl, že všechno je na hovno? Kde? Kdy?

Sedmého dne Bůh odpočíval po své práci. Viděl, že vše je dobré.

D’accord. Jak by tomu mohlo být jinak? Proč by tomu mělo být jinak? Podle rozumu se ten tlustý, bezkřídlý slimák -

lidstvo - pomalu, pomalu vyvíjel ze slizu prahmoty. Za další milión let se začneme lehce podobat andělům. Jaká hniloba!

Je snad mysl zakuklená v řiti stvoření? Když Roy Hamilton mluvil, tak přestože byl naprostý nevzdělanec, mluvil se sladkou autoritou andělů. On byl okamžitost sama. Kolo sebou mrsklo a vy jste se najednou octli ve výlevce, ve středu prázdného prostoru, bez kterého dokonce ani souhvězdí nedokáží rotovat a vysílat své tajné signály. Benjamin Fay Mills jakbysmet. On nebyl jen obyčejný kazatel, ale hrdina, který opustil veškeré křesťanství, aby se sám stal Kristem.

A nirvána? Ne zítra, ale právě teď, navždy a věčně teď…

Tento jazyk pro mne byl vždy jasný a srozumitelný. Jazyk rozumu, který není než obyčejným hlasem prosté uvážlivosti, bylo pouhé blekotání. Když se Bůh sám chopí pera, které čmárá po papíře, pak autor nemá ani ponětí, co vlastně píše. Jakob Böhme používal svůj vlastní jazyk seslaný mu přímo Stvořitelem. Učenci si jej vykládají jedním způsobem, Boží lidé jiným. Básník oslovuje pouze básníka. Duch oslovuje ducha. Zbytek jsou pomeje.

Stovky hlasů mluví současně. Ještě stále se nacházím na Něvském prospektu, stále s kufříkem v podpaždí. Zrovna tak bych se mohl nacházet v říši snů. Jsem naprosto určitě “tam”, což může být kdekoliv, a nic mne nemůže svést z mé cesty. Posedlý? Ano. Ale tentokrát samotným velikým Manitouem.

Nyní jsem se dostal až na konec pěší zóny. Blížím se ke starému Haymarketu. Najednou mi jméno z plakátu prořezává rohovku jako žiletka. Právě jsem minul divadlo, o kterém jsem si myslel, že bylo už před lety zavřeno. Nic z něj nezůstalo, pouze to jméno, její jméno, zcela nové jméno: MIMI AUGLIA. Její jméno, to je velmi důležité. Nejde o to, že je Italka, ani o to, že se jedná o nesmrtelnou tragédii. Pouze její jméno: MIMI AUGLIA. Přestože dál kráčím vpřed a pak zahýbám za roh, přestože dál prosvítám skrz mraky jak měsíc v poslední čtvrtině, její jméno mne stahuje zpět, přesně ve čtvrt na tři odpoledne.

Z andělské říše kloužu do pohodlného sedadla ve třetí řadě za orchestrem. Právě se chystám zhlédnout nejlepší představení, jakého jsem kdy byl a zřejmě i budu svědkem. A v jazyce, ze kterého neznám ani slovo.

V divadle je narváno - většinou jsou to samí Italové. Po zvednutí opony se v sále rozhostilo posvátné ticho. Jeviště tone v temnotě. Celou minutu není slyšet ani slovo, pak se ozve hlas: hlas Mimi Auglie.

Ještě před chvílí byla má hlava plná myšlenek; nyní vše utichlo.

Neklidné hejno zalezlo do úlu ve spodině lebeční. Neozývá se odtamtud ani pípnutí. Mé smysly se zbystřily a zcela se zaměřily na toto zvláštní stvoření s hlasem vědmy. Pochybuji, že bych ji byl schopen sledovat, i kdyby hovořila jazykem mně známým. Je to zvuk jejího hlasu, mocný chorál, který mne fascinuje. Její hrdlo je jako starověká lyra. Velmi, velmi starodávná. Je to hlas člověka z doby před tím, než okusil ovoce ze stromu poznání. Její pohyby a gesta jsou pouhými doplňky jejího hlasu. Zdánlivě nehybné rysy její tváře odrážejí pouze ty nejjemnější modulace a změny nálady. Když zaklání hlavu, vznáší se orakulární hudba z jejího hrdla nad jejím obličejem jako blesky nad tabulkou slídy.

Zdá se, že jí nečiní potíže vyjádřit emoce, o kterých se nám ostatním jenom zdá. Všechno je to zárodečné, zářivé, zničující. Ještě před chvílí seděla na židli. Nyní už to není židle. Je to věc. Živá věc. Kamkoliv se pohne, čehokoliv se dotkne, všechny věci se mění. Teď stojí před vysokým zrcadlem, zřejmě aby zachytila svůj vlastní odraz. Iluze! Stojí před dírou do kosmu a odpovídá na titánské zívnutí nadlidským výkřikem. Její srdce, utopené v ledové průrvě, náhle začíná planout - a z celého jejího těla šlehají rubínové a safírové plameny. V dalším okamžiku se její monolitická hlava mění v nefrit. Had vzdorující chaotickému mramoru se v hrůze vrací do prázdna. Nicota…

Přechází sem a tam, sem a tam a zanechává za sebou fosforeskující šlépěje. Okolní atmosféra houstne, nasycena nevýslovnou hrůzou.

Snímá závoj, ale jako by tak učinila v rozpáleném oleji, jako by byla stále omámena výpary z obětního oltáře. Věta jí splývá ze zmučených rtů, zoufalá věta, která nutí lidi okolo mne ke vzdechu. Z prasklé žíly na spánku se jí řine krev.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 174

Jsem hrůzou celý zkamenělý. Nemohu ze sebe vydat hlásku, a přesto křičím z plných plic. To už není divadlo, to je noční můra. Zdi se začínají bortit a kroutí se do sebe jako chodby smrtelného labyrintu. Minotaurus na nás dýchá svým horkým zlým dechem. A právě v tomto okamžiku, jako by někdo náhle zatřásl tisícem křišťálových lustrů, se do ucha zařízne její smích. Není k poznání. Vidím jen lidskou trosku, změť paží a údů, chuchvalec pokroucených vlasů, zející ústa a tato, tato věc tápe, potácí se, šátrá kolem a mizí v zákulisí…

Hlediště zachvacuje davové šílenství. Muži s ústy dokořán se kácejí v sedadlech. Ženy ječí, omdlévají, rvou si vlasy.

Celý sál se mění jakoby v mořské dno - které se jako šílená gorila snaží ve zběsilém pandemoniu sestřást lepkavý kámen strachu. Uvaděčky šermují rukama jako loutky. Jejich výkřiky splývají s mektavou vřavou, která víří sálem jak tajfun. A to vše se odehrává v naprosté tmě, protože se něco stalo se světly. Nakonec se zpod pódia ozvala hudba -

fanfára a rána do bubnu - která se setkala s hněvivými výkřiky protestu. Hudba utichá, jako když utne. Opona se pomalu zvedá. Jeviště je opět tmavé. Mimi náhle vychází ze zákulisí s hořící svící v ruce a klaní se, klaní se, klaní se.

Mlčí. Z hlediště, lóží i z orchestřiště na ni prší květiny. Za chvíli stojí v moři květin, jen svíčka mihotá svým plamínkem. A najednou je divadlo plné oslňujícího světla. Všichni skandují její jméno - MIMI… MIMI… MIMI AUGLIA. A ona uprostřed toho všeho náhle zhasíná svíčku a tiše mizí v zákulisí…

S kufříkem stále v podpaždí se opět vydávám pěší zónou. Mám pocit, jako bych se právě snesl padákem z hory Sinaj.

Všichni kolem dokola jsou moji bratři, lidstvo, jak si říkají, a stále si to někam rázují po všech čtyřech. Mám téměř nepřekonatelné nutkání začít kolem sebe kopat na všechny strany a dokopat ty ubohé ploužily do ráje. Právě v tomto “okamžiku přesně vyhovujícím chronologii”, kdy šumím jak láhev šampaňského, mě tahá za rukáv chlápek a strká mi pod nos oplzlé fotografie. Já kráčím dál rovnou za nosem a on se mě drží jako klíště. Ukazuje mi fotky jednu po druhé a brebentí: “To jsou kousky, co? Všechny za babku. Kupte si celý soubor - za dva dolary.” Najednou jsem zůstal na místě stát. Začínám se smát, smát jako smyslů zbavený, hlasitěji a hlasitěji. Nechávám fotky vypadnout z prstů jako sněhové vločky. Dav se kolem mě začíná zhušťovat, kšeftař bere do zaječích. Lidé začínají sbírat fotografie. Lidí přibývá. Je jich tu stále víc. Jsou zvědaví, čemu se tak hlasitě směju. Zpovzdálí vidím přicházet policajta. Rychle se otáčím a křičím: “Utíkal tamhle. Chyťte ho!” Ukazuji na blízký obchůdek na rohu a razím si tím směrem cestu davem.

Dav se zvolna dává do pohybu mým směrem.

Já se však náhle otáčím a prudce vyrážím na druhou stranu.

Zahýbám za roh, hopkám jako klokan a zastavuji se až v nálevně.

V baru se dva muži vášnivě hádají. Objednávám si pivo a snažím se vypadat co nejméně nápadně.

“Já ti říkám, že je to cvok!”

“Taky bys z toho zcvoknul, kdyby ti ucvakli koule.”

“Udělá z tebe oslí prdel.”

“Spíš papežovu prdel!”

“Hele, kdo stvořil svět? Kdo stvořil hvězdy, slunce, dešťové kapky? Na to mi odpověz!”

“Odpověz si sám, když jsi tak zatraceně vzdělanej. Ty mi řekni, kdo stvořil svět, duhu, nočník a vůbec všelijaké ty serepetičky!”

“To bys rád věděl, chlapče? No, řeknu ti tohle - v sýrárně se to nedělá. A evoluce to taky nebyla.”

“Že ne? A co teda?”

“Byl to Všemohoucí Jehova osobně. Pán tvorstva, Ploditel Požehnané Panenky Marie, Pastýř ztracených duší.

Taková je odpověď. Co mi na to řekneš teď?”

“Pořád tvrdím, že je cvok.”

“Ty seš špinavej nevěrec, seš pohan.”

“To teda nejsem. Jsem Ir jak poleno. Ba co víc, jsem zednář… jo, zatracenej zednář. Jako George Abraham Washington a markýz z Queensbury…”

“A Oliver Cromwell. Jasně, já znám tu vaši sebranku. Porodil vás černej had, jehož černej jed dál šíříte.”

“Nedáváme si poroučet od papeže. To si zapiš za uši!”

“A tohle si zase zapiš ty: Z Darwinových šílených bludů jste si udělali svoji Bibli. Udělali jste ze sebe opice a říkáte tomu evoluce.”

“Pořád říkám, že je cvok.”

“Můžu ti položit jednoduchou otázku? Můžu?”

“To víš, že můžeš. Jen do toho! Dokážu odpovědět na všecko, co má nějakej smysl!”

“Skvělé!… tak hele… proč se červi plazí a ptáci lítají? Co nutí pavouka spřádat jeho šílenou pavučinu? Kdo naučil klokana…”

“Klídek, hochu, klídek! Jednu otázku po druhé. Hele, co je to - pták, červ, pavouk nebo klokan?”

“Proč jsou dvě a dvě čtyři? Možná bys mi mohl odpovědět na tohle.

Nechci po tobě, aby sis tu hrál na antropozofa, nebo jak si to říkají. Čistá aritmetika… dvě plus dvě rovná se čtyři.

PROČ? Odpověz mi to a já řeknu, že seš počestnej Říman. No tak, do toho, nandej mi to!”

“K čertu s Římany! To bych byl radši Darwinovou opicí! Aritmetika! Pche! Proč se mě rovnou nezeptáš, jestli se někdy rudý Mars vychýlil ze své oběžné dráhy?”

“Bible už tyhle otázky dávno zodpověděla. Stejně tak i Parnell!”

“Ten zodpověděl starou belu!”

“Neexistuje otázka, která by nebyla tím či oním jednou provždy zodpovězena!”

“Chceš říct papežem!”

“Chlape, kolikrát ti to mám povídat - papež je pouhým nejvyšším přímluvcem. Jeho svatost o sobě nikdy neprohlašovala, že je vzkříšením Krista.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 175

“To má teda kliku, protože já bych se mu musel vysmát do ksichtu. Inkvizice už bylo dost. To, co tenhle smutnej, unavenej svět potřebuje, je trocha zdravého rozumu. Klidně si tu plkej o švábech a klokanech, ale kdo zaplatí nájemné?

To mi řekni, kamarádíčku!”

“Už jsem ti řekl, že se dal k dominikánům!”

“A já říkám, že je cvok.”

V tomto okamžiku se barman, aby je utišil, právě chystal nabídnout celému lokálu pití, když najednou vešel dovnitř slepec hrající na harfičku. Zpíval vysokou fistulkou a příšerně falešně.

Na očích měl brýle s tmavěmodrými skly a přes rameno mu na šňůrce visela bílá hůl.

“Pojď k nám, zazpívej nám něco!” vzkřikl jeden z hašteřivců.

“Jenom ne žádnou z těch tvých odrhovaček!” vykřikl druhý.

Slepec si sňal brýle, pověsil harfičku i hůl na věšák, a s úžasnou horlivostí se štrachal k baru.

“Jen kapku na svlažení hrdla,” zakňoural.

“Dej mu prcka irský whisky,” řekl první.

“A prcka brandy,” dodal druhý.

“Na zdraví všech obyvatel Dublinu a County Kerry,” řekl slepec a zvedl oba panáky současně. “Pryč se všemi oranžisty!” Bystře se rozhlédl kolem a cvakl si z obou sklínek.

“Kdy se v tobě ozve ždibec studu?” zeptal se první.

“Válí se ve zlatě,” poznamenal druhý.

“To je předsevzetí,” hájil se slepec a otíral si rty rukávem.

“Když moje stará máti zemřela, slíbil jsem jí, že už se žádné práce ani nedotknu. Držím slovo a ona taky. Kdykoliv hrábnu do strun, tiše na mě zavolá: ,Patriku, jsi to ty? To je skvělé, synku, to je skvělé!’ Než se jí stihnu na něco zeptat, je zase pryč. Tomu říkám fér hra. Je tam už přes třicet let - a pořád drží svoje slovo.”

“Co nám to tady vykládáš, chlape? Jaké slovo?”

“To by byla dlouhá historie a mně už zas vyschlo v krku…”

“Další brandy a whisky tady pro toho lotra!”

“Jste velmi laskaví, vy dva. Opravdoví džentlmeni.” Opět pozvedl obě sklenky. “Na Požehnanou Marii a jejího nezdárného syna!”

“Slyšeli jste to? Sním svůj klobouk, jestli tohle není rouhání!”

“Ale, ale, to není žádné rouhání.”

“Požehnaná Marie měla jen jediného syna a ten teda nebyl nezdárnej! Byl to Princ chudých, na mou věru. Klidně to tu odpřísáhnu.”

“Tady nejsme u soudu. Svoje přísahy si nech pro sebe. No tak, chlape, jak to bylo s tím slovem?”

Slepec si zamyšleně třel nos. Opět se rozhlédl kolem - jasně a vesele. Jako sardinka v oleji.

“To máte těžký…” začal.

“S tímhle nezačínej! Jak to bylo? Ven s tím!”

“Je to dlouhá, předlouhá historie a já mám pořád sucho v krku. Pokud vám nevadí, že o tom mluvím.”

“Hele, ven s tím, nebo ti vyprášíme kalhoty!”

Slepec si odkašlal a protřel oči.

“Jak už jsem řekl, je to těžký…, moje stará máti měla dar vidění. Dokázala vidět i skrz vrata, tak silnej měla zrak. A když se tatík opozdil k večeři…”

“Se svým tatíkem běž někam! Jsi prachmizernej podvodník!”

“To jo, to jsem,” zaskřehotal slepec. “Žádná slabost mi není cizí.”

“A v krku máš věčně sucho!”

“A kapsy plné prachů, ty lumpe!”

Slepec najednou dostal strach. V obličeji celý zbledl.

“Ne, ne!” zaječel. “Moje kapsy nechte! To byste mi přece neudělali? Že ne?”

Oba kumpáni se hlasitě rozesmáli. Zatímco jeden držel slepci paže u těla, druhý ho pořádně prošacoval - kalhoty, kabát i vestu.

Peníze sázel na barpult a hezky je rovnal podle jejich hodnoty.

Zjevně se jednalo o kousek, který už měli dokonale nacvičený.

“Další brandy!” poručil první.

“A taky irskou whisky - tu nejlepší!” zavolal druhý.

Vytáhli z hromádky pár mincí a pak ještě další, jako tučné dýško pro barmana.

“Tak co, pořád máš ještě sucho v krku?” zeptali se starostlivě.

“A co si dáš ty?” zeptal se první.

“A ty?” opáčil druhý.

“V krku mi vysychá pořád víc a víc.”

“Jo, jo, mně taky.”

“A jestlipak už jsi slyšel o tom, jakou dohodu uzavřel Patrick se svou starou máti?”

“To je dlouhá historie,” řekl druhý. “Ale klidně si to poslechnu až do konce. Povíš mi to, zatímco já si dám tadyhle panáka na tvoje zdraví?”

Druhý pozvedl štamprli a řekl: “Můžu to vykládat do soudného dne, tak je to dobrý. Úchvatná historka. Ale napřed si musím svlažit hrdlo.”

“Všichni tři jsou vypráskaní zlodějíčkové,” pošeptal mi barman, zatímco mi doléval. “Věřil byste tomu, že jeden z nich ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 176

býval kdysi kněz? Taky je to z těch tří největší podvodník. Ale vyhodit je nemůžu - patří jim tenhle barák. Chápete to?”

Spěšně vypláchl prázdné sklenice, utřel je a uložil na místo. Pak si zapálil cigaretu. Potom se znova otočil ke mně.

“Je to sebranka,” mumlal důvěrně. “Dokážou mluvit i rozumně, když chtějí, jsou prohnaní jak lišky. Ale jenom když jde o to ušít na někoho nějakou boudu. Štve mě, že si k tomu museli vybrat zrovna tohle místo.” Odvrátil se a odplivl chrchel do plivátka za sebou.

“Irsko! Ani jeden z nich ho v životě neviděl. Všichni tři se narodili o dva bloky dál. Ale budou o tom žvanit donekonečna…, nebudete tomu věřit, ale ten slepej byl kdysi skvělej zápasník, dokud ho nesložil Terry McGovern. A oči má jako ostříž. Sem si chodí den co den počítat prachy. Nejvíc ho vždycky vytočí, když najde nějaké falešné peníze.

Víte, co s nima pak udělá? Strčí je opravdickým slepcům, hezké, co?”

Na chvíli mě opustil, šel požádat trojlístek, aby se utišili.

Šampaňské začínalo působit.

“Víte, co je nového? Domlouvají se, že si najmou bryčku a projedou se Central Parkem, prý je čas nakrmit holuby.

Víte, o co jde?” Opět se otočil, aby si odplivl. “To je další z jejich triků - krmení holubů. Rozhodí pár drobků a oříšků, a když se shlukne dav, rozhodí pár dřevěných mincí. To je fajn rozjezd. Potom Slepý Ben předvede malé čísílko a ti dva nechají kolovat klobouk. Jako by neměli ani cent! Mám chuť se k tomu někdy nachomejtnout a hodit jim tam pořádnej kus hovna…”

Opovržlivě se podíval jejich směrem. Potom pokračoval:

“Nejspíš jste si myslel, že se doopravdy hádají, co? Už kolikrát jsem je poslouchal, abych zjistil, u čeho ty jejich hádky začínají, ale nikdy jsem na to nepřišel. Než se nadějete, jsou v tom až po uši, a je to pořád na jedno brdo. Prostě jim to působí potěšení. Veškeré jejich argumenty jsou naprosté žvásty.

Papež, Darwin, klokani - však jste to slyšel. Nikdy to nedává sebemenší smysl, ať už se baví o čemkoliv. Včera to byla hydraulika a léčení zácpy. Předtím Velikonoční povstání. To všechno proloženo spoustou volovin - hlíznatej mor, vzpoura sipáhíjů, římský vodovod. Slova, slova… můžu se z toho zbláznit. Každou noc se ve snu hádám a nejhorší na tom je, že nevím, proč. Přesně jako oni. Kazí mi to dokonce i dny volna. Tehdy na ně myslím a přemýšlím, jestli to provozujou někde jinde… Některým lidem to připadá zábavný. Viděl jsem tu chlápky, kteří se nad tím mohli potrhat smíchy. Ale mně to směšný nepřipadá, vašnosti! Než to tu každý den zavřu, jde mi z toho hlava kolem…, poslyšte -

jednou jsem byl zašitej - vedle mě byl v cele barevnej hoch - nevadí vám, když si trochu zavzpomínám? - ten celé dny zpíval - a v noci taky. Šlo mi to tak na nervy, že jsem ho chtěl uškrtit. Legrační, co? Aspoň vidíte, jak může být člověk někdy přecitlivělej…, teda řeknu vám, že kdyby se mi někdy podařilo vypadnout tady z toho podniku, šinu si to rovnou do Sierry Nevady. Jediné, co potřebuju, je ticho a klid. Nechci vidět ani krávu - ta může začít dělat bůů-ůůů-ůůů -

chápete, co myslím? Problém byl, že když jsem vylezl z lapáku, moje žena byla fuč. Jo! Utekla ode mě - a s mým nejlepším přítelem, samozřejmě. Jenomže na co nikdy nezapomenu, byl ten měsíc klidu a ticha, kterej jsem díky tomu měl. Vynahradilo mi to všecko, co se událo potom…, když člověk dře den co den od rána do večera jako kůň, je z toho přecitlivělej. Já jsem se narodil k něčemu jinýmu.

Nikdy jsem ale nepřišel na to, k čemu vlastně. Dlouho jsem byl bez práce… Můžu vám dolít? Jde to na účet podniku, čert to vem!

Víte…, že mi to ale kecá, co? To se stává, člověk uvidí sympatickou tvář a začne si vylívat srdce. A to jsem vám ještě nic neřekl.” Sáhl po láhvi ginu a nalil si slušného panáka. “No, doufejme, že ti tři co nevidět vypadnou. Kde jsem přestal? Jo, u té neblahé události… víte, co ze mě chtěli mít mí rodiče?

Pojišťováka. Pochopíte to? Mysleli si, že to je něco extra. Teda táta dělal zednickýho přidavače, víte. Jasně, pocházel ze starý země. Pěknej pořízek to byl. Jo, pojišťovák. Dovedete si mě představit, že dělám něco takovýho? Tak jsem šel radši k maríně.

Pak jsem se dal na koníčky. O všecko jsem přišel. Vrhl jsem se na instalateřinu. Bylo to k ničemu. Moc hrubá práce.

Kromě toho nesnáším špínu. Co dál? No, protloukal jsem se všelijak, ledacos se naučil a nakonec jsem si od táty půjčil nějaký peníze a otevřel si hašišový doupě. Pak jsem udělal chybu a strčil hlavu do chomoutu. Co nás sezdali, byli jsme věčně na kordy. S výjimkou těch krátkých prázdnin, o kterých jsem vám povídal. No potěš pánbůh, jedna zkušenost mi nestačila. Než byste řekl švec, dal jsem se dohromady s jinou - takovou milou kurvičkou. Pak mi ale teprve začalo peklo, strašilo jí ve věži. Dokázala mě tak vytočit, že jsem nevěděl, čí jsem. Tak jsem skončil na klinice, a když mě pustili, byl jsem tak na dně, že jsem se málem dal na víru. Jó pane, šest měsíců na klinice mě naučilo bohabojnosti. Byl jsem nachystanej do toho praštit…” Nalil si dalšího panáka ginu, znovu si odplivl a pokračoval ve vyprávění: “Potom jsem si dával takovýho majzla, že byste mi mohl nabídnout zlatej ingot, a já bych se ho ani netknul. Tak jsem se dostal sem.

Chtěl jsem něco, kde bych měl pořád co dělat. Byl to zase otec, kdo mi to místo sehnal.” Naklonil se ke mně a zašeptal: “Musel vysolit pět set babek, aby mi to místo opatřil. To od něj bylo milé, co?”

Tady jsem se musel omluvit a jít na záchod.

Když jsem se vrátil, bylo v baru plno.

Všiml jsem si, že trojlístek zmizel. Oklepal jsem se jako pes a vyšel jsem zpátky na Velkou bílou cestu. Všechno se vrátilo do starých kolejí. Už to zase byla ta stará Broadway - žádná pěší zóna, žádný Něvský prospekt. Typický newyorský shon - stejný jako v roce Jedna. Na Times Square jsem si koupil noviny a vlezl do metra. Dělníci se unaveně vlekli domů. V celém vlaku ani jiskřička života. Jenom panel strojvedoucího jevil známky života a sršel elektřinou.

Člověk mohl sečíst všechny možné myšlenky, dát před ně desetinnou čárku a přidat dvacet šest desetinných míst, aby to bylo ještě méně než nic.

Sedmého dne Bůh odpočíval po práci a viděl, že vše je dobré.

Zapište si to za uši!

Přemítal jsem o holubech. A pak o vzpouře sipáhíjů. Pak jsem usnul, a to tak tvrdě, že jsem se probudil až na Coney ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 177

Islandu.

Kufřík byl pryč, s ním i moje peněženka, dokonce i noviny mi někdo vzal… Nezbylo mi, než zůstat ve vlaku a jet zpátky.

Měl jsem hlad, příšerný hlad a skvělou náladu. Rozhodl jsem se, že se najím U Železného kotle. Měl jsem pocit, že už jsem svoji ženu neviděl celé věky.

Fajn! Práskni do koní, kočí! Vzhůru do Village!

KAPITOLA(16)

Železný kotel patřil mezi pamětihodnosti Village, jeho klientela se sem sjížděla z daleka. Kromě jiných zajímavých postav sem chodili všichni excentrici a podivíni, kteří Village proslavili.

Z Monina vyprávění jsem měl pocit, že všichni blázni a pošuci si dávali rande právě u jejích stolů. Každý den jsem slyšel o nějaké nové postavičce, samozřejmě ještě extravagantnější, než byla ta předchozí.

Tou poslední byla Anastázie. Zaválo ji to sem z pobřeží a nějak se jí nedařilo. Když dorazila do New Yorku, měla u sebe pár set dolarů, ale všechny se rozplynuly jako pára. Co neutratila, to jí někdo ukradl. Podle Mony se jednalo o ženu nevšedního vzhledu.

Měla prý dlouhé černé vlasy, které nosila rozpuštěné, fialkově modré oči, nádherné dlouhé dlaně a mohutná chodidla. Říkala si prostě Anastázie. Své příjmení, Annapolis, si vymyslela. Do Železného kotle se očividně přišla ucházet o práci. Mona ji slyšela rozmlouvat s majitelem a přispěchala jí na pomoc.

Nechtěla ani slyšet o tom, že by Anastázie umývala nádobí či uklízela stoly. Okamžitě svým šestým smyslem vytušila, že to je neobyčejný člověk. Pozvala ji ke stolu, dala jí najíst a po dlouhém rozhovoru jí půjčila nějaké peníze.

“Představ si - měla na sobě montérky. Neměla žádné punčochy a boty měla úplně schozené. Lidi si z ní utahovali.”

“Můžeš mi ji popsat?”

“To dost dobře nejde.” Tuhle odpověď jsem dostal, kdykoliv jsem chtěl popis kteréhokoliv Monina extravagantního přítele. Způsob, jakým říkala “můj přítel” či “přítelkyně”, mne znepokojoval.

Nikdy jsem ji neslyšel mluvit stejným způsobem o nějaké jiné známosti. V jejích slovech byla vroucnost, která dávala tušit oddanost, zbožňování a bůhví co ještě. Dokázala udělat ze setkání s někým takovým událost první velikosti.

“Jak je stará?” odvážil jsem se zeptat.

“Stará? To nevím. Možná dvacet dva nebo dvacet tři. Nemá žádný věk. Takové věci tě ani nenapadnou, když se na ni díváš. Je to ta nejneobyčejnější bytost, s jakou jsem se kdy setkala - s výjimkou tebe, Vale.”

“Nejspíš umělkyně…”

“Ona je vším. Dokáže všechno.”

“Maluje?”

“Jasně! Maluje, sochaří, dělá loutky, píše básně, tancuje - a v tom všem je klaun. Ale smutný klaun - jako ty.”

“A nemyslíš, že je prostě blázen?”

“To rozhodně ne! Dělá podivné věci, ale to jen proto, že je neobvyklá. Je to ten nejsvobodnější člověk, jakého znám, a nadto je v ní něco truchlivého. Je skutečně nevyzpytatelná.”

“Asi jako Claude, řekl bych.”

Usmála se. “Svým způsobem. Zvláštní, že sis na něho vzpomněl. Měl bys ty dva vidět pohromadě. Vypadají, jako by sem spadli z jiné planety.”

“Takže se navzájem znají?”

“Seznámila jsem je, úžasně si spolu rozumějí. Mluví svým vlastním jazykem. A víš co? Dokonce jsou si i fyzicky podobní.”

“Řekl bych, že tahle Anapopulos, nebo jak si říká, je trošku mužatka, ne?”

“Nic takového,” řekla Mona a v očích se jí zablýsklo. “Dává sice přednost mužskému oblečení, ale to jen proto, že se v tom cítí pohodlněji. Ona je víc než pouhá žena. Kdyby šlo o muže, mluvila bych stejně. Má v sobě něco, co převyšuje pohlavní rozlišení. Někdy mi připomíná anděla, až na to, že na ní není nic éterického či odtažitého. Ne, ona je velice pozemská, někdy skoro drsná… Jediný způsob, jak ti to popsat, Vale, je, že je to prostě nadpřirozená bytost. Sám víš, jaký jsi měl pocit z Clauda. No… a Anastázie je takový tragický klaun. Vůbec nepatří do tohoto světa. Já nevím, kam patří, ale sem rozhodně ne. Už jen samotný tón jejího hlasu by tě o tom přesvědčil. Je velice zvláštní, připomíná spíš ptačí než lidský hlas. Ale když se rozzlobí, jde z ní strach.”

“A vzteká se často?”

“Jen tehdy, když ji lidé urážejí nebo se jí posmívají.”

“A proč to dělají?”

“Už jsem ti řekla - protože ona je prostě jiná. Dokonce i způsob její chůze je originální. Nemůže jinak, je prostě taková.

Ale rozčiluje mě, když vidím, jak se k ní chovají. Na světě není druhá tak laskavá a mírumilovná duše. Pochopitelně nemá sebemenší pojem o realitě. Ale právě to se mi na ní tak líbí.”

“Co tím přesně myslíš?”

“Přesně to, co jsem řekla. Kdyby potkala někoho, kdo potřebuje košili, svlékla by si svou - přímo na ulici - a dala by mu ji. Ani by ji přitom nenapadlo, že se necudně obnažuje. Klidně by si svlékla i kalhotky, kdyby to považovala za nezbytné.”

“A to říkáš, že není cvok?”

“Ne, Vale, není. Pro ni je to přirozené. Nikdy nemyslí na následky. Nezáleží jí na tom, co si o ní lidé myslí. Ona je skrz naskrz čistá. A je citlivá a jemná jako květina.”

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 178

“To musela mít tedy velmi zvláštní výchovu. Řekla ti něco o svých rodičích nebo něco o svém dětství?”

“Jen málo.”

Bylo mi jasné, že ví víc, než je mi ochotna prozradit.

“Je sirotek. Říká, že lidi, kteří ji adoptovali, k ní byli velice milí. Měla všechno, co si zamanula.”

“No, půjdeme spát, co říkáš?”

Odebrala se do koupelny, aby absolvovala obvyklou nekonečnou proceduru. Já si lehl do postele a trpělivě čekal.

Dveře do koupelny zůstaly otevřené.

“Mimochodem,” řekl jsem, abych stočil řeč jinam. “Jak se má Claude? Něco nového?”

“Chystá se odjet z města.”

“Kam?”

“To neřekl. Ale myslím, že má namířeno do Afriky.”

“Do Afriky? Proč by jezdil zrovna tam?”

“Mě se ptej! Nepřekvapilo by mě, kdyby mi řekl, že se chystá na Měsíc! Znáš Clauda…”

“To už jsi mi řekla několikrát a vždycky stejně. Ale ne, já neznám Clauda. Aspoň ne tak, jak ty myslíš. Vím pouze to, co mi sám řekl. Nic víc. On je pro mě dokonalý hlavolam.”

Slyšel jsem, jak se Mona chichotá.

“Co je na tom k smíchu?”

“Myslela jsem, že jste jeden druhému dokonale porozuměli.”

“Nikdo nikdy nemůže pochopit Clauda. On je hádanka a hádankou zůstane.”

“A přesně takový mám já pocit u své přítelkyně.”

“Tvoje přítelkyně,” řekl jsem poněkud nakvašeně. “Ještě ji ani neznáš a už o ní mluvíš jako o své přítelkyni.”

“Nech toho. Ona je má přítelkyně. Jediná přítelkyně, jakou jsem kdy měla.”

“To zní, jako bys do ní byla zamilovaná…”

“Taky jsem. Potkala jsem ji v pravou chvíli.”

“A to má znamenat co?”

“Že jsem byla zoufalá, osamělá, sklíčená. Že jsem potřebovala někoho, koho bych mohla nazývat svým přítelem.”

“Co to do tebe vjelo? Odkdy potřebuješ přítele? Já jsem tvůj přítel. To ti nestačí?” Řekl jsem to výsměšně, ale myslel jsem to napůl vážně.

K mému úžasu odvětila: “Ne, Vale, ty už nejsi můj přítel. Ty jsi můj manžel a já tě miluju… nedokázala bych bez tebe žít, ale…”

“Ale co?”

“Ale potřebuji přítele. Ženu. Přítelkyni. Někoho, komu se můžu svěřit, kdo mi rozumí.”

“No to je úžasný! Tak takhle to je? A tím chceš říct, že mně se nemůžeš svěřit?”

“Ne tak, jako se mohu svěřit ženě. Jsou věci, které se muži prostě říct nedají. Ani když ho miluješ. Nejsou to žádné velké věci, neměj strach. Ale maličkosti jsou někdy důležitější než velké věci, to víš sám. Navíc - podívej se na sebe - ty máš spousty přátel. A když jsi s nimi, stává se z tebe někdo úplně jiný. Kdysi jsem ti záviděla, možná jsem na tvé přátele i žárlila. Svého času jsem si myslela, že ti mohu být vším. Ale teď vím, že jsem se mýlila. No a teď mám přítelkyni já - a chci si ji udržet.”

Napůl škádlivě, napůl vážně jsem řekl: “Teď chceš, abych žárlil já, co?”

Vyšla z koupelny, klekla si u postele a položila mi hlavu do dlaní. “Vale,” zamumlala, “ty víš dobře, že to není pravda.

Ale to přátelství je pro mě velice cenné. Nechci se o ně s nikým dělit, dokonce ani s tebou ne. Aspoň prozatím.”

“Dobrá, chápu.” Uvědomil jsem si, že můj hlas zněl poněkud dotčeně.

Vděčně zakňourala: “Já věděla, že to pochopíš.”

“Ale co je na tom k chápání?” zeptal jsem se. Řekl jsem to tiše a něžně.

“No právě,” odvětila. “Vůbec nic, naprosto nic. Je to prostě přirozené.”

Naklonila se ke mně a vášnivě mě políbila na ústa.

Když se natáhla, aby zhasla světlo, řekl jsem: “Ubohá holčičko! Celou tu dobu jsi čekala na přítele, já to nevěděl, ani jsem nic netušil. Mám pocit, že jsem hloupý, necitelný trouba.”

Zhasla světlo a vklouzla pod peřinu. Bylo to dvojlůžko, ale nám zpravidla stačila jen polovina.

“Obejmi mě pevně,” zašeptala. “Vale, já tě miluju víc než kdy dřív. Slyšíš mě?”

Neřekl jsem na to nic, jen jsem ji pevně objal.

“Claude mi jednou řekl - posloucháš? - že jsi jeden z mála.”

“Jeden z vyvolených, je to tak?” řekl jsem žertovně.

“Jediný muž na světě pro mne.”

“Ale ne přítel…”

Položila mi dlaň na ústa.

Každou noc to byla stejná písnička - “Moje přítelkyně ,Stázka’.”

Pokaždé to bylo pochopitelně okořeněno dlouhými bajkami o otravné pozornosti, které se Mona těšila u jistého nesourodého kvarteta.

Ten první - Mona dokonce neznala ani jeho jméno - vlastnil síť knihkupectví, druhý byl zápasník Jim Driscoll, třetí milionář, známý zvrhlík, který se jmenoval, byť to zní neuvěřitelně, Tinkelfels. Čtvrtý byl pošuk, který někdy připomínal světce.

Jmenoval se Ricardo a na mě působil příznivým dojmem, pokud se ovšem Monin popis zakládal na pravdě. Byl prý tichý, zdrženlivý a mluvil se silným španělským akcentem. Měl ženu a tři děti a všechny hluboce miloval. Byl chudý jak ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 179

kostelní myš, ale dával štědré dárky. Byl milý a něžný - “jemný jako jehňátko” - psal metafyzické povídky, které mu nikdo neotiskl, vyučoval deseti až dvanáctileté děti et patati et patata. Mně se na něm líbilo tohle - kdykoliv Monu doprovázel k metru, vždycky jí popřál dobrou noc, načež jí stiskl ruce a slavnostně prohlásil: “Nebudu-li tě mít já, nebude tě mít nikdo. Zabiju tě!”

Mona mluvila o Ricardovi pořád dokola. Jak je prý milý k Anastázii, jak “krásně” se k ní chová, a podobně. A kdykoliv o něm mluvila, pokaždé se zmínila o jeho výhružce. Smála se tomu, jako by to byl ohromný vtip. Její přístup mě začal zneklidňovat.

“Co když jednoho dne nezůstane jenom u slov?” zeptal jsem se jednou v noci.

Zasmála se ještě rozverněji.

“Ty myslíš, že je to nemožné?”

“Ty ho neznáš. Je to ten nejjemnější člověk na světě.”

“Právě proto si myslím, že je toho schopen. Myslí to vážně. Raději by sis měla na sebe dávat pozor.”

“Ale to je nesmysl! Neublížil by ani mouše!”

“Možná ne, ale mně se zdá dost vášnivý na to, aby zabil ženu, kterou miluje.”

“Jak by do mne mohl být zamilovaný? To je hloupost. Já mu nedávám najevo žádnou náklonnost. Vlastně ho skoro ani neposlouchám, většinou se stejně baví spíš s Anastázií.”

“Ty nemusíš dělat nic, stačí, že jsi. On se potřebuje na někoho fixovat. Není blázen. Pokud není šílenství zamilovat se do představy. Tebe si ztotožnil se svým ideálem, to je víc než jasné. Nepotřebuje tě získat ani od tebe mít žádnou vstřícnou reakci. Chce na tebe jen věčně zírat - protože jsi ztělesněním ženy jeho snů.”

“Přesně tak on mluví,” řekla Mona, poněkud zaražena mými slovy.

“Vy dva byste si skvěle rozuměli. Ty mluvíš stejným jazykem jako on. Já vím, že je to velmi citlivý člověk, a taky velice inteligentní. Ale občas mi jde na nervy. Nemá totiž žádný smysl pro humor. Když se směje, vypadá ještě smutněji než obvykle. Je to osamělá duše.”

“Škoda, že ho neznám. Zamlouvá se mi nejvíc ze všech lidí, o kterých jsi mi vyprávěla. Vypadá jako opravdová lidská bytost.

Kromě toho mám Španěly rád. Jsou to muži…”

“On není Španěl - je Kubánec.”

“To je totéž.”

“Ne, to není, Vale. Ricardo mi to sám řekl. Pohrdá ostatními Kubánci.”

“No, co na tom záleží. Měl bych ho rád, i kdyby to byl Turek.”

“Možná bych vás mohla seznámit,” navrhla náhle Mona. “Proč ne?”

Než jsem odpověděl, na chvíli jsem se zamyslel.

“Myslím, že to není dobrý nápad,” řekl jsem nakonec. “Někoho takového nemůžeš vodit za nos. On není jako Cromwell. Mimochodem - Cromwell není ani zdaleka takový hlupák, za jakého ho považuješ.”

“Nikdy jsem neřekla, že je hlupák!”

“Ale snažila ses o tom přesvědčit mě, to nezapřeš.”

“No, ale víš sám proč.” Věnovala mi svůj faunovský úsměv.

“Poslyš, sestřičko, vím toho o tobě a tvých spádech víc, než jsi mi ráčila prozradit, protože jakékoliv nakousnutí tohoto tématu je bolestné.”

“Máš velkou představivost, Vale. To je důvod, proč ti někdy prozradím jen tak málo. Dobře vím, jak si dokážeš věci namlouvat.”

“Ale musíš uznat, že své představy stavím na pevném základě!”

Další úsměv nymfy.

Pak začala rychle v něčem štrachat, aby skryla svůj obličej.

Rozhostilo se příjemné ticho. Pak jsem náhle poznamenal: “Myslím, že ženy prostě musí lhát…, mají to v povaze. Muži lžou taky, samozřejmě, ale podstatně jinak. Ženy jako by měly z pravdy až posvátnou hrůzu. Víš, kdybys mohla přestat lhát, mohla bys se mnou také přestat hrát tuto naivní, zbytečnou hru…”

Všiml jsem si, že ustala ve své předstírané činnosti. Možná doopravdy poslouchá, pomyslel jsem si. Viděl jsem její tvář jenom z profilu. Zračilo se v ní krajní napětí a taky ostražitost. Jako u zvířete.

“Myslím, že bych pro tebe udělal cokoliv. Myslím, že bych tě i postoupil jinému muži, kdyby sis to přála.”

Tato nečekaná slova pro ni znamenala obrovskou úlevu, nebo to tak aspoň vypadalo. Nevím, co si myslela, že řeknu.

Bylo však vidět, že jí spadl kámen ze srdce. Přišla ke mně - seděl jsem na okraji postele - a posadila se vedle mne. Vzala mou dlaň do své. V očích měla výraz krajní oddanosti a upřímnosti.

“Vale,” začala, “ty víš, že bych od tebe nikdy nic takového nežádala. Jak můžeš něco takového vůbec říct? Možná ti tu a tam něco zatajím, ale nikdy ti nelžu. Nikdy bych ti nezatajila nic důležitého - to by pro mne bylo příliš bolestné.

Tyhle drobnosti ti zamlčuji proto, že tě nechci zbytečně zraňovat. Jsou určité situace, které jsou tak choulostivé, že je nechci líčit dokonce ani tobě. Mám pocit, že by tě to znepokojovalo. Nezáleží na tom, co se přihodí mně. Já jsem tvrdší, odolnější, vím, jaký je svět, o čemž ty nemáš ani ponětí. Ty jsi snílek a idealista. Ty nevíš ani netušíš, a už vůbec bys nevěřil, jak jsou lidi oškliví. Ty vidíš u každého jen jeho dobrou stránku. Jsi čistý, tím to je. Právě to měl Claude na mysli, když říkal, že jsi jeden z mála. Ricardo je další taková ryzí duše. Lidé jako ty a Ricardo nesmějí nikdy přijít do styku s něčím ošklivým. Já se s takovými věcmi čas od času zapletu - protože se nebojím nákazy. Já jsem žena tohohle světa. S tebou se chovám jako někdo jiný. Chtěla bych být věčně taková, jakou mě máš rád. Ale nikdy nebudu jako ty, nikdy.”

“Teď by mě zajímalo,” řekl jsem. “Co by na to asi řekli lidi jako Kronski, O’Mara nebo Ulric, kdyby tě slyšeli takhle ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 180

mluvit.”

“Nezáleží na tom, co si kdo myslí, Vale. Já tě znám. Znám tě líp než všichni tvoji přátelé, bez ohledu na to, jak dlouho tě znají. Vím, jak jsi citlivý. Ty jsi ten nejcitlivější člověk na světě.”

“Skoro si začínám připadat choulostivý a zranitelný.”

“Ty nejsi choulostivý,” řekla procítěně. “Máš tuhý kořínek - jako všichni umělci. Ale když dojde na svět - myslím na jednání se světem - chováš se jako batole. Svět je skrz naskrz jedovatý. Žiješ v něm, ale nedržíš s ním krok. Vedeš vznešený život. Kdykoliv tě potká nějaký nepěkný zážitek, přetvoříš ho v něco krásného.”

“Mluvíš, jako bys mě měla totálně přečteného.”

“Je to tak, nebo ne? Můžeš snad něco z toho popřít?”

Láskyplně mě objala a dotkla se svou tváří mé.

“Ach Vale, možná nejsem žena, jakou si zasluhuješ, ale znám tě. A čím víc tě znám, tím víc tě miluju. Poslední dobou se mi po tobě strašně stýskalo. Proto je pro mne tak důležité mít přítelkyni. Začínala jsem si opravdu zoufat - bez tebe.”

“Oukej, ale začínáme se chovat jako dvě rozmazlené děti, uvědomuješ si to? Očekáváme, že nám všechno někdo přinese až pod nos.”

“Já ne!” zvolala. “Ale chci, abys ty měl všechno, po čem toužíš. Chci, aby ses měl dobře, chci, abys mohl dělat všechno, o čem sníš. Ty nemůžeš být rozmazlený! Bereš si jenom to, co potřebuješ. Nic víc.”

“To je pravda.” Toto náhlé zjištění na mě zapůsobilo. “Ale ne všichni si to uvědomují. Vzpomínám si, jak jsem svou rodinu naštval po příchodu z kostela prohlášením, že jsem křesťanský socialista. Slyšel jsem řečnit jednoho horníka a líbilo se mi co říkal, a on se označil za křesťanského socialistu. Ihned jsem se za něj taky prohlásil. Nicméně doma to skončilo obvyklými protisocialistickými nesmysly - že jediné, o co socialistům jde, je utrácet peníze druhých. “A co je na tom špatného?” chtěl jsem vědět. “Počkej, až budeš sám vydělávat. Pak nám něco povídej!” To mi připadalo jako dost hloupý argument. Co na tom záleží, ptal jsem se sám sebe, jestli vydělávám nebo ne? Šlo přece o to, že to dobré tohoto světa není spravedlivě rozděleno. Já jsem neměl nic proti tomu jíst méně, mít méně všeho, když by se tím zlepšilo postavení těch, kteří mají málo. Tehdy mě taky poprvé napadlo, jak málo toho člověk ve skutečnosti potřebuje.

Když se člověk spokojí s málem, nepotřebuje hmotné statky… No, nevím, proč jsem o tom začal… Ó ano! Bavili jsme se o tom, že beru jen to, co potřebuju… Musím ovšem přiznat, že mé tužby jsou velké. Ale dokážu se krotit. Přestože toho, jak víš, namluvím spoustu o jídle, ve skutečnosti zas tolik nevyžaduju. Chci mít jen tolik jídla, abych na jídlo nemusel myslet. To je normální, nemyslíš?”

“Jistě! Jistě!”

“A proto netoužím po všech těch věcech, o kterých si myslím, že by mi udělaly radost nebo mi zpříjemnily mou práci.

Nemusíme žít tak, jak jsme žili. Souhlasil jsem s tím, abych udělal radost tobě. Bylo to hezké, dokud to trvalo. Jako Vánoce. Ale co mi lezlo čím dál víc na nervy, bylo to věčné žebrání a půjčování peněz, dělali jsme z lidí blbce. Jsem si jistý, že ani tobě se to dvakrát nelíbilo. Proč bychom si měli v tomto ohledu něco nalhávat? Proč s tím neskoncovat?”

“Ale já s tím skončila!”

“Přestala jsi to dělat pro mě. Ale děláš to teď pro svou přítelkyni Anastázii. Jenom mi nelži, já vím, o čem mluvím.”

“V jejím případě se jedná o něco jiného, Vale. Ona neví, jak vydělávat peníze, je ještě větší dítě než ty.”

“Ale ty jí jenom pomáháš tím dítětem zůstat. Já neříkám, že je to nějaká pijavice, říkám jenom, že ji tím o něco okrádáš.

Proč neprodává své loutky, své obrazy nebo sošky?”

“Proč?” Mona se dala do smíchu. “Ze stejného důvodu, z jakého ty nemůžeš prodat to, co píšeš. Ona je prostě příliš dobrý umělec. Proto.”

“Ale nemusí to přece prodávat přes uměleckou agenturu - může to prodávat lidem přímo. Za pár babek! Za tolik, aby ji to udrželo nad vodou. Jenom by jí to prospělo. Cítila by se hned líp.”

“A jsme zas u toho! To jenom dokazuje, jak málo znáš svět. Vale, její práci nemůžeš nikomu ani dát! Tak se věci mají.

Pokud se tobě kdy podaří vydat knihu, budeš muset lidi přemlouvat, aby si vzali výtisk zdarma. Lidi nechtějí to, co je dobré, to ti říkám. Lidi jako ty a Anastázie - nebo Ricardo - je třeba chránit.”

“K čertu s psaním, pokud je to tak…, ale já tomu nevěřím! Já ještě nejsem žádný spisovatel. Jsem obyčejný škrabák.

Možná jsem lepší, než si myslí redaktoři, ale i tak mám před sebou ještě dlouhou cestu. Až se konečně naučím otevřeně vyjadřovat, pak mě lidi budou číst. Je mi jedno, jak špatný je svět. Budou mě číst, to si piš. Nebudou si moci dovolit mě ignorovat.”

“A do té doby?”

“Do té doby se musím uživit jinak.”

“Například prodejem encyklopedií?”

“Ano, já vím, že to není nic moc. Ale pořád lepší než to věčné škemrání a půjčování. Lepší než nechat svou ženu, ať ze sebe dělá prostitutku.”

“Já si každý svůj cent vydělám!” zvolala Mona bojovně.

“Obsluhovat u stolů, to není žádná zábava.”

“Tím pádnější důvod, abych taky přiložil ruku k dílu. Tobě se nelíbí, když prodávám knihy. Mně se zase nelíbí, když tě vidím lítat po lokále. Kdybychom byli rozumnější, dělali bychom něco jiného. Na světě přece pro nás musí být i lepší práce.”

“Pro nás ne! My nejsme vynecháni z dřiny tohohle světa!”

“Pak se to musíme naučit.” Začal jsem být sám unešen svým zásadovým postojem.

“Vale, to jsou všechno jen řeči. Ty nikdy u žádné normální práce nevydržíš. Nikdy. A já to po tobě ani nechci. To bych tě raději viděla mrtvého.”

“Fajn, vyhrálas. Ale copak, prokristapána, doopravdy neexistuje nic, co by mohl člověk jako já dělat, aniž by si ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 181

přitom připadal jako idiot?” Teď jsem se musel sám zasmát myšlence, která se mi právě drala ze rtů. Pořádně jsem se zasmál, než jsem ji pronesl nahlas: “Poslechni,” podařilo se mi nakonec ze sebe dostat, “jestlipak víš, co mě právě teď napadlo? Že by ze mě byl skvělý diplomat. Měl bych být velvyslancem v nějaké cizí zemi - jak se ti to líbí? Ne, vážně.

Proč ne? Myslí mi to, umím jednat s lidmi. Jinak opravdu nevím, co bych měl se svou představivostí dělat. Dokážeš si mě představit třeba jako velvyslance v Číně?”

Moně ta myšlenka vůbec nepřipadala absurdní, aspoň ne v abstraktní rovině.

“To víš, že by z tebe byl skvělý vyslanec, Vale. Proč ne, jak jsi sám řekl. Ale nikdy nedostaneš šanci. Existují určité dveře, které se před tebou nikdy neotevřou. Kdyby se člověk jako ty staral o světové záležitosti, nežili bychom ve věčných obavách, zda budeme mít druhý den co do úst - nebo zda nám otisknou naše povídky. Právě proto ale říkám, že neznáš svět!”

“Ale přestaň! Já přece znám svět. Právě že ho znám až příliš dobře. Ale odmítám se mu podřizovat.”

“To je totéž.”

“Ne, to teda není! Existuje rozdíl mezi nevědomostí - či slepotou - a povzneseností nebo něčím v tom smyslu.

Kdybych neznal svět - jak bych mohl být spisovatelem?”

“Spisovatel má svůj vlastní svět!”

“Ať se propadnu! Nikdy bych nečekal, že něco takového řekneš. Teď jsi mě tedy dostala…” Byl jsem chvíli potichu.

“To, cos právě řekla, je naprostá pravda,” pokračoval jsem. “Ale taky to nepopírá to, co jsem předtím řekl já. Možná ti to nedokážu vysvětlit, ale já vím, že mám pravdu. Má-li člověk svůj vlastní svět, ve kterém žije, neznamená to ještě, že je slepý či netečný k takzvanému skutečnému světu. Kdyby spisovatel důvěrně neznal každodenní svět, kdyby jím nebyl natolik pohlcen, až ho to nutí k revoltě, neměl by nic z toho, čemu ty říkáš jeho vlastní svět. Spisovatel nese všechny své světy v sobě. Je také stejně vydatnou součástí tohoto světa jako každý jiný. Ve skutečnosti je do něj zapojen mnohem víc než ostatní lidé proto, že jeho účast je tvůrčí. Svět je jeho materiál. Ostatní lidé jsou spokojeni se svým vyhrazeným úsekem světa, se svou titěrnou každodenní prácičkou, kroužkem svých příbuzných a přátel, svou vlastní filosofií. Opravdový důvod, proč jsem se ještě nestal velkým spisovatelem, je ten, chceš-li to vědět, že v sobě ještě doposud nemám svět v celé jeho šíři. Není to proto, že bych si nebyl vědom zla. Není to proto, že bych byl slepý k lidské ukrutnosti, jak si možná myslíš. Je to něco jiného. Sám nevím přesně, co to je. Ale jednou se to dozvím. A tehdy vzplanu jako pochodeň. Zažehnu celý svět. Všechno to ze sebe vyvrhnu, všechno to odhalím…, ale nikoho a nic nebudu odsuzovat! Nebudu moci, protože si budu až příliš dobře vědom, že jsem součástí toho všeho, nepostradatelným kolečkem v soukolí.” Odmlčel jsem se.

“Stále ještě jsme neklesli až na dno. To, co jsme vytrpěli, nestojí za řeč. Komáří bodnutí, nic víc. Jsou horší věci než nedostatek jídla a podobné věci. Víc jsem trpěl, když mi bylo šestnáct, když jsem o životě jenom četl. Anebo podvádím sám sebe.”

“Ne, já vím, co máš na mysli,” přikyvovala Mona zamyšleně.

“Opravdu? Dobře. Pak si tedy jistě uvědomuješ, že bez účasti na životě můžeš trpět bolestmi mučedníků… trpět pro ostatní - to je nádherné utrpení. Když trpíš pro své vlastní ego, vlivem nedostatku či špatných skutků, rovná se tvá zkušenost ponížení. Toto utrpení se mi nelíbí. Trpět s ostatními nebo pro ostatní, být s nimi na jedné lodi - to je něco jiného. Tehdy se člověk cítí obohacen. Na našem způsobu života se mi nelíbí to, že je tak omezený. Když se máme trmácet sem a tam, strádat a nechat se otloukat, pak jedině pro něco, co stojí za to.”

Pokračoval jsem dál v tomto duchu, přecházel z tématu na téma, častokrát si protiřečil, utrousil ty nejextravagantnější výroky, načež je zase vyvracel ve snaze dostat se zpátky na pevnou zem.

K podobným monologům docházelo nyní stále častěji. Možná proto, že už jsem zase nepsal. Možná proto, že jsem byl většinu dne sám.

Možná také proto, že jsem cítil, jak mi Mona uniká. Na těchto mých výlevech bylo něco zoufalého. Po něčem jsem se natahoval. Po něčem, co jsem nebyl schopen popsat slovy. Přestože se zdálo, že kontroluji Monu, ve skutečnosti jsem káral sám sebe. Nejhorší na tom bylo, že jsem se nikdy nemohl dobrat nějakého konkrétního řešení. Bylo mi jasné, co bychom neměli dělat, ale neměl jsem nejmenší představu o tom, co bychom dělat měli. V skrytu duše jsem se mazlil s myšlenkou “nechat se chránit”. V skrytu duše jsem musel přiznat, že má pravdu - nikdy nebudu moci zapadnout, vždycky budu čouhat. A tak jsem to ze sebe dostával mluvením.

Blábolil jsem sem a tam, vzpomínal na báječné dny dětství, na mizérii puberty a klaunská dobrodružství mládí.

Všechno to bylo fascinující. Do posledního puntíku. Kdyby u toho tak byl starý McFarland se svou stenografkou!

Jaké by to byly skvělé povídky pro časopis! (Později mě napadlo, jak bylo zvláštní, že jsem o svém životě dokázal tak barvitě vyprávět, ale na papír jsem o tomtéž nedokázal vypotit ani řádku. V okamžiku, kdy jsem usedl k psacímu stroji, se mě zmocnila nejistota. V té době mě ještě nenapadlo použít zájmena já. Proč? To nevím. Co mne odrazovalo?

Možná jsem se ještě nestal “já svého já”.) Tato řečnická cvičení nás jen opájela. Spát jsme pak chodili zpravidla až těsně před svítáním. Před usnutím jsem měl vždy pocit, že jsem tím, že jsem to ze sebe dostal, něco dokázal. To!

Co to bylo to? To jsem nebyl schopen přesně definovat. Nic víc jsem nevěděl a na základě toho jsem se dopracoval nezřízeného uspokojení: zaujal jsem svou skutečnou roli.

Možná jsem se takto předváděl jen proto, abych dokázal, že dokážu být stejně vzrušující a “jiný” jako Anastázie a už mě nebavilo pořád poslouchat Moniny výlevy. Možná. Možná už se do mě zakousla žárlivost. Přestože se Mona a Anastázie znaly teprve několik dní, měli jsme doma spoustu Anastáziiných věcí. Už jen chybělo, aby se k nám nastěhovala. Nad postelí visely dva fantastické japonské tisky - Utamaro a Hirošige. Na skříni trůnila loutka, kterou Anastázie udělala speciálně pro Monu. Na příborníku byl další dárek od Anastázie - ruská ikona. O všelijakých barbarských náramcích, amuletech a mokasínech raději ani nemluvím. Mona začala dokonce používat i neobyčejně ostrý parfém, který jí věnovala Anastázie (nejspíš ho ovšem pořídila za Moniny peníze).

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 182

U Anastázie člověk nikdy nevěděl, jak se věci mají. Zatímco Mona si dělala starosti, v čem bude její přítelkyně chodit, za co si koupí cigarety a takzvané umělecké potřeby, Anastázie dostávala peníze z domova a utrácela je s kdekým. Mona v tom neviděla nic nepatřičného. Cokoliv její přítelkyně udělala, bylo správné a přirozené, dokonce i to, když jí tajně brala peníze z peněženky, což Anastázie občas dělala. Proč ne? Nekradla pro sebe, ale pro ty, kteří byli v nouzi. Neměla v tomto ohledu žádné zábrany.

Nebyla přece buržoazní, ani nápad! Od doby, co se na scéně objevila Anastázie, se u nás slovo buržoazní stalo vůbec velmi užívaným pojmem. Cokoliv nebylo dobré, bylo buržoazní. Dokonce i hovno mohlo být podle Anastáziina nazírání na věci buržoazní.

Anastázie měla tak dokonalý smysl pro humor, když ji člověk lépe poznal. Jasně, někteří lidé to nechápali. Někteří lidé prostě smysl pro humor zcela postrádají. Nosit každou botu jinou, což Anastázie občas z roztržitosti dělala - bylo-li to z roztržitosti - bylo něco úžasně legračního. Nebo promenádovat se po ulicích s irigátorem. Proč takové věci skrývat?

Kromě toho, Anastázie takovou věc stejně nikdy nepoužívala - pokaždé to bylo pro nějakou přítelkyni v nouzi.

Ty knihy, co se povalovaly všude kolem… všechny půjčené od Anastázie. Jedna z nich se jmenovala Tam dole - od nějakého “dekadentního” francouzského spisovatele. Ta byla Anastáziina oblíbená - nikoliv pro svou “dekadenci”, ale proto, že vyprávěla o neobyčejné osobnosti z francouzské historie - Gillesu de Rais.

Byl to následovník Johanky z Arku. Povraždil víc dětí - vyvraždil celé vesnice. Jedna z nejzáhadnějších postav staré Francie. Mona mě prosila, abych si tu knihu přečetl. Anastázie ji četla v originále. Kromě francouzštiny četla také italsky, německy, portugalsky a rusky. A v klášterní škole se naučila také božsky hrát na klavír. A na harfu.

“A troubit náhodou neumí?” zeptal jsem potměšile.

Mona se opovržlivě zasmála. Pak mě ohromila sdělením: “Umí také bubnovat, ale na to se musí nejprve trošku povzbudit.”

“Chceš říct opít?”

“Ne, spíš zkouřit. Marihuanou. Na tom není nic škodlivého, není to návykové.”

Kdykoliv došlo na drogy, mohl jsem si být jist, že si vyslechnu celou přednášku. Podle Monina mínění (či spíše Anastáziina) by se měl každý seznámit s účinky rozličných drog. Drogy prý nejsou ani zpoloviny tak nebezpečné jako alkohol. A účinky prý jsou podstatně zajímavější. Ano, Mona byla rozhodnuta to jednou zkusit. Ve Village byla spousta lidí - a i docela vážených - kteří brali drogy. Mona prý nechápe, proč se lidi drog tolik obávají. Existuje například mexická droga, která zvyšuje barvocit, a přitom je zcela neškodná. Měli bychom ji někdy vyzkoušet společně.

Prý jí zkusí trošku vymámit z jakéhosi údajného básníka. Mona ho neměla ráda, byl prý oplzlý, ale Anastázie trvala na tom, že je to dobrý básník. A Anastázie to musí vědět nejlíp…

“Jednou si od ní půjčím nějaké její básně a budu ti je předčítat, Vale. Něco takového jsi ještě v životě neslyšel.”

“Oukej, ale jestli nestojí za nic, nebudu se s tím tajit.”

“Žádné strachy! Nedokázala by napsat špatnou báseň, ani kdyby se o to snažila.”

“Já vím - ona je geniální.”

“Ano, to opravdu je, bez legrace. Ona je opravdový génius.”

Neodpustil jsem si poznámku, že to je zlé, poněvadž géniové bývají zpravidla dost trhlí.

“Ale jdi! Teď mluvíš jako všichni. Už jsem ti nesčetněkrát vysvětlovala, že ona není jako ostatní blázni z Village.”

“Ne, ona je ryzí pošuk!”

“Možná je blázen. Ale takový druh blázna, jako byli Strindberg, Dostojevskij, Blake…”

“To ji staví dost vysoko, že?”

“Neřekla jsem, že má jejich talent. Jediné, co jsem řekla, bylo, že pokud je potrhlá, pak je potrhlá stejným způsobem jako oni. Není nepříčetná - a také nic nepředstírá. Ať je čímkoliv, je tím opravdu. Dám na to krk.”

“Jediné, co mi na ní nesedí,” zabrblal jsem, “je to, že pořád potřebuje, aby se o ni někdo staral.”

“To je kruté!”

“Opravdu? Podívej…, zvládala to docela dobře - dokud nepotkala tebe, není to tak?”

“Přece jsem ti řekla, v jakém stavu jsem ji našla.”

“Já vím. Ale to na mě nedělá valný dojem. Kdybys jí nedělala chůvu, možná by se sebrala a postavila na vlastní nohy.”

“To jsme zase tam, kde jsme začali. Kolikrát ti mám ještě vysvětlovat, že ona prostě neví, jak se o sebe postarat?”

“Tak ji nech, ať se to naučí!”

“A co ty? Ty už ses to snad naučil?”

“Já jsem to také zvládal docela dobře, než jsem tě potkal. Nejenže jsem se dokázal postarat sám o sebe, ale navíc také o ženu a dítě.”

“To je od tebe rána pod pás. Možná ses o ně dokázal postarat, ale za jakou cenu! Přece bys tím způsobem nechtěl žít věčně, nebo snad ano?”

“Samozřejmě že ne! Ale já bych nakonec našel způsob, jak z toho ven - jednou.”

“Jednou! Vale, už nemáš moc času. Je ti třicet - a teprve si musíš udělat jméno. Anastázie je stále ještě děvče - a podívej, co všechno už dokázala.”

“Já vím. Ale ona je přece génius…”

“Ale, nech toho! S takovou se nikam nedostaneme. Proč ji prostě nenecháš na pokoji? Do tvého života přece nijak nezasahuje. Proč se ty snažíš zasahovat do jejího? Copak já nemám právo mít aspoň jednu přítelkyni? Proč na ni nepřestaneš žárlit? Buď spravedlivý, ano!”

“Dobrá, necháme toho. Ale přestaň o ní mluvit, ano? Pak já nebudu říkat nic, co by se tě dotklo.”

Přestože mě Mona nikdy přímo nepožádala, abych za ní do Železného kotle už nechodil, raději jsem se tomu místu ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 183

vyhýbal. Měl jsem tušení, že tam většinu svého času tráví Anastázie a že chodí s Monou během jejích přestávek na procházky. Tu a tam se mi doneslo, že je spolu někdo viděl v muzeu, v galerii, v ateliéru některého z umělců ve Village, na procházce podél pobřeží, kde si Anastázie kreslila skicy lodí nebo obzoru. Hodně času prý spolu trávily také v knihovnách. Svým způsobem jsem tomu byl rád. Mona tak aspoň přišla na jiné myšlenky. O malování toho příliš mnoho nevěděla a Anastázii zjevně působilo potěšení hrát si na jejího průvodce. Občas se Mona matně zmínila o tom, že ji Anastázie chce malovat.

Anastázie ovšem, jak se zdá, nikdy nenamalovala jediný realistický portrét a v případě Mony také rozhodně odmítala zabývat se její skutečnou podobou.

Bývaly dny, kdy Anastázie nebyla schopná naprosto ničeho - zhroutila se a bylo třeba ji konejšit jako malé děcko.

Tyto záchvaty zoufalství se dostavovaly po sebemenší nepříjemnosti.

Někdy k nim docházelo proto, že se Mona vyjádřila naivně či nedostatečně uznale o některém z Anastáziiných milovaných idolů.

Modigliani a El Greco, to byli například umělci, o kterých nesměl před Anastázií nikdo, včetně Mony, říct křivé slovo.

Také měla Anastázie velmi ráda Utrilla, ale kvůli tomu tak nevyváděla. On byl “ztracená duše”, stejně jako ona: zatím ještě pořád na “lidské” úrovni. Na druhé straně Giotto, Grunewald a čínští a japonští mistři byli na jiné úrovni - patřili k vyššímu řádu.

(Rozhodně tedy neměla špatný vkus!) Jak jsem zjistil, neměla pražádné uznání pro americké umělce - s výjimkou Johna Martina, o kterém se vyjadřovala jako o člověku omezeném, ale hlubokém.

Málem jsem si ji zamiloval, když jsem se dozvěděl, že u sebe stále nosí Alenku v říši divů a Tao-te-ťing. Později k tomu přidala sbírku Rimbaudových veršů. Ale o tom jindy…

Já zatím stále konal své pochůzky a nabízel encyklopedie. Čas od času se mi podařilo prodat soubor knih bez sebemenší námahy.

Pracoval jsem teď pouze čtyři až pět hodin denně, neustále připraven zabalit to, jakmile bylo načase povečeřet.

Většinou jsem se probíral pozvánkami a snažil se vybrat takového klienta, který bydlel někde šíleně daleko v odlehlé čtvrti, v zapomenuté díře někde v New Jersey nebo na Long Islandu. Dělal jsem to jednak proto, abych zabil čas, a také proto, abych úplně vypnul.

Pokaždé když jsem mířil na nějaké takové zastrčené místo (kam mohl zavítat jen praštěný cesťák s knihami!), jsem zjistil, že se mi přitom vybavují ty nejneočekávanější vzpomínky na drahá, milovaná místa, která jsem znal jako malý kluk. Bylo to jako by v praxi zafungoval zákon o inverzi představ. Čím ubožejší a všednější bylo prostředí, tím bizarnější a nádhernější byly moje asociace.

Mohl jsem se klidně vsadit, že zamířím-li ráno do Hackensacku, Canarsie či jiné králičí nory někde na Staten Islandu, octnu se večer v Sheepshead Bay, Bluepointu nebo Lake Pocotopaug. Když jsem u sebe neměl dost peněz na jízdenku, vzal jsem to stopem a spoléhal se přitom na to, že mi štěstěna strčí do rány někoho milého - “nějakou tu přívětivou tvář” - kdo mě pozve na jídlo a dá mi peníze na zpáteční cestu. Nechával jsem se unášet jako na špici přílivu. Bylo mi jedno, kam mě to zanese a kdy se vrátím domů. Byl jsem si totiž jistý, že Mona vždycky přijede až po mně.

Opět jsem v hlavě psal romány. Nikoliv už horečnatě jako dřív, ale klidně, rozvážně, jako reportér nebo korespondent, který má spoustu času a neomezený rozpočet. Bylo úžasné nechat věcem a událostem volný průběh. Tu a tam, když jsem si to hasil hytlákem nazdařbůh, jsem dorazil do nějakého poklidného městečka, namátkou si vyhlédl nějaký obchůdek - železářství nebo pohřební ústav, na tom nesešlo - a spustil svou vnucovací tirádu. Nešlo mi přitom vůbec o to, abych něco prodal. Nedělal jsem to ani proto “abych nevyšel ze cviku”. Ne, pouze jsem chtěl vidět, jaký účinek vyvolají má slova u naprostého nýmanda. Připadal jsem si přitom jako bytost z jiné planety. Projevila-li moje ubohá oběť zájem či ochotu pohovořit si na dané téma víc do hloubky, krmil jsem ho jeho vlastním jazykem. Klidně bych takhle hučel i do vychladlé mrtvoly. Často jsem pak zabředl do diskuse s někým, s kým jsem neměl pranic společného.

Čím víc jsem se však takto vzdaloval sám sobě, tím bohatší inspirace se mi dostávalo. Zčistajasna, třeba uprostřed věty, mě něco popadlo a já prásknul do bot. Vydal jsem se hledat místečko, které jsem znal z dřívějška - z velmi konkrétní, velmi nádherné minulosti. Vtip byl v tom dostat se přesně na to místo a pokusit se vcítit znova do bytosti, kterou jsem kdysi byl. Byla to legrační hra - plná překvapení. Někdy jsem se vracel domů jako malý kluk navlečený do šatů pro dospělé.

Ano, zase jsem byl ten malý Henry. Myslel jsem jako on, cítil jsem jako on, jednal jsem jako on.

Často když jsem debatoval s naprostým cizincem v některé z těchto končin světa, mi na mysli najednou vytanula představa těch dvou - Mony a “Stázky” - jak se promenádují po Village nebo procházejí turniketovými dveřmi muzea se svými bláznivými loutkami v podpaždí. A tehdy jsem sám sobě říkal zvláštní věci - v duchu, samozřejmě. Říkal jsem si a při tom se neurčitě usmíval: “A kam jsem se poděl já?” Motal jsem se po černé periferii, mezi chodícími mrtvolami a tupouny, a měl přitom pocit, že jsem odříznut. Kdykoliv jsem zavíral dveře, zmocnila se mě představa, že to byla zcela jiná vrata, která se za mnou právě zavřela, a že já už nikdy nebudu schopen najít cestu zpátky. Ale zpátky kam?

Na této dvojité vizi, která se vynořovala v těch nejneočekávanějších okamžicích, bylo něco směšného a groteskního.

Viděl jsem ty dvě navlečené do podivuhodných modelů - “Stázka” ve svých montérkách a okovaných botách, zatímco První dáma má na hlavě vlající čapku, zpod které se derou vlasy jako bujná hříva.

V těchto mých představách mluvily vždycky obě dvě současně a každá o něčem zcela jiném. Všelijak se u toho pitvořily a divoce rozkládaly rukama. Každá také měla úplně jiný rytmus chůze - první jako alka, druhá jako panter.

Kdykoliv jsem se dostatečně hluboko ponořil do svého dětství, rázem už jsem nebyl někde venku na periferii.

Najednou jsem byl bezpečně uvnitř jako jadérko v masitém srdci zralého ovocného plodu. Třeba jsem stál před cukrárnou Annie Meinkenové ve starém dobrém Čtrnáctém okrsku, s nosem přitisknutým na sklo výkladu a oči mi jen hrály při pohledu na čokoládové vojáčky; abstraktní podstatné jméno “svět” zatím ještě neproniklo do mého vědomí.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 184

Všechno kolem bylo skutečné, konkrétní a oddělené, ale nikdy plně pojmenované nebo zcela vymezené. Já jsem byl a věci byly. Vesmír byl nekonečný, čas neexistoval. Annie Meinkenová se nakláněla daleko přes pult, aby mi vtiskla nějakou tu dobrotu do dlaně.

Hladila mě po hlavě, smála se na mě, říkala, že jsem milý klučina, a někdy za mnou dokonce i vyběhla na ulici, aby mne políbila na rozloučenou, přestože jsme bydleli jen pár domů od sebe.

Mám velmi neochvějný pocit, že v oněch okamžicích, kdy jsem se někde v zapadákově náhle zasnil a tiše a klidně stál, jsem podvědomě očekával, že se ke mně bude někdo chovat stejně jako Annie Meinkenová. Možná jsem se do těch dávno zapomenutých míst svého dětství vracel jen proto, abych dostal svůj kousek cukroví, svou porci úsměvu, svůj poněkud zahanbující polibek na rozloučenou. Byl jsem vskutku idealista. Nevyléčitelný.

(Idealista je jedinec, který touží zařadit zpátečku. Příliš dobře si pamatuje všechno, co kdy dostal. Nemyslí na to, co by měl nebo mohl dát on sám. Svět bolí nesnesitelně, ale to začíná až v okamžiku, kdy člověk začíná uvažovat v rámci “světa”.) Zvláštní myšlenky, zvláštní sny - na podomního prodavače knih. Ve svém kufříku jsem měl zamknutý klíč ke všem lidským vědomostem, nejspíš. A k moudrosti, která byla podobně jako Winchester, vzdálena necelých čtyřicet mil. Nic na tomto světě není tak mrtvé jako tohle kompendium vědomostí. Žvanit o perforacích, infračervených paprscích, o bakteriích vegetujících vesele v každé buňce - co jsem to byl za opičáka! Picodiribibi by to nepochybně zvládl podstatně líp! Zrovna tak chcíplý osel s fonografem v žaludku. V metru nebo v tramvaji si číst o Prustovi, zakladateli Pruska - jaké zbytečné povyražení! Ještě lepší je číst to, co ten šílenec řekl: “Jak sladké je nenávidět něčí rodnou zem a s nadšením čekat na její zničení!”

Ano, kromě vzorků, objednávek a všech ostatních nezbytností, jsem ve svém kufříku obvykle nosil také knihu.

Knihu natolik vzdálenou běžným peripetiím mého všedního života, že připomínala skoro něco na způsob značky vytetované na levé chodidlo odsouzence. “JEŠTĚ JSME ANI NEVYŘEŠILI OTÁZKU BOŽÍ EXISTENCE A TY BYS

CHTĚL JÍST?”

Taková nebo podobná věta, když na mne náhle vyskočila z knihy uprostřed neutěšené pustiny, dokázala předznamenat celý následující den. Znova a znova se vidím, jak vyskakuji, hlučně zavírám knihu, hlasitě vykřikuji: “Kde to sakra jsme?” A pak úprk. Mohl jsem vystoupit třeba na okraji močálu, na začátku některé z těch řad domů, podobných jeden druhému jako vejce vejci, nebo u vchodu do blázince. Na tom nezáleželo - kupředu, kupředu, s hlavou skloněnou, s čelistmi jektajícími jako v horečce, vzdychající, úpící blahem, vstříc vzpomínkám, objevům, barvitým obrázkům, a to vše jen díky té oslnivé větičce, zvlášť pro ten její konec: “A ty bys chtěl jíst!” Trvalo léta, než jsem zjistil, kdo stál u zrodu tohoto báječného zvolání. Tehdy jsem věděl jen to a jen to bylo důležité, že jsem byl zpátky v Rusku, mezi spřízněnými dušemi, a že jsem byl posedlý návrhem tak ezoterickým, jako je diskutabilní existence Boží.

Řekl jsem léta? No jistě - vždyť to bylo právě včera. Zjistil jsem, kdo byl oním autorem. Současně jsem se dozvěděl, že jiný muž, jeho současník, napsal o svém národu, o velkém ruském národu, toto: “Patříme k řadě těch národů, které, dalo by se říct, nevstupují do struktury lidstva, nýbrž existují jen a jen proto, aby daly světu nějakou zásadní lekci.”

Ale já nehodlám vyprávět o včerejšku či předvčerejšku. Chystám se mluvit o době, která neměla začátek ani konec. O

čase, který více než ostatní formy času vyplňoval prázdné díry mých dnů…

Cesty lodí a cesty lidí obecně jsou klikaté. Opilec kličkuje jako planety na oběžné dráze, ale člověk, který nemá žádné poslání, se pohybuje časovým kontinuem, které je výlučně jen jeho vlastní a ve kterém je Bůh stále přítomný. “Od nepaměti” - nevyzpytatelná fráze! On je zde pořád. Zde, s velkým stvořitelem vesmíru. Jasné?

Velmi dobře, je den, řekněme. “A ty bys chtěl jíst?” V tom okamžiku začínají hvězdy vyzvánět a sobi uhánějí planinou, namodralé rampouchy se blyští v poledním slunci. Svištím si to po Něvském prospektu, je to má cesta do vnitřních kruhů, s kufříkem v podpaždí. V ruce si nesu pytlíček s cukrovím - dárek od Annie Meinkenové. Právě zde byla vznesena velkolepá otázka:

“Ještě jsme ani nevyřešili otázku Boží existence…”

V tomto bodě já vždy vstupuji. Jsem nyní ve svém vlastním čase.

V čase Božím, dalo by se říct, který je vždycky “od nepaměti”.

Kdybyste mě slyšeli, pomysleli byste si, že jsem členem Svatého shromáždění - Svatého filharmonického shromáždění. Není třeba slaďovat se s okolím. Jsem naladěn od zrození času a můj výstup je ve znamení naprosté čistoty. Patřím k řádu, jehož posláním není dát světu nějakou lekci, nýbrž všem vysvětlit, že škola už skončila.

Kamarádi jsou v dobrém rozmaru a odpočatí. Žádná bomba nevybuchne, pokud k tomu nedám příkaz. Po mé pravici je Dostojevskij, po levici císař Anathema. Každý člen skupiny se nějakým způsobem proslavil. Já jsem tu jediný “bez portfeje”, já jsem tu jediný Cizinec. Vynořil jsem se odnikud, z kypícího kotle.

“Kamarádi, jak již bylo řečeno, máme tady určitý problém…”

(Vždycky začínám touto větou.) Rozhlížím se, jsem klidný, vyrovnaný. “Kamarádi, zaměřme nyní svou pozornost na tuto zcela ekumenickou otázku…”

“Kterou je?” vybafne císař Anathema.

“Kterou není nic menšího než toto: ,Kdyby nebyl žádný Bůh, byli bychom zde my?’”

Klidně a s přehledem přednáším do výkřiků “Žvásty!” a “Hovadina!” text, který je uložen hluboko v mém srdci. Jsem klidný, protože se tu nesnažím nic dokázat. Opakuji zde pouze to, co jsem se naučil ve volném čase. Že jsme vyvoleni a jsme zde pohromadě, abychom projednali otázku Boží existence, což samo o sobě mi stačí jako důkaz toho, že jsme zahrnuti boží milostí. Nemluvím “jako by tu byl”. Mluvím “protože tu je”. Jsem zpět ve věčné svatyni, kde neustále přichází na přetřes slovo “jídlo”. Jsem zde právě proto.

“A ty bys chtěl jíst?”

Nyní se vášnivě obracím ke svým kamarádům. “Proč ne?” začínám.

“Copak se dopustíte urážky Stvořitele tím, že sníte to, co nám sám nabízí? Myslíte si snad, že Bůh zmizí, protože si ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 185

nacpeme břicha? Jezte, prosím vás, jezte do sytosti! Náš Pán Bůh má dost času, aby se nám dal poznat. Vy předstíráte, že si přejete vyřešit otázku jeho existence. Zbytečné, drazí přátelé, to bylo rozhodnuto již dávno před námi, když ještě svět ani neexistoval. Rozum sám nám říká, že existuje-li nějaký problém, pak musí existovat také něco reálného v jeho pozadí. Není na nás, abychom zkoumali, jestli Bůh je, nebo není. Je naopak na Bohu, aby řekl, jestli existujeme či neexistujeme my! (,Pse! Máš k tomu snad co říct?’ zařval jsem císaři Anathemovi do ucha.) Je snad to, jestli jíst nebo nejíst před vyřešením dané otázky, metafyzická otázka? Odpovězte! Má snad hladový člověk debatovat o tom, zda se má najíst či ne? Všichni tu padáme hlady: hladovíme a žízníme po tom, co nám dává život. Kdyby tomu bylo jinak, těžko bychom se tu takto sešli. Namlouvat si, že pouhým vyslovením ,ano’ nebo ,ne’ se tato otázka vyřeší, je čiré šílenství.

Ještě jsme ani…”

(Odmlčel jsem se a otočil se k muži po mé pravici. “A ty, Fjodore Michajloviči, ty k tomu nemáš co říct?”) “Nesešli jsme se zde proto, abychom se snažili vyřešit tento absurdní problém. Jsme tu proto, kamarádi, že mimo tento pokoj není ve světě, jak se tomu říká, žádné místo, kde by se dalo vyslovit Svaté jméno. My jsme ti vyvolení a jsme jednotni.

Copak si Bůh přeje vidět utrpení dětí? Takovou otázku bychom si zde měli položit. Je zlo nevyhnutné? I na to bychom se mohli ptát. Také bychom se mohli zajímat o to, zda je někde nějaký ráj nebo zda je věčnost lepší než nesmrtelnost.

Také bychom mohli diskutovat o tom, zdali Ježíš, náš Pán, je pouze božské podstaty, nebo zda je kombinací dvou harmonických složek, lidské a božské. Všichni jsme trpěli víc, než si mohou dovolit normální smrtelníci. Všichni jsme dosáhli značného stupně emancipace. Někteří z vás odhalili hlubiny lidské duše dosud nevídaným způsobem.Všichni žijeme mimo naši dobu. Jsme předskokani nové éry, nového lidského řádu. Víme, že od světa na stávající úrovni nelze nic očekávat, blíží se konec historického člověka. Budoucnost bude ve znamení věčnosti, svobody a lásky a s naší pomocí dojde ke vzkříšení člověka. Mrtví povstanou ze svých hrobů oblečeni do zářivých těl. A všichni budeme sjednoceni v jediném, věčném a opravdovém společenství se všemi, kdo byli a budou - s těmi, kdož tvořili historii i s těmi, kteří žádnou historii nemají. Namísto mýtů a pohádek nastolíme věčnou realitu. Všechno, co se nyní vydává za vědu, upadne v zapomnění. Nebude zapotřebí dalšího pátrání po pravdě a skutečnosti, neboť pravda a realita tu bude věčně a neochvějně s námi - nahá pro oko duše, průzračná jako horská bystřina. Jezte, prosím vás, a pijte, co hrdlo ráčí.

Bůh nezná žádná tabu, ani vraždu či smilstvo, ani žárlivost a závist. Přestože jsme se zde sešli jako lidé, spojuje nás božský duch. Opustíme-li jeden druhého, budeme uvrženi zpátky do světa chaosu, do říše prázdna, které nelze vyčerpat ani s tím největším úsilím. Nepatříme tomuto světu, ale ještě nepatříme ani světu, který přijde - s výjimkou našich myšlenek a duší. Naše místo je na prahu věčnosti. Naším úkolem je hrát úlohu prvotního hybatele. Je naší výsadou nechat se ukřižovat ve jménu svobody. Zkropíme naše hroby svou vlastní krví. Žádný úkol pro nás není příliš těžký, my jsme opravdoví revolucionáři, neboť my se nedáváme křtít krví ostatních, nýbrž krví vlastní, kterou proléváme bez protestů. Nebudeme utvářet pakty, prosazovat zákony, dosazovat vládu. Necháme mrtvé pochovat mrtvé. Rychlí a mrtví se od sebe rychle oddělí. Život věčný běží zpět, aby naplnil prázdný kalich smutku. Člověk povstane z lůžka nevědomosti a utrpení s písní na rtech a vztyčí se v celé zářivé kráse svého božství. Vražda ve všech podobách navěky zmizí. Navěky…”

V okamžiku, kdy mi ze rtů splývala tato nevyzpytatelná fráze, ustala vnitřní hudba a harmonie. Byl jsem zpět v dvojitém rytmu, vědom si toho, co dělám a analyzující své myšlenky, své motivy a své skutky. Slyšel jsem Dostojevského něco říkat, ale už jsem nebyl v jeho blízkosti, dolehly ke mně jenom dozvuky. Navíc jsem ho mohl umlčet, kdykoliv by se mi zachtělo. Už jsem se nepohyboval v onom paralelním bezčasovém čase. Svět byl nyní prázdný, omšelý, zbědovaný. Chaos a surovost zde vládly rukou společnou. Já byl nyní stejně směšný a groteskní jako ty dvě zbloudilé sestry, které si to nejspíš rázovaly po Village s loutkami v náručí.

Zatím se setmělo a já se vydal na zpáteční cestu. Dopadla na mne skličující osamělost. Doma mě vůbec nepřekvapil vzkaz od Mony, že její “přítelkyně” je nemocná a ona s ní tudíž musí zůstat přes noc. Zítra to zase bude něco jiného a tak to půjde dál den za dnem.

Najednou se to na “Stázku” jen sype. Jednou musí opustit pokoj, protože mluví příliš hlasitě ze spánku, jindy, v jiném bytě, ji překvapí duch a ona je nucena dát se uprostřed noci na útěk. Při jiné příležitosti se ji pokouší znásilnit jakýsi opilec, jindy na ni jakýsi muž dotírá ve tři ráno. Skutečně má plné právo považovat se za poznamenanou ženu.

Začíná vyspávat přes den a v noci bloumá ulicemi a dlouhé hodiny tráví v kavárnách s nepřetržitým provozem. Na mramorových stolcích smolí své básně se sendvičem v ruce a talířem netknutého jídla opodál. Jednou je Slovanka a mluví s čistým slovanským přízvukem, pak zase holka odněkud ze zasněžených vrcholků v Montaně, nymfa, která musí rajtovat na koni stůj co stůj, i když třeba jen v Central Parku.

Vede stále méně souvislé řeči, ale rusky říká, “to nic”. Po čase odmítá chodit na toaletu - trvá na tom, že si bude odbývat svou potřebu do nočníku, který však pochopitelně zapomíná vylévat.

Její portrét Mony, do kterého se nakonec přece jen pustila, připomíná dílo maniaka. (To přiznává sama Mona.) A Mona je z toho celá bez sebe, její přítelkyně se jí hroutí před očima. Ale to přejde, všechno bude zase v pořádku, bude-li jí Mona stále nablízku, bude-li o ni svědomitě pečovat, konejšit její zmučenou duši a utírat jí zadek, když to bude zapotřebí. Mona však nesmí dopustit, aby se “Stázka” cítila třeba jen na okamžik opuštěná.

Co na tom, že tím pádem musí u své přítelkyně zůstávat tři čtyři noci v týdnu? Copak za to Anastázie nestojí?

“Přece mi důvěřuješ, Vale, nebo ne?”

Tiše přikyvuji. (Tohle není “ekumenická” otázka.) Když se stočí řeč jinam, najednou se dozvídám, že to není Anastázie, s kým tráví celé noci, ale její vlastní matka - matky přece také bývají nemocné - je mi jasné, to co by došlo kdejakému moulovi už dávno předtím - je něco shnilého v Království dánském.

Komu uškodí, říkám si, když si pohovořím s její matkou? Třeba jen po telefonu. Nikomu. Pravda vždycky ulehčí.

Vydávám se tedy za dřevařského krále a beru do ruky sluchátko.

Žasnu, že se mi ozývá matka, ležérně se ptám, jestli je Mona doma, pokud ano, že bych s ní rád mluvil.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 186

Mona doma není. Rozhodně ne.

“A ukázala se v poslední době?” (Stále nezúčastněný gentleman, který by se rád spojil s dámou.) Ne, nikdo ji doma neviděl již celé měsíce, hlas ubohé ženy zní stísněně. Zapomíná se natolik, že se mě, někoho naprosto cizího, ptá, zda by její dcera nemohla být mrtvá. Ihned mě zapřísahá, abych jí dal okamžitě vědět, kdybych se o ní cokoliv dozvěděl.

“Ale proč nenapíšete jejímu manželovi?”

“Jejímu manželovi?”

Následuje hrobové ticho, kdy není slyšet nic než hučení oceánu, pak se ozve tichý, bezbarvý hlas: “Takže ona je opravdu vdaná?”

“Jistěže, to víte, že je vdaná. Znám jejího manžela velmi dobře…”

“Omluvte mě,” říká tichý hlas a potom následuje cvaknutí zavěšeného sluchátka.

Nechávám uplynout několik dní, než se rozhodnu celou záležitost projednat s viníkem. Čekám až do okamžiku, kdy jsou světla zhasnutá a oba ležíme v posteli. Pak do Mony mírně šťouchnu.

“Co je? Co do mě strkáš?”

“Mluvil jsem včera s tvou matkou.”

Žádná odpověď.

“Opravdu, a mluvili jsme spolu docela dlouho…”

Pořád žádná odpověď.

“Legrační na tom bylo, že prý tě už neviděla celou věčnost, bojí se, jestli nejsi náhodou mrtvá.”

Jak dlouho to asi vydrží? Ptám se sám sebe. Zrovna když se chystám k další narážce, slyším, jak si prudce sedá na posteli.

Následuje jeden z jejích nekontrolovatelných záchvatů hysterického smíchu, při kterém mi vstávají vlasy na hlavě, a mezi jeho záchvěvy vykřikuje: “Moje matka! Ha ha! Tys mluvil s mou matkou! Ha ha ha! To je pěkné. Nevím, co na to říct. Hi Hi Hi! Vale, ty ubohý vrtáku, moje matka je mrtvá, já žádnou matku nemám. Ho ho ho!”

“Uklidni se,” žádám ji.

Ale ona se nemůže přestat chechtat. Je to ta nejsrandovnější, nejbláznivější věc, jakou kdy slyšela.

“Poslyš, copak jsi mi sama neříkala, že u ní trávíš noci, protože je vážně nemocná? Šlo o tvou matku, nebo ne?”

Výbuch smíchu.

“Možná se jednalo o tvou macechu?”

“Myslíš moji tetu.”

“Dobrá, tak tetu, pokud je to tvoje matka.”

Další smích.

“Nemohla to být moje teta, protože ta ví, že jsem za tebe provdaná. Byla to nejspíš sousedka, nebo možná moje sestra. Na ni by byly takové řeči nejspíš podobné.”

“Ale proč by mi lhaly?”

“Protože jsi pro ně někdo cizí. Kdyby ses představil jako můj manžel a nevydával se za někoho jiného, možná by ti řekly pravdu.”

“Ale mně se nezdálo, že by si tvá teta - nebo sestra či kdo to byl - něco vymýšlela. Znělo to naprosto upřímně.”

“To proto, že je neznáš.”

“K čertu s tím, pak je možná nejvyšší čas, abych je všechny poznal.”

Naráz zvážněla.

“Ano,” pokračoval jsem. “Mám vážně v úmyslu tam některý večer zajít a představit se.”

Najednou jí z očí koukal hněv. “Pokud něco takového uděláš, Vale, už s tebou vícekrát nepromluvím. Uteču od tebe.

Přesně to udělám.”

“Chceš snad říct, že nechceš, abych se seznámil s tvou rodinou?”

“Přesně tak, ani za nic!”

“Ale to je dětinské a nerozumné. I když jsi mi o své rodině řekla hezkých pár lží…”

“K ničemu takovému jsem se nikdy nepřiznala,” přerušila mě.

“No no, tak nemluv. Ty víš sama moc dobře, že to je jediný důvod, proč nechceš, abych se s nimi setkal.” Čekal jsem drahnou dobu, co na to řekne, a když mlčela, dodal jsem: “Nebo se možná bojíš, že najdu tvou skutečnou matku…”

Byla vzteky bez sebe, ale slovo matka u ní vyvolalo další bouři smíchu.

“Tak ty mi nebudeš věřit? No dobrá, jednou tě tam vezmu sama. Slibuju.”

“To by bylo k ničemu, na to tě příliš dobře znám, viděl bych jen nacvičené divadýlko. Nic takového, jestli k tomu má dojít, půjdu tam sám.”

“Vale, já tě varuju…, jestli se toho opovážíš…”

Přerušil jsem ji. “Pokud to někdy udělám, nikdy se o tom nedozvíš.”

“Tím hůř,” odvětila. “Nemůže se ti to povést, abych se o tom dřív nebo později nedozvěděla.”

Začala přecházet sem a tam po pokoji a nervózně potahovala z cigarety, která jí visela na spodním rtu. Zdálo se mi, že je stále nepříčetnější.

“Víš co?” řekl jsem nakonec. “Zapomenem na to. Já…”

“Vale, slib mi, že to neuděláš. Slib mi to!”

Chvíli jsem mlčel.

Klekla si vedle mě a úpěnlivě se mi zahleděla do očí.

“Dobrá,” řekl jsem odevzdaně. “Slibuju.”

Neměl jsem pochopitelně ani v nejmenším úmyslu své slovo dodržet.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 187

Naopak - byl jsem víc než kdy předtím pevně rozhodnut přijít té záhadě konečně na kloub. Nebylo však zapotřebí s tím spěchat. Měl jsem tušení, že až nadejde ten správný okamžik, setkám se s její matkou tváří v tvář - a bude to její skutečná matka.

KAPITOLA(17)

“A nyní se konečně cítím povinen zmínit se o těch, kterým vděčím prakticky za všechno: o Goethovi a Nietzschovi.

Goethe mi dal metodu, Nietzsche umění tázat se. Pokud by se mne někdo ptal na povahu mého vztahu k Nietzschovi, pak mohu říci, že jsem využil jeho ,výhledu’ (Ausblick) a ,přehledu’ (Überblick). Avšak Goethe byl celým svým způsobem myšlení, aniž si to uvědomoval, Leibnizovým žákem. V mých rukou pak (k mému vlastnímu úžasu) získalo podobu to, co mohu navzdory znechucení a mizérii těchto let s hrdostí nazvat německou filosofií.” (Blankenburg am Harz, Prosinec 1922.) Tyto řádky ze Zániku Západu mne pronásledují již několik let.

Došlo totiž k tomu, že jsem tuto knihu četl zrovna během osamělých probdělých nocí, které nastaly. Každý večer jsem se po večeři vracel do svého pokoje, hezky jsem se uvelebil, abych se mohl ponořit do tohoto ohromného spisu, ve kterém je vykresleno panoráma lidského osudu. Jsem si plně vědom, že studium této skvělé práce představuje další zvrat v mém životě. Podle mne se však nejedná o filosofii historie ani o “morfologické” dílo, nýbrž o světobáseň.

Pomaloučku a pozorně jsem se hroužil hlouběji a hlouběji a pečlivě jsem vychutnával každé slovo. Nechal jsem se tím unést. Často jsem pak od čtení vstával a přecházel sem a tam po místnosti. Jindy jsem se probral vsedě na posteli a zíral do holé zdi, díval jsem se skrze ni, hleděl jsem do bezedné a věčně živé minulosti. Tu a tam jsem narazil na tak úžasné místo, že jsem musel vyrazit do ulic, kde jsem pak běhal jako náměsíčný.

Občas mě to zaválo do Joeovy restaurace v Borough Hall, kde jsem si objednal něco pořádného k jídlu a s každým soustem jako bych pak polykal jednu velkolepou epochu minulosti. Bezděčně jsem tak přikládal do pece, abych se posilnil před dalším divokým zápasem.

Zdá se mi nemožné, že pocházím z Brooklynu, že jsem jeden z místních. Jak může kluk z Brooklynu tohle všechno strávit? Kde je jeho pas do vzdálených říší vědy, filosofie, historie? Vše, co tento chlapec z Brooklynu ví a zná, do něj prolnulo osmózou. Já jsem přece ten kluk, který nesnášel učení. Já jsem ten okouzlující mládenec, který neustále odmítal veškeré myšlenkové systémy. Jako korek pohozený do rozbouřených vod oceánu putuji v brázdě této morfologické příšery. Je mi záhadou, jak je možné, že jsem schopen ji sledovat, byť z velké dálky. Dívám se na ni, nebo mne stahuje vír? Co to je, co mi umožňuje číst s porozuměním a potěšením? Co trénink, disciplína a pozornost, kterou tato příšera vyžaduje?

Jeho myšlenky jsou hudbou pro mé uši. Rozeznávám všechny skryté melodie. Přestože ho čtu anglicky, mám pocit, jako bych četl v originále. Jeho nástrojem je jazyk německý, o kterém jsem se domníval, že jsem ho již zapomněl. Ale nyní zjišťuji, že jsem nezapomněl vůbec nic. Nezapomněl jsem ani na učební plán, kterým jsem se kdysi hodlal řídit, ale na který nikdy nedošlo.

Nietzsche mi dal umění tázat se! Tato útlá věta mne roztančila…

Nic není pro člověka, který chce psát, tak inspirující, jako když narazí na myslitele, který je zároveň básníkem, který hledá duši, jež uvádí věci do pohybu. Opět vidím sám sebe jako mladíka, který se ptá knihovníka nebo někdy také pastora, jestli by mi nepůjčili určité náročné knihy - říkal jsem jim “hluboké”. Vzpomínám si na jejich vyděšené výrazy, když jsem vyslovil názvy těch děsivých knih. Pak pokaždé následovala neodmyslitelná otázka: “Proč chceš zrovna tyhle knížky?” - Já na to vždycky odpovídal: “A proč bych je neměl chtít?” To, že jsem byl příliš mladý, že jsem nebyl dostatečně sečtělý, abych se v takových knihách vyznal, pro mě nic neznamenalo. Měl jsem přece právo číst takové knížky, jakých se mi zachtělo. Copak jsem nebyl rodilý Američan, svobodný občan?

Hrál tu snad věk nějakou roli? Později jsem si však musel přiznat, že jsem ne vždy zcela porozuměl tomu, o čem tyto “hluboké” knihy byly. Nebo jsem spíš chápal, že nestojím o “abscesy”, které provázely vědomosti v nich obsažené.

Jak jsem si liboval v hrátkách s tajemnem! Toužil jsem po všem, co v sobě mělo duši a význam. Ale já rovněž požadoval, aby autorův styl ladil s vykreslovaným tajemstvím. Kolik knih se něčím takovým může pochlubit? Ke svému Waterloo jsem dospěl na samém prahu svého života. Podržel jsem si svou nevědomost a snil o tom, že je to dokonalé štěstí.

Umění tázat se! To jsem nikdy neopustil. Jak známo, zvyk všechno zpochybňovat udělá z člověka časem buď mudrce, nebo skeptika, někdy to ovšem vede k šílenství. Hlavním přínosem toho však je, že se člověk zamýšlí sám nad sebou a vrací se zpátky ke zdroji.

Je opravdu tak divné, že jsem si při četbě Spenglera začal znova uvědomovat, jakými báječnými mysliteli jsme byli jako kluci?

Navzdory našemu věku a omezené životní zkušenosti jsme si dokázali klást ty nejzásadnější otázky. A dokázali jsme se s nimi i mužně potýkat, hloubali jsme nad nimi celou svou bytostí. Léta školní docházky tuto schopnost zničila. Jako cvičení šimpanzi jsme si zvykli klást pouze přímé a jasné otázky - takové, na které znal učitel odpověď. Právě na tomto stylu šikanování je celá společnost založena. “Univerzita života!” Pouze zoufalci se obracejí k této instituci. Dokonce i umělec se dá snadno svést na scestí, když pozná, na které straně je krajíc lépe namazaný.

Zánik Západu! Nikdy nezapomenu na vzrušení, které mnou projelo, když jsem poprvé četl název této knihy. Bylo to skoro stejné, jako když Ivan Karamazov říká: “Chci se vydat do Evropy. Možná vím, že se tak dostanu pouze na hřbitov, ale pak to bude ten nejdražší ze všech hřbitovů.”

Po řadu let jsem si uvědomoval, že se podílím na všeobecném úpadku. Všichni jsme si toho byli vědomi, všichni jsme to cítili, ale jen některým se podařilo na to zapomenout dřív než ostatním.

To, co jsme si tak jasně uvědomovali, nebo aspoň většina z nás, bylo, že jsme všichni součástí “Západu”. Že Západ, ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 188

to není jen Evropa, ale také Severní Amerika. Zatím pro nás byla Amerika místem náhod - jeden den horko, jeden den chladno, jeden den chudý, jeden den plodný. Zkrátka a dobře, vypadalo to na první pohled tak, jako by všechno bylo buď samá myrta a rozmarýn, nebo zas jen hrubý koňský hnůj. Do našeho způsobu myšlení nespadaly myšlenky o historickém osudu. Naše historie začala teprve před pár lety a to, co zbylo, bylo prázdné a nudné. Když mluvím o “nás”, myslím tím nás kluky, nás mladé, kteří se tajně navlékali do dlouhých kalhot. Všichni jsme byli maminčini mazánci a měli jsme ve vínku stát se obchodními příručími, úředníky, vedoucími obchodních domů. Ti nejdivočejší z nás vstupovali do armády nebo se dali naverbovat k námořnictvu. Někteří nenapravitelní pobyli nějaký čas v Dannemoře nebo Sing Singu.

Nikdo si nepředstavoval sám sebe jako mechanika, instalatéra, zedníka, stolaře, farmáře či dřevaře. To spíš mohl někdo z nás vzít místo průvodčího v tramvaji, aby to hned druhý den vyměnil za práci pojišťovacího agenta. Takový člověk se pak ani nenadál a jednoho rána se probudil jako městský radní. Pořádek, disciplína, cíl, záměr, osud?

Neznámé pojmy. Amerika byla svobodná země, kterou nemohlo nic zruinovat - nikdy. To byl náš světový výhled.

Pokud jde o “Überblick”, tudy vedla cesta do blázince. “Co to čteš, Henry?” Když jsem ukázal titul knížky, mohl jsem si být takřka jistý, že uslyším: “Z takového braku se tak akorát zblázníš.” Takový “brak” byl zpravidla nějaký klenot světové literatury. Nevadí. Pro “ně” nebo pro “nás” byly takové knihy prehistorickou vykopávkou. Ne, ne, nikdo nemyslel vědomě a záměrně na úpadek světa, který byl nicméně reálný a všechny nás táhl dolů. Dával o sobě vědět neočekávanými způsoby. Tak například nic nestálo za to, aby se kvůli tomu člověk vzrušoval, zhola nic. Jedna práce byla stejně dobrá jako druhá, jeden člověk stejný jako druhý. A všechno bylo přirozeně na draka.

Nietzsche, moje první láska, mi nepřipadal příliš německý a netipoval bych ho ani na Poláka, spíš připomínal čerstvě vyraženou minci. Ale Spengler mě okamžitě zaujal tím, že byl Němcem na slovo vzatým. Čím byl jeho jazyk abstraktnější a zašmodrchanější, tím jsem mu lépe rozuměl, připomínalo to jakýsi prenatální jazyk, ukolébavku. To, čemu se mylně přezdívá “pesimismus”, mi připadalo jako chladný, teutonský realismus.

Teutoni pěli labutí písně od chvíle, kdy vstoupili do historie a pravda v jejich podání byla vždycky spojena se smrtí.

Ale buďme upřímní. Byla kdy v celé metafyzické Evropě jiná pravda než tato smutná germánská pravda, která je samozřejmě lží? Najednou, díky tomuto historickému mistrovi, nám dochází, že pravda o smrti nemusí být smutná, zvláště když celý “civilizovaný” svět je už její součástí. Najednou se po nás žádá, abychom pohlédli do hlubin hrobů se stejným nadšením a radostí, jako jsme kdysi vítali život.

“Alles Vergangliche ist nur ein Gleichnis.”

Ať jsem se snažil, seč jsem mohl, nikdy se mi nepodařilo dočíst kapitolu, aniž bych odolal pokušení nakouknout do kapitol následujících. Fascinovaly mne nadpisy jednotlivých kapitol. Byly úchvatné. Spíš by se hodily do nějakého žaltáře než do knihy zabývající se filosofií dějin: Svět mágů. Akt a portrét. O formách duše. Fyziognomie a systematika.

Historické pseudomorfózy… A poslední kapitola - jak jinak by se mohla jmenovat než PENĺZE. Psal kdy někdo o penězích tak fascinujícím jazykem? Záhada moderní doby - PENĺZE.

Od “Významu čísel” k “Penězům” - tisíc velkých, hustě popsaných stran, sepsaných za pouhé tři roky. Bomba, která nestačila explodovat, jelikož ji předešla bomba jiná (První světová válka).

A ty poznámky pod čarou! Dlužno říci, že Němci si v poznámkách pod čarou libují. Nebyl snad v témže čase Otto Frank, jeden z dvanácti žáků Sigmunda Freuda, zaneprázdněn vytvářením úžasných poznámek k Motivu incestu, Donu Juanovi a Umění a umělci?

Nicméně, od poznámek pod čarou až po rejstřík na konci knihy - to bylo jako pěší pouť z Mekky do Lhasy. Nebo z Delf do Timbuktu a zase zpátky. Kdo jiný než Spengler by byl schopen dát do kontextu taková jména jako Pythagoras, Mohamed či Cromwell? Kdo jiný než on by hledal souvislosti mezi buddhismem, stoicismem a socialismem? Kdo jiný by se opovážil mluvit o velkolepé renesanci jako o trapasu?

Pobíhal jsem po ulicích, a zatímco se mi hlavou honily všechny omračující odkazy, myslel jsem současně na podobná období, období ve vzdálené minulosti, jak mi to nyní připadá, kdy jsem byl zcela pohroužen do knih. Zvláště na jeden časový úsek si vzpomínám velice živě. Bylo to období, kdy jsem se seznámil s Maxie Schnadigem. Tak tady ho máme, aranžujícího výlohu galanterie nedaleko Kosciuszkovy ulice, kde bydlel. Nazdar Dostojevskij!

Hurá! Coural jsem zasněženou ulicí sem a tam - s Dostojevským, Puškinem, Tolstým, Andrejevem, Čechovem, Arcybaševem… a s Oblomovem! Byl to pro mne nový kalendářní čas. Noví přátelé, nové perspektivy, nové stesky.

Jedním z těchto mých nových přátel nebyl nikdo jiný než bratranec Maxie Schnadiga. Byl to lékař, starší než my, pocházející z Novgorodu. Ano, byl to ruský Žid, ale skoro jako pravověrný Rus. A jelikož ho jeho rodinný život nudil, navrhl nám založení malé studijní skupiny, ve které bychom mohli trávit společné večery. Ale co si vybrat ke studiu?

Vybrali jsme si sociologii podle Lestera F. Warda. Ale Lester F. Ward posloužil milému lékaři pouze jako odrazový můstek. Ihned se pustil do témat, představujících chybějící stránky v našem žalostném systému vzdělání - do magie, symboliky, herbologie, krystalických forem, proroctví Starého zákona, Karla Marxe, technik revoluce. Na stole vždycky bublal samovar a my jsme si dávali chutné chlebíčky, uzené herinky, kaviár, výtečný čaj; kostra visí na lustru, lékaře těší, že máme přehled o klasicích ruského dramatu i prózy. Má radost, že jsme četli Kropotkina a Bakunina, ale -

jestlipak známe skutečné slovanské filosofy a myslitele? Sype ze sebe záplavu jmen, která jsme v životě neslyšeli.

Máme si zapsat za uši, že v celé Evropě se nikdy nevyskytl žádný tak smělý myslitel, jako byli tito Rusové. Podle něj byli všichni vizionáři a utopisté, lidé, kteří zpochybňovali vše, nač přišli. Všichni do jednoho revolucionáři, byť někteří ve službách reakce. Byli mezi nimi představení církve, rolníci, zločinci i skuteční světci. Všichni do jednoho však měli tu kuráž deklarovat nový svět, vytýčit nový způsob života: “A pokud se podíváte do Encyklopedie Britannica,” vybavuji si jeho slova, “nenajdete o nich ani zmínku.” Těmto vynikajícím Rusům prý nešlo o vytvoření bohatého kulturního života, nýbrž o “dokonalý život”.

Dokázal básnit celé hodiny o bohatosti ruského jazyka a o jeho četných přednostech oproti jazyku alžbětinců.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 189

Předčítal nám z Puškina v originále, aby pak pokaždé zaklapl knihu s rezignovaným konstatováním: “A k čemu to je?

Tady jsem v Americe.

Mateřská školka.” Americká scéna ho nudila, nudila k smrti. Skoro všichni jeho pacienti byli Židé. Byli to však američtí Židé, se kterými toho měl pramálo společného. Amerika pro něj byla synonymem slova apatie, chyběly mu debaty o revoluci. Dokonce se zcela vážně domnívám, že se mu stýskalo i po hrůzách pogromů. Měl pocit, že pomalu hnije v prázdném hrobě demokracie. “Někdy se mě musíte zeptat na Fedorova,” říkával. Ale tak daleko jsme se nikdy nedostali. Stěží jsme se prokousali sociologií Lestera F. Warda.

Na Maxie Schnadiga toho bylo i tak moc. Chudák Maxie už byl infikován americkým virem. Chtěl chodit bruslit, hrát házenou, tenis, golf. Po několika měsících byla tedy studijní skupina rozpuštěna. Od té doby jsem již nikoho neslyšel vzpomenout jméno Lester F. Ward. Ani jsem již nespatřil jediný výtisk oné velkolepé knihy. Možná abych si to vynahradil, vrhl jsem se do četby Herberta Spencera. Víc sociologie! Pak jsem jednoho dne narazil na jeho Autobiografii a doslova ji zhltnul. V té knize byl skutečně kus ducha! Možná lehce kulhavého, ale posloužilo to účelu.

Mozek prodlévající o samotě na vyprahlé planině, ani zmínka o Rusku, revoluci, markýzi de Sade, o lásce, ani zmínka o čemkoliv kromě problémů. “Mozek vládne, neboť duše se podvoluje.”

“Jakmile se Život unaví,” říká Spengler, “jakmile se člověk dostává na umělou půdu velkoměst - které jsou intelektuálními světy vypovídajícími o sobě - a potřebuje teorii, kterou by prezentoval samotný život, mění se morálka v problém.”

Existují celé věty a odstavce ze Zániku Západu, které jako by se mi doslova vryly do kůry mozkové. Hned první čtení šlo do hloubky. Pak jsem to četl znova a znova a dokonce si přepisoval pasáže, které mne zaujaly. Zde je namátkou několik z nich:

“Pozvednout se, vymotat se ze sítě světových událostí, milénia dějin přirozené kultury jako bytost a osobnost a pochopit podmínky jeho všeobecné spirituality - tomu říkám cíl.”

“Pouze pohled, který dokáže proniknout do metafyzična, je schopen zaznamenat v datech a symbolech to, co se událo, a také to, co přerůstá od Náhody v Předurčení. A ten, kdo je sám sobě Osudem (jako Napoleon), nepotřebuje takový pohled. Mezi ním jako skutečností a ostatními skutečnostmi totiž existuje harmonie metafyzického rytmu, která dává jeho rozhodnutím až snovou konkrétnost.”

“Pohled na svět, nikoliv již z výšin Aischylových, Platónových, Dantových či Goethových, ale z perspektivy tyranských skutečností, znamená změnu ptačí perspektivy v perspektivu žabí.”

“Klasický duch, se svými věštbami a znameními, chce pouze znát budoucnost. Zápaďan však touží budoucnost změnit. Třetí říše je germánský ideál. Od Joachima de Floris po Nietzscheho a Ibsena… každý velký člověk spojoval svůj život s věčným ránem. Alexandrův život byl báječným paroxysmem, snem, který vzkřísil z hrobu homérské období.

Napoleonův život byl úmornou dřinou nikoliv pro něho, ani pro Francii, ale pro budoucnost.”

“Z širšího pohledu znamená velmi málo to, co se myslitelům ,pravdy’podařilo slovně formulovat v rámci jejich učení.

Zde, stejně jako v každém velkém umění, představují školy, jakožto konvenční a shromažďovací systémy, pouze základní článek. Nekonečně významnější než odpovědi jsou otázky - jejich volba, jejich vnitřní forma…”

“Se Jménem přichází nový světový názor… Jméno živí význam vědomí stejně jako zdroj strachu. Svět nejenže existuje, ale je v něm cítit i tajemství… Člověk dává jméno tomu, co je záhadné. Pouze zvíře nezná žádné záhady… Se jménem je učiněn krok z každodenního fyzična zvířete k metafyzice člověka. Právě to bylo oním bodem zvratu v historii lidské duše.”

“Pravdivý myšlenkový systém nemůže rozhodně existovat, neboť žádné znamení nemůže nahradit aktualitu (ve smyslu skutečnosti). Hlubocí a čestní myslitelé dojdou nakonec vždy k závěru, že veškeré poznání je podmíněno a priori svou vlastní formou, a nikdy nemůže dosáhnout významu slov… A tato chyba v důkazu je také v souladu s intuicí každého skutečného učence. Abstraktní principy života jsou totiž přijatelné pouze jako hovorové obraty. Jedná se o banální aforismy, kolem kterých život proplouvá, jako proplouval vždy, jak se mu zlíbí. Rasa je nakonec silnější než jazyky, a k tomu dochází vždy, pod nejrůznějšími velkými jmény. Jsou to velcí myslitelé - kteří jsou osobnostmi - a nikoliv systémy - které jsou proměnlivé - kdo má vliv na život.”

“Díky strojům se lidský život stal vzácností. Práce se stala velkým slovem etického myšlení: v osmnáctém století ztratila svůj degradující význam ve všech jazycích. Stroj mluví a nutí člověka ke spolupráci. Celá civilizace dosáhla takového stupně aktivity, až se z toho třese celá země… A tyto stroje se stávají ve svých formách méně a ještě méně blízké člověku - jsou asketičtější, mystičtější, ezoteričtější… Člověk zpočátku vnímal stroje jako cosi ďábelského, a právem. V očích věřícího člověka je stroj symbolem sesazení Boha. Dává posvátnou Příčinnost do rukou člověka, a mimo něj, spolu s něčím na způsob předvídavé vševědoucnosti, je v pohybu, je tichý a neodolatelný…”

“Moc lze svrhnout jen jinou mocí, nikoliv principem. Žádná síla neodolá střetu s mocí peněz. Peníze lze vyvážit pouze krví. Život je alfou i omegou, kosmickým proudem v mikroskopické podobě. Jedná se o skutečnost skutečností v rámci světové historie… dokonce i v historii je to pouze život a život - nadřazenost ras, vítězství vůle nad mocí - a nikoliv vidění pravdy, objevy anebo peníze, co rozhoduje. Světová historie je světový soud, který vždycky rozhoduje ve prospěch silnějšího, plnějšího a jistějšího života - dává mu především právo na existenci, bez ohledu na to, zda toto právo obstojí před tribunálem bdícího vědomí. Pravda a spravedlnost je vždycky obětována na oltář moci a rasy, zatímco lidé, pro které byla pravda víc než skutky a spravedlnost, víc než síla, jsou posíláni na smrt. A tak se drama velké kultury - úchvatného světa bohů, umění, myšlenek, bitev, měst - uzavírá s návratem primitivních skutečností věčné krve, která je jedna a tatáž jako věčný koloběh kosmického proudu…”

“Avšak pro ty z nás, které Osud umístil do této Kultury a tohoto okamžiku rozvoje - do okamžiku, kdy peníze slaví své poslední vítězství, uspět znamená postupovat tichými, pevnými kroky - je určen směr, k němuž jsme se rozhodli a který i nám byl vybrán, má úzké mantinely a je jediný, podle něhož lze žít. Nemáme volnost sáhnout po tom či onom.

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 190

Máme pouze svobodu rozhodnout se pro to, co je nezbytné, nebo pro nic…”

“Není podstatné, zda jedinci nebo skupiny lidí jsou ,v kondici’ tj. zda jsou dobře živeni a kypí zdravím - ale proč tomu tak je či není. Teprve s nástupem Civilizace, kdy nastal odliv celého světa, na sebe upozornilo pouhé udržení holého života ve vší své nahotě a se vší důrazností - toto je čas, kdy se banální tvrzení ,hladov a miluj’ stává hnací silou života, který se přestává stydět sám za sebe, kdy život nabývá smyslu, kdy nesbírá už jen síly k vykonání úkonu, ale stará se o ,štěstí ve velkém měřítku’, o pohodlí a pohodu, o ,panem et circenses’, a kdy máme místo velké politiky politiku ekonomickou jako samotný konec…”

Mohl bych tak pokračovat dál a dál, jak už jsem učinil tolikrát - citovat a citovat, až by z toho bylo něco na způsob objemné příručky. Téměř dvacet pět let poté, co jsem to četl poprvé! A to kouzlo se nevytratilo. Pro všechny, kteří se pyšní tím, že jdou vždycky v čele, je nyní všechno, co jsem citoval, včetně toho, čím jsou citace proloženy, už “obehranou písničkou”. Ale co na tom? Pro mě je Oswald Spengler stále živý a inspirativní.

Obohatil mne a pozvedl mne. Stejně jako Nietzsche, Dostojevskij, Elie Faure.

Možná jsem něco na způsob žongléra, když dokážu balancovat na tak neslučitelných podložkách, jakými jsou třeba Zánik Západu a Tao-te-ťing. Zatímco jedna je snad ze žuly či porfyru a váží tunu, druhá je lehká jako pírko a prolíná mi mezi prsty jako voda. Ve věčnosti, kde se setkávají a mají své bytí, se vzájemně ruší. Vyděděnec jako Hermann Hesse chápal tento způsob žonglování dokonale. Ve své knize s názvem Siddhártha uvádí dva Buddhy - jednoho známého a druhého neznámého. Každý z nich je svým způsobem dokonalý. Jsou však svým protipólem - ve smyslu systematiky a fyziognomie. Ale vzájemně se neničí, sejdou se a rozejdou. Buddha je jedním z jmen, které “živí význam vědomí”.

Skuteční buddhové jsou bezejmenní. Zkrátka a dobře, známé a neznámé je tu skvěle vyváženo. Žongléři to chápou…

Když o tom nyní přemýšlím, dochází mi, jak skvěle tato Untergangová hudba koresponduje s mým “podzemním”

životem! Také je zvláštní, že opravdu jediný, s kým jsem mohl o Spenglerovi mluvit, byl Osiecki. Muselo to být v Joeově restauraci, během některé z mých promenades nocturnes, kde jsme se zase potkali.

Osiecki neztratil svůj skřítkovský škleb - všechny zuby se mu viklaly a chřestily hlasitěji než dřív. Co se “skutečností” týče, pořád nebyl v obraze. Dokázal se však vcítit do spenglerovské hudby stejně snadno a se stejným zápalem jako do hudby Dohnanyiho, do něhož byl úplný blázen. Četl si, aby nějak přečkal dlouhé, úmorné noci. Vše, co se týkalo práce s čísly, techniky a architektury (ve Spenglerovi) zhltnul jako předžvýkanou potravu.

A také všechno o penězích, měl bych dodat, v této otázce byl neobyčejně zběhlý. Zvláštní, jak vysoko dokáží “nenormální” přivést své schopnosti! Když jsem naslouchal Osieckému, často mě napadlo, jaké by to bylo, kdyby nás dva zavřeli spolu s Oswaldem Spenglerem do jedné cely. Bezpochyby by z toho vzešla znamenitá diskuse! Tady, ve studeném světě, přišla veškerá ta báječná hudba nazmar. Pokud se kritikové a učenci zabývali Spenglerovým uvažováním, činili tak zcela jiným způsobem než my. Pro ně to byla jen další kost, do které se mohli zakousnout. Možná kost trošku šťavnatější než ostatní, ale přece jen kost. Pro nás to byl život, elixír života, dokázali jsme se jím opít, kdykoliv jsme se potkali. A pochopitelně jsme si vyvinuli vlastní “morfologickou” znakovou řeč. Díky tomuto kódovanému jazyku jsme dokázali sdělit jeden druhému během chvilky nesmírné myšlenkové proudy. Kdykoliv se do našeho rozhovoru vmísil někdo další, zvrtlo se to v pouhé žvásty. Takový nezasvěcenec nejenže naši rozmluvu nechápal, ale dokonce mu připadala jako mlácení prázdné slámy.

S Monou jsme měli zase jiný způsob komunikace. Když Mona naslouchala mým nekonečným monologům, začala brzy přispívat svou troškou do mlýna vším, co jí připadalo fantastické - definicemi, významy a všelijakými, dalo by se říci, “morfologickými exkrety”.

Často si vsedě na židli přečetla stránku nebo dvě, což jí stačilo k tomu, aby přišla vzápětí se záplavou frází a nesourodých odkazů. Zkrátka a dobře, naučila se mi vracet mé podání, což mě inspirovalo a bylo mi to koneckonců příjemné. Já jsem od svých posluchačů vždy vyžadoval předstírané porozumění. Mnohaletou praxí jsem se naučil svého posluchače rychle zasvětit do základů, což mi stačilo k tomu, abych to pak na něj chrlil jako vodu z kašny. Tím jsem ho poučoval a školil a současně mátl. Kdykoliv jsem měl pocit, že se cítí být na pevné zemi, sebral jsem mu ji zpod nohou. (Copak i mistři zenu neoberou své žáky vždy o každou píď pevné země, aby jim pak poskytli jinou, která však rozhodně není pevná?) S Monou to bylo přirozeně k zbláznění. Pak jsem však měl tu lahodnou příležitost skloubit své protichůdné výroky, což znamenalo expanzi, elaboraci, destilaci, kondenzaci. Tímto postupem jsem pak dospěl k mnoha pozoruhodným závěrům, a to nejen o Spenglerových úvahách, ale také o myšlenkách obecně, i o samotném myšlenkovém procesu. Pouze Číňané, jak se mi zdálo, chápali “hru myšlenek” a cenili si jí. Byl jsem do Spenglera doslova zažraný, ale nikdy pro mne nebyla příliš důležitá pravdivost jeho tvrzení, jako ta úchvatná hra s jeho myšlenkami… Dnes považuji za velikou škodu, že k té fenomenální práci není připojen místo předmluvy autorův horoskop. Pro pochopení charakteru a povahy tohoto intelektuálního obra je podobný klíč téměř nutností. Když se člověk zamyslí nad významem, jaký Spengler přiřazuje frázi “člověk je intelektuální kočovník” - začne mu docházet, že se při plnění svého úkolu přiblížil něčemu na způsob moderního Mojžíše. Nakolik děsivější je divočina, ve které je náš “intelektuální kočovník” nucen žít! A žádná zaslíbená země v dohledu. Na obzoru není nic než prázdné symboly.

Propast mezi raným člověkem, který vnímal mysticky, a člověkem současným, který není schopen jiné komunikace než skrze svůj sterilní intelekt, lze překlenout pouze novým typem člověka, člověka s kosmickým vědomím. Učenec, prorok, vizionář, ti všichni hovoří o apokalypse. Od počátku věků existovala “hrstka” těch, kteří se snažili prorazit.

Některým se nepochybně podařilo prorvat se na druhou stranu, a tím navěky uniknout z myší pasti.

Morfologie dějin, ať už je jakkoliv platná, vzrušující a inspirující, je stále jen mrtvou vědou. Spenglera nezajímalo to, co leží v pozadí historie. Mě ano. Ostatní také. I kdyby nirvána bylo pouhé slovo, je to slovo těhotné, nesoucí příslib.

Ono “tajemství”, které možná leží někde v útrobách země, třeba vyjde jednoho dne na povrch. Už před dávnými věky bylo přece předpovězeno, že tajemství bude “odhaleno”.

Pokud je odpovědí na život jeho žití, tedy žijme. Žijme vydatněji! Mistry života nenalezneme v knihách. Nestaly se z ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 191

nich historické osobnosti, nýbrž jsou usazeni na věčnosti a neustále nás lákají, ať se k nim přidáme - na věčnosti.

Zatímco píšu tyto řádky, mám před sebou fotografii vytrženou z knihy. Jedná se o neznámého čínského učence, který žije v současnosti. Fotograf ho buď neznal, nebo zatajil jeho jméno.

Víme o něm pouze to, že žije v Pekingu: to je vše, víc o něm nevíme. Když pootočím hlavu, dívám se na něj. Připadá mi, jako by zde, v tomto pokoji, byl na svém místě. Je živější - dokonce i na fotografii - než kdokoliv jiný, koho znám.

Není pouze “muž ducha” - je ztělesněním Ducha, on je Duch osobně. To vše se zračí v jeho výrazu. Dívá se na mě radostně a zářivě. Říká bez nadsázky a bez patosu: “Život je ráj!”

Myslíte si, že ve výšinách, ve kterých je usazen - čistý, lehký jako pták, obdařen všeobjímající moudrostí - pro něj něco znamená morfologie dějin? Tady nemá smysl bavit se o nějaké záměně ptačí perspektivy za perspektivu žabí. Zde máme perspektivu boží. On je “tam” a jeho postavení je neotřesitelné. Namísto perspektivy má soucit. On nekáže moudrost - on vyzařuje světlo.

Myslíte si, že je jedinečný? Já ne. Já věřím, že na celém světě, v těch nejméně očekávaných místech (přirozeně), existují lidé (nebo bohové) stejní jako tato zářivá bytost. Nejsou ani trochu záhadní. Jsou průzrační. Není na nich vůbec nic tajemného: jsou odhalení, otevření, vystavení, neustále “na očích”. Jsme-li jim vzdáleni, je tomu tak jen proto, že se nedokážeme smířit s jejich božskou jednoduchostí. “Osvícené bytosti”, říkáme jim. Nikdy nás však ani nenapadne zeptat se, co je to vlastně osvětluje. Být ozářen duchem (kterým je život), sálat nekonečnou radost, být povznesen nad chaos světa a přitom nepřestat být součástí světa, být lidský, božsky lidský, bližší než nejbližší bratr - jak to, že po tom všem netoužíme? Je zde snad úloha, která je lepší, hlubší, bohatší, víc uspokojivá? Tak mi o ní řekněte. Vykřičte to celému světu! Chceme ji znát. A chceme ji znát hned.

Nemusím čekat na vaši odpověď. Vidím odpověď všude kolem sebe. I když - není to odpověď v pravém smyslu slova - je to výmluva.

Tvář z obrázku na stole mi hledí přímo do očí: nebojí se pohlédnout do očí celému světu. Nikdy svět nezavrhl ani se ho nezřekl: je jeho součástí, stejně jako kámen, strom, zvíře, květina, hvězda. Ve svém bytí je on sám svět, všechno může být svět. Když se rozhlédnu kolem sebe, vidím jen profily odvrácených tváří. Snaží se nedívat se na život - je pro ně příliš hrozný či bezútěšný, příliš to či příliš ono. Všichni vidí pouze ohromného draka života, tváří v tvář té příšeře je opouštějí síly. Kdyby měli aspoň tu kuráž nahlédnout do dračího chřtánu!

To, čemu se říká historie, mi v mnoha ohledech připomíná pouhou donekonečna opakovanou manifestaci stále téhož ustrašeného přístupu k životu. Je docela možné, že to, čemu říkáme “historické”, přestane existovat, bude vymazáno z našeho vědomí, jakmile provedeme onen jednoduchý vojácký úkon “Přímo hleď!”

Horší než zpětný pohled na svět je pouze pohled úkosem.

Mluvíme-li o lidech “tvořících dějiny”, myslíme tím, že tito lidé nějakým způsobem změnili běh života. Ale člověk na obrázku přede mnou je na hony vzdálen podobným hloupým představám. On totiž dobře ví, že člověk nemůže změnit nic - dokonce ani své vlastní já. Ví, že člověk může učinit pouze jedinou věc, která je také jediným cílem života - otevřít oči duše! Ano, člověk má tuto možnost - může pustit světlo dovnitř, nebo nechat stažené rolety.

Učiní-li člověk rozhodnutí, jedná. A to je jeho podíl na koloběhu tvoření.

Stačí otevřít oči dokořán a veškerý rozruch utichne. A utichne-li rozruch, rozezní se opravdová hudba.

Drak, vypouštějící z nozder oheň a dým, se snaží pouze přehlušit svůj strach. Drak nestojí na stráži u srdce světa -

stojí u vchodu do jeskyně moudrosti. Drak je skutečný pouze v přízračném světě pověr.

Velkoměstský člověk, kterému se stýská po domově. Jak srdcervoucí stránky věnuje Spengler stavu “intelektuálního kočovníka”.

Vykořeněný, sterilní, skeptický, bezduchý - a bez domova, po kterém se mu příšerně stýská. “Primitivní národy se dokáží odpoutat od půdy a dát se na pochod. Toho však není intelektuální kočovník nikdy schopen. Stesk po velkoměstě je palčivější než jakákoliv jiná nostalgie. Domovem je mu jakékoliv obří velkoměsto, zatímco i ta nejbližší vesnice je nepřátelským územím. Raději pojde na chodníku, než aby se ,vrátil’ k půdě.”

Řeknu to prostě - po “čtení” pro mne nic ze světových událostí už nemělo význam ani důležitost. Denní zprávy pro mne byly stejně vzdálené jako psí hvězda. Byl jsem právě uprostřed procesu přerodu. Všechno byla “smrt a transfigurace”.

Existoval jen jediný titulek, který mne ještě dokázal vzrušit:

“KONEC SVĚTA JE NA DOHLED!” V této imaginární frázi jsem nikdy nespatřoval ohrožení svého vlastního světa, ale pouze světa. Byl jsem blíž Augustinovi než Jeronýmovi, ale zatím jsem ještě stále nenašel svou Afriku. Mým místem byl malý, těsný, jednoduše zařízený pokoj. Tady jsem o samotě zažíval podivný mír. Nejednalo se o “mír, který následuje porozumění”. Nic takového! Bylo to cosi přerývaného, augur většího, trvalejšího míru. Mír člověka, který byl schopen usmířit se se stavem světa v myšlenkách.

Ale pořád to byl jen jeden krok. Kultivovaný jedinec málokdy překročí toto stádium.

“Věčný život není životem v záhrobí, nýbrž skutečný duševní život,” říká filosof. Jak dlouho mi trvalo, než jsem si uvědomil plný význam tohoto sdělení!… Celé století ruského myšlení (devatenácté) mělo plné ruce práce s touto otázkou “konce” a s nastolením království božího na zemi. Ale v Severní Americe to vypadalo, jako by toto století a tito myslitelé a hledači skutečné reality života nikdy neexistovali. Pravda, tu a tam jako by mezi námi vybuchla rachejtle.

Tu a tam jako by se k nám doneslo poselství z nějakého vzdáleného břehu. Tyto události byly považovány nejen za tajemné, bizarní a nezvyklé, ale také za okultní. Tato poslední nálepka znamená, že se nejednalo o nic užitečného či použitelného pro dnešní život.

Číst Spenglera nebyla zrovna lázeň. Spíš se to dalo přirovnat k duševnímu cvičení. Kritika západního způsobu myšlení, táhnoucí se jeho cyklickým vzorcem na mě měla stejný účinek jako koany pro studenta zenu. Znova a znova jsem dospíval do svého zvláštního stavu satori. Znova a znova jsem zažíval tyto oslnivé záblesky, které osvětlují ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 192

okamžik prolomení. Přicházely nezapomenutelné chvíle, kdy celý vesmír byl jako tahací harmonika, já jej mohl vidět jako nekonečnou skvrnu a libovolně ho roztahovat tak, že jedině oko Boží jej dokázalo celý přehlédnout. Zíral jsem na hvězdu za oknem a mohl jsem ji tisíckrát zvětšit. Mohl jsem přelétat z hvězdy na hvězdu jako anděl, a v těchto superteleskopických proporcích pojmout celý vesmír. Pak jsem se vrátil na svou židli, podíval se na nehet nebo spíš na nějaký neviditelný bod na nehtu a viděl v něm vesmír, který se fyzikové snaží vytvořit z atomické sítě nicoty. To, že člověk vůbec dokáže smýšlet o “nicotě”, mě vždycky ohromovalo.

Již nějakou dobu je svět pojmů jediným lidským světem.

Pojmenovat, definovat, vysvětlit… Výsledek: nekonečná muka.

Roztahovat či stlačovat vesmír ad infinitum - salonní hra. Hrát si na boha namísto snahy stát se Bohem. Zbožňování, zbožňování - a nikdo přitom nevěří v nic. Pídit se po zázracích vědy a přitom pohlížet na svět jako na kus hovna. Děsivá rozpolcenost! Volíme pro systémy, nikdy pro člověka. Odmítáme zázraky lidí prostřednictvím systémů, vybudovaných jejich jménem.

Jedné osamělé noci, když jsem nad tím přemýšlel - pouze jednou jedenkrát! - jsem najednou viděl svět takový, jaký je, velice zřetelně. Viděl jsem, co je zač a proč je takový. Dokázal jsem smísit milosrdenství a hřích, božský řád s přebujelou ošklivostí, nezkrotnou tvořivost s totální sterilitou. Dokázal jsem sám sebe tak jemně vyladit, že pouhý zefýr by mne rozfoukal na prach.

Okamžitý zánik nebo odvážný život - to pro mě bylo jedno a totéž.

Byl jsem vyrovnaný. Obě strany byly tak skvěle vyvážené, že stačila molekula vzduchu navíc, aby se ramínka vah rozkmitala.

A najednou to všechno rozházela jediná myšlenka: “Ať už je něčí znalost abstraktní filosofie sebevětší, je to vždycky jen chloupek poletující nekonečným vesmírem.” To je japonské uvažování. Po ní následoval návrat k běžnější formě rovnováhy.

Zpátky k nejkřehčí ze všech podložek - na pevnou zem. Na tutéž pevnou zem, kterou nyní považujeme za stejně pustou jako vesmír.

“V Evropě jsem to byl já, a já sám, toužící po Rusku, jsem byl svobodný,” řekl kdysi kdesi Dostojevskij. Jako pravý evangelista rozšířil z Evropy příliv radosti. O sto dvě stě let později možná pochopíme skutečný smysl této věty. Ale co budeme dělat do té doby? Tuto otázku jsem si kladl pořád dokola.

Na začátku kapitoly nazvané “Problémy rané arabské kultury” věnuje Spengler zvýšenou pozornost eschatologickým aspektům Ježíšových výroků. Celá část s názvem “Historické pseudomorfózy” je vlastně pajánem na Apokalypsu. Začíná něžným, sympatickým portrétem Ježíše Nazaretského v kontextu tehdejšího světa.

“Nesrovnatelným faktorem, který pozvedl rodící se křesťanství nad ostatní náboženství onoho plodného období, byla postava Ježíše.”

Tím celá část začíná. V Ježíšových výrocích, zdůrazňuje Spengler, nebyla žádná sociologická pozorování, žádné problémy, žádné debaty. “Žádná víra dosud nezměnila svět a žádné skutečnosti nemohou otřást vírou. Mezi směrem dějin a existencí božího uspořádání světa není žádná spojitost…”

Pak následuje toto: “Náboženství je metafyzika a nic jiného - ,Credo quia absurdum’ - a tato metafyzika nemá nic společného s metafyzikou poznání, argumentu, důkazu (což je pouhopouhá filosofie učení). V případě náboženství se jedná o metafyziku žitou a prožívanou - tj. nemyslitelné jako určitost, nadpřirozené jako skutečnost, život jako existence ve světě nereálném, ale pravdivém. Ježíš nikdy nežil ani na okamžik v jiném světě než v tomto. Nebyl žádným moralistou. Spatřovat tedy v moralizování konečný cíl náboženství znamená úplně ignorovat to, čím náboženství je…

Ježíšovo učení bylo proklamací a ničím jiným než proklamací oněch posledních věcí, jejichž představami byl neustále naplněn - úsvit Nového věku, příchod nebeských vyslanců, Poslední soud, nové nebe a nová země. Žádnou jinou koncepci náboženství Ježíš nikdy neměl a žádná jiná se ani nevyskytla v žádném hluboce cítícím období historie… ,Mé království není z tohoto světa’, a pouze ten, kdo dokáže pohlédnout do hlubin zářícího záblesku, dokáže pochopit hlasy, které z něj vycházejí.”

Právě na tomto místě vyjadřuje Spengler své pohrdání Tolstým, “který povýšil primitivní křesťanství na roveň sociální revoluce.” Právě zde naráží na Dostojevského, který “nikdy nemyslel na sociální vyrovnání”. (“Jaký význam by mělo pro lidskou duši zrušení soukromého vlastnictví?”) Dostojevskij a jeho “svoboda”…

Copak to nebylo v době Dostojevského a Tolstého, kdy se jiný Rus zeptal: “Proč se považuje za hloupé věřit v Království nebeské, zatímco věřit v pozemskou Utopii se považuje za inteligentní?”

Tuto hádanku možná beze zbytku zodpověděl Bělinskij, když řekl:

“Osud subjektu, osud jedince, osud člověka je mnohem důležitější než osud celého světa a blahobyt čínského císaře.”

V každém případě to byl rozhodně Fedorov, kdo skromně poznamenal:

“Žádný člověk neodpovídá za celý svět či celé lidstvo.”

Zvláštní a vzrušující období v “zemi svatých zázraků” devatenáct století po narození a smrti Ježíše Krista!

Jeden člověk píše Obhajobu šílence, druhý Revoluční katechismus, jiný Metafyziku sexu. Každé z těchto děl je samo o sobě revolucí.

O jednom člověku jsem se dověděl, že to byl “konzervativec, mystik, anarchista, okultista, vlastenec a komunista - a skončil svůj život v Římě jako katolík a fašista.” Jedná se snad o období “historických pseudomorfóz”? Rozhodně je to však období apokalyptické.

Mým neštěstím bylo, metafyzicky řečeno, že jsem se nenarodil ani v dobách Ježíšových, ani na svaté Rusi devatenáctého století.

Narodil jsem se v megalopolis na chvostu velké planetární konjunkce. Ale dokonce i na okraji Brooklynu byl člověk ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 193

v době, kdy jsem přišel na svět, zasažen ohlasy slovanského kvasu. Jedna světová válka byla svedena a vybojována.

Na druhou již bylo zaděláno. A v té době žil v Rusku Spenglerův předchůdce, o kterém dnes stěží naleznete zmínku.

Dokonce i Nietzsche měl svého ruského předchůdce!

Copak to nebyl Spengler, který řekl, že Dostojevského Rusko nakonec dosáhne triumfu? Copak nepředpověděl, že z této zralé půdy vzejde nové náboženství? Kdo tomu dnes věří?

Také druhá světová válka byla “svedena a vybojována”(!!!) a soudný den se stále zdá být v nedohlednu. Velké autobiografie, navlečené do té či oné maškarády, odhalují život jedné epochy, celého lidstva, ano, civilizace. Až to skoro vypadá, že si naše heroické osobnosti postavily vlastní náhrobky, důvěrně je popsaly, načež pohřbily samy sebe pod své funebrácké výtvory.

Heraldická krajina zmizela. Vzduch ovládli obří ptáci ničení.

Vody budou zakrátko brázdit obludy strašlivější než ty, které jsou popsané v dobré knize. Napětí se zvyšuje, zvyšuje, zvyšuje.

Dokonce i na venkově se začínají lidé stále víc podobat, svým cítěním a duší, bombám, které jsou nuceni vyrábět.

Ale historie neskončí ani tehdy, dojde-li k velkému výbuchu.

Dějinný život člověka má před sebou stále ještě pořádný kus. Aby došel k takovému závěru, nemusí být člověk ani metafyzikem. Když jsem tak před dvaceti pěti lety seděl v zapadlé díře v Brooklynu, cítil jsem tep dějin tikat tak pozvolna, jako 32. dynastie našeho Pána.

Nicméně jsem nesmírně vděčný Oswaldu Spenglerovi za to, že stvořil onen velkolepý výtvor - že věrně popsal nanicovatou atmosféru naší arteriosklerózy a současně otřásl celým strnulým myšlenkovým světem, který nás obklopuje, čímž nás osvobodil - aspoň v myšlenkách. Na každé stránce je zde veden útok na dogmata, konvence, pověry a takové mody myšlení, které byly charakteristické pro posledních několik set let “modernosti”.

Teorie a systémy jsou cupovány na cucky. Celá koncepční krajina moderního člověka je zdevastována. Na povrch pak vystupují nikoliv scholastické ruiny minulosti, nýbrž čerstvě přetvořený svět, na kterém může každý “participovat”

se svými předky, prožít znova jaro, podzim, léto a dokonce i zimu lidských dějin. Namísto klopýtání po namydlených schodech muzeí je člověk unášen přílivem mízy a krve. Dokonce i nebeská klenba byla přeskupena. To je Spenglerův triumf - oživit minulost a budoucnost pro přítomnost.

Člověk se opět ocitá ve středu vesmíru a je zahříván sluneční energií. Už se nesnaží vymanit vší silou někde na periferii víru, už nezápasí se strachem z nevýslovné hlubiny.

Záleží snad tolik na tom, že jsme lidé na chvostu a nikoliv na počátku? Ne, pokud si uvědomíme, že jsme součástí čehosi ve věčném procesu, ve věčném kypění. Nepochybně pro nás existuje něco více utěšitelného, s čím se můžeme ztotožnit - pokud trváme na hledání. Ale dokonce i zde, na prahu, je proměnlivá krajina těhotná krásou. Pohlížíme na prchavý vzor, který není zpráchnivělý. Znova a znova se učíme, že proces umírání má co do činění s člověkem žijícím, a nikoliv s mrtvolami v různém stupni rozkladu. Smrt je “punc ryzosti”. Život je všechno, dokonce i na konci období.

Nikde není žádný náznak toho, že by se život chtěl usadit.

Ano, měl jsem štěstí, že jsem objevil Oswalda Spenglera právě v onom určitém okamžiku života. Zdá se, že v každém rozhodujícím okamžiku svého života jsem narazil na autora, který mne podpořil.

Nietzsche, Dostojevskij, Elie Faure, Spengler: jaká úžasná čtveřice. Byli i jiní přirozeně, kteří sehráli svou významnou roli v určité době, ale ti nikdy nedosáhli takové amplitudy, takové velkoleposti jako tito čtyři. Čtyři jezdci z mé soukromé Apokalypsy! Každý z nich vyjadřující svou vlastní jedinečnou kvalitu: Nietzsche - ikonoklast, Dostojevskij -

velký inkvizitor, Faure - kouzelník, Spengler - modelář. To je ale spolek!

V následujících dnech, kdy budu jakoby uvržen do hrobu, kdy se mi nebeská klenba bude tříštit nad hlavou, budu nucen vzdát se všeho kromě toho, co mi vnukly tyto duše. Čeká mě pokoření, ponížení, úpadek. Budu naprosto frustrovaný. Někdy dokonce budu výt na měsíc jako pes. Ale docela ztracen nemůžu být nikdy! Nakonec přijde den, kdy pohlédnu na celý svůj život jako na úsek dějin a dokážu v něm najít řád, formu, smysl. Od toho okamžiku už se mi svět nebude zdát nesmyslný. Bude dokonce nemožné i znova upadnout.

V ten den se napořád smířím se svou existencí.

A jiného dne, v cizí zemi, se přede mnou objeví mladý muž, který zpozoruje změnu, která se ve mně udála, a dá mi přezdívku “Šťastná skála”. S tímto přízviskem také vyrukuju, až se mne velký Stvořitel zeptá: “A kdo jsi ty?”

Ano, tehdy zcela jistě odpovím: “Šťastná skála!”

A zeptá-li se mne dál: “Líbil se ti tvůj pobyt na zemi?” Odpovím:

“Můj život byl jedno velké růžové ukřižování.”

Pokud se jedná o význam tohoto přirovnání, není-li to už jasné, bude vysvětleno. A jestli se mi to nepodaří, nejsem víc než pouhý závistivec.

Kdysi jsem si myslel, že jsem byl raněn tak, jako dosud nikdo.

Protože jsem se tak cítil, rozhodl jsem se napsat tuto knihu. Ale dřív než jsem se pustil do psaní, mé rány se zacelily.

Jelikož jsem si však slíbil, že dílo dokončím, znova jsem si rány rozedřel.

Nebo to řeknu ještě jinak… Možná že tím, že jsem znova otevřel svou vlastní ránu, jsem zahojil jiné rány, rány jiných lidí. Něco umírá, něco kvete. Trpět v nevědomosti je strašné. Trpět záměrně, v zájmu pochopení podstaty utrpení a jeho věčného zamezení, to je něco úplně jiného. Buddha měl, jak známo, po celý svůj život jedinou utkvělou myšlenku. Tou myšlenkou bylo odstranit lidské utrpení.

Utrpení je zbytečné. Ale dřív, než si to člověk sám uvědomí, musí projít utrpením. Teprve tehdy se mu navíc odhalí skutečný význam lidského utrpení. V posledním zoufalém okamžiku - kdy už člověk další utrpení nesnese! - se přihodí něco, co má povahu zázraku.

Velká, otevřená rána, kterou ven prýští krev života, se uzavře a organismus rozkvete jako růže. Člověk je konečně ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 194

“svobodný” a ani se mu při tom “nestýská po Rusi”. Jde však za ještě větší svobodou, ještě větší slastí. Strom života je zaléván nikoliv slzami, nýbrž poznáním, že svoboda je skutečná a věčná.

Z anglického originálu Henry Miller Plexus vydaného nakladatelstvím Panther Books v Londýně roku 1966

přeložil Igor Indruch Jr.

Obálku navrhl (s použitím části obrazu Portrét Mädy Primavesiové od Gustava Klimta) Petr Palarčík Typografická úprava Jiřina Vaclová Vydalo nakladatelství Votobia v Olomouci roku 1995

První vydání ve Votobii Tisk Votobia Olomouc, 1995

ISBN 80-85885-64-6

??

??

??

??

- 1 -

ABC Amber Palm Converter, http://www.processtext.com/abcpalm.html

Page 195