Hybatelé

David Mitchell

(2005)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Romány

Román o devíti částech

Lehce fantasmagorické postmoderní povídky na sebe velmi volně navazují, aby se v závěru knihy spojily v jeden příběh.

Okinawa, Tokio, Hong Kong, Mongolsko, Petrohrad, Londýn a nakonec New York. Na této cestě můžeme s členem japonského kultu Óm Šinrikjó spoluprožívat jeho pocity po plynovém útoku v tokijském metru, potkáme se s podloudným mongolským obchodníkem a petrohradským zlodějem, brutálně zneužívanou mladou Číňankou či zklamaným irským vědcem.

Jednotlivé příběhy na sebe často až s téměř nepostřehnutelnou jemností navazují a vzájemně se překrývají a předávají čtenáři autorův logicky skvěle promyšlený souvislý příběh o stavu současného světa.

David MITCHELL

HYBATELÉ

Román o devíti částech

VOLVOX GLOBATOR

BRITISH COUNCIL

Tento český překlad vychází díky finanční podpoře Britské rady.

The publication of this Czech translation has been made possible by a grant from the British Council.

Copyright © David Mitchell, 1999

Translation © Lenka Pavlovská, 2005

ISBN 80-7207-585-3

… A já, který tvrdím, že vím o tolik víc – co když i mně unikla ta příčina všech příčin?

Někteří lidé říkají, že nám není souzeno ji poznat a že jsme bohům tím, čím chlapcům mouchy, které za letního dne zabíjejí; a jiní naopak tvrdí, že ani vrabec neztratí pírko, které mu z křidélka nešetře prst Boží.

Thornton Wilder: Most Svatého Ludvíka krále

OKINAWA

Kdo mi to dýchá za krk?

Otočil jsem se. Automatické dveře z tónovaného skla zasyčely a zavřely se. Prázdnou hotelovou halu ozařovalo jasné světlo. Umělé kapradiny se zlehka pohupovaly nahoru a dolů. Na rozpáleném parkovišti se nic ani nepohnulo. V pozadí jen řada palem a hluboké nebe.

„Pane?“

Otočil jsem se. Recepční stále čekala s tužkou v napřažené ruce a úsměvem nažehleným jako její uniforma. Viděl jsem póry pod jejím make-upem, slyšel ticho skryté za melodií hotelové hudby a za tím tichem spěch.

„Jmenuji se Kobajaši. Před chvílí jsem volal z letiště. Chtěl jsem rezervovat pokoj.“ Dlaně mě brněly. Jako bych v nich měl jehly.

„Ach ano, pan Kobajaši…“ No tak mi nevěří, a co má být? Nečistí se věčně zapisují na recepcích pod falešnými jmény. Jen proto, aby mohli v klidu smilnit s lidmi, které ani pořádně neznají. „Kdybyste byl prosím tak laskav a mohl mi tady vyplnit svoje jméno a adresu, pane… a povolání.“

Ukázal jsem jí zavázanou ruku. „Obávám se, že to budete muset vyplnit za mě.“

„Samozřejmě… Jak se vám to proboha stalo?“

„Přivřel jsem si ji ve dveřích.“

Zatvářila se soucitně a obrátila formulář. „Vaše povolání, pane Kobajaši?“

„Jsem programátor. Dělám na zakázku programy pro různé společnosti.“

Zamračila se. Na to neměla kolonku. „Aha, to znamená žádná společnost jako taková, takže…“

„Můžeme tam napsat firmu, pro kterou pracuji zrovna teď.“ Jen klid. Technické oddělení Společenstva se už postará o důkazy.

„V pořádku, pane Kobajaši… Vítejte v hotelu Okinawské zahrady.“

„Děkuji.“

„Přijel jste na Okinawu pracovně, nebo jako turista, pane Kobajaši?“

Je v tom jejím úsměvu něco potutelného? Nebo podezíravého?

„Částečně pracovně, částečně jako turista.“ Naladil jsem svůj hlas na alfa vlny.

„Přeji vám příjemný pobyt. Zde je váš klíc, pane. Pokoj 307. Kdybyste cokoli potřeboval, neváhejte a obraťte se na nás.“

Potřeboval? Od tebe? „Děkuji.“

Nečistá, nečistá! Tihle Okinawané nikdy nebyli čistokrevní Japonci.

Mají jiné, slabší předky. Když jsem se otočil a odcházel směrem k výtahu, mimosmyslové vnímání mi napovědělo, že se ušklíbla. Sotva by se ušklebovala, kdyby věděla, s jakým mozkem má tu čest. Ale taky na ni dojde, jako na všechny ostatní.

V obrovském hotelu bylo mrtvo. Tiché chodby ubíhaly do polední prázdnoty, opuštěné jako katakomby.

V mém pokoji se skoro nedá dýchat. V Útočišti se klimatizace nesmí používat, protože narušuje alfa vlny. Na znamení solidarity se svými bratry a sestrami jsem ji proto vypnul i tady a otevřel okno.

Záclony nechávám zatažené. Člověk nikdy neví, kdo ho může pozorovat teleobjektivem.

Podíval jsem se ven slunci do očí. Nahá je laciné, šeredné město.

Nebýt tyrkysového Pacifiku v pozadí, vypadalo by jako prodloužená ruka Tokia. Nechybí červenobílý televizní vysílač s vládními frekvencemi pro podprahové povely, ani obchodní domy, které se zdvihají jako chrámy bez oken a oslňují nečisté, dokud si je úplně nepodmaní. Průmyslové čtvrti s továrnami, které vypouštějí jedy do vzduchu i do vody.

Ledničky odložené na skládkách komunálního odpadu. Naroubované kusy hnusu, taková jsou jejich města! Představuji si, jak Nová Země smete tu hnilobu jako mohutným koštětem a vrátí Zemi do panenského stavu. Společenstvo potom stvoří takový svět, jaký si zasloužíme, a všichni, kdo přežijí, ho budou navěky s láskou opatrovat.

Umyl jsem se a prohlédl si tvář v zrcadle. Ty jsi jedním z těch, kdo přežijí, Kvazare. Výrazné rysy zdůrazňující můj samurajský původ.

Klenuté obočí. Orlí nos. Kvazar zvěstovatel. Jeho Osvícenost vybrala mé jméno prorocky. Mým úkolem je pulzovat na okraji vesmíru věrných, sám v temnotě. Jako předvoj. Jako posel.

Ventilátor tupě hučel. Kdesi za tím zvukem jsem zaslechl, jak pláče malá holčička. V tomhle pokřiveném světě je tolik smutku. Začal jsem se holit.

Vzbudil jsem se brzy a v první chvíli si nemohl vzpomenout, kde jsem. Kolem se válely kousky mého snu jako rozsypaná skládanka.

Byl v něm pan Ikeda, můj třídní učitel ze střední školy, a dva nebo tři největší frajeři. Mihl se tam i můj biologický otec. Vzpomněl jsem si na den, kdy ti grázlové donutili celou třídu předstírat, že jsem mrtvý.

Odpoledne už si na to hrála celá škola. Všichni dělali, že mě nevidí.

Když jsem promluvil, předstírali, že mě neslyší. Dostalo se to až k panu Ikedovi. A co si dovolil tenhle člověk, kterému společnost svěřila roli strážce mladých duší? Ten parchant místo poslední hodiny uspořádal můj pohřební obřad. Dokonce zapálil i kadidlo, vedl žalozpěvy a tak.

Dokud můj život neprojasnila Jeho Osvícenost, byl jsem bezbranný. Brečel jsem a křičel na ně, ať s tím přestanou, ale nikdo mě neviděl. Byl jsem mrtvý.

Když jsem se probudil, ucítil jsem muka erekce. Příliš mnoho rušivých gama vln. Meditoval jsem pod obrázkem Jeho Osvícenosti, dokud to nepřešlo.

Až nastanou Bílé noci, po nichž Jeho Osvícenost povstane a ujme se svého království, budou mít nečistí pohřbů habaděj, když po nich tolik touží. Pohřbů bez truchlících.

Prošel jsem hlavní ulicí Kokusai a stejnou cestou se vrátil zpět.

Snažil jsem se kličkovat, abych setřásl případné špehy. Můj alfa potenciál je bohužel ještě příliš slabý na to, abych dokázal být neviditelný, a proto se musím pronásledovatelů zbavovat postaru. Když jsem se ujistil, že za mnou nikdo nejde, zapadl jsem do jedné herny, abych si zavolal z telefonní budky. U veřejných automatů je mnohem menší pravděpodobnost odposlechu.

„Bratře, tady Kvazar. Spoj mě prosím s ministrem obrany.“

„Jistě, bratře. Ministr tě očekává. Dovol, abych ti blahopřál k úspěchu naší poslední mise.“

Chvíli jsem čekal, až mě přepojí. Ministr obrany je oblíbencem Jeho Osvícenosti. Vystudoval na státní univerzitě, a než vyslyšel volání Jeho Osvícenosti, býval soudcem. Je to rozený vůdce. „Á, Kvazar. Výborně. Jsi zdráv?“

„Ve službách Jeho Osvícenosti, ministře. Stále se těším dobrému zdraví. Zbavil jsem se svých alergií a už devět měsíců mě netrápí –“

„Máme z tebe radost. Hloubka tvé víry udělala na Jeho Osvícenost ohromný dojem. Opravdu ohromný dojem. Teď se v ústraní modlí za tvou duši. Speciálně za tvou duši, za její sílu a povznesení.“

„Snažně vás prosím, vyřiďte mu mé nejvřelejší díky, ministře!“

„Rád. Zasloužíš si to. Tohle je válka proti armádě nečistých a hrdinské činy v ní nezůstanou bez povšimnutí ani bez odměny. A teď jsi asi zvědav, jak dlouho máš ještě zůstat odloučen od svých blízkých.

Vláda se domnívá, že sedm dní bude stačit.“

„Rozumím, ministře.“ Hluboce jsem se uklonil.

„Viděl jsi zprávy v televizi?“

„Lžím nečistého státu se vyhýbám, ministře. Vždyť který had by dobrovolně naslouchal hlasu svého zaříkávače? Přestože jsem daleko od Útočiště, pokyny Jeho Osvícenosti mám vryté hluboko v srdci.

Dovedu si představit, že jsme píchli do vosího hnízda.“

„To tedy ano. Pořád mluví o terorismu a ukazují nečisté s pěnou u úst. Člověku je té ubohé zvěře až skoro líto. Ale jen skoro. Jak předpovídala Jeho Osvícenost, vůbec jim nedochází, že se jim teď snesly na hlavu jejich vlastní hříchy. Buď hrdý, Kvazare, že právě ty jsi byl jedním z vyvolených vyslanců spravedlnosti! Jak stojí ve 39. posvátném zjevení: Hrdost na vlastní oběť není hříchem, nýbrž projevem sebeúcty. Přece jen se ale snaž být nenápadný. Zapadni do davu. Jdi si prohlédnout nějaké památky. Peníze na účtu ti, doufám, budou stačit?“

„Pokladník byl víc než štědrý a mé potřeby jsou skromné.“

„Výborně. Ozvi se zase za týden. Společenstvo se těší, až bude moci přivítat svého milovaného bratra doma.“

Vrátil jsem se do hotelu, abych provedl polední koupel a meditaci. Poobědval jsem pár slaných sušenek, kešu a lupínky z mořských řas a zapil to zeleným čajem z automatu na chodbě. Když jsem pak zase šel ven, vzal jsem si od nečisté recepční mapu a vybral si, na jakou turistickou atrakci se zajedu podívat.

Japonská námořní základna se rozkládala na kopci v severní části města a byla obklopená dávno neudržovaným parkem. Za války byla tak dobře skrytá, že na ni americká invazní vojska narazila až tři týdny po dobytí Okinawy. Američané nejsou zrovna bystrý národ. Nedocházejí jim úplně samozřejmé věci. Před deseti lety měla jejich ambasáda tu drzost zamítnout Jeho Osvícenosti povolení k pobytu. On už se dnes samozřejmě dostane, kam se mu zlíbí, jelikož se umí přesunovat v subprostoru. Nikým nepozorován navštívil několikrát i Bílý dům.

Koupil jsem si vstupenku a sešel po schodech dolů. Přivítalo mě chladivé přítmí. Kdesi kapala z potrubí voda. Na americké útočníky tehdy čekalo ještě jedno překvapení. Celá zdejší posádka čítající čtyři tisíce mužů si dobrovolně vzala život, aby zemřela čestnou smrtí.

Dvacet dní před příchodem Američanů.

Čest. Co tenhle povrchní, falešnými idoly prošpikovaný svět nečistých ví o cti? Procházel jsem podzemními chodbami a konečky prstů se dotýkal zdí. Hladil jsem jizvy, které v nich zůstaly po vybuchlých granátech a krumpáčích, jimiž si vojáci hloubili svou pevnost.

Cítil jsem s nimi opravdové spříznění. Takové, jaké pociťuji v Útočišti.

Svým zvýšeným alfa kvocientem jsem se snažil zachytit zbytkovou energii jejich duší. Proplétal jsem se chodbami, až jsem úplně ztratil pojem o čase.

Když jsem ten úctyhodný památník opouštěl, přijel autobus plný turistů. Jakmile jsem je uviděl, ty jejich foťáky a pytlíky brambůrek, přihlouplé výrazy a chromé mozky s nižší alfa kapacitou, než má moucha, zalitoval jsem, že nemám ještě jednu ampuli očistné tekutiny, abych ji po nich mohl hodit dolů ze schodů a zamknout je tam. Byli by očištěni stejně jako ti hrabivci v Tokiu. To by jistě utišilo duše mladých vojáků, kteří tady před desítkami let zemřeli za své přesvědčení, stejně jako jsem byl ještě před dvaasedmdesáti hodinami připraven zemřít i já.

Je zradily loutkové vlády, které po válce zplundrovaly naši zemi. Nás všechny zradila společnost, která se stala pouhým odbytištěm pro Disneye a McDonaldy. A k čemu byla ta jejich oběť? K tomu, abychom teď pro Američany stavěli nepotopitelné letadlové lodě.

Žádnou ampuli jsem už ale neměl, a tak jsem musel ty nečisté, užvaněné, kálející a kopulující kazisvěty strpět. Doslova jsem se z nich dusil.

Palmovým hájem jsem sešel z kopce zpátky dolů.

* * *

V dlani levé ruky se nachází alfa receptor. Když jsem byl poprvé osobně přijat Jeho Osvíceností, vzal mě za ruku, rozevřel ji a ukazováčkem mi ten bod lehce stiskl. Cítil jsem zvláštní brnění, jako příjemný elektrický šok, a později jsem zjistil, že se mi čtyřnásobně zvýšila schopnost soustředění.

V ten převzácný den před třemi a půl lety pršelo. Z hory Fudži se valily mraky a zvlněnou krajinou v okolí Útočiště dul východní vítr.

Bylo tomu dvanáct týdnů, co jsem se zapsal do přijímacího programu Společenstva, a toho rána jsem právě uzavřel jistou záležitost s jedním z tajemníků ministra financí. Podepsal jsem prohlášení, které mě vysvobodilo z vězení materialismu. Společenstvo od té chvíle vlastnilo můj dům se vším zařízením, moje úspory, penzijní pojištění, členství v golfovém klubu i moje auto. Cítil jsem se svobodnější, než jsem kdy doufal, že můžu být. Jak se dalo předpokládat, moje rodina – ta nečistá biologická, papírová rodina – to nepochopila. Po celý život odměřovali každičký milimetr mých úspěchů či neúspěchů a já jsem jim ten jejich metr teď najednou zlomil vejpůl. V posledním dopise mi matka oznámila, že mě otec vydědil. Nicméně, jak píše Jeho Osvícenost v 71. posvátném zjevení: Vztek zatracenou je stejně bezmocný jako krysa, která ohlodává svatou horu.

Stejně mě nikdy nemilovali. Kdyby to slovo neslyšeli v televizi, ani by nevěděli, že existuje.

Jeho Osvícenost sešla ze schodů v doprovodu ministra bezpečnosti.

Jak se přibližovali ke kanceláři, světlo zbělalo. Nejdříve jsem uviděl sandály a purpurový háv, pak se vynořil zbytek jeho drahé postavy.

Usmál se na mě, protože telepaticky rozpoznal, kdo jsem a co jsem učinil. „Jsem Guru,“ řekl a dovolil mi, abych poklekl a políbil jeho rubínový prsten. Cítil jsem, jak mě jeho alfa vlny přitahují, jako magnetický sever ručičku kompasu.

„Našel jsem domov, můj pane.“ odpověděl jsem.

Promluvil čistě a krásně, slova mu vycházela přímo z očí… „Vysvobodil ses ze zajetí nečistých. Dnes jsi získal novou rodinu, náš malý bratře. Přesáhl jsi svou starou papírovou rodinu a stal se členem rodiny nové, duchovní. Od tohoto dne máš deset tisíc bratrů a sester. Než nastane konec světa, tato rodina se rozroste do milionů. Zakoření ve všech národech a bude růst a růst. Hledáme úrodnou půdu v cizích zemích. Naše rodina se bude zvětšovat, dokud vnější a vnitřní svět nesplynou v jeden. Toto není proroctví. Je to nevyhnutelná realita budoucnosti. Jak se cítíš, nejmladší synu našeho národa bez hranic a utrpení?“

„Jako ten, kdo měl velké štěstí, Jeho Osvícenosti. Vždyť mi ještě nebylo ani třicet let a už mohu pít z pramene pravdy.“

„Můj malý bratře, oba víme, že to nebylo štěstí, co tě k nám přivedlo. Přivedla tě láska.“ Pak mě políbil a já políbil ústa věčného života. „Kdo ví.“ pokračoval můj Učitel, „budeš-li nadále zvyšovat svůj alfa potenciál tak rychle, jak mi o tom referoval ministr školství, bude ti možná v budoucnu svěřen velmi důležitý úkol…“ Srdce mi poskočilo ještě výš. Mluvili o mně! Jsem tady nový, a už o mně mluvili!

V kavárnách, v obchodech, v kancelářích a ve školách, na obrovském plátně v nákupním centru, v každé z těch jejich obytných králíkáren, všude lidé sledovali zprávy o naší tokijské akci. Pokojská, která mi přišla uklidit pokoj, o tom taky pořád mlela. Nechal jsem ji, ať si žvaní. Zeptala se, co si o tom myslím. „Jsem jen obyčejný programátor z Nagoje a o takových věcech nic nevím,“ odpověděl jsem. Moje lhostejnost jí ale nestačila, měl jsem se rozhořčit. Budu muset hrát trochu divadlo, abych odvrátil podezření. Zmínila se i o Společenstvu.

Jak se zdá, ohavná média téhle země nedbají našich varování a už ukazují svým malomocným prstem.

Odpoledne jsem šel ven, abych si koupil ještě nějaký šampon a mýdlo. Recepční seděla otočená zády do haly, oči přilepené na obrazovce. Televize je jedna velká nečistá lež, navíc poškozuje mozkové centrum pro příjem alfa vln. Pár minut mi snad ale neublíží, řekl jsem si a taky jsem se podíval. Dvacet jedna očištěných a několik stovek zpola očištěných. Jasné varování státu nečistých.

„Nemůžu uvěřit, že se to stalo v Japonsku,“ prohlásila recepční.

„V Americe, prosím, ale tady?“

Na obrazovce o tom „zvěrstvu“ právě diskutovala skupina „odborníků“. Byla mezi nimi i jakási devatenáctiletá popová hvězda a profesor sociologie z Tokijské univerzity. Proč Japonci poslouchají jen popové hvězdy a profesory? Pořád dokola opakovali ty stejné záběry: neočištění utíkají z metra s kapesníky na ústech, dusí se, zvracejí a drásají si obličeje, jako by si chtěli vyškrábat oči. Jak píše Jeho Osvícenost ve 32, posvátném zjevení: Jestliže tě tvé oko svádí k hříchu, vyrvi je. Záběry očištěných, kteří stále leží tam, kde je naše kapalina vysvobodila. Jejich papírové rodiny, jež nad nimi ve své nevědomosti naříkají. Střih na premiéra, největšího pitomce ze všech, jak přísahá, že nebude mít klid, dokud „pachatelé tohoto hrůzného činu nebudou vydáni do rukou spravedlnosti“.

To jejich pokrytectví mě fascinuje. Copak nevidí, že zvěrstva páchá spíš moderní společnost tím, jak systematicky ubíjí jednotu člověka a jeho duše? To, co teď udělalo Společenstvo, byl jen protiútok proti skutečnému monstru naší doby. První potyčka v dlouhé válce, v níž nás evoluce předurčuje k vítězství.

Proč lidé ty plytké řeči neprohlédnou? Vždyť je to jen bezvýznamný politik, další úplatná, zákeřná a falešná krysa, jejíž mozek nedokáže pojmout ani to bahno, ve kterém se plácá – jak by tenhle nečistý bídák vůbec mohl doufat, že k něčemu přinutí Jeho Osvícenost? Bódhisattvu, který dokáže být neviditelný, kdykoli se mu zlíbí, božskou bytost, která umí levitovat a dýchat pod vodou? Vydat jej a jeho služebníky „spravedlnosti“? To my jsme nespoutaní vyslanci spravedlnosti! Já samozřejmě ještě nemám takový alfa kvocient, abych se mohl chránit pomocí telepatie či telekineze, ale od místa očisty mě dělí stovky kilometrů. Nikdy je nenapadne mě tady hledat.

Vytratil jsem se z chladné hotelové haly.

Celý týden jsem se snažil nebýt moc na očích, ale kdybych se vůbec neukazoval, mohlo by to někomu připadat nápadné. Předstíral jsem tedy, že mám obchodní schůzky, a od pondělí do pátku jsem každý den přesně v půl deváté prošel kolem recepční a utrousil odměřené „dobré ráno“. Čas se pomalu vlekl. Nahá je obyčejné maloměsto. Po hlavních ulicích se promenovali Američané z vojenských základen, které zamořují celé tohle souostroví. Mnohým z nich se kolem paže ovíjely naše ženy, Japonky, na sobě nic než pár hadříků! A místní muži se po cizincích opičí. Procházel jsem obchodní domy a pozoroval ten nekonečný řetězec chtění a nakupování. Chodil jsem, dokud mě nerozbolely nohy. Pak jsem se vždycky usadil v nějaké pochybné kavárně, kde se police prohýbaly pod haldami časopisů plných žvástů.

Poslouchal jsem obchodníky, jak prodávají, co jim nepatří. Po chvíli jsem šel zase dál. Věčně stejní tupci civěli s pusou dokořán do řinčící prázdnoty hracích automatů, stejně jako já v době, než Jeho Osvícenost probudila můj vnitřní zrak. Turisté z Honšú si prohlíželi obchody se suvenýry a odcházeli s taškami plnými cetek, o které nikdy nikdo nestojí. Cizinci prodávali na chodníku bez povolení hodinky a laciné šperky. Procházel jsem pasážemi plnými heren, kde se po škole scházejí zkažené děti a zírají na obrazovky, na kterých se bijí zlí kyborgové, zombie a jiné příšery. Stejné obchody jako všude jinde… Burger King, Benetton, Nike… Mám dojem, že hlavní třídy na celém světě jsou už pomalu jedna jako druhá. Zašel jsem do postranních ulic, kde hospodyně dávaly ven vyvětrat matrace a žily už pošedesáté ten samý rok. Pozoroval jsem hrnčíře s tváří poďobanou od neštovic, jak se naklání nad kruhem. Na posledním schodu domu seděl umírající muž, s cigaretou v ústech pokašlával a opravoval dětskou tříkolku. Bezzubá žena dávala do rodinné svatyně vázu s čerstvými květinami. Jednou odpoledne jsem navštívil starý palác z dob království Rjúkjú. Na nádvoří stály nápojové automaty a obchod nazvaný U svatého meče, kde neprodávali nic než filmy a přívěsky na klíče.

Na starodávných hradbách se to hemžilo středoškoláky z Tokia. Kluci dnes vypadají jako děvčata, všichni mají dlouhé vlasy, propíchnuté uši a vytrhané obočí. Holky se uchichtávají do svých mobilních telefonů jako opice. Jestli nenávidíš je, musíš nenávidět celý svět, Kvazare.

Výborně, Kvazare. Budeme nenávidět celý svět.

Jediným klidným místem v Naze je přístav. Pozoroval jsem čluny, ostrovany, turisty a ohromné nákladní lodě. Odjakživa mám rád moře.

Můj biologický strýc mě kdysi v Jokohamě brával do přístavu. Vždycky jsme s sebou měli kapesní atlas a hledali přístavy, ze kterých lodě připluly, a jejich domovské země.

To bylo samozřejmě už hodně dávno. Ještě před tím, než mě můj pravý otec povolal domů.

Jednoho dne, když jsem se po polední koupeli probouzel z alfa transu, se rozvětvený stín na stěně najednou zhmotnil v pavouka. Chtěl jsem ho spláchnout do záchodu, když vtom mi k mému překvapení předal jednoznačnou alfa zprávu! No ovšem, skrze něj ke mně promluvila Jeho Osvícenost. Guru má šibalský smysl pro humor.

„Odvahu. Kvazare, můj vyvolený. Odvahu a sílu. Toto je tvůj osud.“

Poklekl jsem před pavoukem. „Věděl jsem, že na mě nezapomenete, můj pane,“ odpověděl jsem a nechal si pavouka lézt po těle. Pak jsem ho zavřel do sklenice. Rozhodl jsem se, že koupím mucholapku a nachytám mouchy, abych mohl svého bratříčka nasytit. Oba jsme posly Jeho Osvícenosti.

Spekulace o „kultu posledního soudu“ pokračují. Už mi to leze na nervy! Společenstvo znamená život, ne konec světa. Společenstvo není žádný „kult“. Kulty zotročují. Společenstvo osvobozuje. Vůdci kultů jsou licoměrní podvodníci, kteří si v zákulisí užívají s děvkami v soukromém harému a mají garáže plné rolls-royců. Dostalo se mi cti nahlédnout do života úzké skupinky nejbližších Jeho Osvícenosti – ani stopy po žádné dívce! Guru se nenechá polapit do lepkavých osidel sexu. Jeho žena byla vybrána jen k tomu, aby mu porodila děti. V jeho skromné domácnosti ho smějí obsluhovat mladší synové členů vlády a vybraní učedníci. Tito šťastlivci jsou oděni jen do meditační bederní roušky, aby byli připraveni zaujmout zazenovou alfa pozici, kdykoli Guru ráčí udělit požehnání. A v celém Útočišti jsou jen tři cadillaky – Jeho Osvícenost moc dobře ví, kdy zahnat démony materialismu, které se zmocnily nečistých, a kdy naopak využít téhle posedlosti jako trojského koně a proniknout do bahna okolního světa.

Aby Guru odvrátil podezření, dovolil několika novinářům natočit v Útočišti bratry a sestry při alfa meditaci. Prohlédli si i naše chemické laboratoře. Ministr vědy jim vysvětlil, že zde vyrábíme hnojivo.

„Jelikož jsme vegetariáni,“ zažertoval, „potřebuje Společenstvo vypěstovat hodně okurek!“ Poznával jsem své bratry a sestry. Skrz televizní obraz ke mně vysílali telepatické vzkazy, aby svému bratru Kvazarovi dodali odvahu. Musel jsem se smát nahlas. Ty nečisté hyeny ze zpravodajství se snažily Společenstvo obvinit a vůbec jim přitom nedošlo, že mu tím umožňují, aby mi předalo vzkaz. Ministr bezpečnosti poskytl rozhovor a bravurně vyvrátil, že by se Společenstvo na té akci jakkoli podílelo. Jak nás Jeho Osvícenost učí v 13. posvátném zjevení: Démony může člověk přelstil jen tehdy, je-li tak mazaný jako sám Pán pekel.

Více mě znepokojily televizní rozhovory s nečistými, kteří odmítli prohlédnout. S odpadlíky. S těmi, kterým se kdysi otevřela láskyplná náruč Společenstva, ale oni ji odmítli a spadli zpět do zahnojeného světa za branami Útočiště. Jeho Osvícenost ve svém nekonečném milosrdenství dovoluje těm červům žít dál – můžeme-li tomu ovšem říkat „život“ – pod podmínkou, že nebudou Společenstvo hanobit. Pokud tenhle zákon poruší a začnou v tisku rozsévat lži o Útočišti, ministr bezpečnosti vydá povolení, aby byli i se svými rodinami očištěni.

Tváře těch zaslepenců byly v televizi digitálně rozmazány, ale na mozek s mou alfa kapacitou týhle triky neplatí. Poznal jsem mezi nimi Majumi Aoiovou, která vstoupila do Společenstva ve stejné době jako já. Tehdy naoko hlásala oddanost Jeho Osvícenosti a pak jsme jednoho rána, osm týdnů po začátku přijímacího programu, zjistili, že je pryč. Všichni jsme ji podezírali, že byla od policie. Když jsem slyšel, jaké lži vypráví o životě v Útočišti, vypnul jsem televizi a rozhodl se, že už se na ni nebudu nikdy dívat.

Za týden jsem opět zavolal do Útočiště. V telefonu se ozval neznámý hlas.

„Dobré ráno. Tady Kvazar.“

„Á, Kvazar. Ministr informací je dnes zaneprázdněn. Jsem jeho náměstek. Čekali jsme, že zavoláš. Všiml sis té narůstající hysterie?“

„Jistě, pane.“

„Skoro by se mohlo zdát, že tvoje akce byla až příliš úspěšná. Jeho Osvícenost ti vzkazuje, že se máš ještě pár týdnů držet stranou.“

„Poslechnu Jeho Osvícenost ve všem.“

„Navíc se ti nařizuje, aby ses přemístil na nějaké odlehlejší místo.

Čistě pro jistotu. Naši bratři u policie nečistých nás informovali, že už byl rozeslán tvůj popis. Musíme si počínat obezřetně a také lstivě.

Oficiálně účast na tvém plynovém útoku popíráme. Získáme tím čas, abychom posílili Společenstvo novými bratry a sestrami. Tahle taktika se nám osvědčila už loni při pokusné očistě v prefektuře Nagano.

Ti hovniválové se nechají tak lehce zmást!“

„Jistě, pane.“

„V případě, že bys byl zatčen, máš na sebe vzít plnou zodpovědnost za svůj útok a tvrdit, že jsi jednal zcela z vlastní vůle poté, co jsi byl vyloučen ze Společenstva jako duševně chorý. Jeho Osvícenost tě potom teleportuje z vazby.“

„Samozřejmě, pane. Poslechnu Jeho Osvícenost ve všem.“

„Jsi pro Společenstvo velkým přínosem, Kvazare. Chceš se ještě na něco zeptat?“

„Zajímalo by mě, jestli už začala druhá fáze Velké očisty, pane.

Byli už naši levitující bratři vysláni do parlamentu, aby prosadili náš záměr začlenit učení Jeho Osvícenosti do školních osnov? Když s tím budeme dlouho otálet, nečistí by mohli –“

„Kvazare, necháváš se příliš unést! Odkdy patří k tvým povinnostem prosazovat zahraniční politiku Společenstva?“

„Uvědomuji si svou chybu, pane. Prosím, odpusťte mi, pane.“

„Už se stalo, drahý synu Jeho Osvícenosti! Jsi tak daleko od své rodiny a jistě se cítíš osamělý, že?“

„Ano, pane. Skrz televizní vysílání jsem ale dostal alfa zprávy od svých bratrů a sester. A Jeho Osvícenost ke mně promlouvá slovy útěchy vždy, když ve svém vyhnanství medituji.“

„Výborně. Další dva týdny by měly stačit, Kvazare. Kdyby ti došly peníze na účtu, můžeš kontaktovat naši tajnou službu. Kód znáš.

Jinak zachovávej mlčení.“

„Ještě jednu věc, pane. Jedna z odpadlíků, Majumi Aoiová –“

„Ministr informací o tom ví. Ze stok zaslepenců už neunikne ani kapka. Ministr bezpečnosti bude jednat, jakmile nás nečistí pustí trochu z dohledu. Asi jsme byli v minulosti příliš laskaví. Teď jsme ovšem ve válce.“

Odpoledne jsem si v nesmírném vedru došel do přístavu pro jízdní řády lodí. Rozevřel jsem si mapu. Vždycky jsem měl radši mapy než knihy. Mapy neodmlouvají. Nikdy je nevyhazujte. Ostrovy mě vábily jako vznešené smaragdy v blankytném moři. Vybral jsem si jeden, označený jako Kumedžima a vzdálený asi půl dne cesty směrem na západ. Zdál se přesně tak velký, aby tam cizinec nebil do očí.

Na ostrov plula jen jedna loď denně, ráno v 6:45. Koupil jsem si lístek na druhý den.

Zbytek dne jsem proseděl na molu. Přeříkával jsem si všechna posvátná zjevení Jeho Osvícenosti a nevšímal si ztracených duší, které proudily kolem.

Nakonec se slunce potopilo, rudé a rozechvělé. Ani jsem ho neviděl temnět. Vrátil jsem se do hotelu a oznámil recepční, že moje obchodní jednání jsou u konce a že zítra brzy ráno odjíždím do Ósaky.

Tokijské metro bylo nacpané jako dobytčák. Nacpané lidskými orgány obalenými masem a oblečením. Tiché a zpocené. Trochu jsem se bál, že mi nějaký hlupák rozbije ampule předčasně. Ministr vědy mi přesně vysvětlil, jak ten balíček funguje. Když utrhnu plombu, musím zmáčknout všechna tři tlačítka najednou. Pak mám jednu minutu na to, abych se ztratil, než solenoidy roztříští ampule a začne Velká očista světa.

Položil jsem balíček do přihrádky na zavazadla a čekal, až přijde můj čas. Soustředil jsem své alfa vlny a vyslal povzbuzující telepatické vzkazy bratrům, kteří se chystali provést očistu v dalších vagónech tokijského metra.

Prohlížel jsem si nečisté okolo sebe. Ty, kterým se za chvíli dostane cti být očištěni mezi prvními. Tupé. Smutné. Unavené. Mezky s vylízaným mozkem, polapené v nekonečném víru lží, bolesti a nevědomosti. Pár centimetrů ode mě bylo malé dítě ve vlněné čepičce, připoutané ve vaku na matčiných zádech. Ve spánku slintalo a bylo cítit kojeneckým bahýnkem. Podle růžové myšky Minnie vyšité na čepici jsem usoudil, že je to holčička. Pozoroval jsem důchodce, kteří už od života nemohli očekávat nic než senilitu a samotu kolečkového křesla v bleděrůžovém „domově“. A vedle nich mladé byznysmeny, řeklo by se v nejlepších letech, s mozky naprogramovanými na chamtivost a šikanování.

Život a smrt těch ubožáků teď ležely v mých rukou! Co by mi asi řekli? Jak by se mi to snažili rozmluvit? Čím by ospravedlnili svou hmyzí existenci? Kde by začali? Jak by mohl červ oslovit boha?

Vlak se naklonil do zatáčky, zaskřípal a světla na chvíli potemněla.

To není nejlepší.

Vzpomněl jsem si na slova Jeho Osvícenosti: „Spatřil jsem kometu, daleko za nejvzdálenějším obzorem pozemské mysli. Nová Země se blíží. Den posledního soudu nad lůzou přichází. Tím, že se teď trochu přičiníme, ukončíme jejich utrpení. Synové, jste vyvolenými prostředníky boží vůle.“

V těch několika posledních chvílích, kdy jsme vjížděli do stanice, jsem čerpal sílu z jeho vize budoucnosti. Během tří krátkých let Jeho Osvícenost vstoupí do Jeruzaléma. V témž roce se před ním skloní Mekka a konvertují papež i dalajláma. Prezidenti Ruska a Spojených států budou Jeho Osvícenost žádat o záštitu.

V červnu toho roku pak kometu zpozorují observatoře na celém světě. Jen těsně míjí Neptun a jak se přibližuje k Zemi, vyvolává zatmění Měsíce. Dokonce i v pravé poledne ohnivě plane na obloze nad letišti, hřebeny hor a světovými velkoměsty. Nečistí vybíhají ven a radují se z té novoty. A právě to bude jejich konec! Země je zaplavená mikrovlnami, které kometa vyzařuje a před kterými jsou v bezpečí jen jedinci s vysokým alfa kvocientem. Nečistí umírají, dáví se, vyškrabují si oči z důlků a zapáchají vlastním masem, které se jim škvaří na kostech. Ti, kdo přežijí, pak začínají budovat Ráj. Jeho Osvícenost se vyjeví jako Jeho Božstvo. Z kukly jeho těla se zrodí motýl.

Opatrně sahám do proděrované sportovní tašky a trhám plombu.

Rychle musím stisknout spínače a tři sekundy je podržet, aby se spustilo odpočítávání času. Jedna. Dvě. Tři. Nová Země se blíží. Historie tiká. Zapínám tašku na zip, nechávám ji spadnout k nohám a patou ji nenápadně zakopávám pod sedadlo. Vagón je tak nacpaný, že si toho žádný z těch přízraků ani nevšimne.

Vůle Jeho Osvícenosti.

Vlak vjíždí do stanice a –

Stále slyším ty hlasy z tunelu. Neměl jsem ale odvahu, neměl jsem odvahu rozeznávat v těch zvucích slova. Jenže co když se někdy ve slova promění – ne, teď ještě ne. Nikdy. Kam až by to vedlo?

Přidal jsem se k davu, který proudil směrem k eskalátorům, a pryč odsud.

Vlak za mými zády nabíral rychlost a vjížděl do zakouřené temnoty.

* * *

Dlaně mě brněly a potily se. Po okenní římse si pyšně vykračoval racek a nakukoval dovnitř. Tvářil se zle.

„A vaše jméno, pane?“ Stařena, která hostinec vedla, se zubila na celé kolo jako chrámový bůžek. Co se kření? Chce mě znervóznit?

V ústech měla víc černých mezer než zažloutlých zubů.

„Jmenuji se Tokunaga. Buntaró Tokunaga.“

„Tokunaga… krásné jméno. Má takový královský nádech.“

„To mě nikdy nenapadlo.“

„A vaše povolání, pane Tokunago?“

Otázky, pořád samé otázky. Copak s tím nečistí nikdy nepřestanou?

„Jsem jen obyčejný úředník. Nepracuji pro žádnou velkou společnost. Dělám vedoucího oddělení v jedné malé počítačové firmě na předměstí Tokia.“

„Tokia? Opravdu? Na Honšú jsem ještě nikdy nebyla. Z Tokia k nám jezdí na dovolenou hodně lidí. I když teď po sezóně už tolik ne. Vidíte sám, máme tu skoro prázdno. Já odsud jezdím jen jednou za rok navštívit vnoučata na hlavní ostrov. Mám jich čtrnáct, víte. Tím hlavním ostrovem myslím samozřejmě hlavní ostrov Okinawy. Ani ve snu by mě nenapadlo, že bych se mohla někdy podívat na Honšú.“

„Ale prosím vás.“

„Slyšela jsem, že Tokio je strašně velké. Dokonce větší než Naha.

Tak vedoucí oddělení? Panečku, to je něco! Rodiče jsou na vás určitě pyšní! No, musíte mi ty zpropadené formuláře holt vyplnit. Já bych se s tím nedělala, ale dcera to po mně chce. Kvůli úřadům a daním, víte. Je to jen pro zlost, ale co se dá dělat. A jak dlouho se tady u nás na Kumedžimě zdržíte, pane Tokunago?“

„Chtěl bych zůstat pár týdnů.“

„Opravdu? Propána, doufám, že se tady nebudete nudit. To víte, nejsme žádný velký ostrov. Můžete chodit na ryby, surfovat, šnorchlovat, nebo se třeba potápět… ale jinak tady žijeme hodně klidně.

Hodně pomalu. To asi není jako v Tokiu. A nebude se vaší ženě po vás stýskat?“

„Nebude.“ Je na čase zavřít jí klapačku. „Popravdě řečeno, vzal jsem si volno z rodinných důvodů. Moje žena minulý měsíc zemřela.

Rakovina.“

Babizně ztuhl úsměv a ruka jí vyskočila k ústům. Ztišila hlas do šepotu. „Propána! Opravdu? Ale ne! To jsem celá já, neumím si dát pozor na jazyk. Dcera by se za mě tak styděla! Nevím, co na to říct –“ Nepřestávala omluvně vzdychat, což bylo obzvlášť protivné, protože jí dech páchl krevetami.

„Nedělejte si starosti. Odchod na věčnost byl pro ni vysvobozením z bolesti. Sice krutým, ale bylo to vysvobození. Prosím, nic si nevyčítejte. Jsem teď ale trochu unavený. Zavedla byste mě do pokoje?“

„Ale samozřejmě… Tady máte papuče, ukážu vám ještě, kde je koupelna… Tohle je jídelna. Pojďte tudy, vy chudáčku… Propána, vy jste si musel vytrpět… Ale vybral jste si správný ostrov. Kumedžima je báječné místo na zotavenou – aspoň mně to tak vždycky připadalo…“

Po večerní koupeli jsem pocítil únavu, kterou nezahnala ani zvýšená alfa koncentrace. Proklel jsem svou slabost a šel si lehnout. Záhy jsem se propadl do téměř bezedného spánku.

Dno bylo v tunelu. V opuštěném tunelu metra s kolejištěm a potrubím. Měl jsem tam držet stráž a hlídat tunel před Zlem, které v tom podzemí žilo. Přišel ke mně velitel. „Co tady děláte?“ zeptal se zostra.

„Plním rozkaz, pane.“

„Jaký rozkaz?“

„Hlídat tenhle tunel, pane.“

Hvízdl mezi zuby. „Zmatky v Útočišti, jako obvykle. Máme tady dole novou hrozbu. Zlo se vás může zmocnit jen tehdy, když o vás bude vědět. Pokud zůstanete v anonymitě, nic se vám nestane. A teď mi nahlaste svoje jméno, strážníku!“

„Kvazar, pane.“

„A vaše jméno z minulého života? Vaše pravé jméno?“

„Tanaka. Keisuke Tanaka.“

„Jaký máte alfa kvocient. Keisuke Tanako?“

„16,9.“

„Místo narození?“

V tom mi to došlo. Chytil jsem se do pasti! Zlo je můj velitel. Ryje do mě otázkami, aby se mě mohlo zmocnit. Jediné, co mě teď může zachránit, je nedat na sobě znát, že jsem na to přišel. Jsem jako na trní, když vtom si všimnu, že se k nám tunelem přibližuje další postava. Nese pouzdro na violu a nějaké květiny, už jsem ji někde viděl. Někdo z mé nečisté minulosti. Zlo maskované za mého velitele se k ní otočí a zopakuje svůj trik. „Copak jste neslyšela o Zlu? Kdo vám dal povolení sem chodit? Nahlaste mi svoje jméno, adresu, povolání – hned!“

Chci ji zachránit. Aniž bych věděl, co dál, chytám ji za ruku a utíkáme pryč, rychleji než vzdušné proudy.

„Proč utíkáme?“

Na kopci stojí cizinka. Pozoruje, jak se do země propadá dřevěný kůl.

„Omlouvám se! Neměl jsem čas něco vysvětlovat! To nebyl žádný velitel, všechno předstíral. Bylo to Zlo, které přebývá v těchhle tunelech!“

„Určitě se mýlíte!“

„Ale jděte! Co vy o tom můžete vědět?“

V běhu se zaklesneme prsty a já se jí poprvé podívám ze strany do tváře. Usmívá se, čeká, až mi ten hrůzný vtip dojde. Hledím do tváře skutečného Zla.

Druhý den jsem časně ráno vyrazil na procházku po ostrově. Moře bylo mléčně tyrkysové. Písek bílý, horký a poddajný. Zahlédl jsem ptáky, které jsem v životě neviděl, a taky lososově růžové motýly. Na pláži jsem potkal dva milence s huskym. Chlapec pořád něco šeptal dívce do ucha a ona se pořád smála. Pes chtěl, aby mu házeli klacek, ale hlupákovi mu nedošlo, že nejdřív ho musí jednomu z nich vrátit.

Když mě míjeli, všiml jsem si, že ani jeden nemá snubní prstýnek.

K obědu jsem si v krámě plném mušinců koupil pár rýžových kuliček a plechovku ledového čaje. Snědl jsem ho opodál, usazený na nějakém hrobě, a přemýšlel při tom, kdy jsem naposledy někam patřil. Myslím kromě Útočiště. Šel jsem kolem starého kafrovníku a kolem pole, na kterém byla uvázaná koza. Rolníci se pařili pod širokými slamáky. Z jejich tranzistoráků vyhrávala drnčivá pop music a linula se až dolů k silnici. Na odstavných plochách chátrala zrezivělá auta, z chladičů vyrůstal plevel. Na opuštěném mysu stál maják. Šel jsem k němu, ale byl zavřený na petlici.

U krajnice zastavil farmář, který tady pěstoval cukrovou třtinu, a nabídl mi, že mě sveze. Bolely mě nohy, a tak jsem nasedl. Mluvil tak silným nářečím, že jsem sotva rozluštil, co chce říct. Nejdřív spustil o počasí, čemuž jsem adekvátně přizvukoval. Pak začal mluvit o mně.

Věděl, ve kterém hostinci bydlím, jak dlouho tady chci zůstat, znal i moje falešné jméno a povolání. Dokonce mi vyjádřil soustrast se smrtí mojí ženy. Pokaždé, když použil slovo „počítač“, naznačil rukama uvozovky.

Když jsem se vrátil do hostince, místní drbny už zasedly. Na pultu tiše blikala televize. Na stolku se kouřilo z pěti šálků zeleného čaje a u něj na nízkých židlích sedělo několik hostů: muž, který byl podle mě nejspíš rybář, žena v montérkách, která seděla rozvalená jako chlap, jiná hubená žena s úzkými rty a muž s obrovskou bradavicí, která mu visela na obočí jako hrozen vína.

Hlavní slovo měla očividně paní domácí… „Pořád vidím ty záběry v televizi, když se to stalo. Jak všichni ti chudáci klopýtali ven, kapesníky u pusy… hotová noční můra! Tak už zpátky z procházky, pane Tokunago? Byl jste během toho útoku v Tokiu?“

„Ne. Byl jsem na služební cestě v Jokohamě.“

Zapátral jsem v jejich myslích po stopách podezření. Nic nehrozilo.

Rybář si zapálil cigaretu. „Jaké to bylo potom?“

„Určitě to hodně lidí zaskočilo.“

Montérková přikývla a založila ruce na prsou. „Ale jak se zdá, pro tu bandu pošuků to nakonec bude začátek konce.“

„Jak to myslíte?“ Snažil jsem se, aby se mi netřásl hlas.

Rybář se zatvářil překvapeně. „Vy to ještě nevíte? Policie udělala na Společenstvo zátah. Už bylo taky na čase. Obstavili jim všechen majetek. Toho jejich takzvaného ministra obrany obvinili z vražd bývalých členů a kvůli tomu plynu v metru zatkli pět lidí. Dva z nich se už ve vazbě oběsili. V dopisech na rozloučenou je dost důkazů na další vlnu zatýkání. Chcete půjčit noviny?“

Ucukl jsem před šustícími listy plnými lží. „Ne, díky. Ale co Guru?“ Když vzplane les, větve sice shoří, z čistého srdce však vyraší nové výhonky.

„Kdože?“ Bradavičatec si promnul gumový nos a vytroubil se do kapesníku. Chtělo se mi kleknout si mu na krk a ostrými nůžkami mu tu ohavnost nad okem ušmiknout.

„Vůdce Společenstva.“

„Jó, ten červ! Někam se zavrtal, zbabělec jeden!“ Bradavičatec se zalykal nenávistí! Co se to stalo se světem? Co je to za zvrácený cirkus, který opovrhuje anděly? „Ďábel to je, nic jinýho. Ďábel z pekel.“

„Ztělesněné zlo, přesně tak! Tady máte, pane Tokunago.“ Stařena mi nalila šálek zeleného čaje. Potřeboval jsem utéct do svého pokoje, abych mohl přemýšlet, ale byl jsem zvědavý na další zprávy. „Všechny ty ubohé hlupáky, co se k němu dají, akorát ždíme. Hraje si na jejich otce, nechá je, aby za něj udělali špinavou práci, zrežíruje si ty hrůzy, co si vyfantazíroval, a nakonec vezme do zaječích.“

Ta jejich nevědomost mě zadusí! Kdybych to tak téhle verbeži mohl vysvětlit!

„Vůbec nechápu, jak se něco takového může stát,“ přidala se Montérková. „Vždyť přece nešlo jen o něj. Ve Společenstvu byli i studovaní lidé z dobrých rodin. Policisti, vědci, učitelé a právníci. Slušní lidé. Jak mohli uvěřit těm nesmyslům s alfa potenciálem a dobrovolně jít vraždit? Copak je na světě tolik zla?“

„Vymývání mozků,“ prohlásil Bradavičatec a ukázal prstem na všechny okolo. „Vymývání mozků to je.“

Hubená žena si prohlížela draka obtočeného kolem jejího šálku. „Ne že by přímo chtěli vraždit. Jen se dobrovolně vzdali svého já.“ Nelíbila se mi. Její hlas jako by nevycházel z ní, ale z vedlejšího pokoje.

„Teď vám úplně nerozumím,“ ozvala se Montérková.

„Podstata společnosti,“ pokračovala hubená žena a už z toho, jak to vyslovila, jsem poznal, že je učitelka, „je v tom, že se navenek něčeho vzdáváme. Za to, že se vzdáme určitých svobod, se nám dostane výhod civilizace. Jsme chráněni před hladomorem, lupiči a cholerou. Je to oboustranně výhodná dohoda. Náš vzdělávací systém ji za nás podepsal už v den, kdy jsme se narodili. Kromě toho ale všichni máme svoje vnitřní já, které určuje, do jaké míry budeme tuhle dohodu ctít. Za tohle vnitřní já jsme zodpovědní jen my sami. Obávám se, že spousta mladých mužů a žen ze Společenstva odevzdala tuhle vnitřní zodpovědnost do rukou svého vůdce, aby s ní naložil, jak se mu zlíbí. A tady vidíte,“ ohnala se novinami, „co s ní udělal.“

„Jak vás tak poslouchám, vy jste asi hodně přesvědčená o své pravdě.“ poznamenal jsem.

Hubená žena se mi podívala přímo do očí. Vrátil jsem jí ten pohled. Naše sestry v Útočišti se učí pokoře.

„Ale proč?“ Rybář si zapálil dýmku a zabafal… „Proč mu jeho stoupenci odevzdali svou vůli?“

„To byste se musel zeptat jich,“ odpověděla hubená žena a pořád se dívala na mě. „Těch odpovědí je asi víc. Někoho vzrušuje, když se může ponížit a nechat zotročit. Někdo je ustrašený, jiný se cítí osamělý. Někomu dělá dobře soudržnost pronásledovaných. Někdo se chce stát velkou rybou v malém rybníce. Někoho láká tajemno. Jiní se chtějí pomstít svým učitelům a rodičům, kteří jim namluvili, že receptem na všechno je úspěch. Potřebují zářivější mýty, které nikdy neztratí lesk tím, že se splní. Ztráta vlastní vůle je pro ně jen zanedbatelná oběť. V té své Nové zemi stejně žádnou vůli potřebovat nebudou.“

Nemohl jsem to dál poslouchat. „Možná už moc spekulujete. Třeba to dělali prostě z lásky k němu.“ Jedním douškem jsem dopil čaj.

Spálil mi jazyk a navíc byl příliš hořký. „Můžu poprosit o klíč?“

Stařena mi ho líně podala. „Musíte být po té dlouhé procházce unavený. Synovcova žena vás zahlídla až u majáku!“

Cizinci do tajemství ostrovů nikdy neproniknou, před místními se ale nic neutají.

Ležel jsem na posteli a plakal.

Moji bratři a sestry spáchali sebevraždu! Kdo z mých bratří očišťovatelů na téhle poslední překážce upadl a proč? Vždyť jsme byli hrdinové! Pouhých pár týdnů před koncem nečistého světa! Byli už tak blízko Ráji! Ještě víc mě překvapilo, že se ministr obrany nechal dopadnout. Se svým alfa kvocientem přece dokáže přemisťovat molekuly a procházet zdmi.

Pavouk ve sklenici uhynul. Proč? Proč, proč, proč?

Po večerní koupeli jsem se šel po té rybářské vesničce projít. Uječené děti hrály nějakou nepochopitelnou hru. Na nárožích se poflakovala pubertální mládež oblečená podle poslední módy. Nepochybně se snažili vypadat jako jejich tokijští vrstevníci, které okoukali z časopisů. Před samoobsluhou klábosily matky. Chtělo se mi na ně zakřičet: Blíží se konec světa! Za Bílých nocí se všichni usmažíte!

Z baru vyhrávala okinawská hudba, drnčivé brnky brnk… A na konci ulice byly hory, moře a noc.

Procházel jsem se po oblázkové pláži. Plastové bójky. Kokosový ořech ve tvaru ženského klína. Odpadky vyvržené na břeh spolu s naplaveným dřívím. Plechovky, lahve, gumové rukavice, obaly od saponátů. Zpod oprýskaného člunu, který už nikdy nevypluje, jsem zaslechl chrochtání a pištění. Nějaký stín v dálce zapálil oheň.

Ve zvuku tříštících se vln a semílaných oblázků ke mně promluvila Jeho Osvícenost. K čemu telefon, když funguje telepatie? Guru mi řekl, že svému bojovníku Kvazarovi věří a že má sehrát svrchovaně důležitou roli. Začaly Dny pronásledování, prorokované ve 143. posvátném zjevení. Můj pán mi řekl, že za Bílých nocí budu pastýřem věrných. Až kometa ohlásí Novou zemi, stanu se pravou rukou Jeho Osvícenosti a v jeho jménu budu vykonávat spravedlnost a šířit moudrost. Odpověděl jsem Jeho Osvícenosti, že jsem připraven za něj i zemřít. Že ho miluji, jako syn miluje otce, a že ho budu ochraňovat, jako otec chrání syna. Guru, vzdálen ode mě stovky kilometrů, se usmál. Kometa dorazí do Vánoc. Nová země už není daleko. Společenstvo lidskosti se shromáždí na neposkvrněném ostrově a ti, kdo přežijí, mě budou oslovovat „Otče Kvazare“. Už žádné zastrašování.

Žádná šikana. Všichni ti nečistí, sobečtí, malicherní neznabozi se uškvaří v tuku vlastní nevědomosti. My budeme jíst papáju, kešu a mango a naučíme se vyrábět tradiční nástroje a krásnou keramiku.

Jeho Osvícenost nám vybere partnery s odpovídajícím alfa kvocientem a naučí nás pokročilé alfa techniky, abychom mohli cestovat vesmírem a navštěvovat jiné hvězdy.

Poklekl jsem a poděkoval svému pánu za povzbuzení. Nad otevřeným zálivem vyšel měsíc a hvězdy zase vysvitly, jedna za druhou.

Holčička ve vlněné čapce, přivázaná na matčiných zádech, otevřela oči. Byly to moje oči. Hlas, který nikomu nepatřil, zpíval pořád dokola stejný refrén. A v těch mých očích se odrážela její tvář. Věděla, k čemu se chystám. A prosila mě, abych to nedělal. Ale Kvazare, stejně jí bylo souzeno zemřít, až kometa přiletí! Jen jsi zkrátil její utrpení v zemi nečistých. Nevinní se jistě narodí znovu do Společenstva Nové země. Očisti se a svou víru ukotvi hluboko a pevně!

Na hodinách svítilo půl druhé. Za zdí dunělo falešné karaoke. Byl jsem vzhůru, zamotaný do zpocených prostěradel jako do svěrací kazajky. Do spánků mě bodala palčivá bolest. Břicho se mi stahovalo rušivými gama vlnami, a tak jsem se odpotácel na záchod. Moje řídká černá stolice vypadala jako surová nafta. Pořád jsem myslel na tu hubenou učitelku a na to, co jsem jí měl říct, abych ji uzemnil. Očima jsem bloudil po ošlapaném linu. Dal jsem si tak horkou sprchu, jak jen to šlo vydržet.

V opuštěné hale jsem si z automatu koupil cigarety. Bylo to poprvé od chvíle, kdy jsem vstoupil do Společenstva. Zapálil jsem si a vrátil se nahoru do pokoje. Nechtělo se mi spát.

* * *

Na dlaních se mi dělají skvrny. Myju se osmkrát až devětkrát za den, ale s mou pokožkou je něco v nepořádku. Každé ráno se teď dívám na televizi. Soud už jedná o tom, aby bylo Společenstvo rozpuštěno a postaveno mimo zákon. Uvedli moje jméno a ukázali mou fotografii, kterou ukradli z archivu v Útočišti. Naštěstí jsem na ní dohola a na hlavě mám alfa nabíječku, takže si nejsem moc podobný. Jako poslední z účastníků tokijské očisty stále unikám dopadení. Viděl jsem, jak smečka štěkajících reportérů zahnala mého papírového otce a matku do auta mé papírové sestry. Scénu osvětlovaly blesky fotoaparátů. Jeho Osvícenost zatkli a obvinili ze spiknutí za účelem genocidy a dále z podvodu, únosu a držení nervových plynů první kategorie. Ve zprávách ukazovali stále tytéž záběry, jak agenti nečisté policie cpou Jeho Osvícenost do auta a odvážejí pryč, zatímco dav kolem volá po jeho krvi. Opakovali to pořád dokola a ještě to podbarvili ponurou hudbou, aby všichni tupci pochopili, že On je padouch, jako třeba Darth Vader, a že ho mají nenávidět a mít z něj strach. Zatkli i ostatní členy vlády. Ti se teď můžou přetrhnout, jak jeden druhého udávají.

Doufají, že jim pak změní rozsudek smrti na doživotí. Mě osobně udal ministr školství. Našeho Guru udala dokonce jeho vlastní žena a tvrdila při tom, že o výrobě smrtícího plynu nic nevěděla. Ona, která byla pro očistu tak zapálená! Jedna zpravodajská televize poslala svoje čmuchaly do Los Angeles, aby tam natočili elitní internátní školu, do které chodí synové Jeho Osvícenosti.

Zavolal jsem z přístavu do Útočiště.

„Uveďte své jméno, co si přejete a odkud voláte.“ řekl chladný hlas.

Policajt. I s alfa kvocientem mouchy byste je poznali na sto honů.

Zavěsil jsem.

Tohle je ale zlé. V Japonsku se už neschovám. Cestovní pas mám na ministerstvu zahraničí Společenstva, takže ani nemůžu požádat o pomoc naše ruské nebo korejské bratry a sestry. Docházejí mi peníze. Žádné vlastní pochopitelně nemám; když jsem byl přijat do Společenstva, všechno jsem do posledního jenu převedl na jeho účet. Moje papírová rodina mě vydědila a udala by mě. Stejně tak moji takzvaní přátelé z dob, kdy jsem žil v zaslepenosti. To mě ale netrápí. Až nastanou Bílé noci, všichni sklidí, co zaseli. Mou pravou rodinou je Společenstvo.

Zbývala mi poslední naděje. Tajná služba Společenstva. Ve zprávách nebyla ani zmínka o tom, že by někoho z ní zatkli, takže se možná její příslušníci stačili včas ukrýt. Vytočil jsem tajné číslo a udal šifrované heslo: „Pes potřebuje nažrat.“

Zůstal jsem na lince a nic neříkal, přesně podle pokynů, které jsem dostal před akcí na školení v Útočišti. Když uběhlo dost času, aby mohli zjistit, odkud volám, tajný agent na druhém konci zavěsil. Pomoc tu bude brzy. Vyšlou levitujícího bratra, aby mi doručil peněženku plnou šustivých desetitisícových bankovek. Zaměří můj alfa podpis a najde mě, až se budu sám potulovat po ostrově nebo spát v palmovém háji. Až se probudím, bude u mě stát a možná bude zářit jako Buddha nebo archanděl Gabriel.

Kumedžima je jako malá špinavá cela zapáchající krvesmilstvem.

Když si představím, že tahle hrouda kamene kdysi byla hlavní obchodní křižovatkou mezi královstvím Rjúkjú a Čínou! Lodě naložené kořením, otroky, koraly, slonovinou a hedvábím. Meči, kokosovými ořechy a konopím. V rušném přístavu se rozléhal křik námořníků, na tržišti klečely stařeny, před sebou váhu a hromady ovoce a sušených ryb. Z potemnělých oken se přes květinové truhlíky vykláněly dívky s poddajnými prsy a mnohoslibně šeptaly…

To všechno je pryč. Dávno pryč. Z Okinawy je chátrající država, o kterou se handrkuje panstvo daleko za jejím zvlněným obzorem.

Nikdo to sice nepřizná, ale tyhle ostrovy umírají. Mladí lidé se stěhují na Honšú. Místní zemědělství by se bez dotací a cenové regulace zhroutilo. Až odsud pacifisti vyženou americké uzurpátory, ekonomika zpomalí, chvíli bude prskat a pak nadobro zhasne. Už dnes všechny zdejší ryby končí v sítích velkých rybářských lodí. Koleje nikam nevedou.

Začalo se tady stavět, ale ze všeho zůstaly jen betonové záplaty, haldy štěrku a vysoký trnitý plevel. Místo jako stvořené k tomu, aby ho Jeho Osvícenost spasila! Toužím lidi probudit, říct jim o Bílých nocích a Nové zemí, ale bojím se, že bych na sebe upoutal pozornost.

Moje nenápadnost je mou poslední záštitou. Jakmile přestane fungovat, nezbude mi než spoléhat na svůj začátečnický alfa potenciál.

Včera mě na ulici oslovil místní vousatý strážník. Narazil jsem na něj před obchodem s potápěčskými potřebami, když si zavazoval tkaničku.

„Jak pokračuje dovolená, pane Tokunago?“

„Velmi poklidně. Díky za optání.“

„Slyšel jsem o vaší ženě. Moc mě to mrzí. Muselo to být strašné trápení.“

„Těší mě, že vás to zajímá.“ Snažil jsem se zkoncentrovat svůj nátlakový alfa potenciál, abych ho od sebe odehnal.

„Zítra odjíždíte, že, pane Tokunago? Paní Moriová z hostince říkala, že jste tady pobyl několik týdnů.“

„Vlastně uvažuji o tom, že bych ještě pár dní zůstal.“

„Opravdu? Nebudou vás v práci postrádat?“

„Víte, já pracuji na novém počítačovém systému a to můžu dělat stejně tady jako v Tokiu. Popravdě řečeno, ten zdejší klid je mnohem inspirativnější.“

Strážník zamyšleně přikývl. „Tak mě napadá, děti na zdejší střední škole si nedávno založily počítačový kroužek. Moje švagrová je tam ředitelkou. Paní Óeová. Určitě už jste se u paní Moriové taky potkali.

Tak jsem myslel… Ona sama je natolik taktní, že by si rozhodně netroufla vás obírat o čas, ale…“

Vyčkával jsem.

„Pro školu by to byla velká čest, kdybyste mohl někdy na tu jejich hodinu přijít a povyprávět jim, jak to chodí v opravdové počítačové firmě…“

Tušil jsem léčku. Ale bude bezpečnější vyvléknout se z toho později, než to teď rovnou odmítnout. „Samozřejmě.“

„To by od vás bylo moc laskavé. Řeknu o tom švagrovi, až se s ním uvidím…“

Na pláži jsem zase potkal huskyho. Jeho Osvícenost ke mně tentokrát promluvila v jeho štěkotu.

„Co jsi čekal, Kvazare? Snad sis nemyslel, že nastolení Věku osvícených bude jednoduché?“

„To ne, můj pane. Ale kdy už budou do Bílého domu a Evropského parlamentu vysláni levitující bratři, aby se dožadovali vašeho propuštění?“

„Jez vajíčka, můj nejvěrnější.“

„Vajíčka, můj pane?“

„Vajíčka jsou symbolem znovuzrození, Kvazare. A jez také pomerančové nanuky.“

„A ty jsou symbolem čeho. Guru?“

„Ničeho. Ty obsahují spoustu vitaminu C.“

„Učiním, jak říkáte, můj pane. Ale ti levitující bratři, otče –“

Místo odpovědi jsem se dočkal jen štěkotu a udiveného pohledu těch dvou milenců, kteří zničehonic vyskočili zpoza hromady rezavých naftových barelů. Všichni tři jsme se na sebe zmateně podívali.

Pes zvedl nohu a vyčůral se na pneumatiku od traktoru. Oceán lhostejně burácel.

Ta holčička ve vlněné čapce… Líbil jsem se jí. Jak jsem se jí mohl líbit? Nejspíš to byl jen nějaký nevědomý reflex v obličeji. Usmívala se na mě a něco si broukala. Její matka se podívala, na koho se to směje, a taky se na mě usmála. Měla vlídné oči. Neusmál jsem se na ni. Uhnul jsem pohledem. Teď je mi líto, že jsem se neusmál. Líto, že ony se na mě usmály. Přežily? Nebo je ten plyn taky dostal? Jestli zůstaly na svém místě, unikal jim z ampule rovnou do nosu, do očí, do plic…

Mami. Tati.

Ale my jsme se přece jen bránili! Vzpomínám, jak mě přidělili na ministerstvo informací. Jedné naší sestře se tehdy její papírový příbuzný, její nečistý strýc, snažil soudně zabránit, aby prodala rodinnou farmu a pozemky. Byl právníkem přes nemovitosti. Naše lajná služba si ho podala k výslechu a Jeho Osvícenost okamžitě poznala, že je to špión nečistých. Podle všeho chystali atentát. Bylo to k smíchu! Všichni jsme v Útočišti věděli, že když Guru před třiceti lety cestoval Tibetem, vstoupila do něj bytost čistého vědomí zvaná Arúpadhátu a odhalila mu tajemství, jak osvobodit mysl z tělesných okovů. To byl počátek cesty Jeho Osvícenosti na vrchol svaté hory. I kdyby mu někdo ublížil, mohl by své staré tělo opustit a převtělit se do jiného stejně snadno, jako já střídám hotely nebo ostrovy. Mohl by se převtělit i do těla svého vraha.

Ten právník každopádně dostal injekci se sérem pravdy a ke všemu se přiznal. Měl za úkol dát nám v jídelně do hrnců s rýží jed bez chuti a zápachu. Výslech prý vedla sama žena Jeho Osvícenosti.

Tak vidíte! Jenom jsme se bránili.

Slézají mi nehty na rukou.

Odpoledne jsem se šel projít k majáku. Posadil jsem se na skálu a pozoroval vlny a ptáky. Podél čínských břehů postupoval tajfun. Vyhnul se Tchaj-wanu a vynořil se na obzoru Okinawy. Na západě se kupily mraky a vzdouval se vítr. Určitě o mně teď mluví a rozhodují se, co dál. Kde se stala chyba? Vždyť mi chybělo už jen pár měsíců, abych dosáhl alfa kvocientu 25 a zařadil se mezi nejlepších dvě stě lidí na zeměkouli; sám Guru mě o tom ujišťoval. Pozřel jsem několik jeho řas. Když se mi během přijímacího programu podařilo získat nové stoupence Společenstva, dostal jsem za odměnu vypít zkumavku s jeho spermatem. Posílilo to mou gama imunitu. Už jsem nemusel dělat rajóny a jmenovali mě jedním z vykonavatelů očisty. Poprvé v životě jsem byl někdo.

Vítr rumploval střechou z vlnitého plechu na opuštěné chatrči.

Nikde se nestala chyba. Nikde se nestala chyba, Kvazare. To tvoje víra přece upoutala Jeho Osvícenost. A tvoje víra ti teď pomůže přečkat Dny pronásledování i strašlivé období Bílých nocí, než nastane Nová země. Tvoje víra tě i nasytí.

Všechno kolem mě se na tomhle bohem zapomenutém ostrově rozpadá. Měl jsem zůstat v Naze. Měl jsem se schovat v zasněžených horách nebo na zmrzlém ostrově Hokkaidó, anebo se ztratit uprostřed velkoměsta mezi sobě rovnými. Co se asi stalo s panem Ikedou? Kam se podějí lidé, kteří přepadnou přes okraj vašeho světa?

Ve vzduchu byl cítil laj lun.

Nechávám zatažené záclony. Náš ministr obrany dostal hlášení, že vláda nečistých vyvinula mikrokamery, které implantovala do lebky rackům, a ty vycvičila ke špionáži. Nemluvě o tajných amerických družicích, které obíhají okolo Země a slídí po Společenstvu na rozkaz politiků a Židů, kteří kdysi založili bratrstvo svobodných zednářů a taky financovali Číňany, aby zamořili pramen dějin.

Seděl jsem na opuštěném mysu zády k majáku. Najednou jsem zahlédl přibližující se světlomety, mířily přímo na mě. Hledal jsem, kam bych se schoval. Nebylo kam. Pozoroval mě racek. Tvářil se zle.

Vtom u mě zastavilo modrobílé auto. Hledal jsem, kam bych se schoval. Pozdě! Otevřely se dveře a interiér osvítilo tlumené světlo.

Našli mě! Zbytek věčnosti za mřížemi…

Najednou jsem pocítil podivnou úlevu, že už to mám za sebou.

Aspoň můžu přestat utíkat.

Něčí ruka už sklízela věci z předního sedadla. Její majitel se ke mně naklonil. „Pan Tokunaga, jestli se nemýlím?“

Zasmušile jsem přikývl a vykročil ke svému přemožiteli.

„Hledal jsem vás. Jsem Ota, náčelník přístavní policie. Můj bratr se s vámi tuhle domlouval, že byste mohl ve škole mojí ženy udělat přednášku. Nechcete svézt zpátky do města? Jestli jste došel pěšky až sem, musíte být pěkně unavený.“

Poslechl jsem a nastoupil. Když jsem si zapínal bezpečnostní pás, ještě pořád jsem se třásl.

„Máte štěstí, že jsem jel kolem… Hlásili, že se blíží tajfun. Viděl jsem nějakou postavu, jak se tady choulí, jako by měl přijít konec světa, a hned jsem si pomyslel, jestli to náhodou nejste vy. Dneska večer nějak nejste ve své kůži, co?“

„Moc ne.“

„Jestli jste to trochu nepřehnal. Na zdejším vzduchu si člověk sice vyčistí hlavu, ale co vy jste tady toho nachodil… Slyšel jsem o vaší ženě. Je mi to moc líto.“

„Smrt je součástí života.“

„To je moudrý přístup, ale asi pro vás teď není lehké se na něco soustředit.“

„Ani ne. Soustředění mi nedělá problémy.“

Zabrzdil a několikrát zatroubil na kozla, který se postavil doprostřed cesty. Zvíře nás povýšeně očichalo a odkráčelo do polí.

„Musím říct paní Beššóové, že Caligula zase utekl. Kozy sežerou, na co přijdou! Takže říkáte, že soustředění vám nedělá problémy? To je ohromné. No, když už jste tady, byl by hřích nevyzkoušet potápění. Říká se, že na sever od rovníku nenajdete v Pacifiku krásnější útesy.

Mimochodem, děcka se už těší, že si budou moct popovídat s opravdovým počítačovým expertem. Nejsou to asi žádní lumeni, ale snaží se. Jestli budete mít zítra čas, žena by vás ráda pozvala na večeři. Tak mi o sobě taky něco povězte, pane Tokunago…“

Cesta se stočila zase zpátky do přístavu. Všechny cesty na tomhle ostrově tam končí.

Hvězdy začaly jedna po druhé mizet za černými mraky.

TOKIO

Toho deštivého rána si jaro dávalo na čas, stejně jako já. Od nádraží se valily proudy lidí spěchajících do práce s deštníkem nad hlavou a límcem vyhrnutým až k bradě. Sakury, které lemovaly postranní uličky, ještě neprocitly ze zimního spánku a jejich zvrásněné, poďobané větve jen pomalu roztávaly. Zalovil jsem pro klíče, s rachotem vytáhl roletu a otevřel krám.

Postavil jsem vodu na čaj a prošel poštu. Nějaké objednávky hurá! Účty, zase účty – ach jo. Poptávka od našeho stálého zákazníka z Nagana – o deskách, které shání, jsem v životě neslyšel. Lejstra.

Úplně normální ráno. Čas na oolong. Pustil jsem málo známou nahrávku od Milese Davise. Takeši ji objevil v krabici se směsí desek, kterou před měsícem přivezl z aukce v Šinagawě.

Byl to skvost. Blaženě bezútěšné Never Entered My Mind. Dokonalá hra s dusítkem, trubka stahující se v jediný paprsek zvuku.

Břeskné slunce schované za mraky.

První zákazník byl tenhle týden cizinec, možná Američan, možná Evropan, anebo taky Australan – člověk nikdy neví, všichni vypadají stejně. Vytáhlý, uhrovatý cizinec. Ovšem opravdový sběratel, který věděl, co hledá. Z očí mu koukala zběsilá vášeň a jeho prsty se zkušeně probíraly dlouhými řadami disků tak rychle, jako když pokladní přepočítává bankovky. Koupil si fungl novou desku Stormy Sunday od Kennyho Burrella a Flight to Denmark od Dukea Jordana z roku 1973. Měl bezva triko. Byla na něm sova, jak letí kolem mrakodrapu a za sebou nechává stopu z hvězd. Zeptal jsem se ho, odkud přijel.

Řekl, že děkuje. Zápaďáci se japonsky nikdy nenaučí.

Za chvíli zavolal Takeši.

„Nazdar, Satoru! Tak jak sis včera užil volno?“

„Docela to šlo. Odpoledne jsem byl v hudebce na saxíku, pak jsem chvíli poseděl s Kodžim a taky pomáhal Taróovi tahat pivo do skladu.“

„Nějaký tučný šeky v poště nemám?“

„Bohužel, nic tučnýho tam nebylo. Zato pár pěkných účtů. A jak ses měl o víkendu ty?“

Přesně na to čekal. „To je sranda, že se ptáš! V pátek jsem ti v jednom klubu na Roppongi potkal naprosto úžasnou roštěnku.“ Skoro jsem slyšel, jak se mu sbíhají sliny. „Jen si to představ. Pětadvacítka.“ Což Takeši, který je o deset let starší, považuje za ideální. „Zasnoubená.“ Což ho vzrušuje kouzlem zakázaného ovoce a zároveň zprošťuje jakékoli zodpovědnosti. ‚Píchej jenom s holkama, který maj víc co ztratit než ty‘ – to je jeho heslo. „Pařili jsme do čtyř do rána. Probral jsem se v sobotu odpoledne v nějakým hotelu v Čijodě, hadry předkem dozadu. Nemám tuchu, jak jsem se tam dostal. Vylezla ze sprchy, nahá a opálená, voda z ní kapala, a to si piš, že to chtěla znova!“

„To sis určitě připadal jako v ráji. Uvidíte se ještě?“

„Jasně že se uvidíme. Je to láska na první pohled! Dneska si spolu dáme večeři ve francouzský restauraci v Ičigaji,“ což znamená, že si to dneska spolu rozdají v hodinovém hotelu v Ičigaji. „Ten její zadek bys měl vážně vidět. Jak dvě přezrálý nektarinky namačkaný do papírovýho pytlíku. Stačí jednou rejpnout a rozstříknou se! Všude samá šťáva!“

To už bylo trochu víc, než jsem potřeboval vědět. „Říkal jsi zasnoubená?“

„Jo, s nějakým úředníkem z divize výzkumu a vývoje inkoustových zásobníků do kopírek Fujitsu. Dal je dohromady známej šéfa jejího otce.“

„Někdo má holt štěstí.“

„Ale to je v pohodě. Znáš to, co oči nevidí… Jsem si jistej, že z ní bude dobrá ženuška. Jen chce ještě zažít pár vášnivejch nocí, než se nadobro uváže k plotně.“

Bude to nejspíš pěkná děvka. Takeši už asi zapomněl, že se ještě před dvěma týdny snažil usmířit se svou ženou, která od něj utekla.

Déšť neustával a odrazoval zákazníky. Pršelo jemně, pak prudce a zase jemně. V telefonu zapraskalo. Perkuse Jimmyho Cobba v Blue in Green.

Takeši byl pořád na drátě. Asi bych měl něco říct.

„A jaká je? Myslím povahou.“

„Je skvělá.“ odpověděl, jako bych se ptal na novou značku rýžových sušenek… „No, budu si muset udělat pořádek v tý svojí realitce. Taky tam nějak váznou kšefty. Asi bych měl tomu manažerovi trochu zvednout mandle. A ty koukej prodat hodně desek a vydělat mi hodně peněz. Kdybys něco potřeboval, budu na mobilu.“ Nikdy mu nevolám. Zavěsil.

V Tokiu žije a pracuje dvacet milionů lidí. Je tak velké, že nikdo ani neví, kde končí. Už dávno zaplnilo planinu a teď šplhá do kopců na západě a ukrajuje moře v zálivu na východě. Město se neustále přepisuje a mapy jsou zastaralé už ve chvíli, kdy vyjdou. Stejně jako do šířky se roztahuje i do výšky a do hloubky. Pod vámi i nad vámi se pořád něco hýbe. Všichni ti lidé, auta, věžáky, kanceláře, byty, kabely, potrubí, chodníky, podchody a nadchody, to všechno dohromady je pěkná tíha. Musíte se snažit, aby vás to nestrhlo. Jinak skončíte jako odpad unášený proudem nebo jako jeden z milionů v podzemním mraveništi. V menších městech mohou lidé využít prostor kolem sebe jako izolaci, která jim dovoluje uvědomit si sebe sama.

V Tokiu to nejde. Tady zkrátka žádný prostor nemáte, pokud nejste prezident nějaké společnosti, gangster, politik anebo císař. Ve vlacích se na vás všichni mačkají, v metru visí na každém držadle hned několik rukou. Z okna svého bytu se díváte zase jen do oken dalších bytů.

Ne, v Tokiu si musíte svoje místo najít ve vlastní hlavě.

Lidé si ho hledají různým způsobem. Někteří na to jdou přes cvičení a námahu, potí se v tělocvičnách, spořádaně plavou v bazénech nebo běhají po sešlapaných cestičkách v parku. Jiní si svoje místo budují u televize. Místo s jasným obrazem a ostrým zvukem, pořád dobře osvětlené a nabité spoustou zábavy a vtipů, které nemůžete propást, protože vám vždycky řeknou, kdy se smát. Místo nabité zprávami ze světa, pečlivě sestříhanými tak, aby vás nezneklidnily příliš, ale právě jen tolik, abyste byli rádi, že jste se nenarodili v jiné zemi. Díky hudbě, která je podkresluje, hned víte, koho máte nenávidět, koho litovat a komu se vysmát.

Takešiho místem je noční život. Kluby, bary a ženy, které tam žijí.

Těch míst je spousta. Dohromady tvoří celé neviditelné Tokio, které existuje v nás, v myslích jeho obyvatel. Internet, komiksy, Hollywood, kulty posledního soudu, to všechno jsou místa, kam můžete utéct a kde něco znamenáte. Někteří lidé se svými místy netají a bez přestání o nich melou. Jiní si je chrání jako zahrádku ukrytou v horském lese.

Ti, kteří žádné místo nemají, skáčou pod vlak.

Já jsem si svoje místo našel v jazzu. Je to skvělé místo, kde barvy a pocity nevnímáte očima, ale ve zvucích. Jako byste byli slepí, a přesto viděli víc. Proto pracuju tady u Takešiho.

Slovy se to ale stejně nedá vysvětlit.

Zazvonil telefon. Mama-san.

„Ahoj, Sato-kun! Akiko a Tomomi chytily tu příšernou chřipku, co teď všude řádí, a Ajaka ještě není úplně ve své kůži.“ Ajaka byla před týdnem na potratu. „Budu muset otevřít bar a trochu sebou hodit. Myslíš, že by ses dneska mohl navečeřet někde sám?“

„Je mi osmnáct! Samozřejmě že se můžu navečeřet někde sám.“

Skřehotavě se zasmála. „Jsi hodný chlapec.“ Zavěsila.

Měl jsem náladu na Billie Holidayovou. Lady in Satin nazpívala jednou v noci s lahví ginu a heroinem v žilách, rok před tím, než zemřela. V jejím hobojovém hlase byl cítit podzim a smrt.

Pomyslel jsem na svou pravou matku. Ne nijak toužebně. Toužením ji stejně nepřivolám. Mama-san říkala, že ji tehdy deportovali zpátky na Filipíny a že do Japonska už nikdy nesmí. Občas mi to ale nedá a přemýšlím, jaká asi dneska je, co dělá a jestli si na mě občas vzpomene.

Mama-san mi vyprávěla, že mému otci bylo osmnáct, když jsem se narodil. To už bych taky mohl být otcem. Tenkrát z něj samozřejmě udělali oběť. Neviňátko zneužité svůdnou přistěhovalkyní, která do něj zaťala drápky, aby dostala vízum. Jak to bylo doopravdy, se asi nikdy nedovím, ledaže bych zbohatl a najal si soukromého detektiva. Rodina mého otce asi chudá nebude, jinak by v tomhle útlém věku těžko vymetal kluby s dámskou obsluhou a měl peníze na to, aby tu špinavou aféru tak pěkně ututlal. Chtěl bych se ho zeptat, co k sobě s matkou cítili, jestli vůbec něco.

Jednou jsem si už byl jistý, že přišel. Rozvážný chlapík, mohlo mu být něco ke čtyřiceti. Na nohou měl semišky a na sobě sako z tmavé kůže. V jednom uchu náušnici. Věděl jsem, že ho odněkud znám, ale myslel jsem si, že to bude nějaký muzikant. Rozhlédl se po krámu a chtěl desku od Chicka Corey, kterou jsme náhodou měli. Koupil si ji, já mu ji zabalil a on odešel. Až později jsem si uvědomil, že mi připomínal mě samotného.

Pak jsem zkoušel vypočítat, jaká je pravděpodobnost, že by ve městě o velikosti Tokia k takovému náhodnému setkání mohlo vůbec dojít, ale nestačila mi desetinná místa na kalkulačce. Usoudil jsem, že se na mě možná přišel podívat inkognito, že byl na mě stejně zvědavý jako já na něj. My sirotci musíme být pořád ve všem natolik rozumní, že když máme čas a prostor ke snění, tak si to panečku umíme užít. Teda ne že bych byl opravdový sirotek ze sirotčince.

Odmalička se o mě starala mama-san.

Na chvíli jsem vyšel ven a nechal si kůži smáčet deštěm. Bylo mi, jako by na mě někdo dýchl. Na ulici prudce zabrzdila dodávka a zatroubila na starou paní, která před sebou tlačila nákupní vozík. Nazlobeně se ohlídla a rozmáchla rukama, jako by toho řidiče zaklínala.

Ten hňup na ni podrážděně zatroubil znovu. Kolem prošla dlouhonohá žena v norkovém kožichu, na vodítku psa s plandavýma ušima a obrovským jazykem vyplazeným mezi bílými zuby. Myslela si o sobě, že je strašně přitažlivá, a doma měla určitě bohatého manžela. Naše pohledy se na okamžik střetly a ona uviděla kluka, který nedávno vyšel ze střední a teď utrácí čas zahrabaný v zatuchlém krámku, kde očividně nikdo moc neutratí. Pak zmizela z dohledu.

Tohle je moje místo. Další deska od Billie Holidayové. Zpívala Some Other Spring a posluchači tleskali, dokud se i oni nevytratili v žáru jedné dávno zapomenuté chicagské letní noci.

Telefon.

„Ahoj, Satoru. Tady Kodži.“

„Sotva tě slyším! Co je to tam za kravál?“

„Volám z menzy.“

„Tak jak dopadla ta zkouška z mechaniky?“

„No, dost jsem se na ni drtil…“ Určitě to zvládl levou zadní.

„Gratuluju! Takže návštěva svatyně se vyplatila, co? Kdy budou výsledky?“

„Za tři nebo čtyři týdny. Jsem rád, že to mám za sebou, ale gratulovat zatím fakt není k čemu… Hele, máma dneska chystá slavnostní večeři, bude dělat sukijaki. Táta je tenhle týden v Tokiu. Tak si myslel, že bys mohl přijít a pomoci nám to sníst. Co ty na to? Můžeš potom přespat u ségry v pokoji, kdyby se to protáhlo. Jela se školou na výlet na Okinawu.“

V duchu jsem si povzdechl. Kodžiho rodiče jsou milí, slušní lidé, akorát mají pocit, že je jejich povinností vyřešit mi život. Nemůžou pochopit, že jsem spokojený tam, kde jsem, že mám svoje desky, svůj saxofon, svoje místo. Za jejích starostlivostí se skrývá soucit, protože nemám rodiče. Jenže já bych byl radši, kdyby se na mě vykašlali, než aby mě kvůli tomu litovali.

Ale Kodži je můj kamarád, možná jediný. „Přijdu moc rád. Co mám přinést?“

„Nic nenos, stačí, když přineseš sebe.“ To znamená kytku pro maminku a flašku pro tatínka. „Stavím se po práci.“

„Bezva. Tak zatím ahoj.“

„Ahoj.“

Byl čas pustit si něco od Mala Waldrona. Odpoledne to tentokrát zabalilo brzy. Zelinář odnaproti sklízel bedny s bílými ředkvemi, mrkví a lotosovými kořeny. Když stahoval roletu, všiml si mě a zasmušile kývl na pozdrav. Nikdy se neusměje. Kolem projel rozhrkaný náklaďák a vyplašil pár holubů. Tóny Left Alone se propadávaly stále níž, olovo odkapávající do hluboké studny. Saxofon Jackieho McLeana kroužil vzduchem, tak smutně, že se sotva odlepil od země.

Otevřely se dveře a já ucítil vzduch pročištěný deštěm. Dovnitř vešly čtyři středoškolačky, ale jedna z nich byla úplně, úplně jiná.

Pulzovala neviditelnou silou, jako hvězda na nebi, jako kvazar. Vím, že to zní hloupě, ale bylo to tak.

Ty tři fifleny se přivrtěly k pultu. Asi byly hezké, ale připadaly mi jako naklonované z jednoho vajíčka. Měly stejně dlouhé vlasy, stejnou rtěnku a pod stejnou uniformou se stejně nakrucovaly. Ta, co je vedla, se rozmazleně sladkým hlasem zeptala, jestli máme nejnovější hit od jednoho z těch tajtrlíků, co jsou teď mezi puberťáky zrovna „in“.

Nenamáhal jsem se je poslouchat. Neumím moc popisovat ženy, určitě ne jako Takeši nebo Kodži. Ale jestli znáte After the Rain od Dukea Pearsona, tak přesně takhle krásná a čistá byla ona.

Stála u okna a dívala se ven. Co tam viděla? Styděla se za své spolužačky. A taky měla proč. Zdála se tak opravdová. Ty ostatní vedle ní vypadaly jako figuríny vystřižené z kartónu. Musela zažít opravdové věci. Chtěl jsem je poznat, přečíst je jako knihu. Cítil jsem se strašně zvláštně. Neustále jsem přemýšlel – vlastně ani nevím, o čem.

Možná jsem nemyslel vůbec na nic.

Poslouchala hudbu! Jako by se bála pohnout, aby ji nevyplašila.

„Tak máte to, nebo ne?“ kvákla jedna z figurín. Musí to dát hodně práce, než se člověk naučí vyloudit ze sebe tak protivný hlas.

Další se uchichtla. V kapse jí zatrylkoval mobil, a tak ho vytáhla.

Štvalo mě, že se kvůli nim musím od ní otočit.

„Tohle je specializovaný obchod pro sběratele. V nákupním centru vedle stanice metra je hračkářství, tam to určitě seženete.“

Bohaté slečinky ze Šibuje jsou jako čoklíci hýčkaní čokoládovými pralinkami. To holky, které pracují u mama-san, se musely naučit, jak přežít. Musejí si udržet stálé zákazníky, dbát o svůj vzhled i počestnost, a život jim zanechá na duši jizvy. Ale váží si sebe sama a je to na nich vidět. Váží si jedna druhé. A já si vážím jich. Jsou totiž opravdové.

Ale na těchhle holkách nic opravdového není. Vypadají jako z módních časopisů – podle nich se tváří, podle nich mluví, podle nich se oblíkají. Chtějí tak vypadat. Nevím, jestli jim to člověk může zazlívat. Jizvy na duši nejsou nic pěkného, ale podívejte se na ně – vždyť jsou stejně povrchní, lesklé a monotematické jako ty časopisy. Přečtete a zahodíte.

„Jsi nějakej nervózní. Dostal jsi kopačky nebo co?“ Vůdkyně se opřela o pult a naklonila se mi až skoro k obličeji. Představil jsem si, jak tu svou tvářičku používá v barech, v autech a v hodinových hotelech.

Její kamarádka vyprskla smíchy a odtáhla ji pryč, dřív než jsem stačil odseknout něco vtipného. Nahrnuly se zpátky ke dveřím. „Vždyť jsem vám to říkala,“ prohlásila jedna z nich. Ta třetí pořád telefonovala. „Nemám páru, kde teď jsme. V nějakým pitomým krámě za nějakým pitomým barákem. Kde jsi ty?“

„Tak jdeš?“ houkla vůdkyně na tu, která stále zírala do prázdna, zaposlouchaná do Mala Waldrona.

Ne, přál jsem si vší silou. Řekni ne a zůstaň tady se mnou.

„Ptám se tě, jestli jdeš?“ zopakovala.

Není hluchá?

„Asi jo.“ odpověděla opravdovým hlasem. Krásným, opravdovým hlasem.

Podívej se na mě, naléhal jsem v duchu. Podívej se na mě. Prosím. Jen jednou se na mě podívej.

Když odcházela, přes rameno se na mě ohlídla a já cítil, jak mi srdce udělalo salto. Pak vyšla za ostatními na ulici.

* * *

Sakury začínaly pučet. Zpod zalepené kůry vyrašily kaštanově hnědé špičky a pomalu se nalévaly. Holubi se čepýřili a vrkali. Chtěl bych o holubech vědět víc. Nadouvají se takhle kvůli namlouvání nebo proto, že jsou to prostě nadutí ptáci? O tom by se mělo psát v učebnicích. Ne o hlavním městě Mongolská a podobných nesmyslech.

Oteplilo se a vzduch byl vlhký. Venku bylo jako ve skleníku. O několik vchodů dál bušila do betonu sbíječka. Takeši říkal, že se tam má zase otevírat další obchod se surfařskými a lyžařskými potřebami. Kolik je v Tokiu surfařů a lyžařů?

Pustil jsem výběr Charlieho Parkera a pořádně zesílil zvuk, abych přehlušil řinčení železa. Charlie Parker, zjihlý a trýznivý, o krutosti věděl svoje. Relaxin‘ at Camarillo. How Deep Is the Ocean?, All the Things You Are, Out of Nowhere, Night in Tunisia.

Oblékl jsem dívku do kalika a ona vyklouzla modrými arabskými dveřmi ven.

Odlišovat se, jako se odlišuju já, je tady trestné.

Jednou jsem byl s Kodžim v klubu na Roppongi. Chtěl někoho sbalit, a tak jsme si přisedli ke dvěma holkám ze Skotska. Předpokládal jsem, že to budou učitelky angličtiny z nějaké pitomé anglické školy, ale nakonec se z nich vyklubaly „exotické tanečnice“. Kodži mluví anglicky fakt výborně – ve škole vždycky patřil k nejlepším.

Angličtina je předmět pro holky, a tak jsem jí nikdy moc nedal. Když jsem pak ale objevil jazz, učil jsem se ji doma, protože jsem chtěl číst rozhovory se slavnými muzikanty, a to jsou všechno Američani. Jenže umět číst samozřejmě neznamená umět mluvit. Takže Kodži za mě většinu překládal. Zkrátka a dobře, ty Skotky říkaly, že v jejich zemi se všichni vyloženě snaží nějak se odlišil. Barví si vlasy, jak si je nikdo nebarví, kupují si oblečení, jaké nikdo nenosí, ujíždějí na muzice, jakou nikdo nezná. Zvláštní. Ptaly se nás, proč tady všechny holky chtějí vypadat stejně. „Protože jsou to holky.“ odpověděl Kodži. „Proč vypadají všichni policajti stejně? Prostě proto, že jsou to policajti.“ Pak se jedna z nich zeptala, proč se mladí Japonci opičí po Američanech.

V oblíkání, v rapování, ve skejtování, v účesech. Chtěl jsem říct, že tímhle vším se neopičí po Americe, že tím jen zavrhují Japonsko svých rodičů. A protože tady nevznikla žádná původní truckultura, chytají se té, která se jim nabízí, což je právě ta americká. Ovšem to neznamená, že nás americká kultura využívá. To my využíváme ji.

Ke konci už ale Kodži nestíhal překládat.

Zkusil jsem se jich zeptat, jestli mají taky nějaké svoje místo, protože se mi zdálo, že to spolu souvisí. Ale nedostal jsem z nich víc, než jaké tu prý máme mrňavé byty a že v Británii je ve všech domech ústřední topení. Pak dorazili jejich frajeři. Dvě zatraceně obrovské gorily v uniformách amerického námořnictva. Sjeli nás pohledem, zjevně jsme je neohromili. Usoudili jsme s Kodžim, že je na čase dát si na baru další drink.

To se ví, že je to tady jiné. Když jsem byl na střední, věčně mě kvůli mým rodičům někdo buzeroval. Měl jsem problémy najít si i brigádu – nebylo to o nic lehčí, než kdybych byl Korejec. Lidi se to vždycky nějak dozvědí. Bylo by jednodušší říkat, že mi rodiče zahynuli při bouračce, ale nehodlal jsem kvůli těm zabedněncům lhát.

Navíc když o někom prohlásíte, že umřel, pokoušíte osud, aby to s ním pak brzo skoncoval. Drby se v Tokiu šíří přímo telepaticky. Město je sice obrovské, ale vždycky se najde někdo, kdo zná někoho, koho zná zase někdo jiný. Anonymita nevylučuje náhody, jen jim dodává na bizarnosti. Proto taky věřím, že jednoho dne by do krámu mohl vejít i můj otec.

Už od základky jsem se pořád pral. Většinou jsem prohrál, ale bylo mi to jedno. Taró, vyhazovač od mama-san, vždycky říkal, že je lepší bojovat a prohrát než nebojovat a trpět, protože i když člověk v boji prohraje, jeho duše zůstává neporažená. Taró mi vysvětlil, že lidi dokážou ocenit kuráž, ale zbabělců si neváží ani zbabělci. Taró mě taky naučil, jak nabrat vyššího soupeře hlavou, jak kopnout kolenem mezi nohy a jak vykloubit ruku, takže na střední už mi dali většinou všichni pokoj. Jednou si na mě před školou počíhala parta mladých mafiánů, protože jsem bráchovi jednoho z nich rozbil nos. Dodnes netuším, od koho se to mama-san dozvěděla – nejspíš od Kodžiho –, ale zrovna ten den řekla Taróovi, aby mě vyzvedl. Počkal si, dokud mě na cestě neobklíčili, a pak přikráčel jakoby nic a všichni byli najednou podělaní až za ušima. Když o tom teď tak přemýšlím, Taró byl pro mě ze všech lidí nejvíc jako vlastní táta.

Dovnitř vešel škrobený chlápek v krvavě rudém saku. Dělal, že mě nevidí, našel si sekcí Charlese Minguse a skoupil tak dvě třetiny jeho desek, včetně sběratelských kousků. Vysázel na pult desetitisícové bankovky, jako by odtrhával toaleťák. Zdálo se mi, že jeho oční bulvy tepou v rytmu basy. Naskládal si nákup do kartónové krabice, kterou si na pultě sám složil, a odešel. Neřekl si ani o slevu, i když bych mu ji milerád dal, a tak mi zůstal balík peněz. Hned jsem tu skvělou novinu zavolal Takešimu a řekl mu, že by bylo nejlepší, kdyby se pro peníze večer stavil. Věděl jsem, že je na mizině.

„No né,“ vydechl Takeši. „To je ono, bejby. To je skvělý, fakt skvělý!“

V pozadí jsem slyšel halucinogenní hudbu, která mi rezonovala v hlavě jako migréna, a pištění ženy ulechtávané k smrti.

Došlo mi, že jsem zavolal nevhod, a tak jsem se rozloučil a zavěsil.

A to bylo teprve jedenáct dopoledne.

Kodži byl třídní premiant, takže se s ním taky nikdo nebavil. Měl jít na mnohem lepší střední školu, ale až do patnácti se kvůli otcově práci pořád stěhovali, takže pro něj nebylo snadné všechno dohnat.

Navíc byl pekelně nemotorný. Za tři roky jsem fakt nezažil, že by se mu podařilo odpálit baseballový míček. Jednou se tak rozmáchl, že mu pálka vyletěla z rukou a jako střela prosvištěla vzduchem přímo do pana Ikedy. Pan Ikeda byl náš tělocvikář a zbožňoval spisovatele Jukio Mišimu, i když pochybuju, že se v životě prokousal byť jen jedinou knihou od kohokoli.

Dostal jsem takový záchvat smíchu, že jsem si ani nevšiml, že se směju sám. Kvůli tomu jsem pak na celé pololetí vyfasoval službu na školních záchodcích. Spolu s Kodžim. Tehdy jsem se dozvěděl, že Kodži miluje piano. Já hraju na tenorsaxofon. A tak jsme se s Kodžim seznámili. Díky dýchavičnému tělocvikáři a nejodpornějším školním záchodkům v celém Tokiu.

V poledne se zastavil jeden z našich stálých zákazníků, pan Fudžimoto. Na dveřích cinkl zvonek a průvan rozfoukl po celém krámě šustící papíry. Pan Fudžimoto se jako obvykle smál. Vždycky se směje, protože mě rád vidí. Položil na pult balíček knih, které mi přinesl.

Pokaždé mu je chci zaplatit, ale on mě nenechá. Říká, že je to honorář za jazzové konzultace.

„Dobrý den, pane Fudžimoto! Jak to jde dneska v práci?“

„Příšerně!“ Pan Fudžimoto mluví pořád stejným tónem a hrozně nahlas. Jako by se ze všeho nejvíc bál, že ho nikdo neuslyší. A když se pořádně rozesměje, skoro vás to odhodí dozadu.

Náš krám stojí přesně na rozhraní mezi obchodní čtvrtí Ótemači a čtvrtí Očanomizu, kde sídlí velká nakladatelství, takže byznysmeni, kteří u nás nakupují, pracují buď v jedné nebo v druhé. Nemůžete si je splést. Ti první mají takový zvláštní výraz, ostražitý a lačný, jako by jim z očí koukaly ty těžké prachy, se kterými obchodují. Na první pohled si toho možná nevšimnete, ale je to tam. Mimochodem, peníze jsou taky jedno z míst, o kterých jsem mluvil. Je to způsob, jak poměřovat vlastní hodnotu.

Ti z nakladatelství zase bývají chorobně žoviální. Pak Fudžimoto je ukázkový příklad. Neustále se vyžívá v úděsných slovních hříčkách.

Jako třeba:

„Dobré odpoledne, Satoru-kun! Poslyš, nechceš říct Takešimu, aby tady nechal vymalovat? Vypadá to tu nějak sešle.“

„Myslíte?“ Cítím, že přijde pointa.

„Určitě. Potřebuje to tu vycídit!“

Cože?

„Vycídit. Vy-cí-dit jako cí-dý-čko.“

Škubnu sebou v křeči a pan Fudžimoto vděčně zabrblá. Čím horší, tím lepší.

Tentokrát dostal pan Fudžimoto o polední pauze chuť na něco ve stylu Lee Morgana. Doporučil jsem mu Caddy for Daddy od Hanka Mobleyho, což si bez váhání koupil. Znám jeho vkus. Jakékoli trhlé funky. Když jsem mu dával drobné nazpátek, najednou zvážněl. Nasadil oficiální tón, sundal si těžké brýle a začal leštit skla.

„Zajímalo by mě, jestli náhodou neuvažuješ, že by sis příští rok podal přihlášku na vysokou?“

„Ne, ani ne…“

„Tak bys snad rád pracoval v nějakém konkrétním oboru?“

Tohle si určitě nacvičil předem. Tušil jsem, co přijde.

„Nemám teď vlastně žádné plány. Asi ještě uvidím.“

„Samozřejmě mi do toho vůbec nic není, Satoru, a odpusť mi prosím, že se vměšuju do tvých plánů, ale ptám se jen proto, že se u nás v kanceláři zrovna uvolnilo pár míst. Hodně podřadných míst. Trochu se to zveličuje, ale jde v podstatě jen o redakční asistenty. Ovšem kdybys měl zájem, rád tě na některou z těch pozic doporučím. Určitě bych tě dostal aspoň k pohovorům. A to už bys byl jednou nohou vevnitř.

Sám jsem takhle kdysi začínal. Každý potřebuje čas od času trochu popostrčit.“

Rozhlédl jsem se po krámě.

„To je velkorysá nabídka, pane Fudžimoto. Opravdu nevím, co na to říct.“

„Jen si to rozmysli, Satoru. Odjíždím teď na pár dní služebně do Kjóta. Pohovory budeme dělat stejně, až se vrátím. U tvého současného zaměstnavatele se rád přimluvím, jestli ti snad dělá starosti tohle… Vím, že si tě Takeši moc váží a nestál by ti v cestě.“

„Ne, to asi ne. Děkuju vám. Zvážím to. Děkuju… Kolik vám dám za ty knihy?“

„Nic. Honorář za konzultaci. Vzal jsem jen pár vzorků, co rozdáváme lidem z branže. Po téhle brožované klasice se v obchodech vždycky jenom zapráší. Vzpomínám si, že se ti líbil Velký Gatsby, tak jsem přinesl nový Murakamiho překlad Fitzgeraldových povídek, který jsme právě vydali, a taky Pána much od Goldinga, to je ohromná švanda, a nového Garcíu Márqueze.“

„Jste moc hodný.“

„Ale prosím tě! A nad tou prací v nakladatelství se ještě pořádně zamysli. Není to tak špatné živobytí.“

Myslel jsem na tu dívku každý den. Dvacetkrát, třicetkrát i čtyřicetkrát denně. Vždycky jsem se přistihl, že na ni myslím, a pak jsem nechtěl přestat, jako když se vám v zimě nechce z teplé sprchy. Prohrábl jsem si rukou vlasy a v cédéčku od Fatse Navami jsem si prohlížel obličej jako v zrcadle. Mohla by ke mně někdy cítit totéž? Ani jsem si nepamatoval, jak přesně vypadá. Hladká pleť, trochu vystouplé lícní kosti, protáhlejší oči. Jako čínská císařovna. Myslel jsem na ni, aniž jsem si vybavoval její tvář. Prostě tu byla, jako barva, která ještě nemá jméno. Jako myšlenka.

Dostal jsem na sebe vztek. Vždyť už ji nikdy neuvidím. Žijeme v Tokiu. A kromě toho, i kdybych ji snad ještě někdy potkal, proč bych ji měl vůbec zajímat? Neumím myslet na víc věcí najednou, vždycky jen na jednu. Tak by to aspoň mohlo být něco užitečného.

Přemýšlel jsem o nabídce pana Fudžimota. Co tady vlastně dělám?

Kodži se snaží to někam dotáhnout. Všichni spolužáci ze střední školy buď studují vysokou, nebo pracují ve firmách. Kodžiho máma mě pokaždé spolehlivě informuje o jejich úspěších. Co dělám já?

Kolem se mihl chlápek na vozíku.

Ale no tak, moje místo je přece tady. Je čas pustit si jazz.

Undercurrent od Jima Halla a Billa Evanse. Album o vodě, chvílemi zčeřené větrem, jindy klidné a tiše plynoucí pod stromy. Struny lesknoucí se na jezerech.

Ta dívka tam byla taky. Ležela nahá na hladině a nechala se unášet proudem.

Uvařil jsem si zelený čaj a pozoroval, jak pára stoupá do neklidného odpoledne. Na okno klepal Kodži. Pitomě se křenil a mačkal obličej na sklo, takže vypadal jako zlý skřítek.

Musel jsem se na něj taky zakřenit. Vešel dovnitř, klátivě a neohrabaně jako obvykle.

„Nějak ses nám zasnil. Stavil jsem se cestou v pekárně. Je libo koblihy s vanilkovým krémem?“

„Díky. Udělám čaj. Včera přišla tahle úžasná deska od Keithe Jarretta, to si musíš poslechnout. Nemůžu uvěřit, že fakt jenom improvizuje.“

„Génius se nezapře. Co takhle zajít pak na pár drinků?“

„Kam?“

„To je fuk. Tam, kam si mlsný kočky chodí počíhat na mladý chlapečky. Co třeba bar Studentský unie? Ale jestli zrovna řešíš smysl života, můžeme to nechat na jindy. Dáš si cígo?“

„Jasné. Sedni si – tamhle máš židli.“

Kodži ze sebe rád dělá bezcitného děvkaře, jako je Takeši, ale ve skutečnosti je asi tak bezcitný jako kobliha s vanilkovým krémem.

I proto ho mám rád.

Zapálili jsme si. „Kodži, věříš na lásku na první pohled?“

Zhoupl se na židli a lišácky se usmál. „Kdo je 10?“

„Ale ne, ne, nikdo. Jen se ptám.“

Filozof Kodži se zahleděl vzhůru. Nakonec vyfoukl kroužek dýmu.

„Věřím na touhu na první pohled. Musíš zůstat tvrdej, nerozpliznout se. Na měkoně holky neberou. A v žádným případě jí nesmíš dát najevo, co cítíš. Jinak jsi ztracenej.“ Kodži nasadil tón Humphreyho Bogarta. „Buď tajemnej, hochu. Buď drsnej. Rozumíš?“

„No jo, jako třeba ty, viď? Když ses naposledy zamiloval, byl jsi asi tak drsnej jako medvídek Pú. Ale teď vážně.“

Další kroužek dýmu. „No tak vážně… Láska se musí zakládat na poznání, že jo? Abys mohl někoho milovat, musíš ho nejdřív důvěrně poznat. Takže láska na první pohled je vlastně protimluv. Leda by během toho prvního pohledu došlo k nějakýmu mystickýmu přenosu milionů dat z jednoho mozku do druhýho. Ale to mi přijde dost nepravděpodobný, ne?“

„Hm. Asi jo.“

Nalil jsem mu čaj.

* * *

Sakury najednou rozkvetly. Jako zázrakem vzkypěly bohatou pěnou květů, která vyplnila prostor nad našimi hlavami barvou tak jemnou, že slova jako „růžová“ nebo „bílá“ ji nedokážou vystihnout. Jak takové ponuré stromy mohly v téhle zapadlé ulici, která ani nemá pořádné jméno, zplodit něco tak nadpozemského? Každý rok stejný zázrak nad moje chápání.

Ráno jako stvořené pro Ellu Fitzgeraldovou. Přece jen jsou na světě i krásné věci. Důstojnost, šarm, humor a vřelost tam, kde byste je nikdy nečekali. I na téhle desce, když už byla stará a upoutaná na invalidní vozík, zpívala jako děvče, jako poprvé zamilovaná studentka.

Zazvonil telefon. „Tady Takeši.“

„Nazdar, šéfe. Jak se vede?“

„Blbě se vede. Hodně blbě.“

„To mě mrzí.“

„Jsem vůl. Pitomej vůl. Pitomej, pitomej. Proč to chlapi dělaj?“

Ještě jsem ani nedopil ranní čaj a on už byl namol. „Kde se to nutkání bere, Satoru? No řekni!“ Jako bych to snad věděl a odmítal ho poučit. „Lepkavý zápolení v neznámý ložnici, pár kousanců, orgasmus, co vydá tak na tři vteřiny, když máš kliku, pak si půlhodinku zdřímneš, a když se probereš, najednou si uvědomíš, že se z tebe stal chlípnej, prolhanej mizera, co spolu s milionama spermií splachuje do záchodu i šest let manželství. Proč jsme takhle naprogramovaní?

Proč?“

Nevěděl jsem, jak ho utěšit a zároveň nelhat. Tak jsem aspoň nelhal. „Fakt nevím.“

Takeši mi třikrát dokola převyprávěl stejný příběh. „Stavila se u mě moje žena, že spolu zajdeme na oběd. Chtěli jsme posedět, všechno si vyříkat, možná i vyřešit… Koupil jsem jí kytku, ona mi zas přinesla novou pruhovanou bundu, kterou někde viděla. Samozřejmě zoufale nemožnou, ale pamatovala si moji velikost. Prostě dýmka míru.

Už jsme byli na odchodu, když vtom si ještě odskočila do koupelny a co myslíš, že tam našla?“

Už jsem měl na jazyku „mrtvolu tý holky“, ale pak jsem si to radši rozmyslel. „Co?“

„Její tašku. A župan. Tý holky. A vzkaz, co mi napsala na zrcadlo.

Rtěnkou.“

„Co ti tam napsala?“

Slyšel jsem cinknout led ve sklenici, jak si Takeši nalil dalšího panáka. „Do toho ti nic není. Ale když si to moje žena přečetla, vrátila se v klidu do obýváku, polila bundu vodkou, podpálila ji a odešla. Bunda se scvrkla a roztekla.“

„Síla psaného slova.“

„Do háje, kdyby mi tak bylo tolik co tobě, Satoru. Tenkrát bylo všechno tak zatraceně jednoduchý! Co jsem komu udělal? Co jsme si to nechali nakukat?“

„Co jsme si nechali nakukat?“

„To, co všechny chlapy ničí. Že prej život bez temnoty, bez sexu a bez tajemství je jenom poloviční. Proč? A to ani nemůžu říct, že bych přefiknul nějakou krásu nebeskou. Jenom pitomou, nadrženou zdravotní sestru… Proč?“

„Je mi teprve devatenáct. Loni jsem maturoval. Jak to mám vědět?“

Bylo to dost k pláči ho poslouchat. Naštěstí v tu chvíli přišli mama-san a Taró, takže jsem Takešiho nezodpověditelné otázky mohl nechat nezodpovězené.

Kdyby se mama-san narodila jako pták, byla by hodná bílá vrána.

Taró by nebyl pták. Taró by byl tank. S mama-san se poznali dávno před tím, než jsem se na scéně objevil já, a odjakživa ji všude doprovází. Hloubku jejich vztahu jsem ale nikdy úplně neprohlídnul.

Viděl jsem jejich staré fotky z šedesátých a sedmdesátých let. Svým způsobem byli krásný pár. Dneska mi připadají jako vetchá panička a věrný buldok. Povídá se, že zamlada dělal Taró občas pro jakuzu.

Vymáhání dluhů a tak podobně. Ještě pořád má v tom světě pár přátel, kteří leccos zmůžou. Obzvlášť se to hodí, když přijde na placení výpalného za Divokou orchidej. Mama-san dostává šedesátiprocentní slevu. Další z těchhle známých mi zase přes svoje kontakty na magistrátu zařídil japonské občanství.

Mama-san mi přinesla oběd. „Vím, žes ráno zaspal,“ zachraptěla, „kvůli tomu zatracenému kraválu.“

„V kolik odešli poslední hosti?“

„Pánové z Mitsubishi – v půl čtvrté ráno nebo tak nějak… Jeden z nich se úplně zbláznil do Jumi-čan. Nedal jinak, než že se s ní chce příští sobotu vidět.“

„Co na to Jumi-čan?“

„Pánové z Mitsubishi platí vždycky včas. Mají obrovský rozpočet na zábavu, který musejí každý měsíc utratit. Slíbila jsem jí nové šaty z butiku, když na tu schůzku půjde. Navíc je ženatý, takže nebude dělat problémy.“

„Pařili jste včera s Kodžim?“ Taró obhlížel podnik jako bodyguard, který hledá únikovou cestu.

„Jo, trochu jsem se napil. Proto jsem zaspal.“

Taró se zařehtal. „Kodži je dobrej kluk. Ten to má na háku. A na nějaký kočky jste nenarazili?“

„Jen na ty, co je zajímá, jestli má tvůj sporťák tónovaný skla.“

Taró zavrčel: „Ženský maj i jiný přednosti než mozek. Zrovna dneska ráno Ajaka říkala, že kluk v tvým věku by si měl občas taky nechat vyleštit tágo. Není zdravý takhle –“

„Ale Taró, nech ho být.“ Mama-san se na mě spokojeně usmála.

„Nejsou ty rozkvetlé sakury nádherné? Vypravili jsme se s Taróem na nákupy a pak se chceme jít podívat, jak rozkvetl park Ueno. Děvčata od paní Nakamoriové pozvala naše dívky na odpolední piknik na oslavu sakurových květů, tak na ně musíme dohlídnout, aby tam moc nedováděly. To mi připomíná – paní Nakamoriová se ptala, jestli náhodou nemáte s Kodžim příští neděli čas, že byste přišli zahrát k nim do baru. Pozounista z jejich kapely měl zřejmě nehodu, byla v tom nějaká ohnutá trubka a zvířata ze zoo či co, radši jsem nechtěla moc vyzvídat. Chudák nebude moct až do června natáhnout ruku, takže kapela musela zrušit celý program. Říkala jsem paní Nakamoriové, že si nejsem jistá, kdy Kodžimu začíná škola. Možná bys jí mohl dneska nebo zítra zavolat, co říkáš? Tak pojď, Taró, už musíme jít.“

Taró vzal do ruky knihu, kterou jsem měl zrovna rozečtenou. „Co je to? Paní Bovaryová! Od toho francouzského páprdy? Věřila bys tomu, mama-san? Nemohli jsme ho přinutit, aby si udělal šest let školy, a teď si čte v práci.“ Přečetl nahlas úryvek, který jsem si zatrhl: „Není dobře dotýkat se modly, pozlátko ulpí člověku na prstech.“ Na chvíli se nad tím zamyslel. „Knihy jsou stejně divný. No, radši půjdem, mama-san.“

„Děkuju za oběd.“

Mama-san přikývla. „Dělala ho Ajaka. Grilovaný úhoř. Ví, jak ho máš rád. Nezapomeň jí pak poděkovat. Tak pa.“

Nebe se začínalo vyjasňovat. Jedl jsem oběd z krabice a přál si být teď taky v parku Ueno. S děvčaty od mama-san je legrace. Chovají se ke mně jako k mladšímu bratrovi. Rozprostřely by pod stromem velkou deku a zpívaly by staré melodie s vymyšlenými slovy. V barech v Šibuji i jinde jsem viděl, jak se cizinci dokážou chovat jako zvířata, když se opijí. Japonci tohle nikdy nedělají. Japonští muži se třeba dostanou trochu do nálady, ale nikdy nejsou hrubí. Alkohol jim pomáhá se vybít. Přijde mi, že cizince spíš dobíjí. A taky se líbají na veřejnosti! Viděl jsem, jak strkají holkám jazyk do pusy a ohmatávají jim prsa. V barech, kde je každý vidí! To nepochopím. Mama-san vždycky nařídí Taróovi, aby jim řekl, že máme plno, anebo jim napálí takový kuvert, že už víckrát nepřijdou.

Deska dohrála. Snědl jsem poslední sousto grilovaného úhoře s rýží a nakládanou zeleninou. Ajaka ví, co dobrého zabalit k obědu.

Bolela mě záda. Jsem ještě mladý na to, aby mě bolela záda. Tahle židle je poslední dobou strašně nepohodlná, nevydržím na ní klidně sedět. Až se Takeši dostane ze své momentální finanční krize, řeknu mu, aby koupil novou. Ale to se asi načekám. Přemýšlel jsem, co zahrát dál. Prohrábl jsem krabici plnou neroztříděných desek, kterou Takeši nechal na podlaze za pultem, ale nenašel jsem nic, co bych neznal.

Něco přece najít musím. Máme na skladě dvanáct tisíc desek. Uvědomil jsem si, jak mě děsí představa, že bych hudbu přestal potřebovat.

Odpoledne bylo nakonec docela rušné. Hodně lidí se přišlo jen tak podívat, ale dost jich taky nakoupilo. Ani jsem se nenadal a bylo sedm.

Spočítal jsem tržbu, uložil peníze do trezoru v naší mrňavé kanceláři, zapnul poplašné zařízení a kancelář zamkl. Hodil jsem do tašky krabici od oběda, Paní Bovaryovou a cédéčko Bennyho Goodmana, které jsem si chtěl půjčit přes noc – přilepšení k platu –, zhasnul jsem a zamkl hlavní dveře.

Už jsem stál na ulici a stahoval roletu, když vtom uvnitř zazvonil telefon. Doprčic! Nejdřív jsem chtěl předstírat, že ho neslyším, ale hned mi došlo, že bych pak celý večer přemýšlel, kdo to mohl být.

Určitě by mi to nedalo a začal bych obvolávat všechny známé, abych se ujistil, jestli mi náhodou nevolali, a tím pádem bych jim musel taky vysvětlovat, proč jsem ten telefon vlastně nezvedl… Doprčic! Bude jednodušší znovu otevřít a vzít to.

Často jsem si na to pak vzpomněl: kdyby ten telefon v tu chvíli nezazvonil a kdybych se nerozhodl, že se vrátím a zvednu ho, nic z toho, co se stalo potom, by se vlastně nestalo.

Neznámý hlas. Tichý a ustaraný. „Tady Kvazar. Pes potřebuje nažrat!“

Prosím? Poslouchal jsem, co bude dál. Praskání v telefonu znělo jako tříštění vln, nebo to byly hrací automaty? Neříkal jsem nic – tyhle cvoky je lepší neprovokovat. Ticho. Jako by na něco čekal. Počkal jsem ještě chvíli a pak jsem celý zmatený zavěsil. No nic.

Stál jsem zády ke dveřím, když se otevřely. Cinkl zvonek a já si pomyslel: „Ale ne, nechte mě odejít!“ Otočil jsem se a když jsem zvedl oči, málem jsem upadl na záda přes vzácnou edici Lestera Younga. V Takešiho jazzovém doupěti se otřásla země.

„Jsi to ty! Nahlížíš do šera mé svatyně!“

Mluvila na mě. Opravdu tady byla. Přišla sama od sebe. Tolikrát jsem si tuhle situaci v duchu představoval, ale pokaždé jsem to byl já, kdo dal věci do pohybu. Málem jsem neslyšel, co říká. Ona se opravdu vrátila!

„Máte ještě otevřeno?“

„– máme!“

„Nevypadá to, že byste měli tak úplně otevřeno. Je zhasnuto.“

„– máme! No, chystal jsem se zavřít, ale dokud nezavřu, máme úplně otevřeno. Podívejte!“ Znovu jsem rozsvítil. „Tak.“ Přál jsem si, abych byl víc v pohodě. Musím jí připadat jako školák. „Nechci vás zdržovat. Určitě jste už chtěl jít domů.“

„Mě ne – mě nezdržujete. Já – Nemusíte vůbec spěchat. Prosím, pojďte dál.“

„Děkuju.“ Ta, která žije v ní, se podívala ven skrz její oči a skrz mé oči na toho, který žije ve mně.

„Já-,“ začal jsem.

„Víte-,“ začala ona.

„Prosím,“ vybídli jsme se oba navzájem.

„Ne, co jste chtěla říct vy?“ trval jsem na svém. „Dáma má přednost.“

„Nejspíš si budete myslet, že jsem se zbláznila, ale byla jsem tady asi před deseti dny a-,“ nevědomky se houpala na patách, „a hrála tu zrovna jedna skladba… Nemůžu ji dostat z hlavy. Piano a saxofon.

Vlastně není nejmenší důvod, proč byste se na ni měl pamatovat, nebo na mě nebo na cokoli…“ Zvolna se odmlčela. Na její řeči bylo něco zvláštního. Takový rozhoupaný přízvuk. Strašně se mi líbil.

„Bylo to před dvěma týdny. Přesně. Plus pár hodin.“

Potěšilo ji to. „Vy se na mě pamatujete?“

Nepoznával jsem svůj vlastní smích. „Jasně že se pamatuju.“

„Byla se mnou moje příšerná sestřenice a její kamarádky. Jednají se mnou jako s blbečkem, protože jsem napůl Číňanka. Víte, moje matka byla Japonka. Táta je Číňan z Hongkongu. Tam jsem doma.“

Neříkala to ani trochu omluvně. Nejsem čistokrevná Japonka, a jestli se vám to nelíbí, trhněte si nohou.

Pomyslel jsem na Tonyho Williamse a jeho bicí v In a Silent Way.

Ne, nepomyslel, někde uvnitř jsem to cítil.

„Ale to nic není! Já jsem napůl Filipínec. Ta skladba se jmenovala Left Alone a je od Mala Waldrona. Chtěla byste si ji poslechnout znova?“

„Jestli vám to nebude vadit…“

„Jasně že mi to nebude vadit… Mal Waldron je jeden z mých bohů.

Před ním klekám pokaždé, když jdu do chrámu. A jaký je Hongkong, ve srovnání s Tokiem?“

„Cizinci říkají, že je tam špína, rámus a málo prostoru, ale já vážně neznám lepší místo. Nikde na světě. A když je toho na vás v Kowloonu moc, můžete utéct na ostrovy. Na ostrově Lantau sedí na kopci velký Buddha…“

Na chvíli jsem měl zvláštní pocit, že jsem se ocitl v příběhu, který zrovna někdo píše. I tenhle můj pocit do něj ale brzy zapadl.

* * *

Sakury už skoro odkvetly. Na stromech, které lemovaly postranní uličky, osychaly nové zelené lístky, ještě pořád hedvábné a vláčné.

Živoucí a lehké jako mandolíny a citery. Kolem spěchali lidé do práce. Po kabátech ani stopy. Někteří už dokonce vyrazili ven bez saka.

Nebylo pochyb, že jaro je v plném proudu.

Zazvonil telefon. Kodži volal z menzy. „Tak kdo je to?“

„Kdo?“

„Nech toho! Moc dobře víš kdo! Ta holka, co se včera večer u paní Nakamoriové rozplývala nad každým tvým tónem. Počkat… Její jméno začínalo na ‚Tomo‘ a končilo na ‚jo‘. Jak ona se to jmenovala?

No jasně, už to mám. Tomojo.“

„Aha, ta…“

„Nehraj to na mě! Viděl jsem, jak jste po sobě házeli očima.“

„To se ti zdálo.“

„To se mi teda nezdálo! Celej bar to viděl. Toho by si všimla i mořská okurka. Každopádně si toho všimnul její otec. A Taró. Přišel pak za mnou a ptal se mě, co je zač. Doufal jsem, že on to bude vědět. Řekl mi, abych tě zmáčknul. A když. Taró něco chce, tak to taky dostane, takže ven s tím.“

„Nemám moc, co bych ti řekl. Asi před měsícem se objevila v krámě. A minulý týden přišla znova. Začali jsme se spolu bavit, jen tak o muzice, a pak jsme si jednou nebo dvakrát dali rande. To je všechno.“

„Jednou nebo sedmkrát, chceš říct.“

„No, vždyť víš, jak to chodí.“

„Teda ne že bych do toho chtěl strkat nos nebo tak něco, jen jsem včera večer neměl šanci ji vyzpovídat. Ale už jsi – no, přece víš, co myslím – už jsi ten dáreček rozbalil?“

„Je to dáma!“

„Jasně, ale každá dáma je přece taky ženská.“

„Ne. Nic nebylo.“

„S tebou to vždycky bylo na dlouhý lokte, Satoru. Proč?“

„Protože…“ Pamatuju si, jak se její tělo choulilo v mém kabátě, když jsme šli pod jedním deštníkem. Pamatuju si, jak jsem ji v kině celou dobu držel za ruku. Pamatuju si škvírky jejích očí mezi vráskami smíchu, když jsme sledovali pouličního baviče, který stál nehybně na podstavci a čekal, až mu do kasičky hodíte nějaké drobné, a pak změnil výraz i pózu, dokud mu do plechovky necinkla další mince.

Pamatuju si, jak se snažila nesmát, když jsem se ztrapňoval při bowlingu. Pamatuju si, jak jsme leželi na dece v parku Ueno a na obličej nám padaly sakurové květy. Pamatuju si, jak seděla v téhle místnosti, na téhle židli, psala úkoly a poslouchala při tom moji oblíbenou muziku. Pamatuju si její soustředěnou tvář a pramínek vlasů, který jí spadl do čela a skoro se dotýkal sešitu. Pamatuju si, jak jsem ji ve výtazích mezi patry líbal na krk a jak jsme se od sebe vždycky odtrhli, když se dveře najednou otevřely. Pamatuju si, jak mi vyprávěla o svých rybičkách, o své matce a o svém domově v Hongkongu. Pamatuju si, jak mi v nočním autobuse usnula na rameni. Pamatuju si, jak jsem se na ni díval přes stůl. Pamatuju si, jak mi vyprávěla o lidech ze starověké kultury Džómon, kteří pohřbívali své vládce v mohylách v okolí dnešního Tokia. Pamatuju si, jak se tvářila, když jsme u paní Nakamoriové s Kodžim vystřihli Round Midnight tak, jak se nám to ještě nikdy nepovedlo. Pamatuju si, jak… „Já nevím, Kodži. Možná nic nebylo, protože mohlo být.“ Byla to pravda‘.‘ Bylo by snadné jen tak zapadnout do hodinového hotelu. Moje tělo po tom určitě toužilo. Ale… ale co?

„Nedokážu říct. To není tím, že bych se ostýchal. Fakt nevím.“

„Hrara,“ zamručel Kodži mudrlantsky, což dělá vždycky, když čirou náhodou něčemu nerozumí. „Tak kdy ji zase uvidím?“

Polkl jsem. „Už asi nikdy. Vrací se do Hongkongu do školy. Do Tokia jezdí s otcem jen jednou za dva roky navštívit na pár týdnů příbuzenstvo. Musíme to brát, jak to je.“

Kodži vypadal, jako by ho to zdrtilo ještě víc než mě. „To je hrozný! Kdy odlítá?“

Podíval jsem se na hodinky. „Asi za půl hodiny.“

„Tak ji zastav! Satoru!“

„Vážně si myslím, že… Teda vlastně, myslím –“

„Tak nemysli a něco dělej!“

„Co navrhuješ? Unést ji? Má svůj život a chce něco dokázat. Bude studovat archeologii na univerzitě v Hongkongu. Potkali jsem se, bylo nám spolu dobře, moc dobře, a teď jsme se prostě rozloučili. To se stává. Můžeme si psát. A vůbec, vždyť jsme se do sebe ani nijak vášnivě nezamilovali –“

„Cinkylinkycink.“

„Co blbneš?“

„Promiň, vždycky mi začne zvonit v uších, když slyším takovýhle kecy.“

Vyhrabal jsem jednu starou desku Dukea Ellingtona s big bandem.

Připomíná mi to gramofony na kliku, legrační knírky a předválečné hollywoodské muzikály. Většinou mi to zvedne náladu. Také the „A“ Train, řinčící si to po vlnách ztřeštěného optimismu.

Sklesle jsem se zadíval do temného jezírka na dně svého čajového šálku a vzpomněl si na Tomojo. Ten den už popadesáté.

Zazvonil telefon. Věděl jsem, že to bude Tomojo. Byla to Tomojo. V pozadí jsem slyšel letadla a výzvy k odbavení.

„Ahoj,“ řekla.

„Ahoj.“

„Volám z letiště.“

„Slyším, jak v dálce startují letadla.“

„Promiň, že jsem se včera večer nemohla pořádně rozloučit. Chtěla jsem ti dát pusu.“

„Já tobě taky, ale bylo tam tolik lidí a tak vůbec…“

„Děkuju, že jste nás včera s tátou pozvali k paní Nakamoriové. I za něj. Už hodně dlouho jsem ho neviděla se takhle zakecat jako včera s mama-san a Taróem.“

„To já ty dva taky ne. O čem se bavili?“

„Asi o obchodech. Táta má malý podíl v jednom nočním klubu.

Oběma se nám to představení strašně líbilo.“

„To nebylo představení. Jen já a Kodži.“

„Hrajete fakt skvěle. Táta o tobě pořád mluvil.“

„Ale ne… Kodži hraje skvěle, to moje hraní se dá poslouchat jen díky němu. Volal mi asi před dvaceti minutami. Doufám, že jsme se včera v tom baru moc nerozněžnili. Kodži říkal, že to na nás bylo tak trochu poznat.“

„S tím si nedělej starosti. Představ si, táta dokonce naznačil, že bys mohl přijet na návštěvu, až budeš mít dovolenou. Kdybys chtěl, třeba by ti našel nějaký bar, kde bys mohl hrát.“

„On to ví? O nás?“

„Nevím.“

„Takeši mi vlastně žádnou dovolenou nedává… Teda aspoň jsem si o ni nikdy neřekl.“

„Aha…“ Změnila téma: „Jak dlouho ti trvalo, než ses naučil hrát takhle dobře?“

„Nehraju dobře. John Coltrane hraje dobře! Počkej chvilku!“ Popadl jsem cédéčko Johna Coltrana a Dukea Ellingtona a pustil In a Sentimental Mood. Tóny zahalené cigaretovým dýmem, před kterými se mi chce až, padnout na kolena. Chvíli jsme společně poslouchali. Tolik jsem jí toho chtěl říct.

V telefonu to začalo neodbytně tutat. „Docházejí mi peníze – nějak se to – sakra, tak ahoj!“

„Ahoj!“

„Až dorazíme, tak –“

Osamělé šumění.

V poledne přišel pan Fudžimoto, uviděl mě a začal se smát. „Dobré odpoledne, Satoru-kun!“ zajásal. „Dneska bude pěkně, uvidíš! Co říkáš, jak mi to sluší?“ Položil na pult balíček knih a s předstíranou hrdostí a zvednutým obočím si narovnal motýlka.

Směšného, brčálově zeleného, puntíkovaného motýlka… Naprostá bomba.

Celý se roztřásl smíchy. „Vyhlásili jsme v práci soutěž o nejodpornějšího motýla nebo kravatu. Myslím, že jim to natřu.“

„Jak jste se měl v Kjótu?“

„Ále, Kjóto je Kjóto. Chrámy a svatyně, jednání s tiskárnami. Nafoukaní obchodníci, co si myslí, že jsou kdovíjak na úrovni. Jsem rád, že jsem zpátky. Tokijčan holt zůstane Tokijčanem.“

Začal jsem svou nacvičenou řeč. „Pane Fudžimoto, řekl jsem mama-san o vaší laskavé nabídce, že byste mi mohl domluvit pohovor ve vašem nakladatelství. Tohle vám posílá. Myslela, že by vám to při oslavě sakurových květů mohlo s kolegy přijít k chuti.“ Zdvihl jsem na pult obrovskou láhev rýžového vína.

„Saké! Panečku, to je ale flanděra! Ta se jen tak nevypije, ani u nás v nakladatelství. To je vážně moc milé!“

„Ne, to vy jste byl milý ke mně. Omlouvám se, ale nemám na to, abych mohl vaši velkorysou nabídku přijmout.“

„Není za co. Není vůbec za co. Přísahám, že jsem se ani trochu neurazil… Byl to jen takový letmý…“ Pan Fudžimoto hledal vhodné slovo, rychle při tom mrkal a nakonec se začal smát, když na žádné nepřišel. „Nemám ti to za zlé, ani v nejmenším. Přece bys nechtěl skončit jako já, ne?“ Pobavilo ho to daleko víc než mě.

„Asi mi nepřísluší to takhle říkat, ale mně by vůbec nevadilo, kdybych skončil jako vy. Máte dobrou práci. Nezapomenutelné motýlky.

A úžasný cit pro nejlepší jazzové desky na světě.“

Výjimečně se přestal smát a zahleděl se ven. „Poslední sakurové květy. Na stromě vypadají den ze dne dokonaleji. A když jsou dokonalé, spadnou. Jak jsou jednou na zemi, hned je z nich kaše. Takže opravdu dokonalé jsou vlastně jenom ve chvíli, kdy poletují vzduchem, pouhý okamžik… Tohle asi dokážeme pochopit jen my, Japonci, co myslíš?“

Venku projela dodávka s amplióny, které vyřvávaly předvolební hesla: „Volte Šimizu, jediného kandidáta, který se nebojí bojovat s korupcí!“ Se skřípotem se prohnala kolem jako opilý batmobil. „Šimizu vás nezradí! Šimizu vás nezradí! Šimizu vás nezradí!“

Pan Fudžimoto hrábl prsty do vzduchu. „Proč se věci dějí tak, jak se dějí? Od toho plynového útoku v metru pořád sleduju ty záběry v televizi, tu elitní jednotku slepejšů, která to vyšetřuje, a snažím se pochopit… Proč se věci vůbec dějí? Čím to, že se svět… že se nezasekne? Co ho žene dál?“

Nikdy si nejsem jistý, jestli jsou jeho otázky opravdu otázky. „Vy to víte?“

Pokrčil rameny. „Ne, nevím. Někdy si ale myslím, že tohle je jediná podstatná otázka a že všechny ostatní se do ní jenom vlévají.“

Prohrábl si svou řídnoucí kštici. „Mohla by tou odpovědí být ‚láska‘?“

Snažil jsem se přemýšlet, ale pořád jsem měl před očima nějaké obrazy. Viděl jsem svého otce – toho muže, o kterém jsem si myslel, že je můj otec – jak se dívá zadním oknem nějakého auta. Vzpomněl jsem si na bojové nože a taky na to, jak jsem před třemi nebo čtyřmi lety vycházel od McDonalda a v tu chvíli z okna v devátém patře té samé budovy žuchnul na ulici nějaký byznysmen. Rozplácl se tři metry ode mě. Pusu měl dokořán úžasem. Na chodník z ní vytékal tmavý pramínek a hledal si cestu mezi úlomky zubů a rozbitých brýlí.

Vzpomněl jsem si na Tomojino obočí, na její nos, její humor, její přízvuk. Na Tomojo v letadle do Hongkongu. „Radši bych byl pořád tak mladý, abych tohle nepotřeboval vědět.“

Obličej pana Fudžimota se roztáhl do úsměvu, který mu schoval oči. „Ty jsi ale rozumbrada.“ Nakonec si koupil starou desku Johnnyho Hartmana s nádhernou nahrávkou Let a Song Go Out of My Heart.

Do ucha mi zabloudil komár. Jakmile se dostal dovnitř, dělal mi tam rámus jako elektrický mixér. Cuknul jsem hlavou a toho prevíta zamáčkl. Zrovna jsem otíral jeho tělíčko do papíru, když do krámu napochodovala Takešiho žena. Pošoupla si sluneční brýle do hustých vlasů nad čelem. Doprovázel ji nějaký prudce elegantní chlápek, očividně advokát. Člověk to na nich pozná. Když mi Takeši nabízel tuhle práci, strávil jsem v jejich čijodském bytě celý večer, ale jeho žena na mě teď jen odměřeně kývla a jinak mě ignorovala. Advokát mě nevzal na vědomí vůbec.

„On“ – Takešiho žena to zájmeno vyslovila s typickou trpkostí exmanželky – „si tyhle prostory jen pronajímá, ale zboží má docela velkou cenu. On se tím teda aspoň vždycky chlubil. Doopravdy mu ale nesou hlavně kadeřnictví. Tohle je vážně jenom koníček. Jeden z jeho mnoha koníčků.“

Advokát něco namítl.

Pak odešli. Takešiho žena se na mě ještě mezi dveřmi otočila.

„Můžeš si z toho vzít ponaučení, Satoru. Nikdy nedělej zásadní rozhodnutí, které ti změní život, kvůli nějakému vztahu! To je jako vzít si hypotéku na dům z perníku. Zapamatuj si to.“ A odešla.

Přemýšlel jsem o tom, co řekla, a pustil si k tomu Cheta Bakera.

Trubka, která nikam nepospíchá a má celý den na to, aby se tam dostala. A jeho hlas, jako zenové mumlání v měkké prázdnotě. My funny Valentine, You dont know whal love is, I get along without you very well.

Zazvonil telefon. Hysterický Takeši. Zase namol.

„Nepouštěj je dovnitř! Nepouštěj tu šílenou krávu dovnitř!“

„Koho?“

„Moji ženu přece! Ji a toho hajzla, toho podrazáckýho, příživnickýho advokáta, kterej by měl zastupovat mě! Jdou mi po koulích se sekáčkem na maso! Ne abys jim ukázal zboží – nebo účty – na to je zákon – a schovej toho originálního Armstronga z limitovaný série.

A taky tu zlatou desku Maiden Voyage. Nacpi si to třeba do trenek nebo –“

„Takeši!“

„Co?“

„Na to už je bohužel trochu pozdě.“

„Co?“

„Už tady byli. Zdrželi se jen pár vteřin, ten advokát si to tu chtěl prohlídnout. Na účty se nedívali, ani nezjišťovali ceny.“

„No to je skvělý. Fakt skvělý. Skvělý. Tohle je teda totální, svinskej zmatek. Ta ženská je jak šílená kráva se dvěma nohama… A jakýma nohama…“ Zavěsil.

Sluneční paprsky měkce ševelily. Na zdi se lehounce pohupovaly stíny větví a menších větviček. Vzpomněl jsem si, jak mě jednou před mnoha lety dvě nebo tři holky od mama-san vzaly s sebou na loďku na jezero. Jedna z mých nejranějších vzpomínek.

Když máte svoje místo, pomáhá vám to, abyste se nezbláznili.

Samotným vám v něm ale může být někdy smutno.

Co budu dělat? Vyhrnul jsem si rukáv a podíval se na předloktí.

Byl na něm had, kterého mi tam včera odpoledne propiskou nakreslila Tomojo. Ptal jsem se jí, proč zrovna hada. Smála se mi, jako by jí došel vtip, který jsem já nepochopil.

Do mého místa se vkradly dvě myšlenky.

Ta první říkala, že jsme se spolu nevyspali proto, že sex by za námi zamkl vstupní bránu a vykázal nás směrem k východu.

Druhá myšlenka mi jasně naznačila, co mám dělat.

Takešiho žena má možná pravdu – třeba je to risk, udělat důležité rozhodnutí jen proto, že k někomu něco cítíte. Takeši dost často tvrdí totéž. „Člověk si vždycky spočítá až ráno, co ho to jedno vrznutí bude stál,“ říká. Ale proč by měl zrovna Takeši nebo jeho žena někoho poučovat? Když ne láska, tak co jiného?

Podíval jsem se na hodinky. Tři hodiny. Byla kdovíkolik tisíc kilometrů daleko, celé jedno časové pásmo. Mohl bych tady nechat nějaké peníze na zaplacení telefonu.

„Voláš akorát,“ odpověděla Tomojo, jako bych volal z automatu odvedle. „Zrovna vybaluju.“

„Stýská se ti?“

„Malinko, možná.“

„Lhářko! Copak nejsi překvapená, že volám?“ Poznal jsem z jejího hlasu, že se usmívá.

„Ani ne. Tak kdy přiletíš?“

A pak jsme mluvili o tom, které letadlo bych mohl stihnout, kam spolu půjdeme, jak o nás řekne otci a jak to udělat, abych vyšel s penězi. Tak blízko Ráji jsem se ještě nikdy necítil.

HONGKONG

Měsíc svítí, svítí ve dne…

Budík jako by byl napojený na nějaký spínač v mojí hlavě. Ten vyšle podnět do ruky, ruka se natáhne a dá povel palci, aby tu věc zamáčkl těsně před tím, než začne pípat. Opakuje se to bez výjimky každé ráno a je úplně fuk, kolik whisky jsem večer vypil nebo v kolik jsem se dostal do postele. Zapomněl jsem.

Do háje! To byl ale hnusnej sen! Podrobnosti si nepamatuju a snad ani nechci. V kanclu udělali šťáru. Přihnal se Huw Llewellyn a s ním čínská policie a taky můj vedoucí ze skauta, na jehož volvo jsem se jednou vykadil. Všichni byli na kolečkových bruslích. Honem chci vymazat soubory týkající se účtu 1390931, které se najednou nějak rozmnožily, ale ne a ne trefit heslo, pokaždé se překlepnu. K-A-T-Y-F-R-B, ne, K-A-T-Y-F-O-R-B-W, zase špatně, musím začít znovu.

Ženou se po schodech nahoru, patro za patrem, za sebou nechávají jen rozlité hrnky od kafe, elektrický větrák se zase stočil mým směrem, ve vzduchu se třepetají nezaplacené telefonní účty, jako netopýři za soumraku… Je otevřené okno, ten vítr, je kruté plout čtyřicet dní a nocí proti větru… Myš si klidně zamrzla a odmítá kliknout. Bylo to tohle? Bylo co tohle? Zapomněl jsem.

Kolikrát už se mi zdálo o počítačích? Nejradši bych si zapisoval sny do deníku, ale i to by jim mohlo jednou nahrát, aby mě dostali.

Už vidím, jak by ty nejšílenější hned otiskli v novinách. A vězeňští cvokaři by rozebírali moje porno-sny mezi regály v supermarketu.

Zajímalo by mě, kdo měl první počítačový sen, kdy a kde. Zajímalo by mě, jestli se počítačům taky někdy zdá o lidech.

Llewellyn v kostěných obroučkách. Teprve včera jsem ho potkal a už se mi ten hajzl cpe do podvědomí.

Sakra! Minutová ručička se zase pohnula. Ta druhá krouží kolem a zkušeně navíjí můj život, jako když smotáváte špagát od draka, protože už je čas jít domů. Sakra! Moje ranní rezerva se krátí. Další ráno, co se cítím stejně groggy jako večer. Mám pocit, že mi každou chvíli pukne obličej a rozpadne se na kousky jak velikonoční kraslice. A jako by toho nebylo málo, vsadím se, že na mě zas leze chřipka. Zatracenej Hongkong! Připadám si tu jak knedlík na pařáku. Velikonoce už musejí být za dveřmi. No tak, Neale, zkus dojít aspoň do koupelny.

Chce to horkou sprchu. Blbost. Chtělo by to šňupnout trochu speedu, ale zásoby došly.

Jen co se vyhrabu z postele, šlápnu do talíře se studenou vaflí.

Sakra! Dneska by snad měla přijít, tak to uklidí. Aspoň tady na mě bude čekat něco k jídlu, až se vrátím. Určitě něco čínského, ale hlavně že to nebude zase vafle.

Do obýváku. Měl jsem vzkaz na záznamníku. Naštěstí jsem v noci nezapomněl zapnout tichý režim, jinak bych nenaspal ani to málo, co jsem naspal. Smetl jsem všechen bordel z gauče na zem, zapnul přehrávání vzkazů a lehnul si…

„Vesele z postele, Neale! Tady Avril. Dík, žes večer zmizel. Nezapomeň, že máš v půl desáté schůzku s právníky pana Waea. Theo si na to chce ještě předtím sednout, takže ve tři čtvrtě na devět bys tu měl být jako na koni. Tak už stav na kafe. Zatím ahoj.“

Avril. Pěkné jméno. Pěkná kráva.

Moc se tady nerozvaluj, Neale. Raz, dva, tři, vstávej! Řekl jsem „vstávej“! Do kuchyně, šup se starým filtrem do přetékajícího koše, doprčic, všude jsem s tím nadělal, no jo, sorry, služtičko, nový filtr, nové kafe, víc než doporučená dávka, ták, senzace, a zapnout. Nakapej strýčku Nealovi tu nejhustší šťávičku, zlatíčko. To je ono. Zapomněl jsem. Otevřu ledničku. Půlka citronu, tři flašky ginu, půllitr mlíka, co prošlo nejmíň před měsícem, sušené fazole a… vafle.

Pánbůh nade mnou pořád ještě bdí, mám tu vafle. Šup s jednou do topinkovače. A teď zpátky do ložnice, Neale. Ve skříni na tebe určitě čeká bílá košile, dřív je tam věšela každou neděli. Bílá košile, druhá kůže bílého gwai lo, sedřená a oškubaná. Jestli je zase strhala z ramínek, tak se fakt naseru… Udělá cokoli, aby si vynutila pozornost.

Ne, jsou tam. Visí úhledně v řadě. Trenky a kalhoty máš tam, kam jsi je včera večer pohodil – na křesle. Laciném kovovém křesle. To staroanglické mi schází. Byla to jediná věc v tomhle bytě starší než já. Další kousek Katy pryč. Popadni nátělník, košilí, sako, ještě něco – pásek. Kde mám pásek?

„Ach jo, to je šíleně vtipný. Kde mám pásek?“

V obýváku hučela klimatizace.

„Teď půjdu do obýváku a jestli ten podělanej pásek nenajdu na gauči, vylítnu jak koule z trenek, slyšíš?“

Šel jsem do obýváku. Pásek jsem našel na gauči.

„Aspoň že tak.“

Uvědomil jsem si, že jsem se oblíknul a ani se neosprchoval.

Smrděl jsem, a to jsem měl dopoledne schůzku s tím člověkem z Tchajwanského konsorcia.

„Ty jsi ale vůl, Neale.“ Nikdo nic nenamítal. Když si nadáváte do volů, lidi nikdy nic nenamítají. Sprcha mě bude stát zbytek časové rezervy. Jestli ranní rutina – „rutina“ – nepoběží jako na drátkách, ujede mi poslední trajekt, kterým se to dá ještě stihnout, a budu si muset vymýšlet nějaké dojemné výmluvy.

Vypnul jsem klimatizaci. „Sakra, vždyť je teprve květen. Chceš mě tady nechat zmrznout? Koho bys pak vytáčela, co?“

V koupelně jsem zjistil, že už si zase hrála s mýdlovkou. Katy vždycky kupovala tekuté mýdlo v lahvičce s dávkovačem a posluhovačka to dělala taky. Všechno by bylo v pohodě, kdyby ovšem nepřišla na to, jaká je legrace bušit dlaní do pumpičky a stříkat mýdlo kolem dokola. Bylo všude, na zdech, v záchodové míse, na zemi ve sprchovém koutu, možná taky – no samozřejmě – tam, kam jsem si teď položil košili. Rozpatlané cákance jako vystříkané semeno.

„No to je děsná zábava. Jestlipak ten bordel taky uklidíš?“

Zvláštní, že se nikdy ani nedotkla toaletních potřeb, které tady Katy nechala. Pokaždé to byly jen moje věci. Proč už jsem ty ženské krámy nevyhodil? Ve skřínce jsem měl ještě krabičku tamponů. Dvě krabičky. Silné krvácení, slabé krvácení. Posluhovačka si jich ani nevšimla – to jsem nechápal. Číňanky tyhle věci asi nepoužívají, vždyť dětem taky nedávají pleny a nechají je dělat skrz ty jejich zástěrky, kdykoli a kdekoli to na ně přijde. Bez výčitek ovšem používala pudr, krémy i pěnu do koupele. Proč by si kvůli tomu taky dělala výčitky, když si je nedělá kvůli ničemu jinému?

Voda mi spláchla hlavu. Namočit, šampon, vydrhnout, opláchnout, kondicionér, prstem setřít jeden z těch mýdlových cákanců, napěnit, opláchnout. Dopřál jsem si ve sprše dobré dvě minuty. Dej si teplou, studenou dostaneš v práci.

Když jsem se utíral, zatáhl jsem břicho, ale poslední dobou už to moc nepomáhá. Kdy ti tam ta věc narostla, Neale? A pak že se stresem hubne. Ale jo, hubne, jenže kalorie, které si připisuješ na konto téměř výhradně v podobě vaflí, ovocných pastilek, cigaret a whisky, ten tvůj stresový dluh spolehlivě umoří. Vypadáš jak těhotný. „Kruci, to ne.“ Kdyby Katy otěhotněla… Změnilo by to něco? Byl by ses z toho včas vykroutil, nebo by to pro tebe znamenalo další starost?

Může mít někdo víc starostí než já a… a nechcípnout z toho? Nevím.

Něco se pálí. Sakra, žehlička!

Ne, žehličku jsem přece nezapínal. Takhle smrdí spálená vafle. Do hajzlu! A je po snídani. Žádný spěch, Neale, téhle vafli už nepomůžeš. Ta už to má za sebou. Kdy přestává být vafle vaflí? Když je z ní kus uhlí, ty vole. Budu si muset aspoň pořádně osladit kafe. Tekutá snídaně. Zpátky do obýváku. Pod kuchyňskými dveřmi vytékalo něco černého. Myslel jsem, že je to krev. Čí krev? Její krev? V tomhle bytě by mě už nic nepřekvapilo. Pak jsem si všiml, že je to tmavě hnědé.

Sakra! Dal jsem tam dva filtry místo jednoho, a všichni přece víme, co to znamená, že jo, Neale?

Do kuchyně. Vypnout kávovar, vypnout topinkovač, vypnout prsa, břicho zastrčit. Co takhle dát si k snídani sklenici dobré vody, Neale?

No ne, děkuju, Neale. Čisté sklenice došly. No dobře, tak to nalij do misky. Vynikající. „Bon appetit, Neale!“ Prohlídnul jsem si svoje kuchařské království. Vypadalo, jako bych tady měl měsíc na návštěvě Keithe Moona. Ne, to ne. Keith Moon by po sobě nenechal takový bordel. Sorry, služtičko. Potom ti to vynahradím. „Ty už si pohlídáš, abych nezapomněl, co?“

Uvaž si kravatu a honem do práce, Neale. Neměl bys ty šikmooké dříče nechat čekat zbytečně dlouho. To je zase ráno, ani jsem se nestačil podívat z okna, co vyvádí počasí. Kouknul jsem na pager: oblačno, bez přeháněk. Takže deštník netřeba. Tohle asijské nepočasí. Zapomněl jsem.

Ten výhled jsem už znal: holé kopce zahalené mlhou a apatické moře.

Vypnul jsem klimatizaci. Znova. Vždycky jí nechávám zapnuté rádio, jako to dělávala moje máma kvůli psovi. Z ložnice byly slyšet ekonomické zprávy v kantonštině. Nevím, jestli se jí to líbí. Někdy to vypne, někdy ne, občas to přeladí.

„A buď tady hodná, slyšíš?“ zavolal jsem ještě, nasoukal se do nerozvázaných bot a popadl kufřík a klíče.

Katy vždycky odpovídala: „Slyším a poslouchám, můj lovce a pane.“

Ona nikdy neodpoví.

Tak, čelem vzad, pochodem v chod.

Výtah jel zrovna dolů. Díky bohu. Jinak by mi ujel autobus k trajektu. Dveře se otevřely. Nacpal jsem se dovnitř – kolektiv byl jako obvykle čistě pánský, napůl žlutý, napůl růžolící, a všichni bez výjimky z jedné smečky penězoměnců. Jinak bychom si těžko mohli dovolit tady bydlet. Ve vzduchu byly cítit obleky, voda po holení, kůže, tužidlo a něco neodbytného. Možná špatně ukočírovaný testosteron.

Nikdo neřekl ani slovo. Nikdo ani nedýchal. Otočil jsem se, abych se nemusel pinďourem lepit na rozkrok jiného kravaťáka, a uviděl číslo svého bytu: 144.

„To není dobré,“ prohlásila tehdy paní Fengová. „Čtyři znamená v čínštině Smrt.“

„Člověk se nemůže celý život vyhýbat čtyřce,“ namítla Katy.

„To máte pravdu,“ odpověděla paní Fengová a zavřela smutné oči.

„Ale je tady ještě jeden problém.“

„A to?“ zeptala se Katy a pousmála se na mě.

„Ten výtah,“ řekla paní Fengová a změřila si nás bystrýma očima.

„Jsme ve čtrnáctém patře,“ řekl jsem. „Neříkejte mi, že nemůžeme jezdit výtahem.“

„Ale je přímo proti vašim dveřím!“

„A?“ Katy se přestala usmívat.

„Dveře od výtahu jsou čelisti. Sežerou vám štěstí. Tady šťastní nebudete.“

Podíval jsem se nahoru a uviděl jsem se, jak koukám dolů skrz tónované sklo, mezi temeny svých nehybných hlav. Připadal jsem si jako duch.

„Navíc jste na Lantau,“ dodala paní Fengová, jako by jí to došlo až teď.

Cink, zvonek ohlásil další patro.

„A co je na tom špatného? Tenhle ostrov je jediné místo v Hongkongu, kde si můžete namlouvat, že svět býval kdysi krásný.“

„Jsou tu špatné proudy. Moc na sever, moc na východ.“

Cink, ozvalo se znovu. Cink, cink, cink. První patro. Přízemí. Autobus už čekal. Všichni jsme přeběhli přes silnici a nastoupili do něj.

V hlavě mi vyhrávala melodie z bondovky. Představil jsem si, jak si malí kluci hrajou na válku a dělají, že naskakují do vojenského transportéru.

V autobuse je už jen místo k stání, ale nevadí. Jó, kde jsou ty časy, kdy jsem se takhle mačkal v metru ve starém dobrém Londýně. Teď někdy začíná kriketová sezóna. Proto mám tenhle autobus rád. Od chvíle, kdy nastoupím, až do chvíle, kdy vejdu do kanceláře, jde všechno mimo mě. Nemusím nic rozhodovat. Můžu totálně vypnout.

Dokud se mi ovšem do ušního bubínku nezavrtá něčí debilní mobil. Leze mi to na nervy! Tak už to zvedni. Zvedni to! Ty hluchoune, zvedni ten svůj podělanej telefon! Proč na mě všichni tak čumíte?

No jo, je to ten můj. Když se tyhle věci poprvé objevily, zdály se senzační. Teprve časem lidem došlo, že život s mobilem je asi tak senzační jako život delikventů s elektronickým náramkem. Jenže to už bylo pozdě.

Zvedl jsem to a čekal, až prudivé elektrony doproudí prostorem až do mého ucha.

„Prosím. Brose.“

Tak, a teď i to nejposlednější pako v tomhle autobuse ví, že se jmenuju Brose.

„Neale, tady Avril.“

„Avril.“ Kdo jiný? Nejspíš přespala v kanceláři. Když jsem včera večer, nesmysl, dneska ráno, nesmysl, jako by to nebylo jedno, prostě když jsem odcházel, ještě pořád makala na portfoliu toho Tchajwanského konsorcia. V Jardine-Pearl na tom dělají zástupy právníků, u Cavendishe jsem to já, Avril a Ming. Ten Ming, co totálně zvoral smlouvu na náš – už vlastně jen můj – byt, takže se teď z toho nájmu můžu s prominutím posrat. Číňani jsou všiváci sami o sobě, realiťáci jsou všiváci na kvadrát, ale čínští realiťáci jsou ďáblovi dvorní donašeči.

Měli by se živit jako právníci, ale takhle si asi vydělají větší prachy.

To zatracený tchajwanský portfolio! Jako bych neměl svých starostí dost, ještě si musím dělat hlavu s touhle změtí detailů a právnických kliček. Asi je dobře, že na tom dělá i Avril, ale někdy mi fakt leze krkem. V lednu ji sem poslala londýnská centrála. Je tak vzorně snaživá, celý já před třemi lety.

„Vyspal ses dobře?“

„Ne.“

Nejspíš chtěla, abych se omluvil, že jsem včera večer odešel brzo.

Teda dneska ráno. V jednu. Správně, brzo. Tak na to může zapomenout.

„Volám kvůli složce Mickeyho Kwana.“

„Co s ní?“

„Nemůžu ji najít.“

„Aha.“

„Tak kde je? Měl jsi ji včera večer u sebe. Než jsi odešel domů.“

Jdi se vycpat, Avril. „Měl jsem ji včera večer. Šest hodin před tím, než jsem odešel.“

„Na stole ji nemáš. A v Guilanově kanceláři taky není. Takže musí být někde u tebe, protože já jsem ji měla naposledy v ruce včera odpoledne. Nemohls ji – nemohl ji někdo špatně založit? Neleží třeba jako obvykle – pod něčím? Někde v šuplíku?“

„Jsem v autobuse na ostrově Lantau, Avril. Do své kanceláře odsud bohužel nedohlídnu.“

Zdálo se mi, že za hradbou obleků, kravat a obličejů tvářících se, jako že neposlouchají, se někdo uchichtnul. Uchichtnul se jako kretééééééén. Možná to bylo jen kýchnutí.

Avril má asi tolik smyslu pro humor jako android. Angažoval bych ji do Star Treku. „Někdy ti opravdu nerozumím, Neale. To vím taky, že do své kanceláře teď nedohlídneš. Moc dobře to vím. Ale kdybys náhodou – jako obvykle – zapomněl, tak za 52, ne, za 51 minut chce mít Horace Cheung a Theo na stole zprávu o tom, jak jsme daleko s tím Waeovým portfoliem. Ty tady nejsi, protože jsi pořád ještě v autobuse na ostrově Lantau. Nedostaneš se sem dřív než za 38 minut, respektive za 41, pokud jsi nesnídal a budeš se ještě stavovat pro koblihy. Pan Cheung chodí vždycky o deset minut dřív. To znamená, že ve chvíli, kdy se ty vneseš do dveří, musím já mít dotyčnou zprávu už hotovou. A protože k tomu potřebuju složku Mickeyho Kwana, potřebuju ji teď.“

Povzdechl jsem si a snažil se vymyslet nějakou jedovatou odpověď, ale došel mi jed. Určitě na mě leze ta chřipka, co teď všude řádí.

„Máš úplnou pravdu, Avril. Ale na mou duši, já fakt, opravdu, naprosto, šíleně netuším, kam se ta složka poděla.“

Autobus se kolébal ze strany na stranu. Proti pošmourné bělobě asijského nebe jsem zahlédl tenisové kurty, mezinárodní školu, oblouk zálivu a rybářský člun.

„Máš to přece v počítači, ne?“

V tu ránu jsem se probral. „To mám, ale –“

„Stáhnu si to od tebe a vyjedu na svojí tiskárně. Je to nějakých dvacet stran, ne? Stačí, když mi řekneš heslo.“

„To bohužel nemůžu. Avril.“

Avril se na chvíli zamyslela. „To bohužel budeš muset. Neale.“

Vzpomněl jsem si, jak jsem viděl stahovat králíka, kde a kdy to bylo, jsem si už nepamatoval. Jako by ho tím nožem rozepnuli.

V jednu chvíli chrupkající Králíček Ušáček a vzápětí dlouhý krvavý cár, rozpáraný od klofáků až po pindíka.

„Ale –“

„Jestli sis z internetu stáhnul nějaký sado-maso-praso, přísahám, že tvoje tajemství u mě bude v bezpečí.“

I kdybych mluvil sebetišeji, uslyší mě aspoň deset lidí. „Nemůžu ti přece jen tak říct svoje heslo. To je porušení bezpečnostních pravidel.“

„Ty sis nejspíš nevšiml, Neale, že stačí málo a tohohle klienta ztratíme. Vlastně jsem si jistá, že sis toho nevšiml, protože jinak bys včera večer neodešel. Waeovo portfolio má cenu 82 milionů dolarů. Dutch Barings i Citibank jim zpívají každou noc pod balkonem a zpívají mnohem líbezněji než my. Jestli nebudeme mít zisky z Mickeyho Kwana, abychom vyrovnali ztrátu v Bangkoku a Tokiu, neštěkne už po nás ani pes. A Denholme bude hned vědět proč – to si nehodlám odskákat. Ty se možná rád nadosmrti zahrabeš v Birminghamu jako šéf místního McDonaldu, ale já chci od života víc. Tak mi řekni to heslo! Až dorazíš do práce, můžeš si ho změnit. To tvoje ‚porušení bezpečnostních pravidel‘ bude trvat 49 minut. No tak! Komu jinému bys měl věřit než mně?“

Nikomu, vůbec nikomu nemůžu do prdele věřit. Přetáhl jsem si sako přes hlavu a strčil si telefon do podpaží. Quasimodo Brose. „K-A-T-Y-F-O-R-B-E-S-O-V-A.“ Neříkej jí, ať se ti tam nehrabe. Hrabala by se tím spíš. „Tak. Spokojená?“

Musel jsem ocenit, že si odpustila ironické poznámky. Ale byl bych radši, kdyby mě nešetřila. Copak už jsem na tom tak zle, že v lidech vzbuzuju soucit?

„Mám to. Uvidíme se u Thea. Nikdo jiný se tvého počítače ani nedotkne.“

Autobus zajel do přístavu v zálivu Discovery Bay. Trajekt už čekal, jako obvykle. Nemusíme spěchat, máme rezervu – je tu teprve první zvonění. Druhé se ozve za minutu. Třetí za dvě minuty. Loď neodpluje dřív než za tři minuty a z autobusu na palubu to netrvá ani šedesát vteřin, pokud máte lodní lístek už připravený, což všichni máme. Takovou rezervu nemá ani Toyota Landcruiser. Dveře autobusu zasyčely a otevřely se. Vojáci jeden po druhém vyskákali ven, až se podlaha rozhoupala, a odpochodovali.

Je tady mezi námi? Drží mě za ruku? Proč jsem si vždycky myslel, že zůstává celý den v bytě? Je logičtější, že se potlouká někde kolem. Je ráda, když si jí někdo všímá.

Nech toho, Neale. To se týká tvého bytu. Tvého „domova“. Chodíš tam, protože nemáš kde jinde bydlet. Do Hongkongu ji netahej.

Nejspíš se ani neumí dostat přes vodu. Něco takového přece Číňani tvrdí. Neumějí skákat – proto jsou ve svatyních schody – a neumějí se dostat přes vodu. Nebo ne?

Dvacet kroků k turniketům. No, myslím, že dnešní ranní krize už pouští prst ze spouště. Ty doopravdy usvědčující informace jsou schované hluboko v útrobách mého počítače a Avril prostě nemá čas na to, aby se v něm šťourala naslepo. Nemá ani důvod. Na to je moc blbá.

Jak se pohyby na účtu 1390931 stále víc komplikovaly, vymýšlel jsem čím dál důmyslnější bezpečnostní opatření a čím dál neuvěřitelnější lži. Kolikrát už jsem měl namále, ale vždycky jsem to ustál. Fakt je, že nohsledi Denholma Cavendishe si nechtějí připustit to, co už touhle dobou musejí tušit i lidi postižení titulem z Etonu. Žádný strach, Neale. Avril si vytiskne toho svého drahého Mickeyho Kwana. Guilan uvaří kafe, jako vždycky silné tak, že by se s ním daly záplatovat silnice. A já už Theovi nějak nakecám, že auditoři jsou jenom moc horliví, a jemu hrdost nedovolí, jak už to u šéfů bývá, aby se mě ptal na základní věci. Theo pak dozorčí radě nakecá cosi o kapitálu vázaném v supervýnosných japonských fondech a dozorčí rada nakecá Jimu Herschovi, že firma dostala jasně na srozuměnou, že se během následujícího kvartálu musí dát do kupy. A Jim Hersch se zapřísahá Llewellynovým šéfům, že si je zcela, ale zcela jistý, že společnost Cavendish Holdings je naprosto čistá a že se nepotvrdily žádné z těch pomluv, které – a řekněme si to na rovinu, kamaráde – které o ní šíří Číňani. Nemusíme mít přece vysokou vyšetrovatelskou, aby nám bylo jasné, kdo dneska v hongkongské lidové policii tahá za nitky, co soudruhu? Co? A pak čáry máry tuk a všichni dostaneme ty svoje šesticiferné dividendy, z nichž pět cifer se už utratilo a zbytek zmizí v autech, nemovitostech a zábavních podnicích během příštích osmnácti měsíců. Zase jsi to dokázal, Neale. Vítej zpátky mezi živými.

Devět životů? Vidím to tak aspoň na devět set devadesát devět, ty vole.

Všechno je, jak má být. Tohle bylo druhé zvonění, Neale. Máš na to ještě šedesát vteřin.

„Neale? Proč už na ten trajekt nenastoupíš?“

Stejný pocit, jako když víte, že budete zvracet, a je vám divné, co jste snědli špatného.

Nemám ani, co bych zvracel.

Co se děje? Chce, abych zůstal? Tahá mě za ruku?

Ne. S ní to nemá co dělat. Poznám, když je se mnou, a teď tady se mnou není. Stejně by mě jen tak k něčemu nepřinutila. Já rozhoduju.

Já jsem pán. To je jedno z pravidel.

Bylo v tom něco ještě zvláštnějšího než ona.

Včera večer jsme s Avril připravovali podklady pro toho přepravního magnáta Waea. Z věčného vejrání do monitoru mě už pálily oči.

K obědu jsem měl jenom sendvič se slaninou a od té doby jsem nejedl. Několikrát jsem překonal hlad a totální otupělost, dokud se mi žaludek úplně nescvrknul. Kolem půlnoci se mi už ale začínalo dělat šoufl. Zašel jsem dolů do bistra, hned přes ulici naproti Cavendish Tower, a objednal si ten největší trojitý eklburger, co tam měli, vlastně dva, a naházel si do kafe deset kostek. Srkal jsem ho a jak se cukr dostával do žil, krev mi zpívala jako archanděl Gabriel. Tohle není normální, Neale. A co je do prdele normální?

Pozoroval jsem auta drandící kolem, lidi na ulici a jejich příběhy.

O kus dál pumpovala obří hustilka, jen co se vytáhla nahoru, hned zase syčela dolů. Neonové reklamy vysílaly svá poselství, pořád dokola. V bistru zrovna hráli Lionela Richieho, ten jeho starý hit o slepé holce. Fakt doják. Při tomhle songu jsem kdysi pod horou kabátů přišel o panictví. Bylo to v Telfordu, u kamaráda na večírku. Čert ví, co jsem dělal v Telfordu. Čert ví, co vůbec kdo dělá v Telfordu.

Pak přišel ten kluk a jeho holka. Objednal si hamburger a colu, ona si dala vanilkový koktejl. Vzal tác a začal se marně rozhlížet po prázdném stolu, až si všiml, že ho pozoruju. Přišel ke mně a nervózní angličtinou se zeptal, jestli si můžou přisednout. Nebyla to čínská angličtina. Číňani by radši chcípli, než by si sedli k někomu z nás.

Nebo by se k vám prostě nakýblovali a dělali, že tam nejste. Oklepal jsem cigaretu a přikývl. „Senkjú very moč.“ poděkoval mi vážně.

Ona byla Číňanka, to jsem poznal, ale spolu mluvili japonsky. Měl pouzdro na saxofon a malý batoh, na kterém ještě visely cedulky z letadla. Oba mohli mít tak maximálně po maturitě. Potřeboval se pořádně vyspat. Neobjímali se, ani se necicmali, jak to je dneska mezi čínskými puberťáky zvykem. Jen se přes stůl drželi za ruce. Nerozuměl jsem samozřejmě ani slovo, ale vytušil jsem, že se baví o tom, co by mohli podniknout. Byli tak šťastní. Jiskřilo to mezi nimi touhou, z čehož jsem usoudil, že spolu ještě nespali. Ani stopy po té líné, majetnické samozřejmosti, která se do vztahu vkrade po pár nocích.

Kdyby se v tu chvíli ze zamaštěné láhve s kečupem vysoukal Mefistofeles a zeptal se mě: „Neale, když z tebe udělám toho kluka, upíšeš svou duši ďáblu na věky věků?“, neváhal bych sakra ani minutu. Japonec nejaponec.

Podíval jsem se na svoje rolexky – čtvrt na jednu. Co je tohle za život?

S tím nebem jsem se spletl. Není pošmourně bílé. Když se člověk podívá pořádně, má barvu slonoviny. Tamhle nad kopcem je vidět, jak září, celé vyleštěné od slunce, perleťové a tenké jako oplatka.

A moře není pusté. Tamhle jsou nějaké ostrovy, kousek od břehu.

Připomíná mi to lehké tahy štětcem na čerstvém svitku, který visel v pokoji u paní Fengové, čtyři patra nad námi.

Ehm. Dovol, abych ti připomenul, Neale, že máš na kreditce takové dluhy, ze kterých by zatrnulo i Billu Gatesovi. Že rozvod tě pumpne o většinu peněz, které jsi považoval za svoje. Že právníci, kteří jsou namočení do takových věcí jako ty, prostě nechodí pozdě na schůzky s panem Waem. Tihle tchajwanští magnáti snídají s politiky, kterým stačí kývnout a ve městě začnou růst nebo mizet mrakodrapy.

Už jenom deset vteřin do třetího zvonění a závory se zavřou! Existenciální dilemata můžeš řešit o polední přestávce – no jo, jenže kdy jsem měl naposledy polední přestávku? – tak někdy jindy, ale hlavně už do hajzlu nastup na ten trajekt! Nebudu ti to opakovat.

Od obchodů sem přes lávku kluše nějaký chlápek. Andy XY, matně si ho pamatuju z dob, kdy jsem chodil do místního pólového klubu. Ne že byste na celém tomhle debilním ostrově našli třeba jen poníka. Kravata od Ralpha Laurena mu plandá na krku jako živý had, tkaničky má rozvázané, to jsou mi věci. Andy XY by měl být opatrnější. Mohl by zakopnout a bez klobouku bos, natluče si nos.

„Zastavte tu loď! Počkejte!“ No ne, celý Laurence Olivier.

Jestlipak mě ona taky takhle pozoruje? Se stejnou lhostejností protkanou výsměchem?

Číňan hlídkující u závor, nejspíš nevlastní bratranec manželky autobusákova bratra, cvrnkne do vypínače a turnikety se zavřou. Andy doklusal, svírá závory a snaží se potlačit kvílení uvězněného šílence.

„Prosím!“

Číňan u závory jen lehce kývne směrem k ceduli „Odjezdy lodí“.

„Pusťte mě!“

Číňan rázně zavrtí hlavou a jde si do své budky dopít kafe.

Andy XY nešťastně odfrkne, zašátrá pro mobil a hned ho úspěšně pouští na zem. Odchází pryč a telefonuje Larrymu, vymýšlí si výmluvy a předstírá srních.

Trajekt vyplouvá z přístavu a jeho hučení mizí v dálce.

Někdy ti fakt nerozumím.

* * *

Katy si nepřála, abych ji šel vyprovodit na letiště. Letělo jí to až odpoledne, mě čekal šílený pátek. Můj stůl v práci vypadal jako dno kaňonu z obou stran sevřené vratkými horami smluv. A tak jsme ten den chytili dřívější autobus a dali si kafe v přístavní kavárně. Tamhle v té kavárně. Andy XY se už usadil u okna, vytáhl laptop a buší do klávesnice, jako by chtěl odvrátit atomovou válku. Když se bude takhle hrbit, oddělá si záda. No ne, aniž by to tušil, sedl si přesně k tomu stolu, kde jsme s Katy sehráli to naše slavné sbohem.

Žádné dojemné sbohem á la Casablanca. Neal Brose a Katy Forbesová nabídli divákům dost nepěknou podívanou. Neměli jsme si co říct, nebo spíš jsme si měli říct všechno, ale po všech těch nocích, kdy jsme si neřekli ani slovo, jsme najednou zjistili, že pro sebe už nemáme ani dolar času nazbyt. Myslím, že jsme se bavili o letištní architektuře, o zalévání kytek, o tom, na co se Katy těší, až se vrátí do Londýna. Jako bychom se potkali večer předtím, vyspali se spolu v hotelu v Kowloonu a zrovna se probudili. Ve skutečnosti jsme spolu nespali už pět měsíců, od té doby, co jsme to zjistili.

Do háje, to byla hrůza. Opouštěla mě.

Nejlíp si pamatuju to, co jsme si neřekli. Nemluvili jsme o paní Fengové, ani o ní. Nemluvili jsme o tom, čí je to „vina“ – sakra, copak za ty tisíce let neplodnosti nepřišel nikdo na lepší slovo než „vina“? Katy měla vždycky slitování. Nikdy jsme se nebavili o léčbě, klinikách, adopci, operaci, o všech těch možnostech, kterými se to dá „řešit“, protože jsme ani jeden neměli tu vůli a nemluvili jsme o tom ani teď. Aspoň myslím, že to tak bylo. Když se příroda nenechala zbouchnout, aby nás dala dohromady, my jsme to za ni rozhodně dělat nehodlali. Ani jednou nepadlo slovo „rozvod“, protože to bylo něco tak skutečného a blízkého jako tamhleten kopec. Nepadlo ani slovo „láska“. To už fakt bolelo. Čekal jsem, že to řekne první. Ona možná čekala na mě. A možná to bylo tak, že už jsme tyhle věci přenechali těm maňasům s rozzářenýma očima, co se narodili devět deset let po nás. Jako ti dva včera v bistru. To pro ně je tu láska. Ne pro nás, staré pardály po třicítce. To už je passé.

Pak se ozval signál svolávající k nástupu na trajekt. Bylo to na tomhle místě, přímo tady na téhle narůžovělé dlaždici, na které teď stojím. Dobře si to pamatuju, protože okolo ní denně chodím. Přesně tady mě tehdy napadlo, že bych ji měl obejmout a třeba i políbit na rozloučenou.

„Už by sis měl radši nastoupit,“ řekla.

No fajn, jestli si to představuje takhle.

„Sbohem,“ řekl jsem. „Těšilo mě, paní. Těšilo mě mít vás za manželku.“

Okamžitě jsem těch slov litoval, a lituju jich dodneška. Vyznělo to jako vrchol jízlívosti. Otočila se a odešla, a já si teď někdy říkám, co kdybych se za ní býval rozběhl? Vystřelilo by nás to do úplně jiného vesmíru, anebo bych si jen rozbil nos? To jsem nikdy nezjistil.

Uposlechl jsem výzvu k nástupu. Styděl jsem se, a tak jsem ji ani nehledal na břehu, když jsme vyplouvali, a nevím, jestli mávala. Jak znám Katy, spíš ne. Stejně mi trvalo asi pětačtyřicet vteřin, než jsem na ni zapomněl. Moji pozornost strhla desetiřádková zpráva na straně pět v South China Business News. Nová čínsko-americko-britská Komise pro dohled nad kapitálovými převody provedla razii v sídle obchodní společnosti Silk Road Group. Veřejnosti to jméno asi moc neříkalo, zato mně ano. Já osobně jsem totiž, podle obdržených instrukcí, nechal minulý pátek převést 115 milionů dolarů z účtu 1390931 na účet Silk Road Group.

Do hajzlu.

Zůstal jsem tam sám.

Od mola vedla silnice přes přístavní vesnici až k pólovému klubu.

Vlajky zplihle visely ve vzduchu. Za klubem se silnice změnila v cestu na pláž. Ta přešla v pěšinu a vinula se podél břehu. Nikdy jsem po té pěšině už dál nešel, takže jsem neměl tušení, kam by mohla vést.

Rybář, který na břehu pletl síť, zvedl hlavu, aniž při tom přestal pohybovat kloubnatými prsty, a naše pohledy se na okamžik střetly.

Zapomínám, že na rozdíl od nás, globálních bezdomovců s nájemní smlouvou na dobu určitou, žijí lidé na ostrově Lantau vlastně celý svůj život.

Kdysi mě táta brával o víkendech na ryby. Na ponurou přehradu uprostřed snowdonských hor. Byl elektrikář. To je poctivá, opravdová práce. Instalujete lidem rozvaděče, zapojujete světlo, napravujete, co fušeři a domácí kutilové zpackali, aby jim nevyhořel barák. Táta měl na všechno nějaké rčení. „Dej hladovému rybu, Neale, a bude sytý celý den. Nauč ho rybařit a nebude už nikdy hladovět.“ Na přehradě jsem mu taky řekl, že budu studovat ekonomii na polytechnice. Přikývl. „To bys jednou mohl dostat dobré místo v bance,“ řekl a odrazil od břehu. Byl tohle začátek té cesty, na které pořád ještě jsem?

Když jsme spolu rybařili naposledy, oznámil jsem mu, že jsem dostal místo u hongkongské pobočky Cavendishe a že budu mít třikrát větší plat než ředitel mojí bývalé školy. „To je skvělé, Neale,“ řekl. „Máma na tebe bude pyšná.“ Čekal jsem od něj trochu víc, ale byl tou dobou už v důchodu.

Abych řekl pravdu, rybaření mě nudilo. Radši bych se díval na bednu na fotbálek. Ale máma chtěla, abych s ním jezdil, a tak jsem poslechl. Teď jsem za to rád. I dneska se mi při slově „Wales“ vybaví chuť sendvičů s vajíčkem a tuňákem a slabého čaje s mlíkem. Vždycky si vzpomenu na tátu, jak vyhlíží přes temné jezero sevřené studenými horami.

Přicházela nenápadně, jako když hučí lednička. Jako zvuk, na který si zvyknete dřív, než ho začnete vnímat. Nemám tušení, jak dlouho se skříně samy otvíraly, klimatizace zapínala a záclony roztahovaly, než jsem si jí konečně všiml. Nedošlo mi to hned, protože jsem bydlel s Katy. Katy si myslela, že to všechno, co ve skutečnosti dělala ona, dělám já, a já si zase myslel, že to dělá Katy. Nezjevovala se nijak dramaticky, jako to dělají ve filmech. Žádné vyházené zásuvky, žádní šotci v počítači, žádné nesmyslné vzkazy blikající na monitoru nebo sestavené z magnetů na ledničce. Nic jako Poltergeist nebo Vymítač ďábla. Přišlo mi to spíš jako nemoc, jako smrtelná nemoc, která propuká pomalu a nenápadně, takže ji rozpoznáte až ve chvíli, kdy je pozdě. Byly to drobnosti, schované věci. Sklenice medu na skříni. Knížky v myčce na nádobí a podobně. Nebo klíče. Na ty byla zvlášť vysazená. Ne, nikdy nebyla vlezlá. Dělali jsme si z ní legraci, ještě než jsme v ni začali věřit: To nic, to byl jenom duch.

Myslím ale, že nás takhle všechny tři nakonec poznamenala víc, než kdyby rozbila bůhvíkolik váz.

Na den, kdy jsem to hučení konečně uslyšel, se dobře pamatuju.

Bylo to v neděli odpoledne, loni na podzim. Výjimečně jsem byl doma.

Katy šla na nákup do místního supermarketu. Povaloval jsem se na gauči, četl noviny a jedním okem sledoval Smrtonosnou past 3 nadabovanou do kantonštiny. Najednou jsem si všiml, že si přede mnou na koberci hraje malá holčička. Ležela na břiše a dělala, že plave.

Věděl jsem, že tam je. Stejné tak jsem věděl, že tam žádné takové dítě být nemůže.

Závěr byl jasný.

Ucítil jsem, jak mi za krk dýchl Strach.

Půlka baráku vyletěla do povětří. „Radši zavoláme další posilu z FBI,“ prohlásil ten pitomý policajt, co nevěřil Bruci Willisovi.

Okamžitě se do toho vložil Kapitán Rozum a začal se ohánět zatykačem. Přikázal mi chovat se, jako by se nedělo nic nenormálního.

Co mám dělat? Křičet a utéct odsud pryč? Kam? Stejně by mi pak nezbylo než se vrátit. Navíc jsem taky musel myslet na to, co řeknu Katy. Že tady máme ducha, který nás ve dne v noci sleduje? Když otevřeme tuhle komnatu, co všechno na nás ještě vybafne? Přinutil jsem se předstírat, že dočítám článek, ale nevnímal jsem z něj o moc víc, než kdyby byl napsaný mongolsky.

Strach dostal želízka, ale to mu nebránilo křičet z plných plic: Ty vole, máš v bytě ducha! Tak sakra slyšíš mě? Ducha!

Pořád tam byla. Plavala si na koberci, teď pro změnu na zádech.

Musel jsem si zakrýt výhled novinami. Znamenalo by, že jsem blázen, kdyby tam byla, nebo kdyby tam nebyla?

Co jsem o ní věděl?

Jen to, že mě nijak neohrožuje.

Složil jsem noviny a podíval se tím směrem, kde jsem si myslel, že leží.

Nikde nikdo. Tak vidíš, samolibě řekl Rozum.

Neale, tobě začíná hrabat, dodal Neal.

Rázně jsem zamířil do kuchyně.

Slyšel jsem, jak se mi za zády hihňá.

Jdi se vycpat, řekl Strach Rozumu.

Zaslechl jsem rachocení v zámku a Katy na chodbě, jak cinká klíči. Spadly jí na zem. Šel jsem ke dveřím a otevřel jí. Byla sehnutá, takže nemohla vidět můj výraz, což bylo jedině dobře.

„Uf,“ usmála se Katy a narovnala se.

„Vítej doma,“ řekl jsem. „No ne, co to vidím? Šampaňské?“

„Šampaňské, humr a jehněčí, můj lovče a pane. Ty jsi spal, viď?

Vypadáš úplně groggy.“

„Hm… jo. Snad jsem zase nezapomněl na tvoje narozeniny?“

„Ne.“

„Tak co?“

„Chci tě pořádně nasytit, abys měl hodně spermií a rozvernou náladu. Rozhodla jsem se, že chci miminko. Co ty na to?“

Celá Katy.

Ocitl jsem se na zpustlém dvorku mezi polorozpadlými rybářskými chatrčemi. Pěšiny se rozbíhaly do stran a dál se větvily. Nějaký černý pes mě pozoroval svým jediným okem a zkoumal, co jsem zač.

Byl bych radši, kdyby byl uvázaný. Jaká je asi pravděpodobnost, že má vzteklinu? Jejich páníčkové na to dost často vypadají. Zpoza hlávky zelí velké jako půl chalupy se vynořila nějaká ženská. „Vy jít k Velký Buddha?“ zeptala se.

Viděl jsem sám sebe, jak se jí motám na dvorku. Cizí ďábel po kotníky zabořený v bahně, boty z Pensylvánie, hedvábná kravata z Milána a v ruce kufřík plný japonských a amerických vymožeností, které stály víc, než si ona vydělá za tři roky. Co si o mně musí myslet?

„Ano,“ odpověděl jsem.

Nějakou zeleninou s oblou špičkou ukázala na jednu z cest.

„Děkuju.“

Zpočátku byla cesta jasná, ale čím hlouběji pronikala do lesa, tím byla pochybnější. Listy, kořeny, výhonky, hlízy, trny a houští.

Obyčejný, špinavě hnědý ptáček vyzpěvující v odstínech smaragdů a opálů. Suchá tráva. Hlína, balvany, uvolněné šutry, žížaly zavrtané pod zemí.

Nebudu na to myslet. Začínalo se dělat hezky.

Uslyšel jsem vrtulník a představil si, jak se z něj vyklání Avril a Guilan s dalekohledy a sluchátky na uších. Avril by mohla mluvit do kamery jako reportérka dopravního zpravodajství. Uchichtl jsem se. V křoví cosi poskočilo a zadupalo. Ztuhl jsem, ale hned to přestalo. Jestlipak jsou na ostrově Lantau hadi?

Prší, prší, jen se leje, pojedeme do prdele…

Kolem hlavy mi bzučel hmyz lačný po mém potu.

Je na čase představit taky posluhovačku.

Každému, co jeho jest – od začátku to byl Katyin nápad. Já posluhovačku nikdy nechtěl, nevybral jsem si ji a prvního půl roku – až do letošní zimy – jsem ji ani neviděl. Ani jednou jsme se nesešli, dokud Katy neodjela zpátky do Anglie. U Cavendishe jsem měl řadu kolegů, kteří si zásadně najímali holky ochotné dělat i jiné věci než jen natřepávat polštáře a vozit děti do školy a domů. Většinou si najímali Filipínky, protože ty nemají povolení k trvalému pobytu, a tak musejí být povolnější. Taky moc dobře vědí, že čím budou úslužnější, tím spíš je pak pán někomu doporučí, až bude z Hongkongu odjíždět.

Možná o tom Katy v dámském klubu taky něco zaslechla. A možná proto si vybrala Číňanku. Překvapilo mě, že vůbec chtěla služku.

Katy pocházela z lepší středostavovské, ovšem nijak bohaté cambridgeské rodiny, kde se žilo spíš z dobrého jména a musely se utahovat opasky, aby děti mohly chodit do slušných škol. Seznámili jsme se v londýnské advokátní kanceláři, sakra, ne ve Sněmovně lordů.

Jenže teď jsme byli tady, v koloniích. Tedy bývalých koloniích.

Mrzelo mě, že se Katy nechala od ostatních manželek takhle naočkovat. Ale koneckonců, jak sama poznamenala, já po sobě ten svinčík neuklízím, tak nevím, co to obnáší. Na její argument, že až bude těhotná, bude muset víc odpočívat, jsem byl taky krátký. Měl jsem dojem, že se nejspíš nadchla pro mezikulturní dialog a hodlá trávit čas pronikáním do čínské psýchy.

Jestli to tak opravdu bylo, pak se jí to ošklivě vymstilo. Tohle hobby jí přineslo jen trápení, a to pak přenášela i na mě, sotva jsem vstoupil do dveří. Dávala posluhovačce dárky, ale ta je přijímala beze slova. Katy tvrdila, že je nevrla a nevyzpytatelná a že neustále trousí narážky na to, jak její rodina z pevniny hladoví a potřebuje víc peněz. Katy ji podezírala, že po nocích pracuje jako společnice v baru, aby si ještě přivydělala. Nebyla si jistá, ale měla pocit, že se jí ztratily zlaté náušnice. Když si to tak zpětně přeberu, říkám si, jestli to náhodou nebyla práce naší malé návštěvnice.

„Když s ní nejsi spokojená, tak ji vyhoď.“

„Ale co ta její hladovějící rodina?“

„To není tvůj problém! Nejsi žádná paní Štědrá.“

„Právníka opravdu nezapřeš.“

„A kdo si na ni ve dne v noci stěžuje?“

„Chci, aby sis s ní promluvil, Neale.“

„Proč já?“

„Já už jsem to zkoušela, ale v téhle kultuře ženy uznávají jenom muže. Váží si jenom mužů. Stačí, když budeš asertivní. Dám jí tuhle sobotu volno a řeknu, ať přijde v neděli. Zařiď si, abys byl doma.“

„Ale byly to tvoje náušnice.“

To jsem neměl říkat.

Když se mi podařilo Katy uklidnit, zeptal jsem se, co jí mám říct.

„Řekni jí, že existují určitá pravidla, která by měla respektovat.

A že jsme to asi neřekli dost jasně, když jsme ji najímali.“

„Možná je to jenom líná děvka. Proč myslíš, že já na ni budu mít nějaký vliv?“

„Něco už o Číňanech vím. Musíš jim dát najevo, kdo je tady pánem, na to oni slyší. Na mě se dívá, jako bych byla vzduch. Mluvila jsem o tom s Theovou ženou, měla ten samý problém. A je úplně jedno, že ti nebude všechno rozumět. Leccos si dokážou domyslet podle hlasu.“

Další neděli jsem se s ní setkal. Tady to máte, vlastně nás dala dohromady Katy.

Čekal jsem nějakou starou uklízečku. Byla to mladá holka, mohlo jí být tak osmadvacet, možná o rok víc. Na sobě měla černobílou uniformu a černé punčochy. Musí se v tom asi potit. Netečně mě poslouchala, zatímco jsem něco drmolil a snažil se nedívat se jí do očí. Měla bujné vlasy a snědou pleť. Stačilo půl minuty a bylo mi jasné, že spolu skončíme v posteli, a věděl jsem, že ona to ví taky.

A od té doby, dokonce i tehdy, když jsme to s Katy dělali třikrát za noc, aby otěhotněla, jsem vždycky zavíral oči a viděl pod sebou tu holku.

Za trapistickým klášterem začala stezka prudce stoupat, vstříc nachovému ránu. Pásmo stromů zůstalo brzy v dálce pode mnou. Netušil jsem, kolik je tady nahoře nebe! Sundal jsem si sako a přehodil si ho přes rameno. Kufřík jsem ještě pořád nesl v ruce.

Došel jsem ke skále a posadil se. Srdce mi drnčelo jako struny kontrabasu. Neměl bych si vzít některý z těch svých prášků? „Berte tři denně a budete v pořádku,“ řekl mi ten čínský šarlatán, co léčí lidi od Cavendishe. „Co mi to dáváte?“ zeptal jsem se. „Lahvičku růžových, lahvičku zelených a lahvičku modrých.“ odpověděl. Díky, doktore. Dneska se na tu medicínu asi vyprdnu.

Nebe se proměnilo v alchymistickou dílnu. Slunce vycídilo olověný mat do stříbrná. Stříbrná se hned zahalila do modré. Přece jen bude nakonec hezky.

Chlupatá hromada ležící opodál zvedla hlavu a přivřela oči. Smutně se na mě podívala a zabučela. Takhle zblízka jsem neviděl krávu, ani nepamatuju. Naposledy možná ve Walesu. Od té doby tak leda na talíři. Skrz mlžný opar se v dálce leskl Hongkong. Mrakodrapy a staveniště deroucí se vzhůru jako stromy v džungli.

Vtom mi zazvonil mobil a na chvíli mě hodil zpátky.

Ty vole, cos to udělal? Panebože, ať se probudím! Prosím!

Kráva žalostně zabučela. Do prdele! Dvakrát do prdele a ještě jednou na druhou! Jsem právník, pohybuju se ve světě, kde „třináct“ znamená „třináct milionů dolarů“, a zdrhnu si z práce jako školák, který vynechá dvouhodinovku matiky. Co ti Tchajwanci? Mysli! Jaká výmluva je dostatečně vážná, dostatečně uvěřitelná, a zároveň až moc neuvěřitelná na to, abych si ji jen tak vymyslel? Únos? To ne. Infarkt?

Avril ví, že beru léky. Záchvat? Tak mysli! Silné, prudké, ochromující zvracení, tak proč nejsem na lodi? Musím si zaplatit doktora, potřebuju recept a taky důvěryhodného svědka –

Haló! Zvedni mě!

Zmáčkl jsem tlačítko pro příjem hovorů a mlčel, ehm…

Neale, není náhodou na čase začít sám rozhodovat o tom, co je a není průser?

Ehm… nic. Poslouchal jsem Nealovo srdce. Bušilo, jako když ve vedlejším údolí bouchají granáty.

„Neale? Neale?“ No jasně, Avril. „Neale, kde jsi?“

Na koleni mi přistála velká moucha. Monstrózní létající tříkolka.

Sebral jsem se.

„Neale? Tak slyšíš mě? Je tady Chiang Yun. Snaží se být zdvořilý, ale je mu divné, co máš tak důležitého na práci, že ho necháváš čekat. I mě by to zajímalo. A Jima Hersche to určitě bude zajímat taky. A jestli nechceš plýtvat svým drahocenným časem na Chiang Yuna, tak by tě snad aspoň mohlo zajímat, že už ti dvakrát volal pan Gregorskij z Petrohradu, a to ještě není ani devět.“

Podíval jsem se na hodinky. Pane jo, ten čas tak letí. Kráva se zamračila. Někde blízko jsem ucítil její lejno.

„Vím, že tam jsi, Neale. Slyším tvůj dech. Jen doufám, že se to vysvětlí. Fakt že jo. Protože tentokrát tě nezachrání nic než potopený trajekt. Neale? Tak slyšíš mě, Neale? Hele, Neale, jestli nemůžeš mluvit, poklepej dvakrát na telefon, ano?“

Ha! Do opovržení se nám vloudila pochybnost! Musel jsem potlačit smích. Paní Pohotová. Dotáhne to daleko ta naše Avril.

„Neale! Tady už přestává legrace! Ty se normálně snažíš zazdil jeden z největších kontraktů, jaké jsme kdy viděli. Možná největší, o jakém kdy kdo slyšel. Tohle už budu muset hlásit na centrálu. Nemůžeš ode mě čekat, že na sebe pak kvůli tomu nechám řvát.“

Tak už zavři zobák. Vypnul jsem tu věc a položil ji na vyhřátý kámen.

Na obloze kroužilo káně a visel tam mrak podobný kovadlině.

Nikdy si jich nevšimnete hned. Číhají v zapomenutých, nevysmýčených koutech. Narůstají do obrovských rozměrů a celou tu dobu o nich nemáte nejmenší tušení, alespoň ne o jejich pravé podstatě. A pak jednoho dne dojde k náhodnému setkání, kdy najednou zahlídnete to, co vlastně chcete a nevíte o tom. A třináctá komnata se otevře…

Avril mě zkoušela prozvonit na pager. Prokristapána, vždyť já jsem po zuby ozbrojený telekomunikační technikou. Odepnul jsem ty přístroje z opasku stejným gestem, jakým John Wayne sundával kolty po celodenním masakrování hispánských banditů. Otevřel jsem kufřík.

Uvnitř byla složka s nápisem Mickey Kwan – no vida – a Llewellynova vizitka. Přihodil jsem tam mobil a pager. Pak jsem vstal, pořádně se ze strany rozmáchl a vymrštil ho do prázdna. Zevnitř jsem ještě slyšel pager, drahé, umňoukané kotě. Kufr vykreslil elegantní parabolu, narazil do skály a v sebevražedných skocích a velkých ladných otočkách se řítil ze svahu dolů, dost rychle na to, aby zabil všechno, co mu přijde do cesty, jako lvice Elsa, jako akrobat, jako lumík, jako Čuňas z Pána much.

Na chvíli zůstal beztížně viset v ranním slunci.

Pak se jako kormorán vrhl střemhlav do moře.

* * *

Katy asi zapomněla posluhovačku zrušit.

Týden po tom, co odjela, jsem jednou večer přišel domů a měl jsem vypráno, nádobí bylo umyté a úhledně vyrovnané, záchod i koupelna čisté, okna umytá. Dokonce mi vyžehlila i košile. Budiž požehnány její malé čínské bradavky chutnající po trpkých švestkách.

Takové služby jsem rozhodně rušit nehodlal. Ve všední dny jsem pomalu neměl čas se ani uprdnout. Vážně.

Posluhovačce rychle došlo, že je Katy pryč.

Jednou přišla v neděli dopoledne. Ležel jsem na gauči a díval se na Sezame, otevři se. Vtom jsem uslyšel v zámku klíče. Vešla dovnitř, jako by ten byt byl její, a neměla na sobě zástěru.

Zamkla za sebou, přistoupila ke mně jako k nějaké figuríně, klekla si na mě a začala mi jednou rukou masírovat péro. Pták Buk. Ernie a Bert zrovna zpívali písničku o kouzelných písmenkách. Chtěl jsem ji políbit, ale odstrčila mě a jednou rukou mi držela hlavu dole, zatímco druhou mě pořád silněji ždímala. Svlíkla mi tričko a nohou stáhla kalhoty. Cvičenka. Pak mě vzala za kůži mezi kulkami, jako když volovi cvaknete do tlamy kruh, a odtáhla mě do ložnice. Položila mě na Katyinu stranu postele, vyklouzla z kalhotek a klekla mi na prsa.

Začal jsem jí rozepínat knoflíčky, ale udělala nespokojené „ts ts“, pleskla mě a zaryla mi nehty do šourku tak, že jsem musel kapitulovat. Pak promluvila, poprvé a skoro naposled.

„Řekni: Ty chtít mě, ty nechtít mrchu Katy.“

„Jo, chci.“

„Řekni to!“

„Chci tebe, nechci ji.“

„Řekni to. Mrcha Katy je hnusná mrcha, já opravdová žena.“

To říct nemůžu.

Aniž pustila moje varlata ze zajetí, sundala si jednou rukou blůzu a rozepnula podprsenku. Slyšel jsem, jak se ta malá vedle hihňá. Bradavky se jí postavily a pohádkově ztmavly.

„Byla mrcha. Hnusná. Ty jsi opravdová žena.“

„Ty dávat peníze. Dávat její věci. Všechny. Jako dárek.“

„Hodně si toho odvezla.“

„Nechala moc věcí. Všechny teď moje. Řekni to.“ Její ruka mi ho svírala stále pevněji.

„Jsou tvoje.“

Položila si mou ruku na prsa. „Řekni: Ty silnější než já.“

„Jsi silnější než já.“

Tak, formality jsme zvládli, jednání skončilo, smlouva byla podepsaná. Skočila na mě. Na zlomek vteřiny jsem si vzpomněl na antikoncepci, ale to rytmické, teplé vlhko mě unášelo dál a dál.

Jedinkrát jsem se pokusil dostat se nahoru, ale hryzla mě, odstrčila loktem a převrátila zpátky na záda.

Když bylo po všem, nad námi jen tupě hučel větrák. Ze všeho žáru zbyl jen pach odlivu. Cítil jsem… Ani nevím, co jsem cítil. Vedle doznívala závěrečná znělka Sezame, otevři se.

Vstala a sedla si ke Katyinu toaletnímu stolku. Otevřela šuplík, vytáhla korálový náhrdelník a zapnula si ho kolem krku. Měla ho štíhlejší než Katy.

Chtěl jsem ji znova. Tohle mě stojí víc než prachy, a když už mám zaprodat duši, tak proč z toho nevytřískat, co se dá. Vstal jsem a udělal jí to zezadu, přímo na toaletním stolku. Rozbili jsme zrcadlo.

Milování s ní se mi stalo drogou. Jedna dávka a už jsem byl závislý. Myslel jsem na ni v práci. Když jsem se večer vracel domů, postavil se mi, jen co jsem strčil klíč do zámku. Když jsem v hale ucítil Katyinu kolínskou, znamenalo to, že čeká. Když ne, musel jsem si holt vystačit s whiskou. Chlapi v práci, Hugo Hamish a Theo, si mysleli, že jsem zdeptaný z Katy, a několikrát se mě snažili přemluvit, abych to s nimi šel zapít ke Vzteklýmu psovi. Ale popravdě řečeno, na Katy jsem si skoro ani nevzpomněl. Měl jsem ji v jiné složce a nenarazil jsem na ni, dokud jsem ji sám nezačal hledat. S posluhovačkou to bylo jiné: to ona vyhledávala mě.

Jednou večer jsem přišel domů a za dveřmi uviděl boty paní Fengové. Hned jsem věděl, že máme problém. Paní Fengová seděla s Katy u jídelního stolu. Ony o vlku a vlk za humny, řekl bych. Zrovna se chystaly vynést nad Nealem Brosem rozsudek.

„Neale,“ oslovila mě Katy svým učitelským tónem, který nasazovala vždycky, když byla nervózní jak pes, ale dělala, že se ovládá.

„Mluvily jsme s paní Fengovou o naší malé návštěvnici. Posaď se.“

Chtěl jsem si dát pivo a sprchu a steak a hranolky, chtěl jsem se dívat na televizi na Manchester United proti Liverpoolu.

„Teď nic nedělej a poslouchej paní Fengovou!“

Čím dřív to bude za námi, tím dřív se budu moct vrátit ke svému večernímu programu.

Paní Fengová si počkala, až se posadím a přestanu se ošívat. Dívala se na mě tak, že jsem si připadal jako u výslechu. „Nejste v tomhle bytě sami.“

„To víme.“

„Je tady malá holčička. Teď je schovaná, bojí se mě.“

Ani jsem se jí nedivil. Paní Fengová měla oči jako z tónovaného skla. Když mrkla, přísahám, že jsem slyšel zasyčel automatické dveře.

„Jsou tři možnosti. Na Lantau se po staletí nechávaly nechtěné děti napospas zimním nocím a divokým zvířatům. Mohl by to být duch z takové dávné minulosti. Ale ti většinou nepřebývají v moderních budovách. Druhá možnost je, že to byl někdo, koho Japonci za války, při okupaci Hongkongu, sebrali jako nežádoucí osobu. Odvezli je do zálivu Discovery Bay, nařídili jim, aby si vykopali vlastní hrob – tam, kde v sedmdesátých letech postavili rezidenční bloky Phase 1 –, pak je zastřelili tak, aby spadli naznak přímo do jámy. Třeba ukradla nějakou cetku. Třetí možnost je, že byla… jak se to řekne anglicky? Že ji měl bílý gwai lo s posluhovačkou. Muž nejspíš odjel a to děvče pak vyhodilo holčičku z okna nějaké takovéhle budovy.“

„Tomu říkám moderní péče o dítě.“

„Neale, buď zticha!“

„Chlapec by jí přinesl hanbu, ale s děvčátkem by bylo ještě hůř.

V chudých rodinách se tohle stává často, i když jsou rodiče manželé a oba Číňané. Věno může zruinovat rodinný rozpočet. Myslím, že to bude ten případ.“

Proč se obě dívají na mě? Je to snad moje vina?

„To není všechno,“ dodala Katy. „Podle paní Fengové ji přitahují muži. Ty.“

„Víš, jako co mi to připadá?“

„Paní Fengová říká, že ve mně vidí sokyni a že dokud tady budeme bydlet, nemůžu otěhotnět. Musíme z Lantau odjet. Přes vodu se za námi nedostane.“

„Doktor Chán předložil poněkud přijatelnější vysvětlení, proč ještě nemáme Brose-Forbese juniora, nemyslíš?“ Do háje, to jsem neměl.

„Takže ty tvrdíš, že je to všechno jen výplod mojí fantazie?“

„Ale ne. Uznávám, že se tady občas něco objeví. Jenže ty astronomický nájmy v centru a na Victoria Peak mě děsí mnohem víc.

Číňani na ty svoje posvátný zásady feng šuej taky sakra rychle zapomenou, když jde o prachy. Pusť to z hlavy, Katy. Nemůžeme si dovolit se přestěhovat. A do Kowloonu, mezi mafiány, spodinu a přistěhovalce, mě nikdo nedostane. Kdybys měla dítě tam, rozsekali by ho na kousky a nasušili do nějakých lektvarů.“

Paní Fengová nás pozorovala. Vsadil bych se, že se bavila.

„Paní Fengová,“ obrátil jsem se k ní, „vy víte všechno, co se vědět dá. Co máme dělat? Zavolat zaříkávače?“

Moje ironie se minula účinkem. Paní Fengová přikývla. „Ano, za normálních okolností bych vám mohla doporučit několik geomantiků. Ale myslím, že tenhle byt přináší takovou smůlu, že už se nedá zachránit. Musíte se přestěhovat.“

„Nikam se stěhovat nebudeme. Nemůžeme se přestěhovat.“

Paní Fengová se zvedla. „Pak mě prosím omluvte.“

Katy vstala a zamumlala něco v tom smyslu, aby zůstala a dala si ještě čaj, ale paní Fengová už byla ve dveřích. „Pozor na to, co je za dveřmi,“ varovně prohlásila přes rameno.

Zatímco jsem si lámal hlavu, co tím ksakru myslela, Katy odešla do pokoje pro hosty. Slyšel jsem, jak se zamkla.

Do háje, copak vám všem přeskočilo? Vzal jsem si pivo a lehnul si na gauč. Neměl jsem sílu na to, abych si ještě dělal něco k jídlu.

Díky, Katy. Do prdele, měla jsi celý den na to, abys něco uvařila. No tak máme v bytě ducha, a co má být?

Netušil jsem, kolik je v tomhle debilním bytě zámků.

Ten kluk s holkou včera v tom bistru, pořád je mám před očima.

Katy a já. Co se stalo s Láskou?

To bylo tak. Láska hupsla do postýlky a šukala a šukala, až ji to všechno mezi nožkama bolelo a začala se nudit. Na mou věru. Rozhlídla se tedy kolem, čím by se mohla zabavit, a uviděla, jak všichni její úžasní přátelé mají úžasné děti. A tak si Láska řekla, že chce taky úžasné děti. Jenže ať se Láska oplodňovala sebevíc, pořád měla svoje měsíčky jako dřív. A tak šla Láska k panu doktorovi a dozvěděla se pravdu. Pokud vím, její mrtvola tam leží dodnes. Tak, milé děti, a to byla pohádka o tom, co se stalo s Láskou.

Chtěl bych se vrátit do toho bistra a říct jim: „Teď mě oba poslouchejte, jste nemocní. Vidíte věci jinak, než doopravdy jsou.“

Co máš zrovna ty komu co říkat, že je nemocný, Neale?

Ten večer Katy zavolala. Dvě minuty poté, co ta holka odešla.

Právě jsem se celý ulepený chystal vlézt do sprchy. Jak si to ty ženské dokážou takhle načasovat? Zvedl to záznamník. Katy byla opilá.

Nechal jsem ji mluvit a poslouchal. Stál jsem tam v obýváku s holým zadkem a páchnul opakovaným sexem s posluhovačkou, kterou Katy nenáviděla.

„Hele, Neale, já vím, že tam jsi. Poznám to. Tady je pět odpoledne, ani nevím, kolik to dělá tam u vás, no asi jedenáct.“ Taky jsem netušil, kolik je. „Dívala jsem se na Wimbledon. Angláni dostávaj na frak… Chtěla jsem tě jenom pozdravit, no. Ani nevím, proč vlastně volám, no mám se fajn, díky, co ty? Mám se fajn. Pořád sháním byt. Ale za týden touhle dobou si možná plácnu v jednom menším bytě v Islingtonu. Sice je tam slyšet každý spláchnutí, ale aspoň tam nejsou duchové. Promiň, to byl špatnej vtip… No, jinak teď dělám asistentku v Cecilině personální agentuře, jen abych nevyšla ze cviku.

Vernwood odešel na Wall Street. Na jeho místo přijali nějakýho borce těsně po škole, dělal ekonomku v Londýně… Hele, říkala jsem si, jestli bys mi časem nemohl poslat to staroanglický křeslo, má docela cenu, víš? Jo a taky jsem mluvila s tvojí sestrou, narazila jsem na ni úplně náhodou, když jsem nakupovala v Harvey Nichols… Říkala, že sis prý prodloužil smlouvu na dalších osmnáct měsíců… Přijedeš na Vánoce? Víš, jen jsem myslela, že by bylo fajn, kdybysme se třeba mohli vidět, no jenže ty stejně budeš muset obejít známý a vůbec…

A taky jsem u tebe nechala pár šperků. Asi by se nám moc nelíbilo, kdyby je ta posluhovačka vyšmejdila a zdrhla s nima do Číny, co?

Nepamatuju si, že bych si od ní brala zpátky klíče. Radši bys měl nechat vyměnit zámky. Já jsem v pohodě, ale potřebuju dovolenou.

Tak čtyřicet let by mi bodlo. No, jestli nebudeš moc unavenej, až dorazíš, tak mi zavolej. Budu se ještě pár hodin dívat na finále dvouhry… Jo a tvoje sestra taky říkala, že máš zavolat mámě… Tátu prý zase zlobí slinivka… Tak se měj, no…“

Už jsem jí nezavolal. Co bych jí řekl?

Došel jsem k nějakému hrobu. Byl obrácený čelem k moři. Slunce už bylo vysoko a úmorně žhnulo. Sundal jsem si kravatu a pověsil ji na trnitý keř. Nemělo ani smysl pokoušet se přečíst jméno toho, kdo tu leží. Těchhle čínských hieroglyfů jsou tisíce a dohromady tvoří to nejklopotnější písmo na světě. Pamatuju si pěl znaků: alkohol, hora, řeka, láska, východ. Někdy si myslím, že ty hieroglyfy jsou jako Číňani sami – přežívají celá staletí a vzájemnou podobností zastírají, co je který z nich zač, takže je na ně každý cizinec krátký. Jen tak něco je asi nezmění. Zmodernizovat tenhle jazyk se nepodařilo ani velkému Maovi.

Šel jsem po pěšině pořád z kopce dolů. Minul jsem potok s poloslanou vodou, keř obsypaný ptáky, motýla s černobíle zebrovanými křídly velkými jako dva talířky. Jednou nebo dvakrát jsem zabloudil a jednou nebo dvakrát si mě cesta zase našla. Připomínalo mi to tady Brecon Beacons ve Walesu. Dospěl jsem ve chvíli, kdy jsem si uvědomil, že všude je to v podstatě stejné a že se ženskými je to taky tak.

Tentokrát už stezka dál nevedla. Měl jsem špatný směr. Budu se muset vrátit stejnou cestou zpátky skrz trnitou, zapýřenou houštinu.

Posadil jsem se a podíval se dolů do údolí. V dálce se na vysušeném mořském dně přistavovaly další plochy nového letiště. V lesknoucích se mělčinách z naplaveného bahna si hrály malé buldozerky. Po zápěstích, na prsou i mezi půlkami mi stékaly čůrky potu. Kalhoty se mi lepily na stehna. Touhle dobou jsem měl brát léky, ale všechny ty prášky byly v kufříku někde na dně zálivu.

Zajímalo by mě, jestli za mnou někoho poslali. Možná Minga. Avril mi už určitě pilně šmejdí po hard disku a Theo Fraser jí nejspíš kouká přes rameno. Kam až to může dojít? Co všechny ty e-maily z Petrohradu, všechny ty sedmi– a osmiciferné převody peněz bůhvíkam, nad kterými jsem zavíral oči?

Pokud jste nežili s duchem, nepochopíte, jaké to doopravdy je.

Člověk by si myslel, že bude dnem i nocí bloumat po bytě a celý posedlý a ustrašený čekat na zaříkávače. Tak to úplně není. Je to spíš, jako byste bydleli s hodně přecitlivělou kočkou.

Posledních několik měsíců jsem žil se třemi ženami. Jedna z nich byla jen přízrak a teď se zhmotnila v ženu. Druhá byla žena a zbyl z ní jen přízrak. Třetí je přízrak a vždycky bude. Ale tohle není žádná duchařská historka – duch zůstává v pozadí, tam, kam patří. Kdyby byl v popředí, byl by to člověk.

Vraceli jsme se s Katy z nějakého pitomého firemního večírku.

Když jsme přišli dolů do haly, skočil jsem se ještě podívat do schránky a postavil si při tom kufřík na zem. Bylo tam pár dopisů. Nastoupili jsme do výtahu a začali trhat obálky. V půli cesty jsem si ale uvědomil, že jsem dole u schránky nechal ten kufřík. Dojeli jsme tedy do čtrnáctky, Katy vystoupila a já sjel zpátky do haly, vzal kufřík a vrátil se zase nahoru. Když se výtah otevřel. Katy ještě pořád stála před bytem a já věděl, že tady něco nehraje.

Byla celá bílá a třásla se. „Je zamčeno. Na závoru. Zevnitř.“

Zloději. Ve čtrnáctém patře? Museli by být ještě uvnitř.

Nebyli to zloději, a oba jsme to věděli.

Vrátila se.

Nevím, jak jsem poznal, co mám dělat, ale vyndal jsem svoje klíče a párkrát s nimi zachrastil. Pak jsem zkusil odemknout.

Dveře se rozletěly do tmy.

Katy na mě nepromluvila, ačkoli vím, že byla skoro celou noc vzhůru. Když o tom teď zpětně přemýšlím, tohle byl začátek konce.

Vrátil jsem se tedy stejnou cestou zpátky.

Kolem mě projel autobus plný zvědavců, nacpaný jako obvykle.

Sakra, proč ti Číňani na člověka furt tak čumí? Křupani! Copak nikdy neviděli cizince, který by si v poledne vyšel v obleku na procházku trochu se opálit?

Slunce v boxerských rukavicích do mě pralo ostošest. Vyschl jsem na troud. Vrtulník letěl zase zpátky. Ve svazích podél údolí to hučelo a svištělo. Měl jsem sem přijít už dávno. Čekalo to tady na mě a já se zatím jen harcoval do kanceláře a z kanceláře na trajektu přes řeku Styx.

Kde asi bydlí ta posluhovačka? V Kowloonu nebo někde na Nových územích? V přístavu asi nasedne na autobus nebo na tramvaj a vystoupí, až když už jsou všechny slušné obchody dávno z dohledu.

Nejspíš na nějakém podobném místě, jako bydlí Ming. Postranní ulička, baráky vyhnané do patnácti pater a ověšené špinavými cedulemi posiloven, striptýzů, směnáren, hospod a bůhvíčeho ještě. Nad hlavou jen úzká škvíra hnusného nebe. A samozřejmě nikdy neutichající randál. Číňani snad mají v mozku nějaký filtr proti hluku, díky kterému naladí jen ten rámus, který chtějí zrovna slyšet. Taxíky, malé laciné kazeťáky, modlitby ze svatyně, satelitní televize, hulákání prodavačů linoucí se z megafonů. Zahnete a všude je cítit špína, chcanky a plněné knedlíčky dim sum. Ve dveřích postávají chlapi, kteří by potřebovali převlíknout a oholit, a prodávají drogy. Pak vyjdete po schodech nahoru – výtahy v těchhle končinách nikdy nefungují – až do pidikvartýru, kde se hádá, dívá na televizi a chlastá sedmičlenná rodina.

Když si uvědomím, že tohle je to samé město, ve kterém pracuju, je to zvláštní pocit. Zvláštní, když si vybavím ty malé paláce nahoře na Victoria Peak. Tam někde teď po dlouhé cestě odpočívá ten japonský klučina. Jeho holka mu na stříbrném podnosu nese citrónový čaj. Nebo spíš její služebná nese citrónový čaj. Zajímalo by mě, jak se seznámili. Zajímalo by mě…

V každém městě je tolik dalších měst…

Když jsem poprvé přijel do Hongkongu, tehdy ještě bez Katy, dostal jsem den volna, abych se dal po dlouhém letu do kupy. Bylo mi dobře, a tak jsem se rozhodl, že toho využiju a půjdu si prohlídnout město. Jezdil jsem tramvají, otřesený chudobou, kterou jsem viděl kolem, a procházel se po nadchodech – v bezpečí jsem se cítil jen mezi obleky a kufříky byznysmenů. Vyjel jsem lanovkou na Victoria Peak a prošel se po okolí. Ve skupinkách se tu promenovaly bohaté paničky a služebné s dětmi, zamilovaní puberťáci se vodili za ruku a pozorovali ostatní zamilované puberťáky. Bylo tam pár stánků na kolečkách, takové ty vozíky, kterým můj otec říkával zelinářská kára.

Prodávaly se v nich mapy, neloupané buráky a ty slané zákusky bez chuti a bez zápachu, co se po nich Číňani a Indové můžou tak utlouct.

V jednom stánku měli anglické mapy a pohledy, a tak jsem si pár koupil. Zničehonic se vedle stánku zvedla hromada plechovek a něco na mě čínsky vyštěkla. Vynořila se umaštěná, věkem svraštělá tvář a nenávistně se na mě podívala. Málem jsem vyskočil z kůže. Majitel stánku se zasmál: „Nebojte, ten vám nic neudělá.“

Santusák zabručel a pomalu a pěkně nahlas mi zopakoval stejná slova.

„Co říká?“

„Žebrá.“

„Kolik chce?“ Hloupá otázka.

„Nechce peníze.“

„Tak co chce?“

„Chce čas.“

„Proč čas?“

„Myslí si, že když ho takhle zbůhdarma utrácíte, musíte ho mít spoustu na rozdávání.“

Byl jsem úplně vyprahlý. Nepil jsem už několik hodin… naposledy tu misku vody k snídani. Normálně piju jenom kafe a whisky.

Nějaký starý rolník pálil cosi, co bouchalo jako rachejtle. Bambus?

Přes silnici se nesl zrnitý nafialovělý kouř. Začal jsem slzet. Stál jsem pod obrovským stromem, který se košatil proti nebi a částečně ho zakrýval, tak jako slova halí to, co vězí za nimi.

Po cihlové zídce, která se pomalu drolila zpátky na písek, se rozrůstaly plané rudé růže. Prošel jsem kolem psa uvázaného na provaze, který hned začal vyvádět. Cenil tesáky a štěkal jak o život. Myslel si, že jsem duch. Futony vynesené ven na vzduch. Čínský popík.

Příšerná plechová muzika. V pokoji bez nábytku seděli dva staříci; z jejich čajových misek stoupala pára. Seděli nehybně, bez výrazu. Na něco čekali. Kdybych tak za nimi teď mohl přijít a posadit se k nim.

Dal bych jim za to svoje rolexky. Přál bych si, aby se usmáli a nalili mi jasmínový čaj. Přál bych si, aby to na světě tak fungovalo.

Pozoroval jsem auta drandící kolem, lidi na noční ulici a jejich příběhy. O kus dál pumpovala obří hustilka, jen co se vytáhla nahoru, hned zase syčela dolů. Neonové reklamy vysílaly svá poselství, pořád dokola. Ten japonský kluk s holkou se vytratili čertvíkam a Lionel Ritchie se rozpustil ve vlastním cukrovém nálevu. Druhý burger už byl studený a mastný, nemohl jsem to dojíst. Hráli nějakou neuvěřitelnou kantonskou verzi Bohemian Rhapsody. Měl bych se vrátit k podkladům pro pana Waea, nebo ze sebe Avril zase udělá svatou mučednici. Ještě jednu písničku a jedno echt sladké kafe, a pak se poslušně vrátím. Blackbird od Beatles. Nikdy předtím jsem si ji pořádně neposlechl. Nádhera.

„Neal Brose?“

Velšský přízvuk, neznámý a povědomý. Malý brejloun v kostěných obroučkách.

„Jo.“

„Jsem Huw Llewellyn. Potkali jsme se na Silvestra u Thea a Penny Fraserových.“

„No jo, jasně. Huw…“ Neměl jsem tušení, kdo to je.

„Máte tu místo?“

„Spoustu místa, když nepohrdnete těmihle plastovými sedátky.

Omluvte mou vyšťavenou paměť, Huwe. Kde vy vlastně děláte?“

„Dělal jsem v Jardine-Pearl. Teď jsem v Komisi pro dohled nad kapitálovými převody.“

Do prdele. Už si vzpomínám. Bavili jsme se o ragby a pak o práci. Byl to takový ten neutrální týpek, co nikoho neurazí, takže mi nijak neutkvěl. „Kozel zahradníkem, co?“

Huw Llewellyn se zasmál, vyložil jídlo z tácu na stůl a začal se soukat z manšestrového saka s koženými záplatami na loktech. Velšan každým coulem. Vegetariánský burger a kelímek s horkou vodou, do které krvácel pytlík čaje. „Říká se, že zloděje chytí zas jen zloděj.“

Tohle říkával táta. „Četl jsem, jak jste udělali razii u – co to bylo za firmu? Silk Road Group?“

„Jo. Podal byste mi kečup, prosím?“

„Slyšel jsem nějaké zajímavé zvěsti o tom, že prý prali špinavé peníze pro největšího drogového dealera v Kábulu. Je to pravda? No tak, nechám si to pro sebe.“

Huw se zakousl do svého burgeru, párkrát přežvýknul a polkl.

Nepřestával se usmívat. „Já zas slyšel nějaké zajímavé zvěsti o účtu 1390931.“

Do prdele. Najednou se mi chtělo zvracet. Lehce jsem se pousmál.

„Nevím, o čem mluvíte.“

Sakra. Přesně tohle říkají lháři.

Huw vymačkal pytlík čaje plastovou vidličkou. „No tak, nechám si to pro sebe.“

„Není to kód k zámku na kolo?“

„Ne, je to účet vedený u Cavendish Holdings, ke kterému máte přístup jenom vy.“

Zvedl sázky. „Přišel jste si mě oťukat, nebo už na mě máte zatykač?“

„Rád bych tohle považoval za přátelský rozhovor.“

„Pane Llewellyne, asi nevíte, s kým máte tu čest.“

„Pane Brosi, vím toho o Andreji Gregorském mnohem víc než vy. Věřte mi. Všechno to svalí na vás. Co já vím, neudělal by to poprvé. Proč si myslíte, že jeho jméno – ani jméno Denholma Cavendishe nefiguruje v jediném dokumentu, v jediné složce v počítači? Protože vás mají rádi? Protože vám důvěřují? Jste jejich neprůstřelná vesta.“

„Co všechno věděl? Není to nic než lajné investiční konto pro –“

„Nechci, abyste se tu zamotával do lží, pane Brosi. Vím, že se vám hroutí manželství. Ale pokud se mnou nebudete spolupracovat, do konce týdne naberou věci rychlý spád a bude hůř. Já vám dávám poslední možnost, jak z toho ven.“

„Nepotřebuju z ničeho ven.“

Pokrčil rameny a polkl poslední sousto. Ani jsem si nevšiml, že už to má celé v sobě. „Pak je náš přátelský rozhovor u konce. Tady je moje vizitka. Vřele vám doporučuju, abyste změnil názor – do zítřejšího poledne. Dobrou noc.“

Dveře se zavřely. Zůstal jsem civět na zbytky svého eklburgeru.

Vrátil jsem se zpátky do Cavendish Tower, ale v hale jsem si to rozmyslel. Řekl jsem nočnímu vrátnému, aby počkal pět minut a pak zavolal Avril, že jsem šel domů. V přístavu jsem čekal dvacet minut na další trajekt a mezitím se přes temnou vodu díval na všechny ty zářící mrakodrapy. Jakmile jsem dorazil na Lantau, pro jistotu jsem z bankomatu vybral tři čtvrtiny svého účtu, kdyby mi náhodou zablokovali kreditky. Další autobus jel až za půl hodiny, a tak jsem šel chladnou nocí pěšky až k Phase 1.

Čekala na mě v bytě. Z klimatizace fičel ledový vzduch.

„No tak se sakra nezlob! Měl jsem moc práce!“

Naštvané ticho.

„Mám starostí nad hlavu! Chápeš to? Jdu spát.“

Schoval jsem peníze do krabice od bot na dně Katyina toaletního stolku. Než přijde posluhovačka, vymyslím lepší místo. Možná jsem na ní závislý, ale pořád je to hnusná zlodějka.

* * *

Došel jsem ke svatyni a zaslechl tekoucí vodu. Byla tam kašna střežená dvěma draky. Kašlu na infekce, mám žízeň. Pil jsem, dokud mi nezačalo žbluňkat v břiše. Aspoň že neumřu na dehydrataci. Měl jsem chuť ponořit do té studené, čisté vody ruce i obličej, a tak jsem si sundal hodinky, pověsil je drakovi na nos, svlíknul košili a potopil se, kam až to šlo. Otevřel jsem pod vodou oči a podíval se vlnkám na podbřišek a na slunce za nimi.

Kam teď? Nabízely se dvě cesty – jedna snadná, druhá strmá. Vybral jsem si tu snadnou a po dvaceti metrech došel k žumpě. Vrátil jsem se zpátky k drakům a začal stoupat do prudkého kopce. Cílil jsem se mnohem, mnohem líp. Jako by tělo přestalo bojovat s chřipkou a podvolilo se jí.

Stezka byla čím dál strmější. Chvílemi jsem si musel pomáhat rukama, abych se vydrápal nahoru. Les byl hustý a vlhký, ze stromů se loupala kůra. Tu a tam na cestu prosvitlo bodavé světlo, ostré a jasné jako laserový paprsek. Sundal jsem si sako a daroval ho ostružinovému keři. Stejně už bylo roztržené. Možná padne do oka nějakému kolemjdoucímu mnichovi nebo utečenci. Vzduch byl plný ptačích očí a falešných tónů.

Čas nade mnou ztratil moc.

Podíval jsem se na hodinky a vzpomněl si, že jsem je nechal viset drakovi na nose.

Chytil jsem se kořene, abych se vytáhl nahoru, ale zůstal mi v ruce a já se pár metrů kutálel po cestě. Slyšel jsem lupnutí, ale vyskočil jsem jako jura. Cítil jsem se úžasně. Až nesmrtelně.

O něco výš se přede mnou vynořila skála velká jako dům, ale pokořil jsem ji jako zamlada a za chvíli už jsem z vrcholu shlížel na dobyté území. Pomalu letící boeing majestátně klesal na přistání a jeho burácení rozřízlo odpoledne jako zubatá čepel. Zamával jsem cestujícím. Od ocasu se odráží slunce. Ta malá je tady se mnou, taky mává a poskakuje si. Je to hezké, když je s vámi někomu dobře, i když vlastně vůbec neexistuje.

„Má mě ráda.“

Posluhovačka stála nahá před zrcadlem a postupně si před sebe dávala Katyiny letní šaty. Když se jí líbily, zkusila si je. Když jí padly, dala je do Katyiny značkové kabely. Když ne, putovaly k ostatním na hromadu vyřazených.

Vznášel jsem se, upoutaný k posteli tíhou vlastních slabin. „Kdo tě má rád?“

„Ta holčička.“

„Jaká holčička?“

„Tvoje holčička. Ta, co tady bydlela. Měla mě ráda. Chtěla sestřičku, se kterou by si mohla hrát.“

Závěsy se lehce zavlnily ve větru. Ti Číňani jsou fakt mešuge.

Když Katy volala naposledy, byla střízlivá. Bral jsem to jako špatné znamení.

„Ahoj, zdravím Nealův záznamník. Tady je Katy Forbesová, Nealova odloučená žena. Jak se máš? Musíš mít plné ruce práce, když teď Neal zapomněl, jak se zvedá telefon a vytáčí číslo. Vyřiď mu, prosím, že jsem se stala hrdou majitelkou luxusního obydlí v severovýchodní části Londýna, že máme nejdeštivější léto, co pamatuju, a že celá kriketová sezóna asi proprší. Řekni mu, že chodím dvakrát týdně na sezení k doktoru Cluneovi a že to dělá zázraky. Řekni mu, že mě bude zastupovat Archie Goode a že žádost o rozvod by mu měla dorazit do konce týdne. Řekni mu, že mu nejdu po krku, jen chci to, co mi právem náleží. A poslední věc, vyřiď mu, že jestli chce připravit půdu pro přátelskou dohodu, tak ať zvedne ten svůj líný zadek a pošle mi domů moji staroanglickou židli. Ví, že je to ten jediný zděděný majetek, který mi za to sakra stojí. Dobrou noc.“

Neala Brose musíte chápat jako člověka, jehož život se odehrává ve složkách, podsložkách a záložkách. V jedné je posluhovačka, v druhé Katy, v další moje malá návštěvnice, v další hongkongská pobočka Cavendishe, v další účet 1390931. V každé z nich žije jiný Neal, který funguje úplně nezávisle na těch ostatních. Takhle to dělám.

V další složce je moje budoucnost, ale do té se nedívám. To, co bych tam našel, by se mi asi nelíbilo.

Zvláštní je, že posluhovačka měla pravdu. Když jsem přišel z práce a ona byla doma, vládla tam o poznání jiná atmosféra. Tlumený Sibelius spíš než bouřlivý Wagner. Představoval jsem si, že Kdyby ta malá byla opravdová, seděla by pod stolem a brebentila s panenkami.

Nechala by nás o samotě a závěsy by zůstaly tak, jak byly, když jsem odcházel. Možná bych ji slyšel, jak běhá po obýváku a ťápe po mramorové podlaze.

Když tam posluhovačka nebyla, ve vzduchu visely výčitky a ukřivděnost. Stejné to bylo, když jsem odjel na služební cestu. Jednou jsem jel do Kanlonu – to je taky pěkná prdel světa –, a když jsem se vrátil, byla na mě tak nakrknutá, že jsem tam musel stát a omlouval se vzduchu.

Cesta přestala stoupat a vyhoupla se na hřeben. Nad korunami kafrovníků jsem uviděl hlavu Buddhy, zdála se na dosah. Velký Buddha jak se patři. Sytě modrá vysoustružená do platinová. Stromy vypadaly teď jako ve snu. Kočka ve stínu, kočičí stín.

Kůže mě brněla. Moje nesmrtelnost se vytrácela. V tomhle žáru se snad uškvaří. Nejspíš jsem si zlomil nehet na noze, cítil jsem v botě něco mokrého a teplého. Cítil jsem, jak mi orgány ochabují a těžknou, jak sice stále pracují, ale ztrácejí tempo jako unavení plavci.

Proč svítí měsíc? Proč tam nahoře nad tebou. Buddho, svítí měsíc? Bílý, modrý, burácí v té němé sluneční výhni. Svítí ve dne… Proč ve dne nevybledne?

Ocitl jsem se v dávném i příštím století. Nové časy přebíjely staré. Lidé, zájezdové autobusy, parkoviště, stánky se suvenýry, reklamní plakáty, turisté tlačící se u kasy na lístky – ve frontě umějí čekat jen Britové a Slovani – motorky… Tady a přece jinde. Stáli za stěnou ze zářící kapaliny. Změť jazyků z vedlejší místnosti.

Buddha měl plné a hrdé rty. Slova stále na krajíčku, a přesto nikdy nevydal hlásku. Za jeho zavřenými víčky se skrývá tajemství, jaké svět potřebuje.

Měsíc se dobře bavil. Kdybych teď potkal toho starého santusáka, řekl bych mu, je mi líto, ale vůbec nemám čas nazbyt. Ani minutu.

Ani pitomých deset vteřin.

Zajímalo by mě, jestli ten mladý Japonec hraje na saxofon někde v baru, někde v centru nebo v Kowloonu. Rád bych si ho poslechl. Rád bych pozoroval, jak se na něj dívá to jeho děvče. To bych moc rád.

Pochybuju, že k tomu ještě někdy dojde. Rád bych si s nimi promluvil a zjistil, jak se seznámili. Rád bych se ho zeptal na jazz a na to, proč je John Coltrane tak slavný. Potřeboval bych vědět tolik věcí.

Taky bych se ho rád zeptal, proč jsem si vzal Katy a jestli bylo správné podepsat a poslat zpátky tu žádost o rozvod. Je teď Katy konečně šťastná? Potkala někoho, kdo ji miluje, někoho se slušným spermiogramem? Bude z ní něžná, moudrá matka, nebo z ní ve čtyřiceti nezbude nic než stahána děvka věčně naložená v lihu? Vyhmátne Huw Llewellyn Andreje Gregorského, nebo Andrej Gregorskij Huwa Llewellyna? Přesune magnát Wae svoje obchody jinam? Vyhraje Manchester United ligu? Vypadnou Keksíkovi zuby? Nastane do Vánoc konec světa?

Mihla se kolem, dýchla mi za krk a ve větru se pohnuly miliony listů. Měl jsem tak rozpálenou kůži, že mi přišlo, jako by už ani nebyla moje. Uvnitř starého Neala otevřel oči nový. Platinové odlesky na slunci, modré ve stínu. Čekal, až se ze mě sloupe stará kůže, aby mohl vylézt a vykročit ven do prostoru. Moje játra se netrpělivě svíjela. Srdce už nemělo moc na vybranou. Co je to za orgán, ten, co zpracovává cukr?

Co mě sem zavedlo?

Můj táta by Denholma Cavendishe – sira Denholma Cavendishe – popsal jako člověka, který má víc škol než rozumu. „Tak, Nile,“ D. C. sešpulil pusu jako starý generál, za kterého se ten nafoukaný kretén rád považoval. Jeho dramatické pauzy podtrhovala doprava na Barbicanu dvacet pater pod námi. „Abys správně pochopil úlohu, se kterou tě chceme poslat do Hongkongu, musíš si položit základní otázku: Co je Cavendish Holdings?“

Ne. Denholme, základní otázka zní: Jakou chceš slyšet odpověď?

Drž se zpátky, Neale. Nech ho, ať si myslí, že má navrch. A neříkej mu, že je takový debil, že ani neumí správně vyslovit tvoje jméno. „Přední právnická a investiční korporace, sire Denholme.“

Dobře. Teď z něj vypadne nějaká hluboká myšlenka. „Jsme korporace. A přední korporace. Ale to není všechno, Nile, kdepak. My jsme rodina! Nemám pravdu, Jime?“

Jim nasadil ten svůj úsměv, kterým říká: „Teď jste na to teda kápnul, šéfe!“

„Samozřejmě že máme svoje třenice, jako každá rodina. My s Jimem jsme se svého času taky dokázali pěkně poštěkat, viď, Jime, co?“

Stejný úsměv. „To teda dokázali, sire Denholme.“ Herschi, ty slizkej americkej hade!

„Vidíš. Nile? Na poklonkování nejsme u Cavendishe zvědaví!

Nakonec to vždycky zvládneme a já ti řeknu proč. Nile. Protože si uvědomujeme, jak důležitá je spolupráce. Vzájemná opora. Vzájemná důvěra. Vzájemná pomoc.“ Zapálil si doutník jako Winston Churchill a zahleděl se na portrét svého dědečka, který mu ten pohled oplácel. Chtělo se mi smát. Ten člověk je ztělesněné klišé. Jak může tahle vylízaná palice řídit právnickou firmu s pobočkami na pěti světadílech?

Odpověď je nasnadě: on si jenom myslí, že ji řídí. „Hra na asijských trzích vyžaduje jistou dávku… jak jsem to tuhle říkal Graingerovi, Jime?“

„Myslím, že jste říkal ‚jistou dávku adaptabilní progresivity ve strategické fázi‘, pane.“

„Adaptabilní progresivita! Ve strategické fázi! To je ono, chápeš? Vezmi si Londýn, New York, tam všichni vědí, co je co. Hřiště je rovné a branky pevně dané. Jenže Asie je pořád ještě divočina. Zlosynové korupce se skrývají v čínských horách, odkud podnikají bleskové nájezdy. A strážci zákona? Na ty rovnou zapomeň!

Jsou podplacení. Všichni do jednoho. Takže aby naše osady v Asii vzkvétaly, musíme hrát podle jejich pravidel, a líp! Mluvím o originálním přístupu k manipulaci s kapitálem! O přehodnocování faktů!

Musíš rozpoznat ty skutečné, ale neviditelné branky! A využít všech dostupných prostředků, abys dal gól. Rozumíš mi, Nile?“

„Stoprocentně, sire Denholme.“

Co to ten kretén mele?

„Chci ti k tvému hongkongskému portfoliu přidat ještě jeden speciální účet. Je to pro mého dobrého známého z Ruska, z Petrohradu.

Jednou se s ním setkáš. Měl by se ti teď brzy ozvat. Je to skvělý chlap, jmenuje se Andrej Gregorskij. Dost vlivný člověk. V minulosti nám už párkrát pomohl.“ Naklonil se přes stůl a oklepal si doutník do filigránského popelníku vykládaného nefritem a jantarem a zdobeného leptanými lotosovými květy a orchidejemi.

„Požádal mě, abych mu založil účet u naší hongkongské pobočky.

Chtěl bych ti ho dát na starost.“

„Co bych s ním měl dělat?“

„Cokoliv ti řekne. Kdykoli a kdekoli, nehledě na částku. Pro starou vojnu, jako jsi ty, to bude hračka.“

Nebylo co řešit.

„Myslím, že to zvládnu, pane Cavendishi.“

„A nech si to pro sebe. Zůstane to jen mezi tebou, mnou. Jimem a tady dědečkem.“

Tak takhle je to. Ten kretén po mně chce, abych obcházel zákon.

„Důležitá je jen jedna jediná věc.“ Vždycky jsem si myslel, že to vrže to jeho kožené křeslo, ale teď jsem si říkal, jestli to fakt nebyl on. S každým slovem na mě namířil svůj doutník. „Nemáš – plný kalhoty?“ Ty jeho beďary na nose by už chtěly vymáčknout. „Co?“

Jsem finanční právník. Obcházím zákon každý den.

„Jestli mám, tak vždycky jen v těch správných místech, sire Denholme.“

D. C. se chvíli rozhodoval, jestli se mu moje odpověď zamlouvá.

Pak vyprskl smíchy a vystřelil mi slinu přímo mezi oči. Jim Hersch se taky zasmál, manažerský úsměv na fotku do místních novin. A já se smál s nimi, úplně stejně.

Mám se vrátit ještě o kus zpátky?

Co třeba tohle? Britští narkobaroni si přivlastnili Hongkong ve čtyřicátých letech devatenáctého století. Chtěli jsme čínské hedvábí, porcelán a koření. Číňani ovšem nechtěli naše oblečení, nástroje ani nakládané slanečky, a kdo jim to taky může mít za zlé? Neměli poptávku. Rozhodli jsme se tedy poptávku vytvořit a u velkých skupin obyvatelstva vypěstovali závislost na opiu, droze, kterou čínská vláda zakázala. Když proti tomu Číňani celkem logicky protestovali, nakopali jsme jim prdel, ustavili v Pekingu loutkovou vládu, která po parcích rozvěsila cedule s nápisy „Psům a Číňanům vstup zakázán“, a obsadili jsme tenhle kout jejich země jako dovozní základnu. Pěkná sviňárna, když se to tak vezme. A to je ještě obviňujeme z xenofobie.

Vždyť je to, jako kdyby na začátku jednadvacátého století Kolumbijci napadli Washington, donutili Bílý dům legalizovat heroin a pak prohlásili: „Žádný strach, my vypadnem, ale když už jsme v tom, zabereme si Floridu, co vy na to? Tak dík.“ Hongkong se stal obchodním centrem největšího a nejlidnatějšího kontinentu. A když si všichni nacpali pupky, začali se shánět po úplatných právnících, aby si mohli v klidu odkrknout.

Anebo to není otázka příčiny a následku, ale celistvosti?

Já jsem tenhle člověk a tenhle člověk a taky tamten a tamhleten.

Není divu, že v tom mám lakový bordel. Svou budoucnost jsem rozdělil na několik možných variant, uložil je na různé účty a pak je všechny utratil.

Velké myšlenky na jednoho malého úplatného právníka.

Moje čelo políbilo asfalt, jemně jako otec spící dcerku. Složil jsem se do zárodečné polohy. Palubu mého sluchu spláchla vzedmutá vlna hlasů. Co se to sakra děje?

Tak teď už chápu, co měl tenhle šílený, zatracený den znamenat!

To je sranda!

Sakra, vždyť já umírám!

No jasně. Když se to teď děje znova, všechno se mi vybavuje.

Je mi jednatřicet a já sakra umírám!

Avril na mé bude pěkně naprdnutá. A až se to doví D. C, no, myslím, že se svými šesticifernými dividendami se můžu rovnou rozloučit. A jak to asi vezme Katy? Všechno se tím vyřeší. A co táta?

To je sranda…

Přichází skrz hradbu nohou a těl. Dívá se na mě a usmívá se. Má moje oči a posluhovaččino tělo, ve zmenšené podobě. Podává mi ruku a společně se prodíráme davem čumilů, vyděšených, vzrušených a žvýkajících. Co se tady takhle odpoledne mohlo stát, že je to tak zaujalo?

Ruku v ruce kráčíme vzhůru po schodech Velkého Jasného Buddhy, stupňujícím se jasem do vánice tichého světla.

SVATÁ HORA

Nahoru, pořád nahoru, a pak dolů, možná.

Na Svaté hoře jiné cesty nejsou. Na nějaké vlevo nebo vpravo, na sever, jih, východ nebo západ, na ty zapomeňte hned dole ve vesnici.

Tady je nebudete potřebovat. K vrcholu to máte deset tisíc kroků.

Dnes už tam vede silnice. Viděla jsem ji. Autobusy a nákladní auta jezdí nahoru a dolů. Tlouštíci z Čcheng-tu i z větší dálky přijíždějí ve vlastních autech. Pozorovala jsem je. Výfukové plyny, troubení, rámus, nafta. Anebo se vyvezou taxíkem, uvelebení na zadním sedadle jako milostpaní. Ždímají se tady z nich peníze, ale dobře jim tak. Poutníci na čtyřech kolech? Takoví nestojí Buddhovi za hrst slepičinců.

Jak to vím? Sám mi to řekl.

Na Svaté hoře se všechny včerejšky a zítřky točí pořád dokola. Svět už dávno zapomněl, ale my, lidé z hor, roztáčíme své životy v čase jako modlitební mlýnky.

Jsem zase děvče. Tenkrát jsem zrovna věšela prádlo na šňůru, nataženou mezi římsou v horním pokoji a Stromem. Naše čajovna je dost vysoká, takže když prádlo visí nad cestou, zloději na něj nemůžou a opice vědí od Stromu, že nám nemají krást věci. Zpívala jsem si pro sebe. Bylo jaro a mlha byla hustá a teplá. Na cestě k vrcholu se z bílého oparu vynořilo podivné procesí.

Čítalo celkem deset mužů. První z nich nesl vlajku, druhý nějakou loutnu, jakou jsem v životě neviděla, třetí měl pušku. Čtvrtý muž byl sluha. Pátý měl na sobě hedvábný šat barvy zapadajícího slunce.

Šestý byl starší muž v khaki uniformě. Zbývající čtyři byli nosiči.

Běžela jsem pro otce, který právě za domem sázel bataty. Slepice zmateně pobíhaly jako moje staré tety z vesnice. Když jsme s otcem obešli dům, cizinci už stáli před čajovnou.

Otec vykulil oči. Vrhl se k zemi a stáhl mě sebou do bláta. „Ty huso pitomá.“ zasyčel. „Vždyť je to syn vojenského guvernéra. Pokloň se!“ Klečeli jsme, čela přilepená k zemi, dokud jeden z mužů netleskl.

Podívali jsme se vzhůru. Který z nich je guvernérův syn?

Muž v hedvábných šatech se na mě díval a potutelně se usmíval.

„Přál byste si chvíli spočinout, pane?“ zeptal se sluha.

Guvernérův syn přikývl a pořád se při tom díval na mě.

Sluha vyštěkl na otce: „Čaj! Ten nejlepší Jaký v té své zablešené díře máš, nebo ti do večera budou klovat oči vrány!“

Otec vyskočil na nohy a zatáhl mě s sebou za stůl. Přikázal mi, abych vyleštila nejlepší čajové misky, a sám přihodil do ohřívače žhavé uhlíky. Nikdy předtím jsem guvernérova syna neviděla. „Ale který z nich to je?“ zeptala jsem se.

Otec mě pleskl hřbetem ruky. „Po tom ti nic není.“ Nervózně se ohlédl na muže, kteří se mi smáli. V uchu mi začala bušit krev. „Ten krásný muž v těch nádherných šatech,“ zamumlal tak nahlas, aby ho slyšeli.

Guvernérův syn – mohlo mu být tak dvacet – si sundal klobouk a uhladil si vlasy. Sluha přejel pohledem naše nejlepší misky a obrátil oči v sloup. „Ani se neopovažuj myslet to vážně.“ Nosič vybalil několik stříbrných misek, zdobených zlatými draky se smaragdovými šupinami a rubínovýma očima. Další rozložil stolek a třetí prostřel dokonale bílý ubrus. Připadala jsem si jako ve snu.

„Čaj může podávat to děvče,“ poručil guvernérův syn.

Když jsem nalévala, cílila jsem, jak se mě očima dotýká. Nikdo nepromluvil. Nevylila jsem ani kapku.

Podívala jsem se na otce a čekala, že mě pochválí nebo aspoň uklidní. Měl plnou hlavu starostí o vlastní krk. Nechápala jsem, co se děje.

Muži mluvili břitkou, nablýskanou mandarínštinou. Kolem defilovala jejich vznešená, podivná slova. Slova o někom jménem Sunjatsen, o komsi, kdo se jmenoval Rusko, a ještě o jednom, kterému říkali Evropa. O palebné síle, daních, dohodách. Z jakého to přišli světa?

Otec ze mě sundal šál a řekl, abych si sčesala vlasy dozadu a umyla si obličej. Přikázal mi, abych jim nalila ještě čaj. Rozštěpenou hůlkou se šťoural v zubech a z přítmí muže opatrně pozoroval.

Ve vzduchu houstlo ticho. Okolí pohltila mlha. Hora byla temně bílá. Odpoledne se líně vleklo, až se zastavilo úplně.

Guvernérův syn si protáhl nohy a prohnul se v zádech. Ozdobným párátkem si vyčistil zuby. „Po takhle trpkém čaji by to chtělo šerbet.

Hej, ty kryso v koutě, můžeš mi přinést misku citrónového šerbetu.“

Otec padl na kolena a odpověděl do země: „Takový šerbet nemáme, pane.“

Guvernérův syn se ohlédl na své muže. „To je k zlosti! No tak se budu muset spokojit s mandarínkovým.“

„Nemáme vůbec žádný šerbet, pane. Moc mě to mrzí.“

„Mrzí? Tvého ‚mrzí‘ se nenajím. Tím svým vývarem z kopřiv a liščího trusu jsi mi úplně zkazil chuť. Co si myslíš, že mám za žaludek? Kravský?“

Pohledem naznačil svým mužům, že se mají smát, což také udělali.

„No, nedá se nic dělat. Budu si muset dát místo zákusku tvou dceru.“

Jako když bodne jedový trn do rány a pořádně přitlačí.

Otec k němu vzhlédl. Muž v khaki uniformě zakašlal.

„Co chceš tím kašlem naznačit? Otec mi nařídil, abych vykonal tuhle proklatou pouť. Neřekl, že se při tom nesmím ani trochu povyrazit.“

Sluha si prohlížel mého otce, jako by to byl kus lejna, které mu ulpělo na botě. „Připrav pro Jeho Milost horní pokoj, jak nejlíp umíš.“

Otec začal mumlat: „Pane… Milosti… Já – chci říct –“

Guvernérův syn napodobil bzučení ováda. „Tihle hovniválové!

Věřili byste tomu? Dejte mu jednu z těch misek. Je to svatební dar od mého příšerného tchána, nikdy se mi nelíbily. Jako věno. To je víc než slušná nabídka za to, že téhle husopasce propláchnu klín. Jsou ze Siamu. Mistrovské dílo, takže doufám, že je aspoň panna!“

„Je, pane. Netknutá. Slibuju. Ale dostal jsem už několik opravdových nabídek k sňatku, od dobře postavených nápadníků…“

Sluha vytasil meč a podíval se na svého pána. Guvernérův syn se na chvíli zamyslel. „Od dobře postavených nápadníků? Povídali, že mu hráli. No dobře, dejte mu dvě misky. Ale už žádné smlouvání, hovnivále. Pro dnešek jsi pokoušel štěstí víc než dost.“

„Pověst o velkorysosti mého pána nelhala! Není divu, že každý, kdo se doslechne o pánově milosti, rozpláče se láskou při pouhé zmínce –“

„Zmlkni už.“

Otec se na mě ohlédl. „Slyšela jsi přece pána! Jdi se připravit!“

Cítila jsem jejich pot. Schylovalo se k něčemu hroznému. Věděla jsem, odkud se berou děti. Tety dole ve vesnici mi vysvětlily i to, proč ze mě každý měsíc odtéká špatná krev. Ale…

Buddha mě sledoval ze své svatyně vedle Stromu. Poprosila jsem ho, ať to nebolí tolik, jak jsem se obávala.

„Nahoru,“ rozmáchl se sluha mečem ke schodům. „Nahoru!“

Dlouhé minuty ticha, které nastaly po jeho posledním vzdechu, propojil zpěv kosa. Ležela jsem tam, neschopná zavřít oči. On je ne a ne otevřít. Vypočítávala jsem, kde mě to bolí a jak moc. Klín jako bych měla rozervaný. Něco uvnitř se potrhalo. Na těle jsem měla sedm míst, kde se mi zakousl do kůže a stiskl tesáky. Nehty mi zaryl do krku, zkroutil mi hlavu ke straně a zdrápal tvář. Nevydala jsem ani hlásku. On udělal dost zvuků za nás za oba. Bolelo ho to taky?

Cítila jsem, jak se ve mně konečně scvrkává. Nakonec sebou pohnul, aby se vyšťoural v nose. Vylezl ze mě a pár vteřin nato ze mě cosi vyklouzlo a stékalo mi po stehnech. Podívala jsem se. Naše jediné prostěradlo bylo zamazané od slizké krve a něčeho bílého. Otřel se do mých šatů a pohrdavě se na mě podíval. „Svatá prostoto,“ řekl, „moc krásy jsme nepobrali, co?“

Oblékl se. Palcem u nohy mě dloubl do pupíku a z šera ke mně shlédl. Na nose se mi rozprskla obrovská slina. „Jak staženej králíček.“

Mezi trámy si pavouk snoval pavučinu ze tmy.

„Tak, hovnivále,“ slyšela jsem ho volat, když scházel dolů po vrzajících schodech, „měl bys mi zaplatit. Zkrotil jsem ti klisničku.“

Výbuch smíchu.

Kdybych byla muž, vyřítila bych se ze schodů a bodla mu do zad dýku. Ještě to odpoledne odešel otec prodat misky. Neřekl mi ani slovo.

Za mlhavého soumraku ke mně přišla stařena. Pomalu se vysoukala po schodech do horního pokoje, kde jsem pořád ještě ležela a přemyslela, jak se bránit, kdyby se u nás guvernérův syn na zpáteční cestě znovu zastavil. „Neboj se.“ řekla mi. „Strom tě ochrání. Strom ti řekne, kdy máš utéct a kdy se máš schovat.“ Věděla jsem, že ta žena je duch, protože jsem slyšela její slova, až když se její rty zastavily, protože skrz ni prosvítalo světlo lampy a protože neměla chodidla. Věděla jsem, že je to dobrý duch, protože seděla na truhle u čela postele a zpívala ukolébavku o loďce, kočce a řece plynoucí kolem.

Za deset nebo dvacet dní se vrátil otec, v kapse ani vindru. Ptala jsem se ho, kde má peníze, ale vyhrožoval, že mě zmrská. Až od příbuzných, u kterých jsme přezimovali, jsem se dozvěděla, jak to tehdy bylo: odjel do Le-šanu a půlku mého věna utratil za opium a po nevěstincích. Druhou polovinu dal za prašivého koně, který pošel ještě dřív, než dojeli zpátky do vesnice.

Větrala jsem peřiny z okna v horním pokoji, když jsem zaslechla jejich hlasy. Aniž jsem si toho všimla, přišel k čajovně nějaký chlapec s děvčetem – už nějak špatně slyším. Špehýrkou v prkně je chvilku pozoruju. Ona je namalovaná jako kupecká dcerka, anebo taky děvka. Pod halenkou se jí rýsují kulatá, ještě nedovyvinutá prsa, a ten kluk má přesně lakový výraz, jaký muži mívají, když něco chtějí. A ona nemá žádný doprovod! Opírá se rukama o kůru mého Stromu, z odvrácené strany, kde je dutina, do které dívčí tělo krásně zapadne. Každé jaro nad ní vykvétá trs fialek, ale ona je nevidí.

Chlapec ztěžka polkne. „Přísahám, že tě budu pořád milovat.

Opravdu.“

Položí jí ruce na boky, ale ona ho přes ně plácne, aby je dal pryč.

„Máš pro mě to rádio?“ Z jejího hlasuje poznat, že je zvyklá, aby bylo po jejím.

„Mám pro tebe svůj život.“

„Máš pro mě to rádio? To malé stříbrné, co se na něm dá chytit Hongkong?“

Dobelhala jsem se dolů, kotníky už mi vržou jako schody. Oba jsou tak soustředění na to, aby dosáhli svého, že si mě všimli, až když jsem došla ke kurníku. „Čaj?“

Odskočí od sebe. Ten ušatý kluk zrudl jako rak. Jestlipak je mi vděčná, že bráním její čest? Není. Dívá se na mě s rukama založenýma na prsou a ani trochu se nestydí, ačkoli je rozkročená dočista jako muž. „Jo. Čaj.“

Vejdou do čajovny. Ona se posadí, dá si nohu přes nohu a z kabelky vytáhne rtěnku a zrcátko. On si sedne naproti a jen na ni zírá, jako pes na měsíc. „To rádio,“ poručí děvče a chlapec vytáhne z tašky lesklou krabičku a vysune z ní dlouhý drát. Ona ji vezme, ze strany se jí dotkne a vtom na cestě slyším ženský hlas zpívat o lásce a jižním vánku ve vrbách.

„Odkud se to bere?“

Děvče mě milostivě vezme na vědomí. „To je nejnovější hit z Macaa.“ Podívá se na chlapce. „Tys to ještě neslyšel?“

„Jasně že slyšel.“ odpoví mrzutě.

Některé věci nikdy nepochopím.

Otec na mě křičel, slepice začaly ustrašeně kdákat. „Ty couro! Ty náno pitomá! Po všem, co jsem pro tebe udělal, po všem, co jsem obětoval, se mi takhle odvděčíš! Kdyby to byl kluk, guvernérův syn by nás zasypal dary! Zasypal! Vzal by nás k sobě na hrad! A mě by jmenoval hodnostářem a měl bych služebnictvo! Ovoce z ostrovů! Ale proč by se měl někdo hlásit k tomuhle?“

Nehtem dloubl mé děťátko do klína. Malá zasténala. Byla na světě teprve pět minut a už dostávala svou první lekci. „Všechny vyhlídky na slušnou partii jsi vyměnila za nočník plný sraček!“

Jedna z mých tet ho vyvedla ven.

Strom nahlížel dovnitř a usmíval se. „Není nádherná?“ zeptala jsem se.

Zelené lístky rozehrávaly v její tvářičce hru světel a stínů.

Pár dní nato se rozhodlo, že mou dcerku budou vychovávat příbuzní, kteří bydleli o kus níž po proudu, tři dny cesty od nás. Měli velké hospodářství, takže jedna dcera navíc se tam ztratila jako nic.

Strýc mi řekl, že ta dálka skryje hanbu, kterou jsem pošpinila čest naší rodiny. Svou počestnost jsem ovšem ztratila navždy. Možná, že za pár let se nějaký ovdovělý chovatel prasat nechá přemluvit, aby si mě vzal za milenku a ošetřovatelku na stará kolena. Když budu mít štěstí.

Už tehdy jsem se rozhodla, že štěstí mít nechci.

Moji strýcové byli zajedno i v tom, že Japonci se takhle daleko po proudu Jang-c nikdy nedostanou, natož sem do hor. A kdyby přece? Ale vždyť každý ví, že japonští vojáci potřebují víc kyslíku než normální lidé, takže na Svatou horu by nikdy nevylezli. Válka se nás vůbec netýkala. Spoustu mládenců z vesnice naverboval guvernér do vojska a poslal je bojovat za nějakou alianci, ale to bylo za hranicemi našeho údolí, kde je svět méně skutečný. V nějakém Mandžusku, Mongolsku a ještě dál.

Moji strýcové tomu rozuměli jako slepice vaření. Zdálo se mi o hliněné míse s rýží schované v jeskyni. Když jsem se ptala mnicha, co to znamená, řekl, že mi Buddha dává znamení.

Když se na Svaté hoře zvedne vítr, přivane zvuky zdaleka, ale ty blízké odnese pryč. Naše čajovna ještě ke všemu vrže (můj líný otec v životě nevzal do ruky kladivo) a Strom jakbysmet. Proto jsme je neslyšeli, dokud nám neprokopli okna.

Otec se snažil nasoukat do skříně. Já jsem poslouchala, vystrašená, ale smířená s jakýmkoli osudem, který mi Buddha přichystal. Zahalila jsem se do šálu. Nemluvili jazykem, jakým se mluví v údolí. Nemluvili ani kantonštinou, ani mandarínštinou. Vydávali zvířecí zvuky. Špehovala jsem mezerami v prknech. Ve světle lampy bylo špatně vidět, ale vypadali skoro jako lidé. Sestřenky z vesnice mi vyprávěly, že cizinci mají chobot a jsou chlupatí jako staří opičáci, ale tihle vypadali skoro jako my. Na uniformách měli přišitý odznak, který připomínal bolení hlavy – rudá tečka, ze které v rudých pruzích vystřelovala bolest.

Posvítili nám do obličeje a čísi hrubé ruce nás dotáhly dolů. Místnost ozařovaly kužely světla ze spousty svítilen, všude samí muži a převrácené hrnce a pánvičky. Našli naši kasičku a rozmlátili ji. Ten bolavý znak. Nad ním se houpalo cosi s křídly. Pach mužů, pokaždé jsou to muži, zase muži. Předvedli nás před důstojníka s brýlemi a navoskovaným knírem.

Ačkoli živitelkou rodiny jsem byla já, dívala jsem se do země.

„Není libo šálek dobrého zeleného čaje, pane?“ vykoktal ze sebe otec.

Tenhle uměl mluvit. Podivnou, jakoby procezenou kantonštinou.

„Přišli jsme vás osvobodit. Ve jménu Jeho Veličenstva, císaře japonského, se tenhle hostinec u cesty zabavuje. Svatá hora teď patří do Zóny společné asijské prosperity. Přišli jsme, abychom z naší choré matičky Číny vylouhovali zlo evropských imperialistů. Kromě Němců, to je čestná a čistá rasa.“

„Aha.“ řekl otec. „To je dobře. Mám rád čestné lidi. A jsem taky chorý.“

Dveře se s prásknutím otevřely – myslela jsem, že někdo vystřelil – a dovnitř vešel voják s celou galerií metálů na prsou. Voskový knír mu zasalutoval a vykřikl nějaké zvířecí zvuky. Metál upřel zrak na otce, pak na mě. Potutelně se usmíval. Nakonec tou zvířecí řečí cosi tiše prohodil k ostatním vojákům.

„Přechovával jsi tu utečence!“ vyštěkl Voskový knír na otce.

„To ne, pane! Tu guvernérskou svini my nenávidíme! Jeho syn znásilnil tady moji dceru!“

Voskový knír to Metáloví přeložil do zvířecí řeči. Ten překvapeně zdvihl obočí a něco zamručel.

„Moji muži rádi slyší, že tvoje dcera dbá o pohodlí pocestných.

Ale vůbec se nám nezamlouvá, jak haníš našeho spojence. Guvernér nám pomáhá vyčistit tohle údolí od komunismu.“

„Jistě, chtěl jsem říct, že –“

„Mlč!“

Metál vrazil otci do pusy hlaveň své zbraně. „Skousni,“ poručil.

Pohlédl mu do očí. „Víc!“

Pak ho zespoda udeřil pěstí do brady. Otec vyplivl kousky zubu.

Metál se vítězoslavně uchechtl. Otcova krev kapala na zem a rozprskávala se do květinových vzorů. Otec zavrávoral a po zádech přepadl do kádě s vodou, jako by si to předem nacvičil.

Voják, který mě držel, se začal smát a povolil sevření. Praštila jsem ho do kolena lahví od oleje, vzala za lampu, která mi visela před obličejem, a mrštila ji přes celou místnost. Někoho trefila, ten vykřikl a upustil něco, co se rozbilo. Přikrčila jsem se a rozběhla se ke dveřím. Buddha mi nastrčil do ruky mosaznou jídelní hůlku, otevřel mi dveře, jakmile jsem se jich dotkla konečky prstů, a taky je za mnou zavřel. Venku čekali tři muži – jeden mě popadl, ale bodla jsem mu hůlku do tváře, takže mě zase rychle pustil. Vojáci vyběhli po cestě za mnou, ale noc byla bezměsíčná a navíc jsem znala každou skálu, každou zatáčku, každou medvědí i liščí stezku. Seběhla jsem z cesty a slyšela, jak moji pronásledovatelé mizí v dálce.

Než jsem dorazila do jeskyně, srdce se mi zklidnilo. Pode mnou se svažovala Svatá hora a les se zmítal ve větru jako oceán v mých snech. Zabalila jsem se do šálu a pozorovala, jak děravou nocí prosvítá nebeské světlo, až jsem usnula.

Otec měl obličej samou modřinu, ale vstal a belhal se po rozbořeném domě. Jeho ústa připomínala shnilou bramboru. „Tys to zavinila,“ zabručel místo pozdravu, „ty si to sprav. Jdu k bratrovi. Za dva tři dny jsem zpátky.“ Odkulhal dolů po cestě. Když se vrátil, byl z něj stařec čekající na smrt. To bylo o několik týdnů později.

Moje dcera rostla do krásy, v okolí prý nebylo hezčí děvče, říkaly mi tety. Její poručník už odmítl dvě nabídky k sňatku, a to jí bylo teprve dvanáct. Mířil vysoko: jestli prý jednotky Kuomintangu brzy obsadí naše údolí, mohl by vyjednat sňatek s významným úředníkem Národní strany. Sám by pak dokonce mohl jako součást svatební dohody získat nějakou slušnou funkci. Nechali dcerku vyfotit a její obrázek rozeslali vysoko postaveným mužům, kteří přicházeli v úvahu jako nápadníci. Když jsem přezimovala ve vesnici, teta mi jednu z těch fotografií dala. Moje holčička měla ve vlasech lilii a na rtech cudný, nepostřehnutelný úsměv. Srdce se mi dmulo pýchou, a dme se dodnes.

Otec mé dcery, guvernérův syn, se jejího dospívání nedožil. Ani trochu mě to nermoutí. Zamordoval ho guvernér sousední provincie, který se dal ke Kuomintangu. Zajali ho, stejně tak jeho otce a zbytek té jejich bandy, spoutali provazem a naházeli na jednu hromadu na rozcestí dole v údolí. Pak je polili naftou a zaživa upálili. Nad vařeným masem se poprali psi a vrány.

Buddha mi řekl, že ochrání mou dcerku před zlými duchy, a Strom mi slíbil, že ji ještě někdy uvidím.

Dole v dálce, ve velké dálce, vyzvání klášterní zvon, hladina úsvitu se čeří a z hradby stromů vylétají hrdličky. Letí výš a výš. Pořád nahoru.

Na cestě se z mlhy vynořil státní úředník. Důležitě si vykračoval z kopce dolů: nahoru se určitě nechal vyvézt. Poznala jsem ho, protože byl podobný svému dědovi. Jeho děd chodíval po cestách a tržištích v našem údolí a sháněl obživu tak, že nabíral hnůj a prodával ho místním rolníkům. Nuzné, ale poctivé živobytí.

Jeho vnuk se u mě posadil a hodil na stůl koženou brašnu. Z brašny vyndal sešit, účetní knihu, kovový trezor a bambusové razítko. Začal si něco zapisovat a čas od času se rozhlédl po čajovně, jako by ji snad chtěl koupit.

„Čaj,“ řekl po chvíli. „A nudle.“

Začala jsem připravovat, co si poručil.

„Tohle.“ ukázal mi kartičku se svou fotografií a jménem, „je moje stranická legitimace. Můj průkaz totožnosti. Mám to pořád u sebe.“

„Na co u sebe musíte nosit svoji fotografii? Lidi přece vidí, jak vypadáte. Vždyť vás mají před očima.“

„Stojí tam, že jsem předákem místní stranické organizace.“

„Řekla bych, že to si každý domyslí.“

„Tahle hora byla začleněna do Státní turistické oblasti.“

„Co to znamená po našem?“

„Na přístupových cestách postavíme závory a všichni, kdo půjdou nahoru, budou muset zaplatit.“

„Ale Svatá hora tady stojí od počátku věků!“

„Teď je to státní majetek. Musí si na sebe vydělat. Za cestu nahoru účtujeme jeden juan, pro ty cizí parchanty je to za třicet. Obchodníci, kteří podnikají na státních pozemcích, musejí mít licenci. To se týká i tebe.“

Vyklopila jsem nudle do misky a zalila čajové lístky horkou vodou.

„Tak mi jednu tu licenci dejte.“

„Milerád. Dělá to 200 juanů, prosím.“

„Cože? Moje čajovna tady stojí tisíce let!“

Zalistoval v účetní knize. „Pak bych měl asi zvážit, jestli ti ten nájem nenaúčtuju i zpětně.“

Sklonila jsem se za pultem a plivla mu do nudlí. Zamíchala jsem je, aby se hlen dostal pěkně dovnitř. Pak jsem se narovnala, nasekala zelenou cibulku a nasypala ji navrch. Postavila jsem misku před něj.

„V životě jsem neslyšela větší nesmysl.“

„Já si to nevymyslel, ženská. Je to rozkaz přímo z Pekingu. Cestovní ruch je hnacím motorem socialistické modernizace. Turisté nám přinášejí dolary. Je mi jasné, že nevíš ani, co je to dolar, a ekonomii se radši nesnaž rozumět, protože to stejně nepochopíš. Ale jedno pochopit musíš: strana ti nařizuje, abys zaplatila.“

„O té straně jsem už od sestřenek z vesnice leccos slyšela! O těch vašich perličkových koupelích a drahých auťácích, o tom, jak předbíháte ve frontě a pořádáte nesmyslné schůze a –“

„Jestli chceš dál vydělávat na hoře našeho lidu, tak tu svou hloupou klapačku okamžitě zavři! Strana buduje naši matičku Čínu už víc než půl století! Všichni zaplatili! Dokonce i kláštery! Kdo si myslíš, že jsi, ty a ty tvoje ukdákané sestřenice, abys tady dělala chytrou? Dáš mi dvě stě juanů, teď hned, anebo mě tu máš zítra ráno znova i se stranickou policií! Zavřeme to tady a tebe strčíme do basy za neplacení. Svážeme tě jako čuníka a sneseme z kopce dolů. Pomysli na tu ostudu! Anebo mi zaplať, co dlužíš. Tak co? Já čekám!“

„To se asi načekáte! Nemám dvě stě juanů. Za celou sezónu si nevydělám víc než padesát. Z čeho bych pak žila?“

Úředník dosrkal svoje nudle. „Tak to asi budeš muset zavřít krám a poprosit svoje sestřenice, aby tě nechaly v koutě vybírat blechy jejich prasnicím. A kdybys neměla ty nudle tak přesolené, mohla bys prodat víc.“

Kdybych byla muž, hodila bych ho do žumpy, strana nestrana. Ale tady měl nade mnou vrch a moc dobře to věděl.

Vytáhla jsem z kapsy u zástěry desetijuanovou bankovku. „Musí to být pěkná dřina, vést v patrnosti všechny čajovny, co jich na téhle hoře odshora až doluje, a pamatovat si, kdo co zaplatil…“

Vykloktal si zeleným čajem a proudem ho vyprskl proti oknu.

„Úplatek? Korupce? Nádor na prsou naší matičky! Jestli si myslíš, že se nechám přemluvit, abych oddaloval vítězství socialismu, abych pošpinil ten zářivý nový věk, k němuž je náš národ šťastně předurčen –“

Vytáhla jsem ještě dvacetijuanovou bankovku. „To je všechno, co mám.“

Strčil peníze do kapsy. „Uvař tamhleta vajíčka a přibal mi k nim ta rajčata.“

Musela jsem udělat, jak poručil. Sběrač hoven holt zůstane sběračem hoven.

Z mlhy vyběhli dva mniši. Běželi do kopce, sotva popadali dech.

Potkat běžícího mnicha je stejně neobvyklé jako potkat poctivého úředníka. „Odpočiňte si.“ pobídla jsem je a prostřela čistý ubrus. „Jen si odpočiňte.“

Vděčně přikývli a posadili se. Buddhovým služebníkům vždycky naliju zadarmo ten nejlepší čaj. Mladší mnich si setřel z čela pot. „Ženou se sem oddíly Kuomintangu! Dva tisíce mužů! Když jsme odcházeli z vesnice, byla už skoro vylidněná. Váš otec zrovna nasedal s bratrancem na dvoukolák – odjížděli do hor.“

„To všechno jsem už zažila. Japonci mi málem zbořili čajovnu.“

„Proti Kuomintangu jsou i Japonci civilizovaní,“ řekl starší mnich.

„Chovají se jako divá zvěř. Loupí všechno, co poberou, jídlo i majetek, a co nepoberou, to spálí nebo otráví. V jedné vesnici dole v údolí usekli nějakému chlapci hlavu, jen aby mohli otrávit studnu!“

„Proč?“

„Komunisti teď v celé zemi nabírají na síle, navzdory americkým bombám. Kuomintang nemá co ztratit. Slyšel jsem, že prý míří za Čankajškem na Tchaj-wan a mají rozkaz vzít s sebou, co se dá. V Lešanu seškrábali zlato z chrámových Buddhů.“

„Je to tak!“ Mladší mnich si vyklepal ze sandálu kamínky. „Nesmějí vás tady najít! Máte ještě tak pět hodin. Schovejte všechno hluboko v lese a buďte opatrná, až se budete vracet. Může se tu potulovat pár opozdilců. Prosím! Strašně by nás mrzelo, kdyby se vám něco stalo!“

Dala jsem mnichům nějaké peníze, aby zapálili vonné tyčinky za bezpečí mojí dcerky, a oni zase běželi nahoru do mlhy. Ukryla jsem svoje nejlepší nádobí vysoko v koruně Stromu a Buddhu jsem s jeho svolením schovala nahoře nad tím místem, kde rostou fialky.

Mlha se rozpustila a najednou byl podzim. Když zafoukal vítr, listí uhánělo po cestě nahoru jako krysy před čarodějem.

Stromy se tyčily tak vysoko jako Svatá hora sama. Jejich klenba byla nebeským trávníkem. Pojď, vybízel mě jednorožec pohledem.

Polož mi ruku na záda. Chodby lemované kůrou a tmou vedly do dalších chodeb lemovaných kůrou a tmou. Můj průvodce měl kopyta ze slonoviny. Nevěděla jsem, kde jsem a byla jsem šťastná, že to nevím. Vešli jsme do zahrady usazené v záplavě světla a ticha. Na bohatě zdobeném mostku, vykládaném nefritem a jantarem, se zlehka pohupovaly lotosové květy a orchideje. Kolem hlavy mi proplouvali bronzoví a stříbrní kapři a černí sýčci. Tady je takový klid, řekla jsem v duchu jednorožci. Nezdržíš se chvilku?

Matko, promluvil ke mně v duchu jednorožec a v koutku jeho lidského oka se sbírala slza. Matko, copak mě nepoznáváš?

Když jsem se probudila, bylo mi strašně smutno.

Schovávala jsem se v jeskyni, dívala se, jak prší, a přála si, abych se mohla proměnit v ptáčka nebo oblázek nebo kapradí nebo srnu, jako milenci ve starých příbězích. Třetí den se obloha vyjasnila a z vesnice přestal stoupat dým. Opatrně jsem se vrátila do čajovny. Byla zase rozbořená. Vždycky pykají ti nejchudší. A nejvíc ze všech vždycky pykají ženy těch nejchudších. Začala jsem ten nepořádek uklízet.

Copak má člověk na vybranou?

Komunisti přišli spolu s létem. Byli jenom čtyři – dva muži, dvě ženy. Byli mladí a měli pěkné uniformy a pistole. Strom mi řekl, že přijdou. Šla jsem varovat otce, který jako obvykle spal ve své síti.

Otevřel jedno oko: „Kašlu na ně, jsou všichni stejní. Mění se jen odznaky a metály.“ Můj otec umíral stejně, jako žil. Tak, aby ho to stálo co nejmíň námahy.

Zeptali se, jestli se u mě můžou posadit a promluvit si se mnou.

Říkali si „soudruhu“ a chovali se ke mně uctivě a laskavě. Jeden z mužů byl milencem jedné z žen – hned jsem to na nich poznala.

Chtěla jsem jim věřit, ale když jsem mluvila, pořád se usmívali. Všichni, kdo mi v životě ublížili, byli nejdřív samý úsměv.

Vyslechli mé nářky. Zdálo se, že nic nechtějí, jen zelený čaj. Chtěli jenom rozdávat. Rozdávat takové věci jako vzdělání, dokonce i dívkám. Taky zdravotní péči, aby se vymýtil mor, který Čínu sužuje od dávných věků. Chtěli skoncovat s vykořisťováním v továrnách a na polích. Skoncovat s hladem. Chtěli navrátit důstojnost mateřství. Čína už prý není tou starou, nemocnou stařenou, která byla Asii jen pro ostudu. Z něčeho, čemu říkali feudalismus, se prý rodí Nová Čína, která se postaví do čela Nové Země. Nebude to trvat víc než pět let, protože mezinárodní revoluce proletariátu je historickou nutností. Taky říkali, že v budoucnu bude mít každý svoje auto. Děti našich dětí prý budou do práce lítal na létajících strojích. A zločin přirozeně vymizí, protože každý bude mít všechno, co potřebuje.

„Vaši vůdci musejí znát nějaké mocné kouzlo.“

„Ano,“ odpověděla jedna z žen. „Tomu kouzlu se říká Marx, Stalin, Lenin a třídní dialektika.“

Nepřišlo mi, že by to bylo nějak přesvědčivé kouzlo.

Otec se vykulil ze sítě. „Čaj,“ poručil mi. „Jsme moc rádi, že komunisti vnesou do našeho údolí a na tuhle horu trochu pořádek,“ podíval se na dívky, zatímco se šťoural nehtem v zubech. „Nacionalisti ji znásilnili,“ škubnul hlavou směrem ke mně. „Chudáci, museli být asi hodně nadržení.“

Myslela jsem, že se hanbou propadnu. Copak si nepamatuje, že to byl guvernérův syn? Ta dívka, co byla zamilovaná, ke mně přišla a vzala mě za ruku. Taková mladá ruka to byla, tak nevinná, až jsem se o ni bála.

„Staré režimy znectily spoustu žen. Byl to jejich styl. V Koreji nahnali japonští vojáci všechny dívky do jedné osady, dali jim japonská jména a zbytek války se po nich váleli. Ty doby jsou ale dávno pryč.“

„Přesně tak,“ přitakal jeden z mužů. „Kapitalisti a imperialisti znásilňovali Čínu celá staletí. Feudalismus zacházel s ženami jako s dobytkem. Kapitalismus s nimi jako s dobytkem kupčil.“

Chtěla jsem mu říct, že o znásilnění nic neví, ale ta žena ke mně byla tak milá, že jsem se nezmohla na slovo. Když nepočítám svůj Strom a Buddhu, v životě ke mně nikdo nebyl tak laskavý. Slíbila, že mi přinese léky, když budu potřebovat. Byli laskaví, chytří a stateční.

Mého otce oslovovali „pane“ a dokonce zaplatili za čaj.

„Přišli jste vykonat pouť na Svatou horu?“

Chlapci se usmáli. „Strana osvobodí čínské plémě z okovů náboženství. Brzy už nebudou žádní poutníci.“

„Žádní poutníci? Takže Svatá hora už nebude svatá?“

„Svatá ne,“ přitakali. „Ale i když je to jen hora, úchvatná bude pořád.“ V tu chvíli jsem věděla, že ačkoli to myslí upřímně, jejich slova nestojí za hrst slepičinců.

Když jsem přezimovala ve vesnici, z Le-šanu ke mně dolehly znepokojivé zprávy. Moje dcerka, její poručník a jeho žena uprchli do Hongkongu, protože je komunisti označili za nepřátele revoluce a vydali na ně zatykač. Všichni věděli, že z Hongkongu se ještě nikdo nevrátil. Banda cizáckých lumpů, takzvaní Britové, šířila lži o tom, že v Hongkongu je ráj, ale jakmile tam pak někdo přijel, spoutali ho a donutili pracovat v továrnách na jedovatý plyn nebo v diamantových dolech, dokud neumřel.

Ten večer mi Strom slíbil, že svou dcerku ještě někdy uvidím.

Nerozuměla jsem. Ale už jsem si zvykla, že Strom říká věci, které začnou dávat smysl, až když se rozední.

Ta tlustá holka na sobě měla pruhované šaty, které ji dělaly ještě tlustší. Podívala se na nudle, na ty chutné nudle, ze kterých se ještě kouřilo, a pak na mě. Usrkla jedno sousto, chvíli podržela nudle v puse, pak zavrtěla hlavou a vyplivla je na stůl.

„Fujtajbl.“

Její přítelkyně, která vypadala jako čarodějnice, dlouze natáhla ze své cigarety. „Až tak?“

„Nehodila bych to ani praseti.“

„Nemáš aspoň čokoládu, stará?“

Na těch nudlích nebylo nic špatného. „Co jestli nemám?“

Tlustá holka si povzdechla, sehnula se, nabrala špínu ze země a nasypala ji na nudle. „To by tomu mohlo dát aspoň trochu chuť. Za tohle nedám ani juan. Chtěla jsem jídlo. Ne šlichtu.“

Čarodějnice se zahihňala a podívala se do tašky. „Mám tady někde sušenky…“

Na Svaté hoře nemá smysl se zlobit. Rozzlobí mě opravdu máloco. Ale když vidím, jak někdo takhle nestoudně plýtvá jídlem, přestanu se vzteky ovládat.

Nudle – i se špínou – sklouzly holce po tváři. Obličej se jí leskl mastnotou. Mokrá košile se jí lepila na krk. Pusu měla zděšeně dokořán. Zalapala po dechu, jako by se topila, máchla rukama a spadla na zadek. Čarodějnice vyskočila, jako by chtěla uletět, a o krok ucouvla.

Tlustá holka se zvedla, celá rudá, a těžce oddychovala. Rozehnala se po mně, ale když viděla, že mám po ruce hrnec vařící vody, rychle si to rozmyslela. Klidně bych ho na ni vylila. Stáhla se do bezpečné vzdálenosti a začala ječet: „Tohle budu hlásit, ty, ty, ty děvko! Jen počkej! To ti nedaruju! Můj švagr se zná se stranickým tajemníkem.

Nechám tu tvoji zablešenou čajovnu vybagrovat! A tebe s ní!“

Jejich výhružky se nesly dolů skrz les ještě chvíli po tom, co obě zmizely za zatáčkou. „Děvko! Tvoje dcery šukaj osly! Tví synové jsou impotenti! Děvko!“

„Nevychované lidi nemohu vystát,“ řekl Strom. „Proto jsem opustil vesnici.“

„Nechtěla jsem se rozčílit, ale neměla takhle mrhat jídlem!“

„Mám říct opicím, aby si na ně počíhaly a vyškubaly jim vlasy?“

„To by byla malicherná pomsta.“

„Nech to na mně.“

Nejhorší časy nastaly, když do údolí přišel hladomor.

Komunisti spojili všechna hospodářství do zemědělských družstev.

Půda už nikomu nepatřila. Statkáři přestali existovat. Některé uštvali k smrti, jiní věnovali svou půdu lidové revoluci a další šli i s rodinou sedět do vězení pro kapitalisty.

Všichni rolníci chodili na jídlo do družstevní jídelny. Jídlo bylo zadarmo! Poprvé v historii každý rolník v údolí věděl, že bude mít večer plný žaludek. To byla Nová Čína, Nová země.

Půda nikomu nepatřila, takže jí nikdo neprokazoval patřičnou úctu.

Přestalo se obětovat duchům rýžových polí a když nadešel čas sklizně, úroda se nechala hnít nastojato. Přišlo mi, že čím méně lidé pracují, tím víc si vymýšlejí, kolik toho dělají. Do mé čajovny občas na své pouti zavítali rolníci z různých družstev v údolí, a když tam tak seděli a bavili se o úrodě, sledovala jsem, jak se jejich historky nafukují. Okurky velké jako prasata, prasata velká jako krávy, krávy velké jako moje čajovna. Ze zelného políčka byl najednou celý les! Člověk by v něm skoro zabloudil! Učení Mao Ce-tunga podle všeho způsobilo převrat v zemědělské výrobě a začínalo se šířit i do lesů.

Jeden družstevní plánovač našel na jižním svahu houbu velkou jako paraple.

Nejhorší na tom bylo, že tomu svému kdákání sami věřili a pustili se do každého, kdo si troufl říct jim „přeháníte“. Já byla jen stárnoucí ženská ze Svaté hory, ale ředkvičky se mi nezvětšily ani trochu.

Tak bezútěšnou, blátivou a bláznivou zimu, jaká nastala toho roku, jsem ve vesnici nepamatovala.

Bydlela jsem u sestřenky. Ptala jsem se jejího muže, čím to, že teď všichni tak zlenivěli, vždyť jejich rodina pěstovala rýži po celé generace. Chlapi se skoro každý večer opili a druhý den nevylezli z postele před desátou. S kocovinou samozřejmě moc práce nezastali, takže většinu nakonec musely udělat ženy.

Všechno bylo špatně. K vránám na střechách si přisedávali zlí duchové a kuli pikle. V ulicích, mezi domy ani na tržišti nebylo živáčka. Dny míjely bez jediného vlídného slova. Hlavní klášter ve vesnici zavřeli. Občas jsem tam zašla a procházela jeho kulatými branami a kolem jezírek zadušených plevelem. Připadalo mi, že jsem někde jinde. Aniž si toho kdo všiml, zachvátila vesnici zhouba.

Zašla jsem za staršími vesnice, abych s nimi promluvila. „Co budete příští zimu jíst?“

„Plody naší matičky Číny!“

„Vždyť nic nepěstujete.“

„Tomu nerozumíš. Neviděla jsi ty změny.“

„Zato teď je vidím. Jen si to spočítejte –“

„Čína se o své syny postará. Mao Ce-tung se postará.“

„Vždycky když se něco nepovede, doplatí na to jedině rolníci! Ten váš Mao může mít nevím jak chytré nápady, ale prázdné žaludky nenasytí.“

„Jestli budeš takhle mluvit, komunisti tě pošlou na převýchovu.

Když se ti tady nelíbí, vrať se na svou horu. A neruš, hrajeme madžong.“

Ještě tu zimu Mao vyhlásil svůj slavný „Velký skok“. Nová Čína čelila nové krizi – nedostatku oceli. Nebylo z čeho stavět mosty, z čeho vyrábět radlice, z čeho tavit náboje, které by vyhnaly Rusy z Mongolská. Každé družstvo tedy vyfasovalo tavicí pece a plán výroby.

Nikdo ve vesnici nevěděl, co se s takovou pecí dělá – kováře pověsili na střeše jeho domu coby kapitalistu – ale každý věděl, co ho čeká, když pec náhodou vyhasne, až bude mít službu. Moje sestřenky, neteře i synovci teď museli po vesnici sbírat dříví. Škola byla zavřená a učitelé i žáci museli vytvořit sběračské čety, aby bylo do pecí čím přikládat. Budou snad moji synovci vyrůstat s prázdnou hlavou? říkala jsem si. Kdo je naučí psát? Když došla zásoba stolů a prken, pokácely se panenské lesy na úpatí Svaté hory. Zdravé stromy! Z údolí, kde nebylo tolik dřeva, se k nám doneslo, že komunisti nechali losovat mezi nestraníky. Těm, kdo „vyhráli“, zbourali dům a zatopili s ním v peci.

Ocel byla nepoužitelná. Křehkým černým ingotům se říkalo „lejna“, i když ta se aspoň dají k něčemu využít. Každý týden je ženy nakládaly na vůz, který přijížděl z města, a bylo jim divné, že strana ještě neposlala do vesnice vojáky, aby je ztrestali.

Když se koncem zimy začaly v údolí šířit zvěsti o nedostatku jídla, bylo to hned jasnější.

Chlapi se k tomu postavili po svém. Nechtěli tomu věřit, tak tomu prostě nevěřili.

Obecní sýpka ovšem zůstávala prázdná, takže tomu věřit začali.

Ale co, Mao pošle plné náklaďáky. Sám se možná postaví do čela konvoje.

Straničtí úředníci tvrdili, že dole v údolí přepadli konvoj kontrarevoluční špióni a že další zásoby rýže budou na cestě co nevidět.

Mezitím si prý musíme utáhnout opasky. Rolníci z okolí přicházeli do vesnice žebrat. Byli vyzáblí jako slepičí pařáty. Ztrácely se kozy, pak psi, a nakonec lidé začali od soumraku do úsvitu zavírat vrata na petlici. Než stačil roztát sníh, všechny zásoby osiva na příští rok se snědly. Co nevidět pošleme nové osivo, slibovali straničtí úředníci.

To jejich „co nevidět“ nedorazilo, ani když jsem se vydávala na zpáteční cestu nahoru do čajovny. Vracela jsem se domů o čtyři týdny dříve než obvykle. V noci byla ještě pořádná zima, ale já věděla, že se o mě Buddha a Strom postarají. Budu jíst ptačí vajíčka, kořínky a ořechy. Taky můžu políčit na ptáky a na králíky. Přežiju to.

Jednou nebo dvakrát jsem si vzpomněla na otce. Další zimy se nedožije, ani v pohodlném domě dole ve vesnici. Oba jsme to věděli.

„Sbohem,“ rozloučila jsem se s ním ode dveří sestřenčina zadního pokoje. Z postele vylézal, jen když potřeboval na záchod.

Jeho kůže nejevila větší známky života než vysátá schránka v pavučině. Někdy se jeho oči schovaly pod víčky a cigareta mu sama dohořela. Bylo pod těmi víčky něco? Výčitky, zlost, nebo alespoň lhostejnost? Nebo tam prostě nebylo nic? Prázdnota se u mužů často tváří jako moudrost.

Jaro přišlo pozdě, z rašících větviček a pupenů okapávala zima, ale z mlhy nevycházeli žádní poutníci. Na větvi mého Stromu sedávala divoká kočka a střežila cestu. Pod okapem si postavily hnízdo vlaštovky – to bylo dobré znamení. Čas od času prošel kolem nějaký mnich. Byla jsem ráda, že mám společnost, a tak jsem je vždycky pozvala do čajovny. Říkali, že moje dušené holubí maso s kořínky je to nejlepší, co za poslední týdny jedli.

„Umírají teď celé rodiny. Lidé jedí seno, kůži, kusy hadrů. Cokoliv, jen aby dostali něco do žaludku. Když umřou, není, kdo by je pochoval a vykonal pohřební obřady, takže nemohou jít do nebe, ani se znovu narodit.“

Jednoho rána jsem otevřela okenice a klenba lesa byla jasná a rozkvetlá do ticha. Svatá hora nic nedala na hloupý lidský svět. Ten den se v čajovně zastavil mnich. Kůže mu stahovala vyhladovělou tvář.

„Podle poslední Maovy vyhlášky jsou novými nepřáteli proletariátu vrabci, protože prý žerou Číně semínka. Všechny děti je musejí honit a řinčet při tom vším možným, dokud ptáci vyčerpáním nespadnou z nebe. Problém je, že teď nemá co požírat hmyz, takže vesnici zaplavili cvrčci, housenky a masařky. V S-čchuanu jsou úplné mraky sarančat. Takhle to dopadá, když si lidé hrají na bohy a zbaví se vrabců.“

Dny se prodlužovaly, rok se otáčel kolem horkého slunce a hlubokého nebe. Nedaleko jeskyně jsem objevila zdroj lesního medu.

„Vaše rodina je naživu,“ prozradil mi mnich z vesnice, „ale jen díky penězům, které jim posílají příbuzní vaší dcery z Hongkongu. Po Novém roce jí našli ženicha. Pracuje v restauraci kousek od přístavu.

I děťátko už je na cestě. Budete babičkou.“

Srdce mi poskočilo. Od chvíle, kdy dcerka přišla na svět, házela na ni moje rodina jen špínu, a ona je teď tahá z bryndy.

Podzim dýchl do omšelé zeleně a ta krátce zazářila hasnoucími barvami. Připravila jsem dříví na podpal, ořechy, sušené bataty, bobule a ovoce, naplnila sklenice planou rýží a sešila hadry z králičí kožešiny, abych ochránila čajovnu před vánicí. Když jsem šla do lesa shánět jídlo, brala jsem si s sebou zvonek, abych odstrašila medvědy.

V létě jsem se rozhodla, že přečkám zimu na hoře. Poslala jsem vzkaz sestřenkám do vesnice. Nesnažily se mě přemlouvat. Když napadl první sníh, byla jsem připravená.

Čajovna skřípěla pod tíhou rampouchů.

Na nedaleké pasece se usadila jelení rodinka.

Už jsem nebyla žádná mladice. Věděla jsem, že mě budou bolet kosti a mrazit dech. Až uprostřed zimy všechno zapadne sněhem, zůstanu celé dny uvězněná v čajovně a Buddha bude mým jediným společníkem. Ale byla jsem odhodlaná, že tuhle zimu přežiju a dočkám se, až rampouchy zase roztají na slunci a já políbím svou dcerku.

* * *

Když jsem uviděla svého prvního cizince, nevěděla jsem, co si mám myslet. Byl – odhadla jsem ho na muže – veliký dočista jako obr a měl žluté vlasy! Žluté jako zdravé čůrání! Přišel s čínským průvodcem a po chvilce jsem si uvědomila, že mluví opravdovým jazykem! Moji synovci a neteře se o cizincích učili v nové škole ve vesnici. Po staletí prý zotročovali náš národ, dokud nás komunisti pod vedením Mao Ce-tunga neosvobodili. Ještě pořád zotročují své vlastní lidi a pořád mezi sebou bojují. Zlo považují za dobro. Jedí vlastní nemluvňata, rádi ochutnávají výkaly a myjí se jen jednou za dva měsíce. Jejich jazyk zní, jako když prdí prasata. Páří se spolu, kdykoli je to popadne, jako psi a hárající feny, dokonce i na ulici.

Teď tu ovšem stál opravdový cizí ďábel z masa a kostí a mluvil opravdovou čínštinou s opravdovým Číňanem. Dokonce mi pochválil zelený čaj, jak prý je osvěžující. Tak jsem žasla, že jsem se nezmohla na odpověď. Můj přirozený odpor ovšem za pár minut překonala zvědavost. „Jste z tohohle světa? Synovec povídal, že prý za hranicemi Číny existuje spousta různých míst.“

Usmál se a rozložil krásný obrázek. „Tohle je mapa světa,“ řekl.

Nikdy jsem nic takového neviděla.

Hledala jsem uprostřed Svatou horu. „Kde je?“ zeptala jsem se ho.

„Tady. V těchhle místech teď jsme. Tady je vaše hora.“

„Vždyť není ani vidět.“

„Je moc malá.“

„To není možné!“

Pokrčil rameny, úplně jako to dělají opravdoví lidé. Napodobování mu šlo. „Tohle je Čína, tu vidíte, ne?“

„Vidím.“ odpověděla jsem váhavě, „ale stejně se mi nezdá dost velká. Mám takový pocit, že vám prodali nějakou porouchanou mapu.“

Průvodce se zasmál, ale já nevím, co je na tom k smíchu, když někoho podfouknou. „A tohle je země, odkud pocházím. Jmenuje se Itálie.“

Itálie. Snažila jsem se to jméno zopakovat, ale moje pusa nemohla takové směšné zvuky vůbec vyslovit, a tak jsem to vzdala. „Vaše země vypadá jako bota.“ Přikývl na souhlas. Řekl, že on pochází z podpatku. Bylo to celé nějaké divné. Průvodce mě požádal, jestli bych jim nepřipravila něco k jídlu.

Zatímco jsem vařila, cizí ďábel si povídal s průvodcem. Tohle mě taky ohromilo – oni snad byli přátelé! A jak se podělili o jídlo a o čaj…

Copak se může opravdový člověk přátelit s cizím ďáblem? Ti dva tak ale vypadali. Možná se ten průvodce jen těšil, že ďábla okrade, až usne.

To by dávalo smysl.

„A jak to, že tady nikdy nemluvíte o kulturní revoluci?“ ptal se ďábel. „Bojíte se policejní perzekuce? Nebo se snad chystá nějaká oficiální revize dějin, podle které ke kulturní revoluci vlastně nikdy nedošlo?“

„Ani jedno,“ odpověděl průvodce. „Nemluvím o tom, protože to bylo příliš zlé.“

Můj Strom byl už týdny celý nesvůj, ale nevěděla jsem proč. Na severovýchodě svítila kometa a mně se zdálo, jak se mi střechou do čajovny dobývají kanci. Ze Svaté hory se dolů valila mlha a dlouho se nechtěla zvednout. Černé sovy houkaly za bílého dne. Pak přišla Rudá garda.

Dvacet nebo třicet jich bylo. Tři čtvrtiny z nich byli chlapci, většinou ještě bezvousí. Na rukávech měli rudé pásky a s holemi a podomácku vyrobenými zbraněmi pochodovali po cestě nahoru. Buddha mi ani nemusel říkat, že přinášejí neštěstí. Jak se přibližovali, slyšela jsem jejich řev.

„Co se dá rozbít –“ vyřvávala jedna polovina…

„Musí se rozbít!“ odpovídala druhá. Pořád dokola.

Poznala jsem jejich vůdce, pamatovala jsem si ho z té zimy před Velkým hladomorem. Ve škole patřil k nejhloupějším a kromě občasných zednických prací nehnul prstem. A teď se tady naparoval jako pán tvorstva. „Jsme Rudá garda! Přicházíme jménem revolučního výboru!“ Řval, jako by doufal, že mě srazí silou hlasu.

„Já moc dobře vím, kdo jsi, Rozume.“

„Rozum“ mu přezdívali ve vesnici, protože žádný neměl. „Když jsi byl malý, tvoje matka tě brávala na návštěvu k mé sestřence. Utírala jsem ti zadek, když ses pokakal.“

Měla jsem za to, že ta děcka jsou jako medvědi: když dáte najevo strach, zaútočí. Když budete dělat, jako že tam nejsou, půjdou si zase po svých.

Rozum mě uhodil do tváře!

Bolelo to, do očí mi vhrkly slzy a nos jako bych měla promáčknutý. Víc než bolest mnou ale otřáslo pomyšlení, že mladý člověk uhodil staršího! To přece odporuje přírodním zákonům!

„Víckrát mi tak neříkej.“ řekl jakoby nic. „Opravdu to nemám rád.“

Otočil se. „Poručici! Najděte ten poklad, co tahle kapitalistická pijavice vysála z našeho lidu. Začněte nahoře v pokoji. A dejte si záležet, abyste to tady prohledali pořádně! Je to stará hnusná zlodějka!“

„Cože?“ Sáhla jsem si na nos a prsty mi zrudly.

Vydupali po schodech nahoru. Bušili, cupovali, smáli se, rozbíjeli, štípali na třísky.

„Poslužte si,“ vyzval Rozum ostatní členy Rudé gardy a ukázal do kuchyně. „Nezapomínejte, že tohle všechno vám ta scvrklá mrtvola stejně ukradla. Nejdřív ale zničte tu náboženskou veteš! Na kousíčky to roztřískejte!“

„To neuděláte –“

Další rána mě srazila na zem. Rozum mi stoupl na tvář a zatlačil mi hlavu do bláta. Šlápl mi na krk. Myslela jsem, že mě chce zabít.

Cítila jsem otisk jeho boty. „Počkej, až to řeknu rodičům.“ Málem jsem nepoznávala svůj hlas, zněl tak přiškrceně a slabě.

Rozum pohodil hlavou dozadu a vyštěkl smíchem. „Tak ty to povíš mamince a tatínkovi? Učůrávám strachy, když si to představím. Chceš vědět, co o rodičích říká Mao? ‚Matka tě může milovat, otec tě může milovat, ale předseda Mao tě stejně miluje víc!‘“

Slyšela jsem, jak rozbili Buddhu.

„Až se o tomhle dozví opravdoví komunisté, dají vám co proto!“

„Tyhle revizionisty strana likviduje. Soudružky z místní organizace se teď budou muset zpovídat z toho, že se kurvily s trockistickýma odpadlíkama.“ Palcem u nohy mě dloubl do pupíku a z šera ke mně shlédl. Na nose se mi rozprskla obrovská slina. „Kurvit se, to ti taky není cizí, jak jsem slyšel.“

Ještě pořád jsem měla dost síly na to, abych se rozzlobila. „Co tím chceš říct?“

„Roztahovat nohy tomu feudálovi! Guvernérskýmu synáčkovi! Vy to ovšem máte v rodině! Moc dobře víme, jak ten tvůj zparchantělej spratek v Hongkongu vysává ptáky imperialistům! Spolčuje se, aby svrhla naši vítěznou revoluci! Co se tváříš tak zděšeně? Lidi ve vesnici se mohli přetrhnout, aby napráskali třídní zrádce! Neříkej, že už jsi zapomněla, jak je to příjemný cítit v sobě chlapa!“ Sehnul se ke mně, aby mi zašeptal do ucha. „Možná bys to potřebovala trochu připomenout, co?“ Stiskl mi prs. „Ta chlupatá mošnička, co máš mezi nohama, by určitě ještě zvlhla, nebo ne? Možná –“

„Našli jsme její prachy, generále!“

To mě nejspíš zachránilo. Rudá garda by mě rozhodně nešetřila.

Postavil se a otevřel mou kasičku. Ostatní dál ničili čajovnu. Ta děcka spásala všechno jídlo v domě jako sarančata.

„Ve jménu Čínské lidové republiky zabavuju všechno, cos nakradla. Chceš podat odvolání k lidovému revolučnímu soudu?“

Klekl mi na lopatky a civěl do tváře. Obličej mi pořád tlačil tváří do bláta, ale zvedla jsem k němu oči. Viděla jsem mu rovnou do nosu.

„Budu to brát jako ‚ne‘. A copak je tohle? My o vlku? To je ten tvůj záprtek, jestli se nepletu.“ Zkroutil obrázek mé dcerky mezi palcem a ukazováčkem. Pak škrtl zapalovačem, strčil růžek do plamene a čekal, co já na to. Moji dcerku ne! Ta lilie v jejích vlasech! Lomcoval mnou žal, ale trpěla jsem mlčky. Nehodlala jsem mu dopřát potěšení z jediné slzy. Odhodil můj doutnající poklad, aby si nespálil prsty.

„Tady už jsme skončili, generále,“ prohlásila nějaká dívka. Dívka!

Rozum mi konečně sundal nohu z krku. „Jo, je na čase se posunout. Na téhle hoře jsou ještě nebezpečnější nepřátelé revoluce než tahle hnusná baba.“

Opřela jsem se o Strom a dívala se na trosky své čajovny.

„Svět se zbláznil,“ povzdechla jsem si. „Už zase.“

„Však se zase napraví,“ odpověděl mi Strom. „Nebuď z toho zbytečně smutná. Byla to jen fotografie. Než umřeš, ještě dceru uvidíš.“

V troskách se něco uvolnilo a střecha se propadla.

„Pokojně si tady žiju, hledím si svého. Nikoho neobtěžuju. Proč sem vždycky někdo napochoduje, jen aby mi zbořil dům? Proč se věci dějí tak, jak samy chtějí?“

„To bych taky rád věděl,“ odpověděl Strom.

Byla jsem ještě z těch, kdo měli štěstí. Druhý den jsem sešla dolů do vesnice, abych si vypůjčila jídlo. Klášter byl vypleněný a poničený, mnoho mnichů zastřelili přímo při meditaci. Skrz kulatou bránu jsem zahlédla, jak na nádvoří klečí stovka mnichů okolo hořící hranice. Pálili svitky, které se v klášterní knihovně uchovávaly od dob, kdy údolím prošel Buddha a jeho žáci. Hlavu měli zvrácenou dozadu a přivázanou ke kotníkům. Pořád dokola vykřikovali: „Ať žije Maovo učení! Ať žije Maovo učení!“ V řadách hlídkovali členové Rudé gardy a jakmile začal některý z mnichů umdlévat, hodili po něm kamenem.

Před školou uvázali učitele ke kafrovníku a na krk jim pověsili ceduli s nápisem: „Čím víc knih přečtete, tím hloupější budete.“

Všude visely Maovy plakáty. Napočítala jsem jich padesát a pak jsem to vzdala.

Sestřenku jsem zastihla v kuchyni. Její tvář zela prázdnotou, stejně jako stěna za ní.

„Kam se poděly tvoje tapisérie?“

„Tapisérie jsou nebezpečné a buržoazní. Musela jsem je spálit na dvorku, jinak by mě sousedi udali.“

„Proč s sebou všichni nosí tu rudou knížku? Odhání to zlé duchy?“

„To je Maova Rudá knížka. Každý ji musí mít. Je na to zákon.“

„Jak mohl jeden špekatý plešoun takhle ovládnout celou Čínu? To je –“

„Takhle nikde nemluv! Ukamenují tě! Posaď se u nás. Předpokládám, že se u tebe Rudá garda taky zastavila, když táhli nahoru vypálit svatyně. Musíš se napít rýžového vína. Tady máš. Jeden šálek. Vypij ho do dna. Mám pro tebe špatnou zprávu. Tvoji příbuzní, kteří zůstali v Le-šanu, museli odejít.“

„Kam? Do Hongkongu?“

„Do pracovního tábora. Sousedi jim záviděli dárky, které posílala tvoje dcera. Celou rodinu udali jako třídní zrádce.“

„Co je to pracovní tábor? Vracejí se odtud lidé živí?“

Sestřenka si povzdechla a rozhodila rukama. „Nikdo neví…“ Víc ani slovo.

Někdo třikrát zostra zaklepal na dveře a sestřence jako když skřípnou střeva do svěráku.

„To jsem jenom já, mami!“

Sestřenka uvolnila petlici a pustila dovnitř synovce. Kývl mi na pozdrav. „Byl jsem na tržišti, konalo se tam Sebekritické shromáždění. Řezník udal honáka krav.“

„Za co?“

„Na tom přece nezáleží. Každá hovadina dobrá! Pravda je taková, že mu řezník dlužil peníze. Tohle je vhodná příležitost, jak srovnat účty. Ale to pořád nic není. Dole v údolí, tři vesnice od nás, přišel dráteník o hlavu jen proto, že jeho děd bojoval na straně Kuomintangu proti Japoncům.“

„Myslela jsem, že komunisti bojovali proti Japoncům spolu s Kuomintangem.“

„Taky že jo. Jenže dráteníkův děda si holt vybral špatnou uniformu. Šmik! Před dvěma dny zase v jedné vesnici kousek od Le-šanu pořádali vepřové hody…“

„A?“ nevydržela sestřenka.

Synovec polkl. „Od hladomoru tam prasata nemají.“

„Takže?“ zachraptěla jsem.

„Před třemi dny zastřelili všechny členy družstevního výboru, že prý čachrovali s máslovým krémem, který patřil všemu lidu. Takže hádejte, co – tedy koho – do toho kotle hodili… Účast na vepřových hodech byla pod trestem smrti povinná, a tak si každý nese svůj díl viny. Kotel nebo kulku.“

„V pekle teď bude asi klid,“ přemýšlela jsem nahlas. „Všichni zlí duchové přesídlili na Svatou horu. Myslíte, že je to tou kometou? Je možné, že zaplavuje svět zlem?“

Synovec upřeně zíral na láhev rýžového vína. Odjakživa stál na straně komunistů. „Za to všechno může manželka soudruha Maa! Byla to obyčejná herečka a teď jí všechna ta moc stoupla do hlavy! Člověku, který se živí lhaním, se nedá věřit.“

„Půjdu zpátky do čajovny,“ řekla jsem. „A sem dolů se už nikdy nevrátím. Jestli ti klouby dovolí vyjít ten kopec, přijď mě někdy navštívit, sestřenko. Víš, kde mě najdeš.“

To oko bylo hodně vysoko. Tvářilo se jako padající hvězda, ale mě neošálilo. Vždyť co by to bylo za padající hvězdu, která se pohybuje vodorovně a nikdy nevyhasne? Nebyla to slepá čočka, nic takového. Bylo to mužské oko, které na mě shlíželo z pavučinou zastřeného šera, tím jejich typickým pohledem. Co byl ten někdo zač a co po mně chtěl?

Cítím, jak se Strom usmívá. „To je neuvěřitelné! Jak se na tyhle věci dokážeš naladit?“

„Jak to myslíš?“

„Vždyť to ještě ani nevypustili!“

Ještě jednou jsem opravila svou čajovnu. Buddhu jsem slepila dohromady lepkavou mízou. Konec světa nenastal, ale ten rok se do Číny přestěhovalo celé peklo a svět zaplavilo zlo. Díky uprchlíkům, kteří utíkali na Svatou horu k příbuzným, se ke mně tu a tam donesly čerstvé zprávy. Zprávy o dětech, které udaly vlastní rodiče a na krátký čas se tak stávaly národními hrdiny. O doktorech, právnících a učitelích, které odváželi v náklaďácích na venkov do pracovních táborů, aby je rolníci převychovali. Rolníci netušili, co je mají učit.

Pracovní tábory nebyly do příjezdu třídních nepřátel nikdy ani dostaveny. A Rudé gardy, které do táborů posílali jako stráže, si záhy hořce uvědomily, že se ocitly ve vyhnanství stejně jako jejich zajatci. Byly to děti z Pekingu a ze Šanghaje, zhýčkané městským životem. Rozuma udali jako holandského špióna a poslali do vězení do Vnitřního Mongolska. Udali dokonce i strůjce Maovy kulturní revoluce a v další vlně oficiálních zpráv z Pekingu hanobili jejich jména. Jak musí vypadat hlavní město, kde vypouštějí z klecí takové hrůzy? říkala jsem si. Proti tomu šílenci byli i ti nejukrutnější císaři jako beránci.

Mnoho let se mniši nemodlili a chrámové zvony nezvonily.

Přesně jak to tehdy průvodce řekl cizímu ďáblovi: bylo to všechno příliš zlé.

Léto, podzim, zima a jaro, rok se otáčel pořád dokola. Do vesnice jsem už vůbec nescházela. Zima mě nijak nešetřila, to se ví, ale léto bylo štědré. Když jsem ráno věšela prádlo z okna, do pokoje vlétala oblaka nachových motýlů. Divoká kočka měla koťata, která se nechala částečně ochočit.

Na vrcholu Svaté hory se opět usadilo pár mnichů a stranické orgány jako by si toho nevšímaly. Když jsem se jednoho rána probudila, našla jsem pod dveřmi dopis. Byl od mé dcery – dopis i s barevnou fotografií! Neumím číst, a tak jsem musela počkat, až půjde kolem nějaký mnich. Tohle v něm stálo:

Drahá matko, slyšela jsem, že teď snad povolují krátké dopisy, a tak zkouším štěstí. Jak vidíš z fotografie, jsem už zralá žena. Ta dívka po mé levici je Tvoje vnučka, a vidíš to miminko, které drží v náručí? To je Tvoje pravnučka! Nejsme nijak bohatí, můj muž zemřel, takže jsme přišli o nájemní smlouvu na jeho restauraci, ale dcera uklízí byty cizincům a daří se nám jakž takž dobře. Doufám, že se jednoho dne setkáme na Svaté hoře. Kdoví? Svět se mění. A když ne, setkáme se v nebi. Když ještě žil můj nevlastní otec, často mi o Tvé hoře vyprávěl. Byla jsi někdy až na vrcholu? Možná je odtud vidět i Hongkong! Opatruj se, prosím. Budu se za Tebe modlit. Prosím, modli se za mne.

Poutníci, kteří se ještě nedávno jen trousili, začali na Svatou horu proudit v zástupech. Mohla jsem si dovolit nakoupit kuřata, měděnou pánev a pytel rýže na zimu. Po cestě přicházelo čím dál víc cizinců vlasatí, snědí, černí, růžolící. Nepouštějí jich sem teď nějak moc? Cizinci ovšem přinášejí peníze. Mají jich spoustu. Člověk jim řekne, že láhev vody stojí 20 juanů, a oni to zaplatí a ani s vámi ze slušnosti nesmlouvají! To je vyložená neomalenost!

Byl už skoro večer, není to tak dávno. V létě pronajímám horní pokoj na noc pocestným. Dole v kuchyni si vždycky pověsím otcovu síť a vyspím se v ní. Nedělám to ráda, ale musím si našetřit nějaké peníze na pohřeb nebo pro případ, že by zase přišel hladomor. Na jednom cizinci takhle vydělám víc, než když celý týden prodávám nudle a čaj opravdovým lidem. Tu noc se u mě ubytoval jeden cizinec a s ním člověk z Kchun-mingu se ženou a synkem. Cizinec neuměl mluvit.

Dorozumíval se posunky jako opice. Padla noc. Zabednila jsem čajovnu a ulehla do sítě, připravená ke spánku. Chlapeček nemohl usnout, a tak mu matka vyprávěla pohádku. Byla to hezká pohádka o třech zvířátkách, kterým leží na srdci osud světa.

Najednou cizinec promluvil! Opravdovou řečí! „Promiňte, odkud ten příběh znáte? Prosím, zkuste si vzpomenout!“

Paní byla stejně překvapená jako já. „Maminka mi ho vyprávěla, když jsem byla malá. A jí zase její maminka. Narodila se v Mongolsku.“

„Kde v Mongolsku?“

„Vím jen, že se narodila v Mongolsku. Nevím kde.“

„Aha. Omlouvám se, že jsem vás vyrušil.“

Chvíli lomozí, pak sejde dolů, a ať prý ho pustím ven.

„Podívejte, ale peníze vám nevrátím,“ varuju ho.

„To nevadí. Na shledanou. Přeju vám vše dobré.“

To jsou mi divná slova! Ale chce mermomocí odejít, tak odšoupnu petlici a otevřu. Nebe je plné hvězd, měsíc není vidět. Cizinec původně mířil nahoru, ale teď odchází po cestě dolů.

„Kam jdete?“ vyhrknu.

Hora, les a tma za ním zavřely svou bránu.

„Co to do něj vjelo?“ ptám se Stromu.

Ani Strom neví, co na to říct.

* * *

„Mao je mrtev!“

Jako první mi to jednoho průzračně deštivého rána oznámil Strom.

Později se po cestě z vesnice přiřítil mnich a celý rozradostněný mi tu novinu potvrdil.

„Chtěl jsem koupit trochu rýžového vína na oslavu, ale každého napadlo totéž, takže už nebyla k dostání ani kapka. Někteří lidé celou noc proplakali. Jiní začali rozhlašovat, že prý nás čeká invaze ze Sovětského svazu. Členové partaje se schovali za zavřenými okenicemi. Jinak ale skoro celá vesnice oslavovala a střílela rachejtle.“

Vyšla jsem po schodech do horního pokoje, kde ležela dívka a strachy nemohla usnout. Věděla jsem, že je to duch, protože skrz ni prosvítalo měsíční světlo a protože mě pořádně neslyšela. „Neboj se.“ řekla jsem jí. „Strom tě ochrání. Strom ti řekne, kdy máš utéct a kdy se máš schovat.“ Podívala se na mě. Posadila jsem se na truhlu u čela své postele a zazpívala jí jedinou ukolébavku, kterou znám – o loďce, kočce a řece plynoucí kolem.

Byl to dobrý rok. Svatyně byly jedna po druhé opraveny a jejich zvony opět zavěšeny, takže lidé mohli řádně vítat slunce i měsíc a oslavovat Buddhovy narozeniny. Z mnichů se zase stali pravidelní návštěvníci a proud poutníků se rozrostl na desítky denně. Kolem se míhali tlouštíci na nosítkách, každý zaměstnal dva nebo tři nosiče. Na svatou pouť na nosítkách? To je stejně marné jako jezdit tam autem! Slepičí mozky, které ještě pořád věřily na politiku, vzrušeně debatovaly o Čtyřech modernizacích, o soudu s Gangem čtyř a dobrém duchu jménem Teng Siao-pching, který přišel Čínu spasit. Ať si má modernizací, kolik chce, jen když nechá mou čajovnu na pokoji. Tengovo heslo znělo: „Zbohatnout je skvělé.“

Při několika příležitostech se Buddhovo oko na vrcholu Svaté hory otevřelo a mniši, kterým se poštěstilo stát se svědky toho zázraku, se vrhli ze srázu a dvojitou duhou proskočili rovnýma nohama až do Ráje.

Další zázrak se mi odehrával přímo nad hlavou. Můj Strom se rozhodl, že bude mít děti. Jednoho podzimního rána jsem si všimla, že plodí mandle. O kousek výš lískové oříšky. Nemohla jsem tomu uvěřit, ale viděla jsem to na vlastní oči! Ještě výš zaševelila větvička a k nohám mi spadla broskev. O týden později vítr shodil kdoule a nakonec scvrklá, kyselá jablíčka. Když jsem spala, Strom vrzal a stezku snů ozařovaly tóny citery.

Často jsem ve snu viděla otce skrz tu temnou ránu tam dole. Když jsem se podívala do jezírka nedaleko jeskyně, vzhlížel ke mně z hladiny, opuštěný a s rukama svázanýma za hlavou. Někdy jsem zas připravovala čaj pro hosty a slyšela ho, jak se nahoře šourá po pokoji, hledá cigarety a pokašlává. Buddha mi vysvětlil, že ho trýzní vina a že jeho duše je tam dole v temnotě uvězněná v kleci nedořešeného. Zůstane tam, dokud já sama nevykonám pouť na vrchol Svaté hory.

Nenechte se mýlit, myslím, že můj otec nestál za hrst slepičinců.

Dobrat se v něm slušnosti bylo těžší než najít jehlu v řece Jang-c. Nikdy pro mě neměl vlídné slovo ani mi nepoděkoval, a mou čest prodal za dvě čajové misky. Ale pořád to byl můj otec a potomci se o duše svých předků mají postarat. Navíc mě jeho sebelítostivé skučení rušilo ze sna a já se chtěla jednou pořádně vyspat. A koneckonců, bylo by ode mé nezdvořilé strávit celý tenhle život na Svaté hoře a ani jednou nevykonat pouť k jejímu vrcholu. Byla jsem už ve věku, kdy se staré ženy jednoho rána probudí a zjistí, že z postele už nevstanou a že aniž to včera tušily, byl to poslední den, kdy si mohly ještě někam dojít.

Bylo pěkné ráno před začátkem dešťů. Vstala jsem se sluncem.

Strom mi dal na cestu nějaké jídlo. Zabednila jsem čajovnu, schovala kasičku pod kameny vzadu v jeskyni a vydala se vzhůru. Před padesáti lety bych na vrchol došla ještě před setměním. Ve svém věku se tam nedostanu dřív než zítra odpoledne.

Schody, strouhy, schody, ohromné stromy, schody, stezky přilepené k samému okraji světa.

Schody na slunci, schody ve stínu.

Jakmile se setmělo, rozdělala jsem si oheň na verandě rozbořeného kláštera. Přikryla jsem se svým zimním šálem a usnula. Buddha se usadil v nohách mého lůžka, pokuřoval a hlídal mě, tak jako všechny poutníky. Když jsem se probudila, našla jsem misku rýže a misku zeleného čaje, ze kterého se ještě kouřilo.

Ocitla jsem se v příštím životě. Byly tam hotely, pět i šest pater vysoké! V obchodech se prodávaly třpytivé věci, které nikdo nemohl na nic použít, chtít ani potřebovat. Jídlo v restauracích bylo cítit po něčem, co jsem neznala. Stály tam celé řady obrovských autobusů s barevnými skly a lidé v nich byli všichni do jednoho cizí ďáblové!

Auta se tlačila a troubila jako stáda vepřů. Vzduchem proletěla krabice, ve které seděli lidé, ale nikoho to neudivilo. Zavanulo to jako vítr v jeskyni. Míjela jsem dveře, u kterých se tlačil dav, a nahlédla dovnitř. Na pódiu stál nějaký muž a líbal takový stříbrný hříbek. Za ním bylo plátno s obrázky milenců a se slovy. Kdesi v té místnosti snad uřezávali kulky nějakému obrovskému kanci. Pak mi došlo, že ten muž zpívá! Zpíval o lásce a jižním vánku ve vrbách.

Málem mě srazil nosič s cizinkou v nosítkách. Žena měla brýle proti slunci, i když žádné nesvítilo.

„Dávejte pozor, kde stojíte!“ okřikl mě zadýchaně.

„Kudy sejde na vrchol Svaté hory?“ zeptala jsem se.

„Vždyť na něm stojíte!“

„Tady?“

„Tady!“

„A kde je svatyně? Víte, musím se pomodlil za duši –“

„Tamhle!“ kývl tím směrem.

Svatyně byla zakrytá bambusovým lešením. Dělníci šplhali po žebřících nahoru a dolů, z jedné plošiny na druhou. Někteří hráli na nádvoří fotbal a místo branek používali sochy dávných mnichů. Popošla jsem k brankáři, abych se ujistila, že mě zrak nešálí.

„No ne, generál Rozum z Rudé gardy!“

„Kdo ksakru jsi, babo?“

„Když jsme se viděli naposledy, stál jsi mi na krku a byls pěkně nadržený, pokud si dobře vzpomínám. Rozmlátil jsi mi čajovnu a ukradl peníze.“

Poznal mě, ale dělal, že se nepamatuje. Otočil se a něco výhružně zabrblal. V tu chvíli kolem něj proletěl míč a mlhou zazněl vítězný pokřik.

„No není to pěkná náhoda, generále? Jsi mazaný, to se musí uznat.

Nejdřív velíš bandě, která má kláštery bořit, a pak šéfuješ těm, kdo je přijedou opravovat! To má být ta socialistická modernizace?“

„Jak víš, že jsem tady šéf?“

„Protože se nepředřeš, ani když se ulejváš z práce.“

Rozum nevěděl, jak se má tvářit. V obličeji se mu střídal jeden výraz za druhým. Někteří dělníci mě slyšeli a nedůvěřivě si šéfa prohlíželi. Zamířila jsem zpátky a obcházela při tom pily a kladiva u brány svatyně. Zášť je jako zlý duch, který člověku vysává morek z kostí.

Stačí, že to samé už dělá čas. Buddha mi často říkal, že člověk musí umět v životě odpouštět. Souhlasím. Nejde ale o dobro viníků; jde o ty, kdo odpouštějí.

Prošla jsem tou velkou branou a postávala v podloubí, abych si rozmyslela co dál. Přistoupil ke mně postarší mnich s nosem nakřivo.

„Že vy jste ta paní z čajovny?“

„Ano, to jsem já.“

„Pak jste mým hostem! Pojďte si vypit misku čaje.“

Zaváhala jsem.

„Prosím. Nestyďte se. Moc rádi vás tu přivítáme.“

Mladý mnich v oranžovém hábitu zlehka nanášel zlato na Buddhovo obočí. Podíval se na mě a usmál se. Usmála jsem se také.

Někde bušila do dlažby sbíječka a elektrická vrtačka bzučela dovnitř a ven.

Následovala jsem mnicha bludištěm chodeb provoněných tyčinkami a cementem. Vešli jsme do tiché místnosti. Stálo tam několik Buddhových sošek a na zdech visely svitky. V prázdném pokoji na nás čekal čaj. „Co je na těch svitcích napsáno?“

Mnich se skromně usmál. „To je kaligrafie. Takový můj koníček.

Ten nalevo říká:

Ve slunci na mém stole píši dlouhý, předlouhý dopis.

A ten napravo:

Hory, které více nespatřím, pomalu mizí v dálce.

Je to trochu lajdácké, musíte mě omluvit. Jsem jen amatér. A teď dovolte, naleju vám čaj.“

„Děkuju. To vás určitě těší, když teď do svatyně přichází tolik poutníků.“

Mnich si povzdechl. „Jen málo z nich jsou opravdoví poutníci.

Většinou se ani nenamáhají vejít dovnitř.“

„A proč se tedy trmácejí až na Svatou horu?“

„Protože těmi svými auty potřebují někam jezdit. Protože sem jezdí spousta dalších lidí. Protože z nás vláda udělala národní památku.“

„Aspoň že vás strana přestala pronásledovat.“

„Jen proto, že je pro ně výhodnější nás zdanit.“

Venku si někdo pískal písničku, která byla veselá i smutná zároveň. Slyšela jsem, jak se někde zametá.

„Přišla jsem kvůli otci,“ začala jsem.

Mnich s vážnou tváří naslouchal mému příběhu a čas od času pokýval hlavou. „Dobře, že jste tady. Duši vašeho otce stále tíží velké břímě a brání jí opustit tento svět. Pojďte se mnou do svatyně. Máme tam v koutku klidný oltář, kde nás nebudou rušit turisté s fotoaparáty.

Zapálíme spolu pár vonných tyčinek a já vykonám potřebné obřady.

A pak se vám poohlédnu po nějakém noclehu. Naše pohostinnost je skromná, ale upřímná. Jako ta vaše.“

Nazítří ráno mě mnich doprovodil k bráně. Další den ztracený v mlze.

„Co jsem dlužná?“ zašátrala jsem v šálu pro peněženku.

„Nic,“ uctivě se dotkl mé paže. „Celý život jste podstrojovala potulným mnichům, když sami neměli do úst nic než oblázky. Až přijde čas, dohlédnu na vaše pohřební obřady.“

Laskavost mě vždycky dojme k slzám. Nevím proč. „Ale i mniši přece musejí něco jíst.“

Mávl rukou do hlučné mlhy. Světla blikala, matné autobusy chrčely. „Jen ať nás nasytí oni.“

Hluboce jsem se uklonila. Když jsem se narovnala, byl pryč. Zůstal jen jeho úsměv. Cestou k východu jsem zahlédla Rozuma, jak po žebříku vleče nahoru kbelík štěrku. Na tváři měl modřiny a byl pořezaný. To víte, chlapi. Přes náměstí přeběhla skupinka dívek, křičely a smály se, div že do mě nevrazily. Mnich měl pravdu: nezbylo tady nic svatého. Svatá místa se budou muset schovat hlouběji, anebo ještě výš.

Do čajovny mě přišel navštívit nějaký pán. Říkal, že je ze Stranických listů a že by o mně rád napsal článek. Zeptala jsem se, jak se ten jeho článek jmenuje.

„Sedmdesát let socialistického podnikání.“

„Sedmdesát let čeho?“

Jeho fotoaparát mi bleskl do obličeje. Viděla jsem fénixovo peří, i se zavřenými víčky.

„Socialistického podnikání.“

„Tahle slova znají mladí. Zeptejte se jich.“

„Ale ne, paní,“ trval na svém. Popošel o pár metrů dozadu a namířil fotoaparát na čajovnu. Prásk! „Všechno jsem si nastudoval. Byla jste opravdová průkopnice. Na Svaté hoře se dají vydělat peníze, ale vy jste byla mezi prvními, kdo se té příležitosti chopili. A jste tady pořád. To je skutečně obdivuhodné. Jste jako kvočna, která snáší zlatá vejce. To bude dobrý podtitulek!“

V létě se to na cestě turisty opravdu jen hemžilo. Na každém kroku byla nějaká čajovna, stánek s nudlemi nebo hamburgery – jednou jsem to ochutnala, cizí fujtajbl je to! Ani ne za hodinu jsem měla zase hlad. Každou svatyňku obklopovala horda stolků, u nichž se prodávaly plastové pytlíky a lahve, které pak o kus výš ležely poházené na cestě.

„Nejsem žádná průkopnice.“ namítla jsem. „Žila jsem tady, protože jsem nikdy neměla na vybranou. A k tomu vydělávání peněz právě proto, že jsem vydělávala, sem strana poslala lidi, aby mi čajovnu rozbořili.“

„To není pravda. Jste stará a už se vám to plete. Strana vždycky podnikání podporovala. Podívejte, jsem si jistý, že váš příběh by naše čtenáře zajímal.“

„To není moje starost, zaujmout vaše čtenáře! Moje starost je vařit nudle a čaj! Jestli opravdu chcete psát o něčem zajímavém, napište o mém Stromu. Abyste rozuměl, je to pět stromů v jednom. Mandle, lískové oříšky, broskve, kdoule a jablíčka ‚Štědrý strom‘. To by byl lepší titulek, nemyslíte?“

„Pět stromů v jednom,“ zopakoval ten pán od novin.

„Musím přiznat, že ta jablíčka jsou kyselá. Ale to ještě nic není. Ten strom totiž mluví!“

„Opravdu?“

Za chvíli odešel. Ten svůj hloupý článek si stejně napsal a každé moje slovo si vymyslel. Mnich mi to přečetl. Údajně jsem odjakživa obdivovala osvícené vedení Tenga Siao-pchinga. O náměstí Tchienan-men jsem v životě neslyšela, ale podle mého názoru prý vláda zasáhla jediným možným způsobem.

Přidala jsem si „spisovatele“ na seznam lidí, kterým je lepší nevěřit. Všechno si vymyslí.

„Víš, kdo jsem?“

Otevřu oči.

Její krásná tvář je celá tečkovaná od stínů, které na ní házejí listy mého Stromu.

„Ty lilie ve vlasech ti moc slušely, holčičko moje. Děkuju ti za dopis. Přišel nedávno. Mnich mi ho přečetl.“

Usmála se úplně jako na té fotografii.

„To je tvoje pravnučka.“ opraví mě neteř, jako bych se snad mýlila.

To ona se mýlí, ale jsem příliš unavená, abych jí teď vysvětlovala podstatu včerejších dnů.

„Vrátila ses do Číny napořád, holčičko moje?“

„Ano. I když Hongkong je teď vlastně taky Čína. Ale ano, napořád.“

Neteř mi hrdě hlásí: „Tvoje pravnučka se opravdu vzmohla, tetičko. Koupila ve vesnici hotel s restaurací. Na střeše je reflektor, který se celou noc otáčí pořád dokola. Všichni boháči z města do něj jezdí.

Zrovna minulý týden se tam ubytovala jedna filmová hvězda. Dostala už taky spoustu skvělých nabídek k sňatku – o její ruku usiluje dokonce šéf místní partaje.“

Srdce se mi stočilo do vyhřátého klubíčka jako ochočená divoká kočka na sluníčku. Moje dcera mi vzdá čest jako svému předku a pochová mě na Svaté hoře čelem k moři. „Nikdy jsem neviděla moře, ale říká se, že prý je Hongkong vydlážděný zlatem.“

Rozesměje se, má hezký smích. Směju se s ní, abych ji viděla rozesmátou, i když mě z toho bolí žebra.

„Na chodnících v Hongkongu se dá najít ledacos, ale zlato těžko.

Zemřel mi zaměstnavatel. Byl to cizinec, právník ve velké firmě, nesmírně bohatý člověk. Hodně na mě ve své závěti pamatoval.“

Intuice staré umírající ženy mi říká, že to není celá pravda.

S jistotou staré umírající ženy vím, že na pravdě zas tolik nezáleží.

Slyším, jak dcera s neteří vaří dole čaj. Zavřu oči a slyším kopyta ze slonoviny.

Stužka dýmu se rozvine a pomalu mizí výš, výš a výš.

MONGOLSKO

Za okny vlaku se vlnily pastviny, navršené hory let.

Čas od času vlak projel kolem shluku kulatých stanů, kterým se v Casparově průvodci říkalo jurty nebo gery. Okolo se pásli koně a muži dřepěli na bobku a pokuřovali dýmku. Na vlak štěkali psi, zlí už od pohledu, a děti se dívaly, jak projíždíme kolem. Caspar jim mával, ale ony jen dál koukaly, jako jejich dědové. Trať lemovaly telegrafní sloupy, které se větvily do dálky a mizely za ubíhajícím obzorem. Veliké nebe Casparovi připomnělo zemi, ve které vyrůstal, nějaké Shetlandy. Stýskalo se mu a bylo mu smutno. V mých pocitech nebylo konkrétní očekávání, jen nekonečnost.

Velká čínská zeď zůstala mnoho hodin jízdy za námi.

Rozlehlá, cestami nerušená krajina, ve které jsem chtěl dohonit sám sebe.

V kupé s námi seděli dva pořízci z Rakouska, kteří krkali ostošest, pili vodku po litrech a vyprávěli si nabubřelé vtipy v němčině, jazyce, který jsem se před dvěma týdny naučil od Caspara. Mastili karty, hru zvanou cribbage, kterou jeden z nich pochytil od nějakého Velšana v Šanghaji, sázeli se o horu mongolských peněz – tugriků – a barvitě u toho nadávali. Na horním lůžku seděla Australanka jménem Sherry, zabraná do Vojny a míru. Než se Caspar vykašlal na školu, studoval agronomii a žádného Tolstého nikdy nečetl. Přistihl jsem ho, jak toho lituje, i když ne ze zájmu o literaturu. Čas od času se k nám pozval Švéd z vedlejšího kupé, aby Caspara oblažil historkami o tom, jak ho v Číně brali na hůl. Oba nás tím nudil a dokonce i Caspar stranil Číňanům. Se Švédem seděla v kupé Irka středního věku, která se buď dívala z okna, nebo si zapisovala do černého sešitu nějaká čísla.

V druhém sousedním kupé jela parta čtyř Izraelců – dvě holky a jejich kluci. Občas s Casparem zdvořile prohodili pár slov o cenách hostelů v Si-anu a Pekingu a o poslední vlně násilí v Palestině, ale jinak si hleděli svého.

Na krajinu se opět přikradla noc a nechala ji rozplynout v modravém přítmí. Každých dvacet třicet kilometrů olizovaly tmu jazyky táborových ohňů.

Hodiny v Casparově hlavě se trochu předcházely, a tak se rozhodl, že si půjde lehnout. Mohl jsem mu je seřídit, ale řekl jsem si, že ho nechám spát. Odebral se na záchod, opláchl si obličej a vyčistil si zuby vodou vydezinfikovanou jódem. Když se vracel. Sherry stála před kupé s obličejem přilepeným na sklo. „Je krásná,“ pomyslel si Caspar.

„Ahoj.“ pozdravil ji.

„Ahoj,“ obrátila oči k mému hostiteli.

„Tak jaká je Vojna a mír! Já nikdy nic ruskýho nečetl.“

„Dlouhá.“

„O čem to je?“

„O tom, proč se věci dějou tak, jak se dějou.“

„A proč?“

„To ještě nevím. Ta knížka je fakt hrozně dlouhá.“ Pozorovala, jak její dech zamlžuje okno. „Podívej se na to. Takovýho prostoru a nikde nikdo. Skoro jak u nás doma.“

Caspar si stoupl k oknu vedle ní. Uběhl další kilometr. „Proč jsi tady?“

Na chvíli se zamyslela. „Tohle je snad nejzastrčenější místo na Zemi. Ztracené uprostřed Asie, ani na východě, ani na západě. Mohlo by se říkat ‚ztracený jako Mongolsko‘. A co ty?“

Na konci uličky hekali smíchy ožralí Rusové.

„Vlastně ani nevím. Byl jsem na cestě do Laosu a najednou mě to začalo táhnout sem. Říkal jsem si, že tady nic není, ale nemohl jsem si pomoct. Mongolsko! Na tuhle zemi jsem si předtím ani nevzpomněl.

Možná jsem se moc zkouřil u jezera Dal.“

Uličkou cupitalo polonahé čínské batole a dělalo dzun-dzun, což mohl být vrtulník nebo třeba kůň.

„Jak dlouho takhle cestuješ?“ zeptal se Caspar, aby řeč nestála.

„Deset měsíců. A ty?“

„V květnu to budou tři roky.“

„Tři roky! Ty blaho, tomu říkám beznadějný případ!“ Její tvář se protáhla do obrovského zívnutí. „Promiň, jsem úplně hotová. Sedět tady jak v kleci a nic nedělal, to člověka vyčerpá. Myslíš, že už naši rakouští přátelé zavřeli kasino?“

„Já jen doufám, že zavřeli tu svoji továrnu na vtipy. Buď ráda, že neumíš německy.“

Když se vrátili do kupé, Rakušáci už chrápali stereo. Sherry zajistila dveře. Jemné houpání vlaku Caspara pomalu uspávalo. Myslel na Sherry.

Sherry se naklonila z postele nad ním. „Neznáš nějakou pěknou pohádku?“

Caspar nebyl zrovna vypravěč, a tak jsem se do toho vložil já.

„Jednu bych znal. Mongolskou. Vlastně to ani není pohádka, spíš taková bajka.“

„To si ráda poslechnu,“ usmála se Sherry a Casparovo srdce přeskočilo jednu rychlost.

Jsou tři zvířátka, kterým leží na srdci osud světa.

První je jeřáb. Vidíte, jak lehce našlapuje a opatrně si hledá cestu mezi kameny v řece? Jak přitom hází hlavou a zaklání se dozadu?

Jeřáb věří, že kdyby jen jedinkrát ztěžka došlápl, hory se zbortí, země se otřese a stromy, které tady stojí už po tisíciletí, se skácejí.

Druhá je kobylka. Od rána do večera vysedává na oblázku v domnění, že jednou přijde potopa, která zaplaví celý svět, a všechny živé bytosti zmizí v rozvířené pěně a temných vlnách. Proto kobylka nespouští oči z vrcholků hor a dešťových mraků, které by se nad nimi mohly stahovat.

Třetí je netopýr. Ten věří, že kdyby nebe spadlo a rozbilo se, všichni živí tvorové by zemřeli. A tak netopýr visí někde ve výšce, tu s třepotem vyletí k nebi, tu sletí dolů k zemi a znovu k nebi, aby se ujistil, že je všechno v pořádku.

To je ta pohádka, která byla na samém začátku.

Sherry usnula a Caspar se na okamžik zamyslel, kde k té pohádce přišel. Zavřel jsem jeho vědomí a ponoukl ho k spánku. Chvíli jsem pozoroval, jak sny přicházejí a odcházejí. Zdálo se mu, jak kulečníkovým tágem brání nějaký středověký hrad postavený na písečném břehu, a taky o sestře a o neteři. Pak do snu vstoupil jeho otec – uličkou transsibiřského expresu tlačil motorku a sajdkáru měl plnou peněz, které z ní vylétávaly ven. Jako obvykle byl opilý a nedal se odbýt. Ptal se Caspara, na co si to sakra hraje, a chtěl po něm nějaké veledůležité videokazety. Caspar se proměnil v polonahého klučíka, který o žádných kazetách neměl ani ponětí.

Já sám jsem dětství strávil na úpatí Svaté hory. Bylo zahalené v mlze, která se – jak jsem později pochopil – rozplynula až po mnoha letech. Tak dlouho mi trvalo, než jsem se naučil si věci pamatovat.

Představuju si to podobně, jako když si ptáček začíná uvědomovat své „já“. Pomalu pochopí, že on a jeho skořápka nejsou jedno. Cítí, že ho omezuje. Jeho smyslové orgány začínají fungovat a on postupně rozlišuje světlo a tmu, teplo a chlad. A jak se jeho smysly zbystřují, snaží se vymanit. Jednoho dne pak začne kopat proti lepkavému gelu a křehkým stěnám a nepřestane, dokud není venku, sám v tom velkém světě, ze kterého se mu točí hlava a který je plný údivu, strachu a barev, plný neznámých věcí.

Ale už tehdy jsem si říkal: Proč jsem sám?

Slunce Caspara vzbudilo. V očích měl zaschlé slzy a na jazyku chuť, jako by rozžvýkal pásek od hodinek. Dal by nevím co za kus čerstvého ovoce. A ještě ke všemu ho už Rakušáci předběhli na záchod. Když vylezl z postele, všimli jsme si, že Sherry medituje. Natáhl si džíny a snažil se vyklouznout z kupé tak, aby ji nevytrhl ze soustředění.

„Dobré ráno! Vítej ve slunném Mongolsku,“ zamumlala Sherry.

„Za tři hodinky jsme tam.“

„Promiň, vyrušil jsem tě,“ řekl Caspar.

„Ale ne. Tamhle v té igelitce na věšáku by mělo být pár hrušek.

Dej si jednu k snídani.“

„Tak,“ prohlásila Sherry o čtyři hodiny později, „tohle je Ulánbátar, hlavní nádraží.“

„Zvláštní,“ utrousil Caspar a rád by byl k tomu něco řekl dánsky.

Nabílené zdi zářily ve svěžím poledním slunci. Nikdy neutichající vítr vál přes planiny do dálky, kde se sbíhaly koleje. Všechny nápisy byly v azbuce, kterou Caspar ani žádný z mých předchozích hostitelů neuměl. Z vlaku se vypotáceli čínští prodavači obtěžkaní pytli se zbožím a pokřikovali na sebe hovorovou mandarínštinou. Dva mladí apatičtí Mongolové ve vojenské službě přejížděli prsty po pažbách a mysleli na to, kde by teď raději byli. Skupinka zatvrzelých stařen čekala, až bude moci nastoupit do vlaku, který pokračoval dál do Irkutska. Přišli je vyprovodit příbuzní. V pozadí postávali dva muži v černých oblecích a slunečních brýlích. Na zdi sedělo pár kluků a koukali po děvčatech.

„Připadám si, jako bych vylezla z černý bedny přímo uprostřed karnevalu mimozemšťanů.“

„Sherry, vím, že jako holka musíš být na cestách opatrná a nemůžeš věřit jen tak někomu, ale říkal jsem si –“

„Nech toho, mluvíš jak nějakej Anglán. Jasně že jo. Nenechám tě v tom, a ty mě doufám taky ne. Tak. Ve tvojí Lonely Planet se píše, že ve čtvrti Sansar, na východním konci Sambúovy ulice, je nějaký jakžtakž slušný bydlení… Tak jdem…“

Nechal jsem Sherry, aby se mého hostitele ujala. Hned jsem měl o starost míň. Rakušáci se rozloučili a namířili si to k hotelu Kublajchán Holiday Inn. Už se nesmáli. Izraelská partička na nás kývla a odpochodovala jiným směrem. Na toho Švéda už Caspar zapomněl.

Baťůžkáři jsou zvláštní. Mám s nimi hodně společného. Nikde nejsme doma, všude jsme cizinci. Necháváme se unášet, často pouhým rozmarem, a hledáme něco, co by stálo za to hledat. Oni i já jsme parazité: já žiju v hlavách svých hostitelů a probírám se jejich vzpomínkami, abych porozuměl světu. Caspar a jemu podobní se nechávají hostit zemí, která nikdy není jejich, a její kultura a krajina jim slouží k tomu, aby se něco naučili nebo zahnali nudu. Pro svět jako takový jsme nepodstatní a neviditelní. Přežvykujeme výplody své vlastní samoty. Když moji nedůvěřiví čínští hostitelé poprvé uviděli baťůžkáře, měli je za úplné mimozemšťany. Přesně za to by lidé považovali mě.

Každé vědomí pulzuje jedinečným způsobem, podobně jako každý maják na světě vysílá jedinečný signál. Některé vědomí pulzuje rovnoměrně, jiné těká. Některé je vlažné, jiné horké. Některé se rozpíná, jiné jako by ani nebylo. Některé zůstává vzdálené, jako kvazar.

Místnost plná lidí a zvířat je pro mě plná sluncí nejrůznějších velikostí, barev a gravitace.

I Caspar už většinu lidí vnímá jako radarové signály. Je stejně osamělý jako já.

„Přehlídla jsem snad něco?“ divila se Sherry. „Kde je ta metropole? Peking i Šanghaj byly metropole. Tohle je město duchů.“

„Vypadá to tady jak ve Východním Německu za komunistů.“

Dlouhé řady anonymních činžáků s puklinami ve zdech a prkny místo oken. Obrovské potrubí usazené na betonových pilotech. Vymleté silnice, po kterých se sem a tam kodrcalo pár vraků. Kozy spásající plevel na náměstí. Ztichlé továrny. Sochy koní a zmenšeniny tanků.

Žena s košíkem vajec, která opatrně našlapovala mezi rozbitými dlažebními kostkami, střepinami a potácením ožralů. Semafory, které co nevidět spadnou. Kdysi impozantní elektrárna chrlící na město černý mrak. V dálce na okraji města stálo obrovské ruské kolo; Caspar ani já jsme nevěřili, že se ještě někdy roztočí. Kolem nás prošli tři zapadací v černých kvádrech. Caspar si pomyslel, že si spletli místo i čas.

Ulánbátar byl mnohem větší než vesnice na úpatí Svaté hory, ale lidé, které jsme tady potkávali, vůbec nikam nesměřovali. Jako by prostě jen čekali. Čekali, až někde otevřou, až skončí den, až nahodí proud, až je někdo nakrmí.

Caspar si upravil popruhy na batohu. „Tak tohle v Tajném příběhu Čingischána nebylo.“

Ten večer se Caspar s chutí zakousl do své porce skopového na cibuli. Nikdo jiný než oni dva se Sherry v hotelu nevečeřel. Tedy v hotelu – bylo to vlastně šesté a sedmé patro rozpadajícího se činžáku.

Žena, která přinesla jídlo z kuchyně, se na něj nepřítomně podívala. Caspar ukázal na talíř, udělal gesto se zdvihnutým palcem a pochvalně zamručel.

Žena se zatvářila, jako by mu přeskočilo, a odešla.

„Je asi tak milá jako ta ženská na celnici,“ zavrčela Sherry.

„Za ty roky cestování jsem zjistil, že čím nemohoucnější země, tím nebezpečnější má celníky.“

„Když nám ukazovala pokoj, koukla na mě jednou tak zle, jako bych jí přejela dítě buldozerem.“

Caspar vytáhl z karbanátku chlup. „No jo, socialistická péče o zákazníka. To jen tak z hlavy nevymažeš. Ale nezapomeň – ona tady bude trčet do smrti. Kdežto my můžeme vypadnout, kdy se nám zachce.“

Caspar měl u sebe ještě nějaký instantní citrónový čaj z Pekingu.

Na příborníku stála termoska s horkou vodou, a tak nalil sobě i Sherry a společně se dívali, jak nad předměstím s jurtami a táborovými ohni vychází voskový měsíc. „Vyprávěj mi ještě o té hospodě, jak jsi v ní dělala v Hongkongu,“ přerušil ticho Caspar. „Jak že se jmenovala? U vzteklýho psa?“

„Radši bych si poslechla další historky o těch pošucích, cos potkal na Okinawě, když jsi tam prodával šperky. No tak. Vikingu, teď je řada na tobě.“

Moji hostitelé tolikrát zažijí zrod přátelství. Já můžu jen přihlížet.

V průběhu dětství jsem si postupně uvědomil, že v „mém“ těle je ještě někdo jiný. Táhlá mlha barev a pocitů se pomalu srážela do kapek poznání. Najednou jsem viděl a začínal rozeznávat zahrady, pěšiny, štěkající psy, rýžová políčka, sluncem ozářené prádlo schnoucí v teplém městském vánku. Neměl jsem nejmenší tušení, odkud se ty obrázky berou. Jako by mě napojili na film, který nemá děj. Pomalu jsem kráčel po stezce, kterou prošli všichni lidé. Od mýtu k realitě.

Na rozdíl od lidí si tu cestu pamatuju.

Něco se dělo i na mé straně plátna. Jako když někdo beze zvuku zapne rádio a pomalu ho zesiluje, tak pomalu, že si zprvu ani nejste jistí, jestli se vám ten zvuk nezdá. Postupně jsem cítil, jak cosi, co nejsem já, vytváří pocity, které jsem až později dokázal označit jako věrnost, lásku, zlobu, zášť. Sledoval jsem, jak ono cosi nabývá jasnějších obrysů a tlačí se do popředí. Dostal jsem strach. Myslel jsem, že to já mám v sobě vetřelce! Považoval jsem vědomí svého prvního hostitele za kukaččí vejce, které se vylíhne a vystrnadí mě. A tak jsem se jednou v noci, když můj hostitel spal, pokusil do něj proniknout.

Můj hostitel chtěl vykřiknout, ale nedovolil jsem mu se probudit.

Jeho vědomí se instinktivně sevřelo a zatvrdilo. Neobratně jsem si klestil cestu a nedocházelo mi při tom, jakou jsem už nabral sílu. Prodíral jsem se vzpomínkami a nervovými centry a celé kusy vyloupával ven. Bál jsem se, že prohraju, a tak jsem byl neurvalejší, než jsem kdy zamýšlel. Chtěl jsem zvítězit, ne zpustošit.

Když ráno přišel doktor, shledal, že můj hostitel nereaguje na žádné podněty. Zranění na pacientově těle samozřejmě nenašel, ale koma poznal spolehlivě. V padesátých letech ovšem v jihozápadní Číně žádná zařízení pro pacienty v komatu neexistovala. Můj hostitel zemřel o několik týdnů později a veškeré stopy mého původu, které snad byly pohřbeny v jeho vzpomínkách, si vzal s sebou do hrobu. Ty týdny pro mě byly peklem. Uvědomil jsem si svou chybu – to já byl vetřelec.

Pokusil jsem se tedy alespoň částečně napravit škody a poskládat zpět některé životně důležité funkce a vzpomínky. Jenže ničit je o tolik snazší než znovu tvořit. V té době jsem navíc nic neuměl. Zjistil jsem, že moje oběť bývala v horších časech banditou, v lepších vojákem v severní Číně. Našel jsem útržky mluveného slova, ve kterých jsem později poznal mongolštinu a korejštinu, ale můj hostitel byl negramotný. To bylo všechno. Nepodařilo se mi vypátrat, jak dlouho jsem byl embryem.

Usoudil jsem, že pokud můj hostitel zemře, zemřu s ním. Ze všech sil jsem se proto snažil zjistit, jak provést to, čemu dnes říkám převtělení. Dva dny před jeho smrtí se mi to konečně povedlo. Mým druhým hostitelem se stal lékař toho prvního. Pohlédl jsem zpět na vojáka. Na špinavé posteli ležel asi padesátiletý muž, tělo natažené na kostře. Pocítil jsem vinu i úlevu. A taky moc.

V doktorovi jsem zůstal další dva roky a učil se od něj o lidech i nelidskosti. Naučil jsem se, jak číst vzpomínky svých hostitelů, jak je mazat a nahrazovat. Naučil jsem se, jak své hostitele ovládat. Lidstvo se mi stalo hračkou. Zároveň jsem se ale naučil obezřetnosti.

Jednoho dne jsem svému hostiteli oznámil, že v jeho vědomí už dva roky žije netělesná bytost a že jestli chce, může se mě na něco zeptat.

Chudák se z toho úplně pomátl, a tak jsem se musel znovu převtělit. Lidské vědomí je opravdu křehká hračka. Tak chaboučká!

Třetí večer číšnice mrskla před Caspara mísu skopového. Než stačil zareptat, otočila se a odešla.

„Skopový špek k večeři,“ zazubila se Sherry. „To je ale překvapení.“

Číšnice sklízela z ostatních stolů. Caspar se pokoušel ovládnout svou mysl natolik, aby mu skopové chutnalo jako krůta. Odolal jsem pokušení mu v tom pomoci. Sherry si četla. „Poslechni si, jak Rusové mlžili. Je to ze čtyřicátých let, to byl prezidentem Čojbalsan. ‚Život v konečném důsledku prokázal, že je nanejvýš vhodné používat azbuku.‘ Což podle autora znamenalo, že zastřelili každýho, kdo používal mongolštinu. Jak lidi pod takovou nadvládou proboha mohli žít a proč –“

Vtom v celé budově vypadl proud.

Oknem prosvítalo matné světlo zakouřených hvězd a rudého neonového nápisu v azbuce, který zářil za pustinou. Přemýšleli jsme, jako už několikrát předtím, co je na něm asi napsáno.

Sherry se pousmála a zapálila si cigaretu. V očích se jí odrážely plamínky. „Předpokládám, žes zaplatil elektrárně deset dolarů, aby tenhle výpadek sehráli a tys tady se mnou zůstal potmě, jen s touhle samčí skopovou vůní.“

Caspar se ve tmě usmál a já rozpoznal lásku. Přichází jako změna počasí. „Sherry, co kdybysme si ten džíp půjčili už od zítřka? Svatyni jsme viděli, starý palác taky. Připadám si jak rozmrzelej turista, což nesnáším. Fräulein na německý ambasádě říkala, že zítra ráno by měli dovézt benzín.“

„Nač ten spěch?“

„Tohle místo se vrací v čase. Mám pocit, že někde tam v těch horách číhá konec světa… Měli bysme odsud vypadnout dřív, než sem znova přijde devatenáctý století.“

„V tom je právě kouzlo Ulánbátaru.“

„Tohle místo žádný kouzlo nemá. Na Ulánbátaru je jasně vidět, že Mongolům města prostě nejdou. Mohli by tady natočit film o kolonii chudáků, co přežili bakteriologickou válku. Odjeďme odsud. Ani nevím, proč tady jsem. A přijde mi, že to nevědí ani ti, co tady žijou.“

Číšnice nám přišla dát na stůl svíčku. Caspar jí mongolsky poděkoval. Odešla. „Ať žije revoluce…“ pomyslel si Caspar.

Sherry začala míchat karty. „Takže podle tebe jsou Mongolové osudově předurčení k tomu, aby se od narození do smrti dřeli někde ve stepi? Aby se starali o dobytek, plodili děti, mrzli v jurtách, měli prázdnou hlavu a prvoky ve střevech?“

„Nechci se hádat. Chci si vyjet do Changajských hor, chodit po kopcích, jezdit na koni, koupat se nahý v jezerech a zjistit, co vůbec dělám na Zemi.“

„Dobře, Vikingu, zítra vyrazíme. A teď si pojď dát partičku. Jestli se nepletu, tak tě porážím třicet sedm ku devíti.“

Přemístit jsem se potřeboval i já. Budu-li pátrat po tom, co hledám, s mongolským hostitelem, bude to strašlivě těžké. S cizincem by to ale bylo nemožné.

Byl jsem tu proto, abych zjistil, odkud se vzal ten příběh, který stál na samém počátku mého „já“, tehdy před šedesáti lety. Pamatuju si, že začínal slovy: Jsou tři zvířátka, kterým leží na srdci osud světa…

* * *

Jednou nebo dvakrát jsem se svým člověčím hostitelům, kteří projevili trochu větší představivost, pokusil popsat převtělení. Nejde to.

Umím jedenáct řečí, ale některé tóny jazyk prostě zahrát neumí.

Můžu se převtělit v okamžiku, kdy se mého hostitele dotkne jiný člověk. Náročnost přesunu závisí na tom, do jakého vědomí se převtěluju a zda mi v cestě brání nějaké negativní emoce. To, že je převtělení podmíněno dotykem, napovídá, že moje existence má nějaký fyzický základ, byť třeba jen subcelulární nebo bioelektrický. Mám i určitá omezení. Nemůžu se například převtělovat do zvířat, ani do primátů – když se o tom pokusím, zvíře zahyne. Je to, jako by se dospělí snažili nasoukat do dětských šatů. Nezkoušel jsem velrybu.

Ale jak popsat ten pocit? Jak jenom popsat to, co při převtělování cítím? Představte si artistu na visuté hrazdě, jak metá salta v prázdnotě.

Nebo kulečníkovou kouli, jak se kutálí po stole. Představte si, jak po dlouhé cestě v bouři dorazíte do cizího města.

Jazyk někdy nedokáže melodii významu ani přečíst.

Z hor vál studený ranní vítr. Gungá se sklonila a vyšla ze dveří geru. Mrazivý vzduch ji pleskl za krk a přes tvář. Svah plný jurt se pomalu probouzel k životu. Ve městě houkala sanitka. Řeka Túla se leskla olověnou šedí. Velký rudý neon blikal pořád dokola: Společnou prací vstříc socialistické‘ budoucnosti!

„Vlezte s tím už velbloudovi na hrb,“ zaklela v duchu Gungá. „Už by to taky mohli sundat.“

Přemýšlela, kam se poděla její dcera. Něco tušila.

Soused jí kývl na pozdrav a popřál dobré ráno. Gungá taky přikývla. Oči se jí už začínaly kazit, do kyčlí se jí zakousávalo revma a zlomená a špatně srostlá stehenní kost ji pořád pobolívala. Její pes se k ní přišoural, aby ho podrbala za ušima. Ještě něco tu dnes nehrálo.

Zalezla zpátky do vyhřátého gem.

„Sakra, zavři ty dveře!“ zahulákal její muž.

Byl jsem rád, že jsem se dostal ven ze západní hlavy. Od lidí jako Caspar, jejichž myšlenky uhánějí po dálnicích bez odpočívadel, se toho sice hodně naučím, ale mívám z nich závratě. V jednu chvíli kurz eura, za minutu film o zlodějích obrazů z Petrohradu, který kdysi někde viděl, za další vzpomínka na strýčka, se kterým jezdíval na ryby, do toho nějaký hit z rádia nebo internetové stránky jeho kamaráda. Pořád dál a dál.

Gunginy myšlenky proudí po uzavřeném okruhu. Gungá neustále myslí na to, aby rodina měla dost jídla a peněz. Dělá si starosti o dceru a o nemocné příbuzné. Většina dnů jejího života se navzájem podobá. Zajištěná bezútěšnost sovětské éry, boj o přežití od vyhlášení nezávislosti. Skrývat se v jejím vědomí je pro mě ale mnohem těžší, než to bylo u Caspara. Jako byste se po životě v aglomeraci snažili být neviditelní ve vesnici, kde si všichni vidí do talíře. Někteří hostitelé jsou na pohyby ve svém vnitřním světě citlivější než jiní, a Gungá k nim patřila. Zatímco spala, pochytil jsem její jazyk, ale její sny mě pořád vyháněly ven.

Gungá začala rozdělávat oheň. „Tady něco nehraje.“ řekla si pro sebe a rozhlédla se po geru, jako by čekala, že něco bude chybět.

Postele, stůl, skříň, rodinné nádobí, koberečky, stříbrná konvička na čaj, kterou i v těch nejhorších časech odmítala prodat.

„Snad ne zas ten tvůj šestej smysl?“ Bujant se pohnul pod horou dek. Přes šedý zákal v Gunginých očích bylo v šeru jurty špatně vidět. Bujant si odchrchlal jako správný kuřák. „Tak copak je to tentokrát? Močák ti dává znamení, že zdědíme velblouda? Špína v uchu ti našeptává, že se připlazí nějaká obrovská pijavka a připraví tě o počestnost?“

„Jedna taková to udělala už před lety. Jmenovala se Bujant.“

„Hahaha. Co je k snídani?“

Někde začít musím. „Muži, nevíš něco o těch třech, kterým leží na srdci osud světa?“

Dlouhé ticho, až jsem si myslel, že mě neslyšel. „Co to k čertu meleš?“

Vtom vešla dovnitř jejich dcera Ojún. Tváře se jí červenaly a od pusy jí šla pára. „V obchodě měli chleba! A našla jsem i pár cibulí.“

„Hodná!“ objala ji Gungá. „Nějak sis přivstala. Ani jsi mě nevzbudila.“

„Sakra, zavřete ty dveře!“ zahulákal Bujant.

„Vím, žes měla do noci práci v hotelu, tak jsem tě nechtěla budit.“ Gungá tušila, že v tom bude ještě něco jiného, ale Ojún to obratně zamluvila: „Bylo včera hodně hostů, mami?“

„Nebylo. Jen ti dva blonďáci.“

„Austrálii jsem našla ve školním atlase. Ale nemohla jsem najít to – jak to bylo? Dánsko nebo tak nějak.“

„Jako by to nebylo jedno.“ Bujant se vykutálel z postele a deku si přehodil přes sebe jako Šál. Musel kdysi vypadat docela k světu a pořád ještě si to o sobě myslel. „Tobě rozhodně nehrozí, že by ses tam někdy podívala.“

Gungá se kousla do jazyku. Ojún ani nezvedla oči.

„Ti dva dneska odjíždějí, už aby byli pryč. Nechápu, že to její matce nevadí, když se jí dcera takhle toulá po světě. Určitě nejsou manželé, a přitom spolu spí v posteli! Nemají prstýnek, vůbec nic. A on je navíc takový divný.“ Gungá upírala oči na Ojún, ale ta se dívala stranou.

„Aby nebyl, dyť je to cizinec.“ Bujant si odkrkl a dál srkal čaj.

„Jak divný, mami?“ Ojún začala krájet cibuli.

„No, jednak je cítit jogurtem. A pak… ty jeho oči… jako by ani nebyly jeho.“

„Určitě nejsou divnější než ti odboráři z Maďarska, co k nám jezdili. Jak jim sem z Vietnamu posílali letadlem orchideje.“

Gungá uměla svého muže ignorovat. „Ten chlapík z Dánska za všechno dává spropitné a pořád se usmívá, jako kdyby to neměl v hlavě v pořádku. A včera večer mi sáhnul na ruku.“

Bujant si odplivl. „Jestli na tebe ještě jednou šáhne, urazím mu palici a nacpu mu ji do zadku. To mu vyřiď.“

Gungá zavrtěla hlavou. „Ale ne. Přišlo mi to, jako když si dítě hraje na babu. Jen se palcem dotknul mojí ruky a odešel z kuchyně ven.

Nebo jako když mě zaklíná. A prosím tě, neplivej mi tady.“

Bujant si utrhl kus chleba. „Tak zaklíná, no jo, to bude ono! Nejspíš tě chtěl uhranout. Někdy mi připadá, že jsem se neoženil s tebou, ale s tvojí bábou.“

Ženy dál mlčky připravovaly jídlo.

Bujant se podrbal v rozkroku. „Když je řeč o ženění, včera se tady stavil Gombův starší syn a sháněl se po Ojún.“

Ojún vytrvale hleděla do nudlí, které míchala. „Opravdu?“

„No jo. Přinesl mi flašku vodky. Dobrou kvalitu. Starej Gombo sice jezdí na koni jak pytel brambor a neumí chlastat, ale jeho švagr má dobrý místo na úřadě a z mladšího syna prej bude slušnej zápasník.

Dva roky za sebou vyhrál školní mistrovství. To už je co říct.“

Gungu štípala cibule do nosu. Ojún mlčela.

„Za úvahu by to stálo, no ne? Ten jeho druhej kluk je z naší Ojún očividně celej vedle… Když holka starýmu Gombovi zadělá na vnuka a ukáže, že ví, co se od ní čeká, starej Gombo určitě pustí chlup…“

„Dokážu si představit i horší partii.“

„Já si zase dokážu představit lepší,“ namítla Gungá a hodila trochu nudlí do skopové polévky. Hlavou se jí mihla vzpomínka na to, jak za ní Bujant přišel do jurty jejích rodičů. Prolezl tenkrát otvorem ve střeše, jen kousek od místa, kde rodiče spali. „Třeba někoho, koho bude milovat. Přece jsme se už dohodli. Ojún nejdřív dodělá školu a potom, když jí bude osud přát, půjde na univerzitu. Chceme přece, aby se měla dobře. Jednou možná bude mít i auto. Nebo aspoň čínskou motorku.“

„Nechápu, k čemu jí to bude. Stejně pak nesežene práci, zvlášť jako ženská. Když Rusáci odtáhli, vzali si všechnu práci s sebou. A to, co tady zbylo, sebrali Číňani. Nás Mongoly každej cizinec vždycky jenom oškube.“

„S tím vlez velbloudovi na hrb! To vodka nám vzala práci. To vodka nás oškubává.“

Bujant se na ni nasupeně podíval. „Ženský nerozuměj politice.“

Gungá mu jeho pohled oplatila. „A chlapi snad jo? Ta naše ekonomika by pošla i na rýmu, jen kdyby byla aspoň tak zdravá, aby ji mohla chytit.“

„Říkám ti, že za to můžou Rusáci.“

„Dokud nepřestaneme svalovat vinu na Rusáky a nepřiznáme si ji sami, nikdy se tady nic nezlepší! Číňani tady taky dokážou vydělat peníze. Tak proč ne my?“ V pánvi zasyčel olej. Gungá zahlédla v hrnku mléka svůj zamračený výraz. Ruka se jí malinko zachvěla a odraz zmizel. „Dneska je všechno špatně. Zajdu za šamanem.“

Bujant bouchl do stolu. „Nedovolím, abys vyhazovala naše tugriky za –“

„Svoje tugriky si budu vyhazoval, za co budu chtít!“ odsekla mu Gungá.

Bujant se stáhl, protože tenhle souboj nemohl vyhrát. Nechtěl, aby to slyšeli sousedi a říkali o něm, že je pod pantoflem.

Proč jsem takový, jaký jsem? Nemám žádný genetický kód. Neměl jsem žádné rodiče, kteří by mi řekli, co je dobré a co špatné.

Žádného učitele. Není ve mně nic vrozeného, ani získaného. Ale jsem ohleduplný a svědomitý. Nečlověk, nikoli nelida.

Dřív bych to o sobě říct nemohl. Když tehdy ten doktor zešílel, převtěloval jsem se z jednoho vesničana do druhého, byl jsem jejich pánem. Znal jsem jejich tajemství, zákoutí každého potoka ve vesnici i jména všech jejich psů. Znal jsem jejich neobvyklé radosti, které vyhasínaly stejně rychle, jako vzplanuly, znal jsem vzpomínky, které je hřály. Zkoumal jsem extrémy. Div jsem svoje hostitele nezahubil, když jsem je nechal hnát se za potěšením, které jim svištělo po nervových vláknech. Nešťastníky, kteří se mi připletli do cesty, jsem trápil jen proto, abych pochopil, co je to bolest. Bavil jsem se tím, že jsem vzpomínky jednoho hostitele přenášel na druhého, nebo jsem jim bez ustání zpíval. Mnichy jsem nutil krást, milence zahýbat, lakomce utrácet.

K dobru se mi dá připsat snad jen to, že kromě svého prvního hostitele jsem už nikdy nikoho nezabil. Neříkám, že to bylo z lásky k lidem.

Bojím se jen jedné věci: být v člověku ve chvíli, kdy zemře. Pořád nevím, co by se stalo.

Teď nečekejte žádný příběh o šokující konverzi k lidskosti. Tak to zkrátka nebylo. Za kulturní revoluce i později, když jsem se převtěloval do hostitelů v Tibetu, Vietnamu, Koreji nebo Salvadoru, jsem viděl, většinou z bezpečí generálského stanu, jak proti sobě lidé bojují. Na Falklandech jsem se díval, jak válčí o skálu. „Jako když se dva plešatci perou o hřeben,“ vystihl to jeden můj bývalý hostitel.

V Riu jsem viděl, jak zabili turistu kvůli hodinkám. Lidé se utápějí ve falši, zneužívání, ubližování a věznění. Pokaždé tak promrhají kus toho, čím by mohli být. A tohle mrhání je zhoubné. Proto už svým hostitelům neubližuju. Té zhouby je už beztak dost.

Gungá celé dopoledne pracovala v hotelu; musela zamést a ohřát vodu na vyprání povlaků a prostěradel. Když jsem teď viděl Caspara a Sherry zvenčí, bylo to jako navštívit po čase starý dům, ve kterém se už zabydlel nový nájemník. Zaplatili a čekali, až pro ně přijede pronajatý džíp. Když Caspar házel batoh do auta, dánsky jsem se s ním rozloučil, ale on si myslel, že na něj Gungá mluví mongolsky.

Když Gungá stlala postele, představovala si, jak v nich Caspar a Sherry leželi, a vzápětí si vzpomněla na Ojún a Gombova mladšího syna. Vybavily se jí řeči o tom, jak se prý ve městě rozmáhá dětská prostituce a jak je policie uplacená valutami. Pak se zastavila paní Enchbatová, vdova, které hotel patřil. Přišla zkontrolovat účetní knihu. Měla dobrou náladu – Caspar zaplatil v dolarech, a ona potřebovala vydělat na věno. Zatímco Gungá ohřívala vodu na praní, sedly si spolu a pily slaný čaj.

„Podívej, Gungo, ty víš, že si nepotrpím na pomluvy,“ začala paní Enchbatová, drobná žena s pusou podobnou ještěrčí tlamičce, „ale náš Sondžódoj včera večer viděl vaši Ojún s mladším synem starého Gomba. Takhle brzy přijde do řečí. Viděli je spolu i na slavnosti Nádam.

Sondžódoj povídal, že prý se do ní zakoukal ten druhý Gombův kluk.“

Gungá vyrazila do protiútoku. „Je pravda, že Sondžódoj přestoupil na křesťanství?“

Paní Enchbatová si v klidu rozmyslela, co odpoví. „Jednou nebo dvakrát ho někdo viděl u toho amerického misionáře.“

„A co tomu říká jeho babička?“

„Jen to, že jsou Američani pěkně naivní. Myslí si, že lidi přijímají tu jejich divnou víru, a přitom od nich přijímají leda tak sušené mlíko. Děje se něco, Gungo?“

V mé hostitelce se vzedmula vlna nejistoty. Ucítila mě v sobě.

Rychle jsem se ji snažil uklidnit. „Ale ne. Něco je špatně. Zajdu za šamanem.“

Autobus byl nacpaný a popojížděl na jedničku. Na konečné stála opuštěná továrna ze sovětských časů. Gungá už zapomněla, co se tam kdysi vyrábělo. Musel jsem zapátrat v jejím podvědomí: náboje. Polní kvítí se snažilo co nejvíc využít krátkého léta a divocí psi ohryzávali nějakou zdechlinu. Bylo mdlé, slábnoucí odpoledne. Lidé vystoupili z autobusu a plahočili se dál po silnici, která stoupala do svahu s jurtami.

Gungá šla s nimi. Podél se táhlo potrubí usazené na betonových pilotech. Patřilo k soustavě veřejného vytápění, jenže kotle potřebovaly ruské uhlí. Mongolské uhlí, které hořelo při příliš nízkých teplotách, je neroztopilo. Většina místních už zase přikládala sušeným trusem.

Gungá měla sestřenici, která za tímhle šamanem šla, když nemohla otěhotnět. Za devět měsíců porodila dvojčata. Oba chlapci se narodili s plodovou blánou přes hlavičku, což je dobré znamení. Šaman byl poradcem prezidenta a taky vyhlášeným léčitelem koní. Říkalo se, že žil dvacet let jako poustevník na svazích hory Tavanbogd v daleké provincii Bajanólgij na západě země. Za sovětské okupace ho místní úředníci chtěli zavřít za potulku, ale každý, kdo se pro něj vydal, se vrátil s prázdnýma rukama a prázdnou hlavou. Bylo mu dvě stě let.

Těšil jsem se, až se s ním setkám.

Mám určité výhody. Nestárnu ani nezapomínám. Mám svobodu, která přesahuje veškeré lidské chápání tohoto světa. Ale i moje pouta jsou jedinečná. Jsem uvězněn v neustále bdělém stavu vědomí. Nikdy se mi nepodařilo usnout ani snít. A poznání, po kterém nejvíc toužím, mi pořád uniká: zatím jsem nezjistil, odkud se vzal ten příběh, se kterým jsem se narodil, ani jestli existují další bytosti jako já.

Když jsem konečně opustil vesnici na úpatí Svaté hory, cestoval jsem po celé jihovýchodní Asii a prohledával vědomí starých lidí od sklepa až po půdu v naději, že objevím další duše bez těla. Našel jsem zkazky o bytostech, které snad mohly být z mé přízně, ale po hmatatelném důkazu ani stopy. V šedesátých letech jsem se vydal přes Tichý oceán.

Svého šíleného doktora jsem měl pořád v živé paměti, a tak jsem většinou zachovával slib mlčení. Neměl jsem v úmyslu zanechat za sebou zástup mystiků, bláznů a spisovatelů. Na druhou stranu, když už jsem na nějakého mystika, blázna nebo spisovatele narazil, občas jsem s ním i promluvil. Jeden spisovatel z Buenos Aires mi dokonce vymyslel jméno: noncorpum, nebo noncorpa, kdybych se náhodou dočkal toho, že se jednotné číslo stane množným. Strávil jsem s ním několik příjemných měsíců, debatovali jsme o metafyzice a napsali spolu několik povídek. Z „já“ se ale nikdy nestalo „my“. V sedmdesátých letech jsem si dal inzerát do National Enquirem. Spojené státy jsou ještě šílenější než zbytek lidstva. Prověřil jsem každou z devatenácti odpovědí, které jsem dostal: mystikové, blázni nebo spisovatelé, všichni do jednoho. Pátral jsem dokonce i v Pentagonu.

Objevil jsem spoustu věcí, které mě samotného překvapily, ale nic, s čím by souvisela noncorpa. Nikdy jsem nebyl v Evropě. Připadala mi bez života, ztuhlá v chladném stínu jaderných hlavic.

Vrátil jsem se na svou Svatou horu. Nabyl jsem vědomosti od více než stovky hostitelů, ale o svém původu jsem pořád nevěděl nic. Už mě nebavilo se věčně někam harcovat. Svatá hora byla jediné místo na Zemi, ke kterému jsem cítil nějakou vazbu. Celé desetiletí jsem pak přebýval v mniších, kteří žili na jejích svazích. Vedl jsem opravdu poklidný život. Spřátelil jsem se s jednou stařenou, která tam měla čajovnu a myslela si, že jsem mluvící strom. Tehdy jsem naposledy mluvil s člověkem.

„Pojď dál, dcero,“ ozval se šamanův hlas zevnitř geru.

Nade dveřmi visely sluncem vybělené čelisti. Gungá se ohlédla přes rameno, najednou dostala strach. Nějaký chlapec si hrál s červeným míčem. Vyhodil ho vysoko k bleděmodrému nebi, díval se za ním a zase ho chytil. Bylo tam taky ovó, posvátná hromada kamenů a kostí. Gungá se k ní pomodlila a vstoupila do zakouřené temnoty.

„Jen pojď dál, dcero.“ Šaman meditoval na rohoži. Ze střešní konstrukce visela lampa a v měděné nádobce prskala lojová svíčka. Zadní část geru byla oddělená zavěšenými zvířecími kůžemi. Vzduch prosycovaly vonné tyčinky.

U vchodu stála vyřezávaná truhlice. Gungá ji otevřela a vložila do ní skoro všechny tugriky, které jí včera Caspar nechal jako spropitné.

Vyklouzla z bot a poklekla před šamanem v pravé části geru, vyhrazené ženám. Vrásčitá tvář, ze které se nedal vyčíst věk. Šedivé, rozcuchané vlasy a zavřené oči, které se najednou doširoka otevřely.

Šaman ukázal na popraskanou čajovou konvici na nízkém stolku.

Gungá si nalila tmavou tekutinu bez zápachu do kostěného šálku.

„Napij se, Gungo,“ pobídl ji šaman.

Moje hostitelka se napila a začala mluvit, šaman ji však mávnutím ruky přerušil.

„Přišla jsi, protože v tobě přebývá duch.“

„Ano,“ odpověděli jsme oba. Gungá mě zase vycítila a upustila šálek. Nedopitá tekutina protekla rohoži.

„Musíme tedy zjistit, co chce,“ řekl šaman.

Srdce jí bušilo jako netopýr lapený do krabice. S citem jsem jí zavřel vědomí.

Šaman si té změny všiml. Vzal pírko a vykroužil s ním ve vzduchu nějaký symbol.

„S kým mluvím?“ zeptal se. „Mluvím s předkem této ženy?“

„Já nevím, kdo jsem.“ Moje slova, její hlas, chraptivý a skřehotavý. Bylo zvláštní zase jednou vyslovit slovo „já“. „Chci to zjistit.“

Šaman byl klidný. „Jak se jmenuješ, duchu?“

„Nikdy jsem žádné jméno nepotřeboval.“

„Jsi předkem této ženy?“

„Na to ses už ptal. Nejsem. Alespoň o tom nevím.“

Šaman bouchl dvěma kostmi o sebe a zamumlal cosi v jazyce, který jsem neznal. Pak vyskočil a ohnul prsty jako pařáty.

„Ve jménu chána Chogdej Mergena buď vypuzen z těla této ženy!“

Tihle lidští samci. „A pak navrhuješ co?“

Šaman zakřičel. „Ztrať se! Ve jménu Erchij Mergena, jenž oddělil den a noc, ti to nařizuji!“ Zatřásl nad Gungou chrastícím pytlíkem.

Pak na ni foukl kouř z vonných tyčinek a pokropil jí vodou tvář.

Upřeně se na ni díval a čekal na reakci. „Doufal jsem, že se od tebe dočkám něčeho chytřejšího, šamane. Tohle je po dlouhé době můj první pořádný rozhovor. A téhle ženě bys určitě prospěl víc, kdybys ji tou vodou umyl. Myslí si, že tělo Mongola se nepotí, takže se nemyje, a má vši.“

Šaman se zamračil a zadíval se Gunze do očí ve snaze najít něco, co není Gunga. „Tvá slova jsou matoucí, duchu, a kouzla silná. Chceš tuto ženu stihnout nemocí? Jsi zlý?“

„No, občas jsem se nechoval nejlíp, ale neřekl bych, že jsem zlý.

Ty ano?“

„Co po ní žádáš? Co tě trápí?“

„Jedna vzpomínka. A taky to, že nemám žádné jiné.“

Šaman se posadil, opět klidný jako na začátku. „Když jsi byl živou bytostí, z jaké jsi pocházel rodiny?“

„Proč myslíš, že jsem byl člověk?“

„Co jiného bys byl?“

„To bych taky rád věděl.“

Šaman se zamračil. „Jsi divný případ, divný i mezi svými. Mluvíš spíš jako dítě než jako někdo, kdo čeká, až bude moci tenhle svět opustit.“

„Jak to myslíš – ‚mezi svými‘?“

„Jsem šaman. Rozmlouvat s duchy je moje poslání. Stejné měl i můj učitel a učitel mého učitele.“

„Dovol mi, abych prozkoumal tvoje vědomí. Potřebuju se podívat, co všechno jsi už viděl.“

„Duchové se jeden druhému nesvěřují?“

„Nesvěřují, aspoň mně ne. Prosím. Pusť mě dovnitř. Bude to pro tebe bezpečnější, když se nebudeš bránit.“

„Když ti dovolím, aby ses mě na krátký čas zmocnil, opustíš tuto ženu?“

„Platí, šamane. Když se Gungy dotkneš, hned z ní vyjdu.“

Vnímám vzpomínky jako síť podzemních chodeb. Některé jsou udržované a jasně osvětlené, jiné se podobají katakombám. Některé jsou hlídané, jiné rovnou zazděné. Chodby vedou do dalších chodeb, stále hlouběji. A se vzpomínkami je to stejné.

Přístup ke vzpomínkám ovšem nezaručuje přístup k pravdě. Nejedno vědomí přesměrovává vzpomínky podle upravených map. To, co jsem potkal v chodbách šamanovy paměti, mohli být duchové mrtvých, ale taky pouhý sebeklam, ať už šamanův, jeho návštěvníků nebo obou. Mohla to být i noncorpal Snad tam byla spousta stop – ale nemusela tam být ani jediná. Anebo tam byly důkazy v podobě, jakou nejsem schopen rozeznat. Zapátral jsem hlouběji.

Objevil jsem tenhle příběh, vyprávěný před dvaceti roky, jedné ohněm ozářené letní noci kdesi uprostřed pouště.

Před mnoha a mnoha lety se zemí plížil rudý mor. Tisíce lidí na něj zemřely. Zdraví před ním prchali a opouštěli nakažené. „Osud už oddělí živé od mrtvých,“ říkali jen. Mezi opuštěnými v zemi ptáků zůstal i patnáctiletý chlapec Tarvá. Jeho duch vystoupil z jeho těla a vydal se na jih k dunám mrtvých.

Když se objevil v geru Chána pekel, Chán se podivil: „Proč jsi opustil své tělo, když ještě dýchá?“

„Živí pokládali moje tělo za mrtvé, pane. Přišel jsem bez meškání, abych vám odpřisáhl svou oddanost,“ odvětil Tarvá.

Chána pekel Tarvova poslušnost ohromila. „Prohlašuji, že tvůj čas ještě nenastal. Vezmi si mého nejrychlejšího koně a vrať se ke svému pánu do země ptáků. Ale ještě než odejdeš, můžeš si z mého geru vybrat jednu věc a odnést si ji s sebou. Jen se podívej! Najdeš tu bohatství, štěstí, krásu, vzrušení, smutek a strast, moudrost, touhu i uspokojení. Tak co si vybereš?“

„Vezmu si pohádky, můj pane.“ odpověděl Tarvá.

Tarvá si uložil pohádky do kožené mošny, nasedl na Chánova nejrychlejšího koně a vrátil se na sever do země ptáků. Když tam dorazil, vrána už jeho tělu vyklovala oči. Tarvá si ale netroufal vrátit se zpět k dunám mrtvých, protože se bál, že by to bylo vůči Chánovi nezdvořilé. A tak vstoupil do svého těla, vstal, a přestože byl slepý, žil dalších sto let a na koni Chána pekel cestoval Mongolském od Altaje na samém západě, přes poušť Gobi na jihu až k pramenům řek v pohoří Chentej. Celou tu dobu vyprávěl pohádky, předvídal budoucnost a učil místní lidi legendám o vzniku jejich země. A od té doby si Mongolové vyprávějí příběhy.

Rozhodl jsem se jít na jih jako Tarvá. Když jsem nenašel žádnou stopu ve skutečnosti, budu ji muset najít v legendách.

* * *

Džargal Čindzorig je silný jako velbloud. Věří jen své rodině a svému náklaďáku. Jako malý kluk chtěl být vojenským pilotem, ale rodiče neměli peníze na úplatky, aby ho protlačili do stranické školy v hlavním městě, a tak se stal řidičem. Nakonec to asi bylo dobře: kdoví, co by se stalo, kdyby ta hrstka zrezivělých letadel, která tvoří mongolské vojenské letectvo, ještě někdy vzlétla. V parlamentu se mluví o tom, že by celé letectvo mělo jít do šrotu, vzhledem k tomu, že Mongolsko je stejně už od pohledu neschopné ubránit se svým sousedům, včetně zaostalého Kazachstánu. Od té doby, co se ekonomika zhroutila, jezdí Džargal pro každého, kdo má přístup k naftě: pro šmelináře, naoko zprivatizované železárny, dřevařské společnosti i řezníky. Udělá cokoli, jen aby rozesmál svou ženu; klidně si ucpe nos ponožkou a bude ji honit po geru a funět jako nadržený jak.

Silnice z Ulánbátaru do Dalanzadgadu, po které jedeme, je nejlepší z nejhorších v zemi. Obvykle je sjízdná, dokonce i v dešti. Měří celkem 293 kilometry a Džargal zná každý její výmol, zatáčku, škarpu, každou strážní budku i silniční hlídku. Ví, kdy na které pumpě bude moci natankovat, jak dlouho ještě vydrží ta která součástka jeho třicet let starého ruského náklaďáku a kde případně sežene náhradní díly.

Obzor se rozšiřuje, hory se převalují nahoru a dolů a nakonec uléhají tam, kde začínají pastviny. Míjíme osamělý strom. Nějakou směrovku. Zaprášený bufet, který má zavřeno už od roku devadesát. Kasárna, kde sovětští vojáci kdysi prováděli manévry, dnes už zpustlá, trubky a dráty jsou vytrhané.

Slunce se sune po obloze. Mrak ve tvaru sviště. Džargal si setře z čela pot a zapálí si čínskou cigaretu. Vzpomene si na marlborku, kterou loni dostal od stopaře z. Kanady.

Na hřebeni stojí hnědák a shlíží dolů na silnici. Za těmi skalami je vesnice. Velký nebeský svišť se proměnil v tlakový ventil. Sedmdesát kilometrů před Dalanzadgadem je skála, která vypadá jako hlava nějakého obra. Kdysi dávno s ní jeden zápasník rozdrtil hlavu hadí stvůře. Večerní chlad zbarvil nebe do průsvitného nefritu. Džargal si zapaluje další cigaretu. Před pěti lety se v těchhle místech – přímo tady z toho svahu – převrátil náklaďák plný propanových bomb. Říká se, že tu ještě dnes můžete zahlédnout jeho řidiče, jak v plamenech běží k silnici a volá o pomoc, která už nikdy nedorazí včas. Džargal ho znal.

Vždycky si spolu v motorestu dávali panáka.

Džargal vidí, jak v dálce svítí město, a vzpomene si na svou ženu a na den, kdy se jim narodil první syn. Pak si vybaví kozičku, kterou jeho teta, paní Enchbatová, vyrobila ze starých odstřižků a kusu provázku pro jeho dcerku. Holčička je ještě malá, ani neumí pořádně mluvit, ale na koni už jezdí, jako by se v sedle narodila.

Hrdost je něco, co jsem ještě nepoznal.

„Vždyť ses o pověsti a legendy jakživ nezajímal,“ zamračil se scvrklý stařík ve vojenské bundě. „Za Rusů byly zakázané. Jediné, co se smělo vyprávět, byly ty jejich báchorky o hrdinech revoluce. Já tehdy učil. Říkal jsem ti někdy, jak do naší školy přijel Chorlógijn Čojbalsan? Sám prezident?“

„Jo, asi před čtvrthodinou, ty senilní páprdo,“ zamumlal nějaký umolousaný chlap, který také poslouchal. Rádio ve výčepu vyhrávalo hity v japonštině a angličtině. Tři nebo čtyři muži hráli šachy, ale byli už tak opilí, že si nepamatovali pravidla.

„Kdybych některou z těch starých pověstí vyprávěl ve třídě.“ pokračoval stařík, „koledoval bych si o převýchovu. Třeba o Čingischánovi, i to byla podle Rusů feudální postava. Dneska se kdejaká vesnice s krytou žumpou může přetrhnout, aby dokázala, že se Čingis narodil zrovna na jejich straně potoka…“

„To je opravdu zajímavé,“ řekl jsem. Džargal se nudil. Dalo mi práci ho tam udržet a přimět ho, aby se choval slušně. „Neznáte to vyprávění o třech zvířátkách, kterým leží na srdci osud světa?“

„Mohl bych ti povědět něco ze života. Už jsem ti říkal, jak k nám do školy přijel Chorlógijn Čojbalsan? Ve velkém černém autě. Černém zilu. Dal bych si ještě jeden knedlík. A vůbec, co že se tak najednou zajímáš o stará vyprávění?“

„Nate, tady máte knedlík. Pěkně velký… a ještě pořádně omastit. To kvůli synovi. Nemá rád, když mu nějakou pohádku vyprávím dvakrát. Znáte děti, pořád chtějí něco nového… Pamatuju si, když jsem já byl malý, jak mi vyprávěli o třech zvířátkách, kterým leží na srdci osud světa…“

Stařík si odkrkl. „V pohádkách a pověstech není budoucnost. Patří minulosti a do muzea. V téhle ‚tržní demokracii‘ pro ně není místo.“

Vtom propukla hlasitá hádka. Šachisti se přehnali kolem nás. Rozbilo se okno. „Přijel velkým černým autem. Měl s sebou ochranku a poradce a agenty KGB. Proškolené v Moskvě.“ Na stole stál opilec a hulákal dolů do vřavy. Nějaký chlápek s mateřským znaménkem, které vypadalo jako maska, vzal soupeře po hlavě šachovnicí. Vzdal jsem to a nechal Džargala, aby nás odsud dostal.

Muž v muzeu se na Džargala a na mě udiveně podíval. „Pohádky?“

„Ano,“ začal jsem.

Rozesmál se, a tak jsem musel držet Džargala zpátky, aby mu hned jednu nevrazil. „Proč by někoho měly zajímat mongolský pohádky?“

„Je to naše kultura,“ poznamenal jsem. „Nechci po vás, abyste mi je vyprávěl. Potřebuju jen vědět, odkud se vzaly.“

Ticho. Všiml jsem si, že hodiny na zdi nejdou.

„Džargale Cindzorigu.“ promluvil kurátor, „trávíš moc času za volantem nebo s rodinou. Odjakživa jsi byl podivín, ale teď mluvíš jak starej blázen, nebo jako turista…“

Z ředitelské kanceláře vyšel muž v nejmódnějším obleku, jaký jsem v Mongolsku viděl. Ředitel se na něj smál jako člověk, který ví, že nic neznamená. Fešák nesl kufřík a žvýkal.

„Máme tu vycpané ptáky,“ pokračoval kurátor, „výstavku věčného mongolsko-ruského přátelství, dinosauří kosti, svitky a bronzové Džanabadzarovy sošky, které se nám podařilo schovat, když odsud Rusové odcházeli. Ale jestli ti jde o informace, tak tady nepochodíš.

To ti povídám!“

Fešák došel až k nám. I když bylo venku pošmourno, už si nasadil sluneční brýle. „Poslyšte,“ oslovil nás najednou, „v Dalanzadgadu dává jeden člověk dohromady sbírku mongolských lidových pohádek. Zvláštní nápad. Chce to nechat přeložit do angličtiny a střelit to turistům. Loni poslal nabídku do státní tiskárny. Zamítli mu to – nebyl papír. Pak si to ale trochu obšlápnul, takže mu to na příští schůzi možná projde.“

Fešák odešel. Poděkoval jsem mu.

„Tak, Džargale Čindzorigu,“ řekl kurátor, „a teď už laskavě vypadni. Polední přestávka.“

Ředitel si hlasitě oddechl a zavřel se zase ve své kanceláři.

Džargal se podíval na kurátorovy hodinky. „Ale vždyť je teprve půl jedenáctý.“

„Přesně tak. Otvíráme zase kolem třetí.“

Bylo dopoledne, ale na obloze ještě svítil měsíc. Koule utkaná z pavučiny.

„Pane!“ Džargal přeběhl přes prázdnou silnici před muzeem. Fešák nasedal do bouráku japonské výroby s náhonem na všechna čtyři kola. Džargal byl nervózní – majitel takového auta bude určitě vlivný člověk. „Pane!“

Fešák se otočil a sevřel ruku v kapse saka. „Co je?“

„Omlouvám se, že vás takhle obtěžuji, pane, ale nemohl byste si prosím vzpomenout, jak se jmenuje ten pán, o kterém jste se právě zmínil? Ten folklorista? Mohlo by to pro mě být velice důležité.“

Fešákova ochranka vyskočila. To nebyl slovník řidiče náklaďáku.

Fešák si přejel rukou po čele a při tom upustil klíče. Džargal je zvedl a podal mu je. Dal jsem pozor, aby se dotkli, a převtělil jsem se. Stejně jako u Gungy bylo i do jeho vědomí těžké proniknout. Bylo neobyčejně vazké, jako byste se snažili proskočit horou ztuhlého másla.

Paměť svého nového hostitele jsem nemusel dlouho prohledávat.

„Jmenuje se Bodó.“

Pár chodců civělo, jak tam ten vládní úředník nehybně stojí. Můj nový hostitel se vzpamatoval. „A teď mě laskavě omluvte, mám důležitou práci, která nepočká.“

Ale počká. Tady je jeho obrázek. Bodó je malý, proplešatělý muž s brýlemi, kotletami a střapatým knírem. My dva se potkáme, Bodó.

A ty mě dovedeš k tomu, co mi od narození právem náleží.

Díval jsem se, jak Džargal odchází. Jako by se právě probudil z divného snu.

Mým novým hostitelem byl Punsalmágijn Súchbátar, vrchní agent mongolské KGB. Muž, který pohrdal vším, co je zranitelné. Řítili jsme se na jih a jeho terénní auto vířilo oblaka prachu. Súchbátar pořád žvýkal. Tráva byla čím dál řidší, velbloudi vychrtlejší, vzduch sušší.

Silnice do Dalanzadgadu nebyla značená, ale jiná tady nebyla. Silniční hlídky nám salutovaly.

Cítil bych se provinile, že svého hostitele takhle sobecky zneužívám, ale když jsem si přečetl Súchbátarovu minulost, už si výčitky nedělám. Během své kariéry zabil víc než dvacet lidí a desetkrát tolik vězňů nechal mrzačit a mučit. Za zády svých někdejších šéfů z Moskvy a těch současných z Petrohradu nashromáždil v ženevském sejfu slušné, byť ne závratné jmění. Do díry, ve které by mělo být jeho svědomí, nevidím ani já. Mimo ni je jeho vědomí chladné, čiré a kruté.

Když padla noc, nechal jsem Súchbátara, aby zastavil, protáhl si nohy a napil se kávy. Bylo pěkné vidět zase hvězdy, hluboké jezero plné hvězd. Ve městech lidé zahušťují oblohu jako omáčku. Súchbátar ovšem není člověk, který by si liboval v astrálním rozjímání. Už popadesáté teď přemýšlel, co tady pohledává, a tak jsem musel tu myšlenku rychle utnout. Noc jsme strávili v motorestu. S jeho majitelem, kterému Súchbátar nehodlal zaplatit, jsme prohodili sotva dvě slova. Ptal jsem se pár lidí na Bodóa, kurátora folklórní sbírky dalanzadgadského muzea, ale nikdo ho neznal. Zatímco můj hostitel spal, zdokonaloval jsem se v ruštině, kterou jsem se naučil od Gungy.

Následující den přešly hory v kamenitou planinu a začala poušť Gobi. Už mě to všechno unavovalo. Další den, kdy neuvidíme nic než koně, mraky a bezejmenné kopce. Súchbátarovo vědomí mi to rozhodně neulehčovalo. Většina lidí si do hlavy pořád něco zapisuje, rediguje rozhovory, kombinuje obrazy, přeříkává si vtipy nebo přehrává hudbu. Súchbátar ne. Kdybych se převtělil do kyborga, vyšlo by to nastejno.

Súchbátar přejel mrtvého psa a vjel do zaprášeného krajského centra Dalanzadgadu. Bezbarvé město, spadlé bůhvíodkud přímo doprostřed planiny, po které se proháněly písečné víry. Ve zbytcích beznadějně holého parku prodávaly ženy v šátcích vajíčka a sušené potraviny. Pár tří– nebo čtyřpatrových budov, předměstí rozlezlá po okrajích. Udusaná ranvej, zablešená nemocnice, zkorumpovaný úřad, zpustlý obchodní dům. Súchbátar někde slyšel, že dinosauří vejce se na černém trhu dají zpeněžit za pět set dolarů a kožichy ze sněžného levharta, který žije v Gobijském Altaji na jihu země, i za dvacet tisíc.

Jinak byly jeho znalosti o nejjižnější mongolské provincii ještě mizivější než jeho zájem o ni.

Súchbátar mohl zajít na policejní stanici a pořádně je tam vyděsit, ale vzal jsem ho rovnou do muzea, aby se zeptal na Bodóa. Dveře byly zamčené, ale Súchbátar umí otevřít každé dveře v Mongolsku.

Vevnitř to vypadalo jako v předchozím muzeu, všude ohlušující ticho.

Kancelář kurátora byla prázdná. Ze stropu viselo obrovské vycpané káně, nesprávně označené jako kondor. Jedno skleněné oko mu vypadlo a někam se zakutálelo.

V prázdném knihkupectví seděla zhruba padesátiletá žena a pletla. Zdálo se, že ji vůbec neudivuje, jak se někdo doslal do zamčeného muzea. Pomyslel jsem si, že se asi už dávno ničemu nediví.

„Sháním nějakého Bodóa,“ oznámil jí Súchbátar.

Nenamáhala se ani zvednout oči. „Včera nepřišel. Dneska taky ne.

Jestli přijde zítra, nevím.“

Súchbátar ztlumil hlas do šepotu. „A můžu se zeptat, kde ctěný kurátor ráčí trávit dovolenou?“

„Zeptat se můžete, ale nevím, jestli si vzpomenu.“

Poprvé od chvíle, kdy jsem se do něj převtělil, pocítil Súchbátar radost. Vytáhl na pult svou zbraň a odjistil ji. Namířil na hák, ze kterého viselo káně.

PRÁSK!

Pták sletěl k zemi a rozpadl se v oblaka sádry, prachu a peří. Ozvěna výstřelu se honila po prázdných místnostech.

Ženě vylétlo pletení z rukou. Jak dokořán otevřela ústa, zahlédl jsem její zkažené zuby.

Súchbátar zašeptal: „Tak a teď poslouchej, ty jedna začervená, zahnojená buranko se shnilýma zubama. Náš rozhovor spočívá v tom, že já se ptám a ty odpovídáš. A jestli se mi bude zdát, že se třeba jen trošičku cukáš, strávíš dalších deset let ve smradlavý base na druhým konci naší drahý vlasti. Rozumíš?“

Žena zbledla a pokusila se polknout.

Súchbátar si obdivně prohlížel svou zbraň. „Myslím, že jsem tě neslyšel.“

„Ano,“ zakňourala.

„Výborně. Kde je Bodó?“

„Doneslo se mu, že sem jede někdo z KGB. Tak se vypařil. Přísahám, že neřekl kam. Netušila jsem, že jste ten člověk z KGB, pane.

Namouduši ne.“

„A kde v tomhle pěkném městě Bodó přebývá?“

Žena zaváhala.

Súchbátar si povzdechl, vyndal z kapsy u saka zlatý zapalovač a zapálil na pultě kartónovou cedulku s nápisem „Kouření zakázáno“.

Roztřesená žena, Súchbátar a já jsme společně sledovali, jak se scvrkává a hoří, až z ní zbyl jen třepotající se černý cár. „Ty asi chceš, aby tě zavřeli do basy a mučili. Anebo abych nechal tvýho starýho vykastrovat a tvoje haranty svěřil do péče těm muslimům, co vedou sirotčinec v Bajanolgij – ten, jak se v něm przní děti.“

Skrz řasenku jí vyskákaly krůpěje potu. Súchbátar si líně pomyslel, že by mohl její hlavou vysklít pult u pokladny, ale zakročil jsem.

Načmárala na kus novin adresu a podala mu ji. „Bydlí tam s dcerou, pane.“

„Děkuju.“ Súchbátar vyškubl telefonní šňůru ze zdi. „Přeju pěkný den.“

Súchbátar obešel dům. Malý montovaný domek na okraji města s jedinými dveřmi. Stál tam sud na dešťovou vodu, která tady v lepším případě spadne tak desetkrát do roka, a před domem byla optimistická bylinná zahrádka. Vál hlasitý a prašný vítr. Můj hostitel vytáhl pistoli a zaklepal. Aniž si toho všiml, zacvakl jsem pojistku.

Otevřela nám Bodóova dcera. Ani ne dvacetiletá dívka, která vypadala trochu jako kluk. Poznali jsme, že mého hostitele čekala.

Súchbátar usoudil, že je doma sama.

„Buď rozumná,“ řekl. „Víš, kdo jsem a co chci. Kde máš otce?“

Tahle dívka se jen tak nedala. „Přece si nemyslíte, že udám vlastního tátu? Ani nevíme, z čeho byl obviněn.“

Súchbátar se pousmál. V té černé díře něco hučelo. Přejel očima její tělo a představil si, jak by ji zmrskal. Popošel k ní a chytil ji za paži.

Tentokrát ale svého nedosáhne.

Nasadil jsem mu do hlavy naléhavou touhu rozjet se přes Bagdád do Kodaně a přinutil ho odhodit dívce k nohám peněženku plnou stodolarovek. Skrz její paži jsem se pak převtělil. Nebylo to lehké – bránila se vší silou a málem začala křičet.

Dostal jsem se dovnitř a křik jsem utnul. Sledovali jsme, jak jí obávaný agent KGB hází peníze k nohám a potom naskakuje do své toyoty a jako o život uhání na západ. Až ke Casparovu prahu ho můj příkaz asi nedožene, ale určitě ho vyvede hodně daleko za Dalanzadgad, k nějaké rozmrzelé pohraniční hlídce v zemi, kde člověk nikdy neví a kde se nemluví ani rusky, ani mongolsky.

Moje nová hostitelka se dívala, jak Súchbátarovo auto mizí v dálce.

Zpod skřípějících kol vylétávaly stužky prachu unášené pouštním větrem.

Našel jsem její jméno: Baldžin. Matka zemřela. Tady je to! O třech, kterým leží na srdci osud světa. Jiná verze, ale stejný příběh. Její matka tká u ohně na opačném konci pokoje. Baldžin je v teple a bezpečí.

Tkalcovský stav klepe.

Teď už stačí jen zjistit, odkud ta pohádka pochází. Odsunul jsem stranou úlevu své hostitelky a vzal nás do pracovny jejího otce, která mu sloužila i jako ložnice a jídelna. Baldžin byla otcovou asistentkou a pomáhala mu s průzkumem. Poznámky ke knize má v šuplíku. To ne! Bodó si je vzal s sebou, když utíkal.

Položil jsem Baldžin na postel, zavřel jí vědomí a zatím se v její paměti snažil najít informace o původu svého příběhu. Ve kterém městě si ho ještě pamatují, kde si ho vyprávějí? Strávil jsem hledáním půl odpoledne, pátral i po pozdějších vzpomínkách, jenže Baldžin ví s jistotou jen to, že to všechno ví její otec.

Takže kde je Bodó? Včera odjel k bratrovi, jehož ger leží dvě hodiny jízdy od Dalanzadgadu. Pokud do dnešního poledne nedostane od Baldžin jednoznačnou zprávu, odjede do Bajanchongoru, pět set kilometrů napříč pouští směrem na severozápad. Vzbudil jsem Baldžin a podíval se jí na hodinky. Byly už tři. Ujistil jsem ji, že nebezpečí pominulo, že KGB nechce otce kvůli ničemu vyslýchat a že mu může klidně vyřídit, aby se vrátil domů. Nechal jsem Baldžin, ať se logicky rozhodne, co dál.

Budeme si muset půjčit koně nebo motorku.

Za dvě hodiny jsme už byli třicet kilometrů západně od Dalanzadgadu v osadě, která jen vzdáleně připomínala vesnici a kterou tady znali pod domorodým jménem „U řeky“. Baldžin zastihla strýce, Bodóova bratra, jak opravuje svůj džíp. Minul jsem se s Bodóem o pět hodin. Odjel před polednem v přesvědčení, že KGB nejspíš znovu otevřela spis o jeho účasti v prodemokratických demonstracích. Baldžin pověděla strýci o peněžence, která jí přistála u nohou. Vzpomínku na Súchbátarovo agresivní chování jsem vymazal. Bodóův bratr, statný pastevec, který dokáže svalit a podříznout berana během deseti vteřin, se rozesmál. Když mu Baldžin půlku peněz dala, smát se přestal. Z toho bude jeho rodina živa celý rok.

Mohli bychom za jeho bratrem vyrazit v džípu, pokud se nám ho ovšem podaří nastartovat. Převtělil jsem se, využil toho, co jsem se o autech naučil od Džargala Čindzoriga, a začal dávat motor dohromady.

Než se mi podařilo motor opravit, nastal večer. Mému hostiteli se zdálo nebezpečné vyjíždět po setmění, a tak jsme se rozhodli počkat do svítání. Baldžin přinesla strýci misku ajragu. Ve studené řece se koupaly děti a ženy praly prádlo. Řeka pramenila na úpatí Gobijského Altaje, živená zimním sněhem. Západ slunce voněl teplou večeří. Baldžinina neteř cvičila na šudragu, loutnu s dlouhým krkem. Nějaký stařík sháněl do stáda kozy. Jak já těmhle lidem závidím, že někam patří!

Z města přijeli muži na koních, dychtiví novinek. O Súchbátarově návštěvě se mezi řidiči náklaďáků šuškalo už před dvěma dny. Usadili se kolem ohně, a zatímco Baldžin znovu vyprávěla svou příhodu, rozběhla se spontánní zábava. Mladíci se před ní snažili blýsknout svým jezdeckým uměním. Baldžin totiž platila za uznávanou lučištnici, jednu z nejlepších mezí muži i ženami v celém Dalanzadgadu, navíc byla nezadaná a z rodiny státního úředníka. Její teta nalila čerstvý ajrag z kvašeného kobylího mléka. Kobyly byly krmené natí z divoké cibule tán, nasušené loni na podzim, která dává ajragu tu nejlepší chuť. Setmělo se a vzplály ohně.

„Vyprávěj nám něco, teto Baldžin,“ naléhá osmiletá vnučka mého hostitele. „Umíš ty nejlepší pohádky.“

„Jak to?“ ptá se usmrkaný klučík.

„Protože zná knížku dědy Bodóa přece. Teta Baldžin mu ji pomáhala psát, že jo, teto Baldžin?“

„Jakou knížku?“ ptá se zase usmrkánek.

„Knížku pohádek přece.“

„Jakých pohádek?“

„Ty jsi takový prosťáček!“ vytáhne se děvče s novým přírůstkem do svého slovníku. „Teto Baldžin, vyprávěj nám o velbloudovi a jelenovi.“

Baldžin se usměje. Má krásný úsměv.

Tak tedy, před dávnými a dávnými časy míval velbloud parohy.

Přenádherné parohy s dvanácti výsadami. A nejen parohy! Velbloud měl taky dlouhý huňatý ocas, černočerný jako tvoje vlásky, moje milá.

„Co je to ‚čelnočelný‘?“ vyzvídá usmrkánek.

„Buď už zticha, nebo teta Baldžin přestane, že jo, teto Baldžin?“

A v těch dobách jelen zase žádné parohy neměl. Byl úplně holohlavý, a mám-li být upřímná, tak i docela škaredý. A stejně tak kůň neměl žádný pěkný ocas. Jen takový zakrslý pahýl.

Jednoho dne se velbloud vydal pít k jezírku. Krása vlastního odrazu mu učarovala. „To je nádhera!“ pomyslel si velbloud. „Jsem já to ale překrásné zvíře!“

A tu, kdo se neobjevil, z lesa vyšel jelen. A tuze vzdychal.

„Copak se ti stalo?“ zeptal se velbloud. „Tváříš se jako zmoklé sluníčko.“

„Pozvali mě na zvířecí hostinu. Jako čestného hosta.“

„Není nad to se zadarmo nabaštit.“ na to velbloud.

„Copak tam můžu jít s takhle ošklivě holým čelem? Vždyť tam bude tygřice v tom svém krásném kožíšku. A orlice s načechranými pírky. Prosím tě, velbloude, půjč mi svoje parohy. Jenom na dvě tři hodinky. Hned zítra ráno ti je vrátím. Slibuju.“

„Takhle vážně vypadáš příšerně, to máš pravdu,“ pronesl velbloud velkodušně. „Slituju se nad tebou. Na, tady máš.“ A velbloud si sundal parohy, podal je jelenovi a jelen odskákal pryč. „A ne abys mi je polil nějakým… trnkovým džusem nebo co to vy lesní zvířata na těch svých večírcích vlastně pijete.“

Jelen cestou potkal koně.

„Helemese,“ řekl kůň. „Pěkné parohy.“

„To bych řekl,“ odpověděl jelen. „Mám je od velblouda.“

„Hmm.“ zadumal se kůň. „Třeba mi velbloud taky něco dá, když pěkně poprosím.“

Velbloud byl pořád ještě u jezírka, pil a díval se na měsíc, který vyšel nad pouští.

„Dobrý večer, můj milý velbloude. Tak jsem si říkal, jestli by sis tu svou pěknou oháňku se mnou na jeden večer nevyměnil. Chystám se dneska zajednou známou, takovou urostlou mladou klisničkou.

Odjakživa tě obdivuje. Určitě by byla celá pryč, kdybych se u ní ve výběhu objevil s tvým ocasem.“

Velbloudovi to zalichotilo. „Obdivuje, říkáš? No dobře, tak si ty ocasy vyměníme. Ale nezapomeň mi ho hned zítra ráno přinést zpátky. A ne abys mi ho potřísnil nějakým… no to je jedno, prostě na něj dávej pozor. Je to ten nejkrásnější ocas na světě.“

A od té doby uběhlo už mnoho dní a řada let, ale jelen dosud velbloudovi parohy nevrátil a jak sami víte, kůň dodnes cválá přes planiny a velbloudův ocas mu vlaje ve větru. A povídá se, že když velbloud přijde k jezeru a vidí svůj škaredý, holohlavý odraz, odfrkne si a žízeň ho rázem přejde. A všimli jste si, jak velbloud natahuje krk a hledí do daleka k písečné duně nebo k vrcholkům hor? V tu chvíli si říká: „Kdy už mi ten kůň vrátí můj ocas?“ A proto je pořád tak smutný.

Písečné víry odskakovaly od kapoty jako klokani. Mezi skalami číhali štíři a fáta morgána, naše jediná společnost na celé dopoledne.

Bodóův bratr zastavil v osamělém geru. Venku stál přivázaný velbloud, ale nikdo tam nebyl. Můj hostitel vešel do geru, a jak to pouštní bonton dovoluje, něco pojedl a napil se vody. Velbloud pana domácího si odfrkl jako člověk. Podvědomím mého hostitele probleskl varovný signál, ale odezněl dřív, než jsem ho stačil lokalizovat. Vál silný vítr, ale svět mlčel. Vítr se neměl kam vrtnout, do čeho se opřít.

Nasedli jsme znovu do džípu. V dálce pelášily gazely, celá stáda kličkovala jako mřenky v potoce. Bodóův bratr sjížděl dolů Údolím supího chřtánu a zastavil se v obchodě, abychom dokoupili jídlo a natankovali na zbytek cesty do Bajanchongoru. Bodó tudy projel brzy ráno. Doháněli jsme ho.

Vysoko na obloze kroužili jestřábi. Podél lesa se šoural jeden z posledních gobijských medvědů. Už jich tady nezbývá ani stovka.

Bodóův bratr se vyspal v autě, pod několika dekami. Noci tu jsou chladné i v létě. Zdálo se mu o kostech a provrtaných kamenech.

Další den, duna za dunou, ta nejdelší se táhla přes sto třicet kilometrů, vršila se do výšky a zase přepadávala dolů, zrnko po zrnku.

Bodóův bratr si prozpěvoval písničky, které trvaly celé kilometry a neměly začátek ani konec. Duny mrtvých. Byly tam kostí a provrtané kameny.

V dálce rozostřené horkem stál zaparkovaný džíp. Bodóův bratr k němu zajel a vypnul motor. V provizorním přístřešku z plachty spal za autem nějaký člověk.

„Jste v pořádku, pane? Nepotřebujete nějak pomoct? Trochu vody?“

„Jo,“ probral se okamžitě muž a posadil se, takže mu bylo vidět do obličeje. Žvýkal žvýkačku. „Potřebuju váš džíp. Ten můj se asi porouchal.“ Z bezprostřední blízkosti vypálil Punsalmágijn Súchbátar na mého hostitele dvě rány, po jedné kulce do každého oka.

* * *

Žádná odpověď. Bezbarvý oheň. Venku už musí být tma, jestli nějaké venku vůbec existuje. Nemám hostitele, jsem nahý. Všechny tváře se upřeně dívají jedním směrem, všechny, každá jinak stará. Jedna z nich teď zakašlala. Je to Bodóův bratr, oči má už zahojené. Zkouším se do něj převtělit, ale nemůžu se zmocnit stínu. Nikdy jsem nezažil tak hluboké ticho. Myslel jsem si, že díky své podstatě dokážu porozumět téměř všemu. Ale nechápu téměř nic.

Nějaká postava vstala a skrz závěs odchází z geru. Že by to bylo tak snadné? Vydávám se za ní. „Je mi líto, ale tudy asi neprojdeš,“ říká ani ne osmiletá holčička, které jsem si předtím nevšiml. Je drobounká a křehká jako nějaká stařenka.

„Chceš mi v tom zabránit?“

„Nechci. Jestli tu pro sebe najdeš dveře, klidně jimi projdi.“ Střízlíci třepotají křídly.

Dotknu se zdi. Žádné dveře tam nejsou. „Kde jsou?“

Pokrčí rameny a kousne se do rtu.

„Tak co mám dělat?“

Po zemi slídí labuť. Holčička krčí rameny.

Lojové svíčky prskají a syčí. Těch několika málo hostů jsou celé davy. V náprstku plavou tisíce andělů. Čas od času některý z hostů vstane a projde průchodem, který tam není. Stěna geru se mu poddá a hned se za ním pevně stáhne, jako vodní hladina. Pokouším se odejít s nimi, ale stěna se nikdy ani nehne.

Mnich v oranžovém hábitu si povzdechne. Na hlavě má vysokou žlutou čepici ohnutou dopředu. „Nějak mě bolí zuby.“

„To je mi líto,“ říkám. Holčička domlouvá svému neposednému svišti.

Cválají kolem koně, nebo to hřmí? Labuť roztahuje křídla a vylétá střechou ven. Bodóův bratr odešel dveřmi.

„Proč nemůžu projít? Ostatním to jde.“

Holčička si s kusem provázku hraje na prstech přebíranou a vraští čelo. „Protože ses tak rozhodl!“

„Ale já se nijak nerozhodl.“

„Vy přece opouštíte tělo, když ještě dýchá.“

„Kdo my?“

Mnich ve žluté čepici je pořád tady a pobrukuje si skrz vyražené zuby. Něco jí pošeptá do ucha a ona se na mě nedůvěřivě zadívá. „No dobře,“ souhlasí. „Jde o mimořádné okolnosti. Ale co můžu udělat?“

Mnich se ke mně otočí. „Mrzí mě to – moje zuby.“ Prorocky pokýve hlavou. „Čas opsal kruh, ta doba je mrtvá a vzdálená… Svůj slib jsem splnil.“ A pak i on projde stěnou geru.

Jako poslední odchází holčička se svištěm v náručí. Lituje mě a já nechci, aby odešla. Zůstal jsem úplně sám.

Opět jsem se ocitl v lidském hostiteli. Stěny geru byly plné života, pulzovaly vnitřnostmi, obavami a blízkými hlasy. Prozkoumal jsem horní patra, ale nic jsem nenašel! Žádné vzpomínky, žádné zážitky.

Dokonce ani jméno ne. Bylo tam sotva nějaké „já“. Odkud se berou ty hlasy? Podíval jsem se hlouběji. Šepot a záplava vědomé spokojenosti. Pokusil jsem se své hostitelce otevřít oči, abych zjistil, kde jsem, ale nešlo to. Ujistil jsem se, jestli má vůbec oči – má, ale nikdy se je nenaučila otevírat, takže nemohla zareagovat. Tohle místo se nepodobalo ničemu, co jsem znal. Ani moje hostitelka ale netušila, kde jsme. Lépe řečeno, moje hostitelka nikdy nebyla nikde jinde. Že by byla slepá a němá? Její vědomí bylo čisté. Tak strašně čisté, až jsem se o něj bál.

Spokojenost se proměnila v rozechvělý strach. Snad mě neodhalila! Bolest začala utahovat uzel. Panika, taková panika, jakou jsem nezažil od doby, kdy jsem zmasakroval vědomí svého prvního hostitele. Závěs se roztrhl a moje hostitelka se vynořila na svět mezi matčinýma nohama. Na protest proti tomu hrubému vytržení začala rozhořčeně vřískat. Dovnitř se nahrnul studený vzduch. Pod náporem světla, které se dostalo i skrz má zavřená víčka, se křehký mozeček celý rozezvučel.

Pupeční šňůrou jsem přestoupil do matky a ze strmých hlubin jejích citů se mi zatočila hlava. Zapomněl jsem se obrnit, takže mě okamžitě smetla radost a úleva, ztráta a zisk, prázdnota a naplnění, vzpomínka na plavání v řece a na to drásavé, krvavé milování, a taky přesvědčení, že takováhle muka si už v životě nechce vytrpět.

Ale čeká mě práce.

Další ger. Oheň, teplo a stíny paroží. Snažil jsem se zjistit, kde jsme. Jedna dobrá zpráva, jedna špatná. Jsme stále v Mongolsku a moje nová hostitelka je Mongolka. Dostal jsem se ale moc na sever, daleko od místa, kam naposledy mířil Bodó, až téměř k ruským hranicím.

Jsem v provincii Renčinlhtimbe, nedaleko jezera Cagán a města jménem Dzoolon. Je už září a brzy přijde první sníh. Děťátku, které jsem právě opustil, pomáhala na svět jeho babička. Usmívá se na svou dceru a kusem ledu jí umrtvuje pupeční šňůru. Má vlasy jako pavučinu a obličej kulatý jako měsíc. V pozadí pobíhá tetka s kotlíky horké vody a čtvercovými kusy látky a kožešiny. Pobrukuje si modlitby. Není slyšet nic než její monotónní, tichý zpěv.

Je časně ráno. Porod byl dlouhý a těžký. Uložil jsem matku k hlubokému spánku, otupil její bolest a jal se jejímu nesešitému tělu pomáhat, aby se rychle zahojilo. Zatímco moje hostitelka spala, měl jsem čas přemýšlet, kde jsem byl od té doby, co Súchbátar zastřelil mého předchozího hostitele. Byl ten podivný ger jenom halucinace? Ale copak můžu blouznit? Já sám jsem své vlastní vědomí – mám v sobě snad ještě nějaké jiné, o kterém nevím, stejně jako lidé? A jak jsem se znovu narodil v Mongolsku? Proč a komu za to vděčím? Kdo byl ten mnich ve žluté čepici?

Jak vím, že ve mně nežijí další noncorpa a neovládají mé chování? Jako vir, který napadne bakterii? O tom bych přece musel vědět.

Přesně tohle si ale lidé myslí taky.

Dveře se otevřely a s podzimním svítáním vešli dovnitř otec dítěte, babička s dědečkem, sestřenice, bratranci, přátelé, tetičky a strýčkové. Přespali v sousedním geru a teď se celí rozrušení hrnou nedočkavě domů, aby přivítali svou novou příbuznou. Jen stěží rozumím tomu, co říkají – budu se muset naučit další mongolské nářečí. Unavená matka září štěstím. Miminko brečí a rodina přihlíží.

Když se matka políbila s manželem, převtělil jsem se do něj. Baldžin tyhle lidi znala jako pastevce sobů. Sobi jsou jejich potravou, měnou i ošacením. Žijí napůl jako kočovníci. Několikrát do roka zajede pár mužů do Dzoolonu, aby směnili maso a kůže za zásoby a prodali prášek ze sobích parohů čínským obchodníkům, kteří ho pak ve své zemi nabízejí jako afrodiziakum. Jinak s okolním světem téměř nepřijdou do styku. Když se Rusové mermomocí snažili vytvořit v téhle zemědělské zemi proletariát, aby odůvodnili socialistickou revoluci, nepodařilo se jim mezi pastevci sobů provést ani sčítání. Tihle lidé přežili i v dobách, kdy probíhaly čistky ve zdejších buddhistických klášterech.

Mému novému hostiteli je teprve dvacet a jeho srdce přetéká pýchou. Zřídkakdy lidem závidím, ale teď ano. Jsem, a vždycky budu, zcela neplodný. Nemám žádné geny, které bych mohl předat dál. Pro mého hostitele je narození potomka posledním krokem k dospělosti, u svých vrstevníků i předků tak rázem stoupne v ceně. Syn by byl lepší, ale budou další děti.

Našel jsem jeho jméno – Bébé. Zapálil si cigaretu a vyšel ven.

Závidím mu, jak málo starostí si dělá s budoucností. Umí jezdit na sobovi, umí ho stáhnout z kůže a ví, který jeho orgán – sní-li se zasyrova – posiluje kterou část těla. Bébé zná spoustu pohádek, ale ne tu o třech, kterým leží na srdci osud světa.

Noc ustupovala, úsvit po kapkách napouštěl světelnou lázeň a stíny borovic na kraji vesnice si šeptaly s ranním šerem. Kdosi si přivstal a jeho kroky křupaly na zmrzlé cestě. Na hlavě měl kapuci a zuby mu svítily. Přes oblohu přeletěla padající hvězda.

Tak a co teď?

V mém pátrání se nic nezměnilo. Bodó je stále jediným vodítkem, které mám. Budu se muset vrátit na jih do Bajanchongoru. Jestli se mi podaří napojit se na muzejní síť, nemělo by být těžké ho vystopovat. Od chvíle, kdy uprchl před Súchbátarem, uplynuly tři měsíce.

Tenhle nezdar mě zdržel, ale nesmrtelní mají času dost.

Řekl jsem babičce svého hostitele, že Bébé má dnes ve městě nějaké zařizování. Nerad jsem odváděl novopečeného otce od jeho malé dcerky, ale babička nás s radostí vyprovodila. Muži občas překážejí.

Bébé a jeho nejstarší bratr ujížděli přes lesy, mezi vykácenými svahy hor, podél úzkých jezer. Rybářské čluny, vrby, divoké husy táhnoucí od jednoho okraje rána k druhému. Na hřebeni stojí kozorožec.

Učím se od Bébého dobře znát losy, rysy, ovce argali i vlky, a taky líčit na divočáka. V řece, ve které se mrskají lososi, vidíme lovit medvěda. Ostrá duha, mlhavé slunce. Nevedou tu žádné silnice, ale bláto je ztuhlé zimou, takže se jede dobře.

Bébé si povídá s bratrem o své dcerce a o tom, jaké jí vybrat jméno. Přemýšlím o rodinných vazbách. Pro všechny mé mongolské hostitele je rodinou ger. V něm nacházejí ochranu a uzdravení, v něm se rodí, milují i umírají. Jako parazit si tohle všechno můžu zprostředkovaně prožít, ale nikdy nebudu jedním z nich.

Ledaže by… Ta naděje mě hnala dál.

Dzoolon bylo další omšelé město plné dřevěných baráků, betonových bloků a nepojízdných náklaďáků rezivějících v mělkých kalužích, z nichž chlemtali vodu psi. Dokonalé nebe bylo zahalené dýmem z místní elektrárny. Další přízračná továrna, jíž rostly z komína mladé stromky. Pár vybydlených činžáků. U malé boudy z vlnitého plechu, jediné hospody ve městě, postával houf lidí. Bébé se tam obvykle stavoval na panáka, když jel od majitele koželužny.

„Přijeli nějaký cizinci,“ sdělil Bébému vousatý lovec. „Běloši.“

„Rusové od hranic? Obchodníci?“

„To ne. Jinačí.“

Bébé vešel do hospody a já uviděl Caspara, jak se rýpe vidličkou v talíři. Sherry s kompasem studovala mapu.

„Rád vás vidím!“ oslovil jsem je bez přemýšlení. Lidé z města udiveně zírají. Nikdo netušil, že tenhle kočovný pastevec mluví jiným jazykem než sobím nářečím.

„Dobrej den.“ odpoví Sherry a vzhlédne od mapy. Casparovy oči jsou obezřetnější.

„Jak se vám líbí jejich země?“ To je hodně troufalé. Musím zmírnit a potom vymazat Bébého leknutí, když se slyší mluvit jazykem, který se nikdy neučil.

„Je nádherná,“ odpovědí Caspar a Sherry naráz.

„Plná překvapení. Tak si užijte zbytek pobytu. Ale radil bych vám posunout se do teplejších krajů, než sem přijde zima… Někam blíž k oceánu. Ve Vietnamu může být v listopadu krásně, tam nahoře v horách. Nebo aspoň bývalo…“

Bébé se posadil, objednal si jídlo a čekal na bratra. Výměnou za sobí maso mají pastevci u hospodského předplacený účet. Chopil jsem se tři týdny starých novin z Ulánbátaru. Bébé byl negramotný – jeho nářečí nemá žádnou psanou podobu a lidé od nich nechodí do školy.

Bylo tam málo zpráv, hodně propagandy, a zastaralá reportáž z oslav státního svátku. Bébému, který zřídkakdy opouští vesnici, ještě nikdy neopustil provincii a nikdy po tom ani nezatoužil, to nic moc neříkalo. Obracel jsem stránku se smutečními oznámeními, když vtom mi do oka padl jeden článek: Dvojnásobná tragédie pro mongolskou kulturu.

Bodó je mrtvý.

Zoufalství se mě zmocňuje jen zřídka. Zapomněl jsem, jak to bolí.

Oba bratři zemřeli během jednoho týdne na infarkt. Od Súchbátara jsem věděl, že takhle se mongolská KGB s oblibou zbavuje nepohodlných.

„Tato tragédie je o to bolestnější, že v nejbližší době mělo vyjít celoživotní dílo zesnulého profesora, rozsáhlá sbírka mongolských lidových pohádek. Z úcty k tomuto velikánu kulturní antropologie zahrnujeme jednu z pohádek, jak ji zesnulý profesor převyprávěl.“

Měl jsem Súchbátara shodit z útesu. K čertu s ním. K čertu se mnou.

Někdo plácl Bébého po rameni. Můj hostitel nahmatal rukojeť svého loveckého nože. Opilec zavrávoral. Táhlo z něj tak, že Bébé ucukl. „Co si tady hraješ na čtenáře, sobí muži? A co má jako znamenat ta tvoje cizí hatmatilka? Kdes byl, když já bojoval za demokracii? To by mě teda zajímalo.“ Měl obrovské zorničky a zarudlá víčka. „Dyť neumíš číst azbuku. Ani mongolštinu. A neříkej mi, že je to napsaný v sobštině. Kdes byl, když já bojoval za komunismus? To by mě teda zajímalo. No tak, jen mi něco přečti, paroháči.“ A pak zařval: „Hej! Sem s nějakou vodkou, do hajzlu! Je čas na pohádku…“

Byl jsem zase tam, kde jsem začal. Cítil jsem takovou marnost, že bych se do toho ožraly klidně převtělil a napálil to s ním do zdi, ale k čemu by mi to bylo? Přečetl jsem tu pohádku. Dlužil jsem to Bodóovi.

V dávno zapomenutých dobách, kdy byl národ Burjatů ještě mladý, se po nejjižnějším břehu Bajkalského jezera procházel lovec jménem Chori Túmed. Na stříbrných břízkách kapku za kapkou tála zima a Chori Túmed hleděl na tyrkysové hory za jezerem.

Když tam tak odpočíval, spatřil, jak ze severovýchodu těsně nad hladinou přilétá devět labutí. Chori Túmed zneklidněl – letěly v kruhu a tiše. Dostal strach, aby ho neočarovaly, a tak se schoval v dutině zkroucené vrby. A věřte nevěřte, jakmile se labutě snesly na břeh, každá z nich se proměnila v krásnou dívku. Měly světlou pleť, štíhlé údy a vlasy černé jako uhel, jedna byla nádhernější než druhá. Labutí dívky se vysvlékly a svá roucha zavěsily zrovna na tu vrbu, která ukrývala Choriho Túmeda. Mladému lovci ztěžkly údy – nikoli strachem, ale samou touhou a láskou. Když dívky odplavaly kousek od břehu, velmi opatrně jedny šaty ukradl.

Labutí dívky se vykoupaly a vrátily se k vrbě. Jedna po druhé vklouzly do svých šatů a jako labutě tiše vzlétly, zakroužily nad jezerem a odletěly pryč. Devátá dívka – ta nejkrásnější – zoufale hledala své zmizelé šaty a volala na sestry, ale labutě už mizely k severovýchodu.

Chori Túmed s žuchnutím seskočil ze stromu, s dívčinými šaty v náručí.

„Prosím! Vrať mi mé šaty! Musím letět za sestrami!“

„Vezmi si mě za muže.“ odvětil Chori Túmed. „V létě tě budu oblékat do smaragdového hedvábí a před sněhem tě schovám do černé medvědí kožešiny.“

„Promluvíme si o tom, ale teď mi, prosím, vrať mé šaty.“

Lovec se vlídně pousmál. „To neudělám.“

Labutí dívka se dívala, jak její sestry mizí z dohledu. Věděla, že nemá na výběr – buď se stane cizincovou ženou, anebo ještě tu noc umrzne. „Pak s tebou tedy musím odejít, smrtelnice. Ale varuji tě: až se nám narodí synové, nedám jim žádná jména. A beze jména nikdy nepřekročí práh dospělosti.“

A tak se labutí dívka vrátila s Chorim Túmedem do jeho geru a stala se ženou jeho kmene. Časem se mladého, ale moudrého lovce naučila milovat a šťastně spolu žili. Narodilo se jim jedenáct statných synů, ale labutí dívka musela dodržet svůj slib a synům Choriho Túmeda nikdy nepožehnala jménem. Po večerech toužebně hledívala k severovýchodu a Chori Túmed věděl, že myslí na svůj domov za zimním úsvitem.

Rok za rokem přicválal, pak se znovu vyhoupl do sedla a zmizel v dálce.

Jednoho dne koncem podzimu, když lesy tančily svůj poslední tanec, vyvrhoval Chori Túmed ovci a jeho žena vyšívala přikrývku.

Všichni jejich synové byli na lovu.

„Máš ještě pořád mé labutí šaty, muži?“

„Vždyť víš, že mám,“ odpověděl Chori Túmed, který zrovna vyřezával ovci bránici.

„Tak moc bych si chtěla vyzkoušet, jestli se do nich ještě vejdu.“

Chori Túmed se usmál. „Za co mě máš? Za hloupého sviště?“

„Ale miláčku, kdybych tě chtěla opustit, mohla bych přece odejít dveřmi.“ Labutí dívka vstala a políbila ho na krk. „Dovol mi to.“

Chori Túmed zjihl. „No tak dobře, ale zavřu dveře na petlici.“

Umyl si ruce, odemkl okovanou truhlu a šaty jí podal. Pak se usadil na posteli a díval se, jak se svléká a halí do toho kouzelného roucha.

Vtom se celým gerem ozvalo divoké třepotání křídel a labuť vylétla otvorem ve střeše, kterým ucházel kouř. Chori Túmed ho zapomněl utěsnit! Zoufalý muž se po labuti ohnal sběračkou a jen tak tak stihl držadlem zaháknout její nožku. „Ženo moje! Nenechávej mě tady samotného! Prosím!“

„Čas můj vezdejší vypršel, smrtelnice. Navěky tě budu milovat, ale teď už mě volají mé sestry. Musím je poslechnout!“

„Tak mi alespoň řekni jména našich synů, ať se mohou stát skutečnými muži našeho kmene!“

A tak zatímco se labutí dívka vznášela nad stanem, pojmenovala všechny jejich syny: Chargana, Bodongúd, Šarajd, Cagán, Gušid, Chudaj, Batnaj, Chalbin, Chuacaj. Galdzút a Chovdúd. Pak třikrát obletěla tábor gerů, aby požehnala všem, kdo tam žili. A říká se, že kmen Choriho Túmeda byl skutečně požehnaným a že z oněch jedenácti synů se stalo jedenáct otců.

Opilci klesla víčka a tvář mu spadla do talíře s vystydlými karbanátky. Všichni v místnosti mlčeli. Na protějším konci stolu seděly tři děti, uchvácené vyprávěním. Bébé si vzpomněl na svou novorozenou dcerku. Zadíval jsem se na Bodóův obrázek v novinách a přemýšlel, co byl tenhle muž, kterého jsem znal jen ze vzpomínek ostatních, ve skutečnosti zač.

Hospoda se vylidňovala a konverzace se stočila k posledním zápasnickým kláním. Pohled na dva obědvající bělochy už nestál víc za řeč. Díval jsem se, jak Sherry Casparovi něco šeptá a jemu se hned rozlévá po tváři úsměv, a bylo mi jasné, že jsou milenci.

Tohle moje snažení nikam nevede. Pátrat po původu nějakého příběhu je jako hledat jehlu v kupce sena. Měl bych se převtělit do Sherry nebo do Caspara a začít znovu hledat noncorpa v jiných zemích.

Dovnitř vešel vousatý lovec s flintou, s nímž Bébé prve mluvil.

Okamžitě se mi vybavila vzpomínka na to, jak mě zastřelili, ale lovec si opřel pušku o zeď a posadil se vedle Bébého. Začal ji rozebírat a mastným hadrem čistit její části.

„Nejsi ty Bébé? Pastevec sobů od jezera Cagán?“

„To jsem.“

„Narodila se ti dcerka?“

„Včera v noci.“

„Tak to by ses měl honem vrátit domů,“ řekl lovec. „Zrovna jsem na trhu potkal tvou sestru. S bratrem tě shánějí. Tvoje žena šílí a dcerka umírá.“

Bébé se proklel, že odjel do města. Nejradši bych ho požádal o odpuštění. Měl jsem v úmyslu převtělit se do lovce a z něj zpátky do Caspara nebo Sherry, ale pocit viny mě přinutil zůstat. Třeba bych mohl jeho nemocné dcerce nějak pomoci, když dorazíme včas.

Na tu chvíli jsem si později několikrát vzpomněl. Kdybych se tehdy převtělil, všechno by bylo jinak. Zůstal jsem ale, a Bébé se rozběhl na trh.

Když jsme dorazili domů, na tábor už pomalu padal zkřehlý soumrak. V podvečerním šeru se vznášel bílý dech jaků. Ze vzdáleného konce údolí jsme slyšeli dout vítr. Přišlo mi, že je to vlk, ale pastevec sobů si tohle nikdy nesplete.

Ger byl plný tmavých postav, lamp, páry a obav. Ve stříbrné nádobce se škvařil hořký olej. Babička chystala obřad. Bébého žena ležela celá bledá v posteli a chovala děťátko, které mělo stejně jako ona oči vytřeštěné a ani nezamrkalo. Podívala se na Bébého. „Naše holčička nevydala hlásku.“

Babička zašeptala: „Duše vašeho děťátka odešla. Narodila se volná. Pokud se mi nepodaří přivolat ji zpátky, holčička do půlnoci zemře.“

„V Dzoolonu je ve špitálu jeden doktor, co kdysi studoval ve Východním Německu“. „Nebuď bláhový, Bébé! Kolikrát už jsem tohle zažila. Ty a ta tvoje nanicovatá medicína. Tady medicína nepomůže! Její duše se odpoutala. Tady pomůžou jen kouzla!“

Bébé se podíval na svou nehybnou dcerku a začal si zoufat. „Co chcete dělat?“

„Provedu obřady. Podrž tuhle misku. Potřebuju tvoji krev.“

Babička vytáhla zahnuly lovecký nůž. Bébé se nebál ani nožů, ani krve. Zatímco mu stařena omývala dlaň, převtělil jsem se do ní. Měl jsem v úmyslu přestoupit skrz ni do dítěte, abych se sám přesvědčil, v čem je problém.

Dál jsem se ale nedostal.

Našel jsem něco, co jsem nikdy předtím v lidském vědomí neviděl: její mysl protínal kaňon cizích vzpomínek. Přelétl jsem ho pohledem, jako snímkující družice. Vstoupil jsem do něj a v tu chvíli jsem se ocitl ve své vlastní minulosti.

Jsou tři, vypráví mnich ve žluté čepici, kterým leží na srdci osud světa. Jsem malý, osmiletý kluk. Mám svoje vlastní tělo! Jsme ve vězeňské cele menší než skříň, do které z rohu dopadá světlo mřížkou ne větší než dlaň. Přestože neměřím ještě ani metr dvacet, nemůžu si stoupnout.

Jsem tady už týden a dva dny jsem nejedl. Už jsem si zvykl na pach našich vlastních výkalů. Muž z vedlejší kobky přišel o rozum a kvílí skrz rozdrásané hrdlo. Přes mřížku vidím jen mřížku sousední rakve.

Píše se rok 1937. Éra sociálního inženýrství, které soudruh Čojbalsan okopíroval podle Josefa Stalina z daleké Moskvy, je v plném proudu. Každý týden se v Ulánbátaru konají vykonstruované procesy. Popraveny už byly tisíce lidí, údajně zapletených do hrozící japonské invaze z Mandžuska. Nikdo si není jistý životem. Ministr dopravy dostal trest smrti za to, že tajně osnoval dopravní nehody. Kláštery se bourají jeden za druhým. Nejdříve vyletěly daně, pak začala „převýchova“. Mne a mého učitele obvinili z „feudální indoktrinace“.

Včera nám to řekla ta ruka, která nám přinesla trochu vody. Aspoň myslím, že to bylo včera. Poklopy sousedních kobek už odklopili a jejich bezmocné nájemníky odtáhli pryč.

„Mám strach, mistře,“ říkám.

„Budu ti něco vyprávět,“ odpovídá mnich.

„Zastřelí nás?“

„Ano.“ Mého učitele bolí každé slovo. Pažbou mu vyrazili zuby a v ústech mu zůstaly jen špičaté úlomky.

„Já nechci umřít.“ Myslím na svoje rodiče. Vidím jejich tváře.

Maminka a tatínek! Chudí pastevci, kteří dřeli do úmoru, jen aby měli na úplatky a mohli svého syna poslat do kláštera. Pět let nato mu tak svým úsilím podepsali rozsudek smrti.

„Ty neumřeš. Slíbil jsem to tvému otci a taky se o to postarám.“

„Ale ostatní zabili.“

„Tebe nezabijí. A teď poslouchej! Jsou tři, kterým leží na srdci osud světa…“

Nebe se hemží vranami. Z jejich křiku zaléhají uši. Někdo rozbíjí kameny. Mne, mého učitele a zhruba čtyřicet dalších mnichů a jejich žáků vedou přes pole poseté nahými mrtvolami. Na zemi jsou rudé skvrny. Ty, kteří nemohou chodit, vojáci vláčejí. U křoví už čeká popravčí četa. Vojáci vypadají na partu ostrých hochů – tohle nejsou obyčejní rudoarmějci. Většina z nich jsou bandité od čínských hranic, kteří se nechávají naverbovat, vždycky když na ně přijde nouze. Jsou tady také děti, které sem přivezli kopat masové hroby a v rámci socialistické výchovy se dívat, jak nás – kontrarevolucionáře – popravují.

Mé bratry a sestry už rozstrkali po celém Mongolsku.

Z hromady kamení nás pozorují divocí psi.

Čekáme, zatímco sovětský důstojník jde k žoldákům, kteří mají popravu vykonat. Probírají, jak to celé provedou, jako by se bavili o tom, co zasadit na poli. Dokonce se smějí.

Můj učitel odříkává mantru. Radši bych, kdyby s tím přestal. Jsem mrtvý strachy.

U vchodu do geru stojí nějaká holčička a vaří čaj. Teplo domova mi v tu chvíli připadá jako z pohádky. Učitel náhle přerušuje mantru a naznačuje jí, aby šla k nám. Váhá, ale nakonec přijde. Nikdo se nedívá. Má velké oči a kulatý obličej. Učitel se mě dotkne levou rukou, děvčete pravou, a já cítím, jak se mé vzpomínky valí proudem pryč.

Učitel mě dokázal převtělit! Moje vědomí se odpoutává a pomalu putuje za mými vzpomínkami. Vtom ale nějaký voják praští učitele přes ruku a odkopne děvče pryč. Spojení se přeruší.

Poslední minutu svého života už musím poskládat ze vzpomínek toho děvčete. Pozorujeme chlapce – mne samého – i mnicha, který dál odříkává modlitby. Ještě ve chvíli, kdy vojáci přikládají zbraně k líci –

Všechno se pohybuje tak pomalu. Vzduch houstne a tuhne. Každičký odlesk je naleštěný. Zazní rozkaz v ruštině a pušky spustí jako bouchací kuličky. Řada mužů a chlapců se skládá a kácí k zemi.

Je tu ještě něco. Děvče to nevidí, ale já vím, jak se dívat. V blátě leží i chlapcovo tělo, maličkou lebku má roztříštěnou, ale jeho vědomí je odpoutané. Vidím, jak tepe ve volném prostoru! Jeden z žoldáků jde k hromadě těl a nohou nadzvedává těla navrchu, aby se ujistil, že i ta vespod jsou mrtvá. Jakmile se dotkne chlapce, moje pulzující duše se přesune do svého nového domova.

Aniž bude tušit, co je zač, probudí se až za mnoho let. Dlouho poté, co se žoldák vrátí do svého rodného kraje na úpatí Svaté hory kdesi v Číně.

A jsem u cíle.

Zpátky v přítomnosti. Babička stojí nehnutě. Chtěl bych si přečíst její život, třeba to, jak ji poslali na opačný konec země a provdali mezi cizí lidi. Ale není čas.

„Jsem tady.“

„To vím taky, že se mi tam nešťourá Leonid Brežněv,“ říká babička. „Už bylo na čase! Zahlídla jsem kometu.“

„Ty o mně víš?“

„Samozřejmě že o tobě vím! Celé ty roky v sobě nosím tvoje nejranější vzpomínky! O řádu Žlutých čepic si u nás doma cvrlikali vrabci na střeše. Když nás tvůj učitel v den popravy spojil, věděla jsem, proč to dělá… Čekala jsem.“

„Byla to dlouhá cesta. Jediným vodítkem byly moje vzpomínky, a ty byly u tebe.“

„Moje tělo mělo dosloužit už před mnoha zimami. Několikrát jsem chtěla umřít, ale nebylo mi dovoleno projít…“

Podíval jsem se dolů na děťátko. „Zemře?“

„To záleží na tobě.“

„Tomu nerozumím.“

„Tělo mojí vnučky je tvoje tělo. Tys měl být její duší, jejím vědomím. Ona je pouhá schránka. Pokud se do ní nevrátíš, její tělo do tří hodin zemře. Jestli chceš, aby žila, musíš se znovu nechat spoutat tělem z masa a kostí.“

Zvažoval jsem, jakou mám budoucnost coby noncorpum. Dostanu se všude na světě. Můžu se pokusit najít další noncorpa, vyhledat společnost nesmrtelných. Můžu se převtělovat do prezidentů, kosmonautů i mesiášů. Můžu okopávat zahrádku pod kafrovníky na horském svahu. Nikdy nezestárnu, neonemocním, nebudu se bát smrti, nezemřu.

Podíval jsem se na bezvládné, jeden den staré tělíčko před sebou, její metabolismus slábl každou minutou. Průměrná délka života ve střední Asii je čtyřicet tři let, a klesá.

„Dotkni se jí.“

Venku visí netopýři z výšky, tu s třepotem vyletí k nebi, tu sletí dolů k zemi a znovu k nebi, aby se ujistili, že je všechno v pořádku.

Uvnitř se na celý ger rozléhá můj pláč, deroucí se z mých osmnáct hodin starých plic.

PETROHRAD

To je zase zpráskanej den. Leje a leje a leje. Nebe puká a přetéká.

Všemohoucí bože, dej mi cigaretu.

Jerome tuhle vysvětloval, že – věřte nebo ne – sklo je vlastně kapalina a s léty začíná odspodu houstnout a těžknout. Jako takový hustý sirup. Ale u Jeroma člověk nikdy neví. Rudi na to poznamenal, že já taky s léty začínám odspodu těžknout, a celou minutu se tomu smál.

Teď jsem tak zívla, až jsem se otřásla. Nikdo si toho nevšiml. Nikdo mě ani nebere na vědomí. Když už je moje přítomnost při té jejich pastvě náhodou vyruší, vidí ve mně jen libovou roštěnku, která si přes postel obstarala tenhle flek třetí kategorie, plastovou židli v jednom miniaturním sále Velké Ermitáže. Je mi to jedno. Vlastně to tak sama chci. Však já si počkám, až přijde můj čas. My Rusové máme času dost.

Takže, dámy a pánové, naše safari jízda mezi prosté návštěvníky galerie právě začíná! Nejdřív bych vám ráda představila šouraly. Všimněte si, jak se ve smečkách šourají od obrazu k obrazu a před každým postojí stejně dlouho. A tady nás míjejí lovci velkých šelem, ti vezmou zavděk leda Cézannem, Picassem nebo Monetem. Počkejte, až vytáhnou blesk, a pak hrr na ně! Můžete jim napařit pět dolarů pokuty – v tvrdé měně – a kdo se co doví? To bloumalové jsou méně systematičtí. Obyčejně loví osaměle, bloumají cikcak po všech sálech, a když jim něco padne do oka, jen tak se dál nehnou. A tamhle! Vidíte ho? Čumil! No tamhle! Schovává se za sloupy. Dejte si pozor, dámy!

Příslušníci slabšího pohlaví tady nejsou proto, aby si prohlíželi dámy v pozlacených rámech, nýbrž ty v černých síťovaných punčochách. Ti odvážnější občas pokukují i po mně. Ale já je umím zkrotit pohledem. Takových se Margarita Latunská bát nemusí. Kde jsme to přestali? Aha, teď jsou na řadě ovce. Slyšíte je, jak tam vzadu bekají?

Průvodce je zrovna nahání do houfu, aby jim vysvětlil, co mají obdivovat a proč. A kdo je tohle, ptáte se – ten člověk, co tady tak hlasitě řeční o tom, jak to Angelo Bronzino před půl tisíciletím ve Florencii vlastně myslel? Tak to je nějaký profesor. Předvádí se tu se svými moudry jak exhibouši v parčíku před Smolným. Už mě taky kolikrát obtěžovali, tam u jezírka s kačenami. „Trochu prcek, ne?“ V tu ránu se jim scvrkne jako rozinka! Ale zpátky do galerie. Párkrát za den nás poctí návštěvou sám Všemohoucí – některý z ředitelů. Všichni si vykračují, jako by jim to tady patřilo, a svým způsobem jim to tu taky asi patří. Nebo si to aspoň myslí. Jen já, a pár vyvolených, víme, co jim ve skutečnosti patří. Čas od času si sem Jerome se skicákem zajde nastudovat další obraz, ale děláme, že o sobě nevíme. Jsme profíci. A pak tu máme ostatní zřízenkyně, s odbarvenými, zplihlými vlasy a tlustými zadky rozvalenými na židlích. Mimochodem, já vůbec nemám tlustý zadek, Rudi nakonec přiznal, že to byl jen vtip. Jsou to coury, jedna jako druhá. Cuchty ucuchtaný. Věčně se na mě mračí a drbou mě za to, že si rozumím s ředitelem akvizice, vrchním kurátorem Rogoršovem. Nenávidí mě, protože na mě žárlí. A není to obyčejná zhrzená žárlivost – řekla jsem jim, co to je. Takhle žárlí každá cuchta v přechodu na opravdovou ženskou.

Kašlu na ně. Na všechny. Musím myslet na důležitější věci.

No jo, další studené, zmoklé léto v našem studeném, zmoklém městě. Jerome říkal, že lidi šli tu zmrzlou, zablácenou bažinu osídlovat jen proto, že všude jinde v carské říši, od Baltu až po Pacifik, Petr zakázal stavět. Tomu bych i věřila.

V mém sále teď nikdo není – mramorová socha Poseidona a těch pět obrazů nikoho moc nebere, i když jeden z nich je Delacroix – takže můžu vstát a jít si protáhnout nohy k oknu. Snad si nemyslíte, že Margarita Latunská bude sedět na zadku sedm hodin v kuse! Špičkou nosu se dotýkám studeného skla. Déšť se valí a valí, žene se od Baltu proti proudu Něvy. Kolem nové ropné rafinérie, kterou tady postavili Němčouři, kolem přístavních doků, kolem chátrající námořní základny, kolem Petropavlovské pevnosti na Zaječím ostrově, kde jsem poprvé potkala Rudiho, přes most Poručíka Schmidta, po kterém jsem před mnoha lety jezdívala se svým ministrem z politbyra a usrkávala koktejly na zadním sedadle jeho velkého černého Zilu s vlaječkami na kapotě. No tak, nedělejte, že vás to překvapilo. Nezapomeňte, kdo jsem!

Nikomu to neublížilo, jeho žena se zatím spokojeně válela někde u Černého moře se svými neviňoučkými dětmi. A mladí kozáčtí maséři s kozí bradkou se určitě předháněli, aby jí mohli promnout lopatky.

Otočila jsem se na podpatku, zády k tomu všemu, a na kluzkých parketách začala vytáčet mazurku. Zajímalo by mě, jestli se takhle tančilo v dobách, kdy to tady měla pod palcem Kateřina Veliká. Jako bych ji viděla – možná si přímo v téhle místnosti zatančila pár kroků s mladým Napoleonem nebo laškovala s tím šviháckým skladatelem Tolstým anebo svým odhaleným carským lýtkem dráždila Čingischána. Cítím se spřízněná s každou ženou, které mocní a drsní muži slíbávají olivy ze špiček nohou. Kateřina Veliká taky pocházela ze skromných poměrů, říkal Jerome. Natáčím se nalevo, napravo a kolem dokola, a vzpomínám na ovace, které jsem sklízela v Puškinově divadle.

Zadívala jsem se na svou další trofej. Vlastně naši trofej. Eva a had od Delacroixe. Válečná kořist dovezená v pětačtyřicátém z Berlína.

Vrchní kurátor Rogoršov říkal, že prý to teď skopčáci chtějí všechno zpátky! Taková drzost! Čtyřicet milionů životů jsme kvůli nim obětovali, jen abychom je zbavili těch jejich hnusných nácků, a co jsme z toho měli? Nic než pár obrazů. Pro tenhle mám odjakživa slabost.

To já jsem navrhla, abychom tentokrát štípli Evu. Rudi chtěl jít do něčeho většího, třeba do El Greca nebo nějakého Van Gogha, ale Jerome usoudil, že bychom neměli být moc chamtiví.

„No tak, moje milá.“ nabádá had Evu. „Jen si jedno vezmi. Slyšíššš? Samo se ti nabízí: ‚Utrhni mě.‘ Tamhleto velké, lesssklé, červené. ‚Utrhni mě, neváhej a trhej.‘ Vždyť víš, že to chceššš.“

„Ale Bůh nám výslovně zakázal jíst ovoce ze Stromu poznání,“ oťukává si Eva agenta-provokatéra. Chytrá holka.

„Nojissstě, Bůh… Ale Bůh nám dal život, že? Dal nám touhu, že?

A dal nám taky chuť, že? A hlavně, on sám ta proklatá jablka přece stvořil! Tak jaký by měl život smysl, kdybychom nemohli ochutnat ovoce, po kterém toužíme?“

Laškovně umíněná Eva si založí ruce na prsou. „Bůh to výslovně zakázal. Adam to říkal.“

Had pobaveně vycení své jedové zuby. Obdivuje Evino divadýlko. „Bůh je svým způsobem docela fajn chlap. Řekl bych, že to myssslí dobře. Ale jen tak mezi námi a Stromem poznání, vůbec si nevěří.“

„Nevěří? Vždyť celý ten zatracený svět stvořil úplně sám! Je všemohoucí.“

„No právě! Jestli on nebude tak trochu neurotik. Všechno to uctívání, od rána do večera jen samé. ‚Ó chvalme ho, ó chvalme ho, ó chvalme Boha věčného.‘ Tomu neříkám všemohoucí. Tomu říkám chudák. Většina nezávislých odborníků se shoduje v tom, že Bůh nikdy dostatečně neuznal práci, kterou při stvoření vesssmíru odvedly virtuální částice. Krmí tebe a Adama těmi svými mýty, a přitom všechny opravdu zajímavé informace schoval tady do těch šťavnatých jablek. Sedm dní? To mu tak budu věřit!“

„Já ti rozumím. Ale Adam vyletí z kůže.“

„No jissstě… tvůj manžílek, to nahaté holátko. Zrovna dneska ráno jsem ho viděl, jak na louce dováděl s chundelatou ovečkou. Vypadal tak spokojeně. Ale co ty, Evo? Chceš tady snad po zbytek věčnosti takhle šaškovat s rodinkou ochočených zvířat a nejvyšší bytostí, která si neumí vybrat inteligentnější jméno než Jehova? Tomu nevěřím.

Adam se možná trochu nasssere, ale až mu ukážu šípy s bronzovým hrotem, mošnu z krokodýlí kůže a přilby, které ho přenesou do virtuální reality, rázem bude zpívat jinou písssničku. Myslím, že ty, Evo, jsi předurčená k něčemu vyššímu.“

Eva se podívá na jablko, veliké šťavnaté jablko visící ve zlatavém odpoledni. Polkne naprázdno. „Vyššímu? Tím myslíš zakázané poznání?“

Had zakmitá jazykem. „Ale ne, moje milá Evičko. To je jenom zástěrka. To, o čem se doopravdy bavíme, je touha. Nedáš si cigaretu, než si to rozmyslíš?“

Slyším kroky na schodech, a tak si zase sedám na stráž. Co bych za tu cigaretu dala!

Dovnitř vchází vrchní kurátor Rogoršov a šéf ochranky, skřet, který vypadá, jako by se mu měl obličej každou chvíli rozprsknout a všechny kolem postříkat lebeční tříští.

„Říkal jsem si, že bychom se cestou do Velkého sálu mohli stavit u toho Delacroixe. Je to perla, a přitom nedoceněná!“ Rogoršov se na mě obrátí a špičkou jazyka si zevnitř přejede rty.

Cudně se uculím, jak to má rád.

„Budu to tady muset nechat všechno prosmejčit kvůli výbušninám.“

Šéf ochranky popotáhne, vyfrkne a utře si nos do rukávu.

„Pro mě za mě. Vím, jak francouzský velvyslanec na všechno rád ukazuje tou svou holí.“ Jdou dál. Ve dveřích se vrchní kurátor otočí, pošle mi vzduchem polibek, ukáže na hodinky a ze rtů mu odečtu „v šest“. Pak ztopoří ukazováček jako toho svého myšpulína.

Šlehnu po něm pohledem, který říká: „Ach! Ááách! Ne, já už to nevydržím!“

Hopká za šéfem ochranky a myslí si: „Vrchní kurátore Rogoršove, ty jeden mazanej rošťáku, ty mistře všech svůdníků, zase jsi lapil do sítě další samičku.“ Ve skutečnosti je vrchní kurátor Rogoršov mistr jedině v tom, jak si lže do kapsy. Jen se na něj podívejte! Na ty jeho lesklé černé pačesy! Lepím mu je tam každé pondělí. Však on jednou zjistí – a už brzy –, v čí síti to celý rok vězel. A útvar pro závažnou kriminalitu s ním.

Brzy budu mít narozeniny. Už zase. To proto teď Rudi pořád někde běhá a nemá na mě čas. Ví, jak zbožňuju překvapení.

„Matrona“ Barbara Petrovičová si na chvíli přišla sednout na moje místo, abych mohla jít na svačinu. Jednou mě zapomněly vystřídat a nechaly mě tu dřepět celý den. Donutila jsem Rogoršova, aby tu, co je navedla, okamžitě vyrazil. Teď se mnou žádná nemluví, ale na moji svačinu nikdy nezapomenou.

Kantýna je prázdná. V době, kdy já mám přestávku, je už personál doma, takže jsem v hale sama jen s ozvěnou. Matrona a spol, si myslí, jak na mě vyzrály, když mě takhle separovaly, ale mně to vyhovuje. Vždycky si uvařím hrnek vlastního amerického kafe a kouřím svoje oblíbené francouzské cigarety. Jemný plamínek zažehne špičku suchou jako troud a já natáhnu a – ááách! Ten pocit mnou projede jako ostrá střela. Vím, co by moje drahé kolegyně daly za to, kdyby si k takové cigaretě mohly aspoň přičichnout, a tak za sebou v kantýně ráda nechávám její vůni.

Z okna je vidět na Palácové náměstí. Vír mokrých kočičích hlav.

Člověku trvá dvě minuty, než ho přejde. Nějaký trpaslík se snaží dohonit svůj deštník, ten to přeběhne za minutu.

Jak se ty dojnice vůbec opovažují tvářit se přede mnou jak nevinnost sama? Ve skutečnosti se zalykají závistí, protože na rozdíl od nich ovládám základní ženskou taktiku a dokážu chlapa hezky zaplést do sítě. Ony si nedokážou zaplést ani cop. Uznávám, že díky dobrým vztahům s vrchním kurátorem Rogoršovem se těším jistým výhodám, které s naším velkým plánem tak úplně nesouvisejí, ale vždyť každá z těch ježibab je na ně celá žhavá a skočila by po nich dřív, než bys řekl ‚roztáhni nohy‘. Přesně tak, i Matrona Petrovičová s těmi svými sádelnatými stehny a tou vyfoukanou drátěnkou, co teď nosí na hlavě.

Když byl ještě Petrohrad Leningradem, mohla jsem všechny ty důry poslat třeba do prdele! A klidně ještě dál! Vyexpedovali by je do nějakého muzea uprostřed pouště Gobi a bydlely by v gerech.

Byla jsem milenkou dvou vlivných mužů, abyste věděli. Ten první byl politik. Jeho jméno vám neřeknu – dotáhl to nejvýš, jak to v politbyru šlo, když se člověk nechtěl nechat sejmout jako nebezpečná konkurence. Dost vysoko, aby znal kódy k jaderným hlavicím. Kdyby chtěl, mohl v podstatě skoncovat se světem. Domluvil mi protekci na stranickém výboru a sehnal rozkošný byteček s výhledem na náměstí Alexandra Něvského. Když zničehonic umřel na infarkt, vybrala jsem si za milence admirála tichomořské flotily. To se rozumí, že jsem dostala nový byt, který odpovídal admirálovu postavení – s dekretem na dobu neurčitou. Bydlím tam dodnes, na nábřeží Fontánky nedaleko Aničkovova mostu. Měl mě moc rád, ten admirál. Ale jen mezi námi, přišlo mi, že moc tlačil na pilu. Pořád se snažil trumfnout dárky, které mi předtím koupil ten politik. Byl příšerně majetnický. Takoví jsou ostatně všichni moji chlapi.

Panebože, to byly časy!

„Lymko,“ řekla jsem třeba. „když jdeme večer do divadla, je mi trochu zima…“ A hned ráno mi nechal poslat norkový kožich. „Lymko, potřebovala bych nějakou jiskru do života…“ Ukázala bych vám tu diamantovou brož, co jsem dostala, ale musela jsem ji prodat, abych Rudimu pomohla rozjet nový byznys – to bylo kdysi, když jsme spolu začínali, víte. Kdyby ji viděla Petrovičová, spadla by jí čelist tak, že by týden nedovřela pusu. „Lymko, ten a ten ze stranického obchoďáku se minulý týden choval vážně nechutně. Dovoloval si až hrůza.

Nechci nikomu dělat problémy, ale co on říkal o tvé profesní cti, to mě tedy hluboce ranilo…“ A druhý den ráno se dotyčný dozvěděl, že odnynějška bude pucovat veřejné záchodky někde u Bajkalu. Všichni o mně věděli, ale pro klid drželi basu. Dokonce i jeho žena, uklizená s kupou admirálských spratků na námořní základnu do Vladivostoku.

Další cigareta. Popelník už je z poloviny plný. Trpaslík svůj deštník nedohonil.

Zpátky na plastové židli. Nudou bych skučela. Dennodenně musím hrát trpělivou a otravovat se až k smrti. Odpoledne se potácí ke konci. Mám hlad a potřebuju panáka. Rogoršov má jednu flašku schovanou. Odpočítávám vteřiny. Čtyřicet minut krát šedesát, to máme ještě čtyřiadvacet tisíc vteřin. Ani koukáním z okna nudu nezaženu – ten výhled už znám. Palácové nábřeží, Něva, Petropavlovská pevnost.

Řekla bych kurátoru Rogoršovovi, aby mě posadil do jiného sálu, ale Rudi říká, že teď to nejde, že naše velká noc se blíží. Jerome s ním výjimečně souhlasí, takže musím trčet tady.

Je zvláštní, když si pomyslím, že my Rusové jsme dřív ve světě něco znamenali. A teď abychom se prosili o milodary. O politiku se nezajímám – v dobách, kdy jsem vyrůstala, to bylo sakra riskantní.

Mimochodem, co to vůbec byl ten Svaz sovětských socialistických republik? Republiky vyžadují regulérní volby, ale nic takového jsem nikdy neviděla. A stejně tak jsem sakra nikdy neslyšela o žádných sovětech – ani netuším, co to je. Socialismus znamená, že země patří obyčejným lidem, a jediné, co mojí mámě kdy patřilo, byli střevní paraziti. A ten svaz? Do všech těch bezvýznamných asijských zemiček, kde lidi žerou hady a vlastní děti, jsme cpali rubly jen proto, aby si na ně nechali zajít chuť Číňani a Arabové. Tomu neříkám svaz. Tomu říkám kupovat si sousedy. Impérium jako vězení pro dlužníky. A že jsme jim tehdy mohli dát všem na frak! Jerome říkal, že některé děti v Evropě prý o SSSR v životě neslyšely! „Tak já vám něco povím, meine Kinder,“ řekla bych jim, „o té zemi, o které jste v životě neslyšely… My měli tolik atomovek, že jsme tu vaši stranu Berlína mohli rozsvítit jak lampión na dalších deset tisíc let. Tak si toho važte. Mohly jste se narodit s rukama jako houbičky a bambulí hnisu místo hlavy, pokud byste se teda vůbec narodily. To si laskavě uvědomte.“

Ale někdy si říkám, jestli se vůbec něco změnilo, od dob toho šmejda Gorbačova. Pro normální lidi určitě. Těm prohnila podlaha a šup, spadli až na dno. Já myslím pro ty nahoře. Jen co roztrhali stranickou legitimaci, už táhnou zapařenou káru plnou demokratických kydů typu „adaptabilní progresivita ve strategické fázi“, „originální přístup k manipulaci s kapitálem“ nebo „racionalizace a restrukturalizace“. Dopisy, co mi diktuje vrchní kurátor Rogoršov, jsou toho plné.

Ale vážně, v čem je rozdíl? Vždyť takhle to bylo odjakživa. Musíte rozpoznat ty skutečné, ale neviditelné branky a využít všech dostupných prostředků, abyste dali gól. Ty prostředky můžete mít v bankovním sejfu v Ženevě, na hard disku v Hongkongu, ve vlastní hlavě nebo v košíčku od podprsenky. Ne, nic se nezměnilo. Dřív jste upláceli svini z místní partaje, dneska uplácíte svini z místní mafie. Strana tehdy lhala a lhala, a lhala čím dál víc. Naše demokraticky zvolená vláda dneska lže a lže, a lže čím dál víc. Když lidi dřív něco chtěli, řeklo se jim, ať pracujou a dvacet let si počkají, že pak na ně třeba přijde řada. Lidi pořád něco chtějí – dneska se jim říká, ať pracujou a dvacet let šetří, že pak na ně třeba přijde řada. Tak v čem je rozdíl?

Řeknu vám tajemství. Všechno je to o chtění. Všechno. Věci se dějou, protože lidi pořád něco chtějí. Jen se pořádně rozhlídněte kolem a uvidíte, jak to myslím.

Ale jak jsem řekla, o politiku já se nezajímám. Když tu člověk tak sedí, leccos se mu honí hlavou.

Venku na chodbě jsem zaslechla kroky vrchního kurátora Rogoršova. Scházel dolů po schodech – s nějakou ženskou. Bylo slyšet, jak jí vypráví ty samé vtipy, co mně před několika měsíci, když jsem ho sváděla. Rozechvěle se chichotala, stejně jako tehdy já. Muži projevují jedno zvláštní nadání – mají oči, a přesto jsou úplně slepí.

„A zde,“ vnesl se Rogoršov do mého sálu s vysokou, dlouhonohou ženou, „bezpochyby poznáte Evu a hada od Eugêna Delacroixe.“

Neobratně na mě zamrkal, jako bych snad neviděla, o co tady kráčí.

Hnusil se jí – známka dobrého vkusu –, ale dobře to maskovala.

Západní oblečení, francouzské kozačky, italská kabelka. Tmavovláska, tvarem očí lehce šmrncnutá Arábií. Třicet nebo jednatřicet, ale chlapům jako Rogoršov bude připadat mladší. Žádné stíny, zdravíčko ani make-up, jen dobře zvolená vínová rtěnka. Hmm, tak já mám sokyni. Fajn.

„Slečno Latunská, tohle je Taťána Makučová. Stanislowova galerie ve Varšavě ji na šest týdnů uvolnila, aby nám tu mohla pomoci. Je to pro nás velká čest.“

Taťána popošla ke mně, její kozačky lehce zavrzaly. Stoupla jsem si. Byly jsme stejně vysoké. Podívaly jsme se jedna druhé do očí a pomalu si potřásly rukou. Oči měla modré.

„Moc ráda vás poznávám,“ řekla jsem.

„Moc mě těší,“ odpověděla. Ta má ale zvučný hlas. Ruština s polskou příchutí. Kafe s čokoládou.

„Pane kurátore,“ řekla jsem, aniž jsem se na něj podívala, „budete mi chtít dnes večer něco diktovat? Anebo teď tuhle práci převezme slečna Makučová?“

Taťána ho předběhla a patřičně se přitom usmála: „Paní Makučová. A musím vás zklamat, sekretářské práce bohužel nejsou mojí silnou stránkou.“

Byla dobrá. Hodně dobrá.

„To je v pořádku, slečno Latunská,“ obrátil se na mě Rogoršov, jako by do toho snad měl co mluvit, „přijďte prosím jako obvykle.

Mám tam pár důležitých záležitostí, které bych rád vyřídil“ – bože, co to rozmazává – „a vím, že pouze vy to zvládnete k mé plné spokojenosti.“ Tohle má z nějakého odpoledního seriálu. „Prosím, pojďte za mnou, paní Makučová, musíme tu naši bleskovou prohlídku dokončit dřív, než udeří šestá a já se proměním ve vlkodlaka!“

„Ještě se uvidíme,“ rozloučila se Taťána.

„Určitě.“

Tři čtvrtě na šest. Nejvyšší čas vypakovat loudaly. Déšť ne a ne ustát, minuty ne a ne uběhnout. Vrchní kurátor Rogoršov se už touhle dobou určitě fintí ve své soukromé koupelně. Ne každý chlap se namáhá manikýrovat si vlastní mrtvolu. Cigareta by bodla. Ježíši Kriste, čím dřív s Rudim z téhle zatracené díry vypadneme, tím líp! Říkám mu: „Hele, Rudi, tak prostě sbalíme deset majstrštyků najednou!

Pár Picassů, pár Cézannů, pár El Greců, za dvaasedmdesát hodin už můžeme z těch peněz, co máme, ve Švýcarsku kupovat horskou chatu, a potom budeme kousek po kousku ten svůj poklad rozprodávat.“

Celé léto jenom jezera, jachty a vodní lyžování. Už jsem si navrhla i budoár. Pořídím si leopardí kožich až na zem. Místní mi budou říkat Bílá ruská dáma, a všechny ženské na mě budou žárlit a varovat přede mnou svoje manžely sýraře nebo bankéře. Ale mě se bát nemusejí. Já budu mít Rudiho. Určitě se srovná, až za sebou nechá tuhle nicotnou existenci a její přízemní povyražení. Když bude hezky. Rudi bude naše děti učit plavat, a v zimě pojedeme všichni na lyže. Jako rodina.

„Udělejme to! Gregorskij nám zařídí víza,“ říkám. „Vždyť je to hračka.“

„To vůbec není hračka!“ zlobí se Rudi. „Zapomeň na chvíli, že jsi ženská, a používej mozek! Doteď to fungovalo jen proto, že jsme nebyli hamouni. Jakmile začneme ty obrazy krást větším fofrem, než je Jerome stačí nahrazovat, lidi si všimnou, že chybí! A piš si, že na každý obraz, co bude chybět, nasadí Interpol desetkrát tolik fízlů, já budu muset vypláznout dvacetkrát tolik úplatků a třicetkrát hůř budu shánět kupce! A my všichni vyfasujeme padesátkrát tolik natvrdo!“

„Je od tebe sice hezký, že mě vzděláváš v počtech, ale ty nemusíš týden co týden píchat s tím plešatým prasákem!“

To mě pak Rudi doopravdy seřve, a když předtím pil, trochu mě zfackuje, ale jen trochu, to dělá to pití. Pak se vyřítí ven a jede se projet. Neukáže se třeba i několik dní. Je toho na něj moc.

„Miluju tě!“ huláká vrchní kurátor Rogoršov a poskakuje na mně jako žokej, podprsenku omotanou kolem dýchací trubice, „Králíček už jde! Jen mě zblajzni, jen si mě vem, ty moje kouzelná buchtičko!

Já tě schramstnu, já tě zhltám! Ušáček už jde! Znič mě, ty děvko, znič mě, moje paní! Miluju tě!“

Vím, že si místo mě představuje Taťánu. To mi nevadí. Já si místo něj představuju Rudiho, abych to vůbec přežila. Doufám, že už brzo bude, dala bych si cigaretu. Seberu mu pár kubánských doutníků pro Rudiho, aby mohl dělat dojem na svoje obchodní partnery. Nohama obejmu jeho pneumatiku, abych to trochu urychlila. Zaúpí jako dítě řítící se z kopce na tříkolce bez řídítek a pak už požehnaně brzy přichází vzdech oběšence a nohy jeho čalouněného sofa z osmnáctého století konečně přestávají vrzat.

„Můj ty bože, miluju tě.“ Políbí mě na plochou kost mezi prsy.

Chvilku si říkám, jestli to myslí doopravdy, jestli nějaká alchymie může proměnit chtíč v lásku. „Ale nežárlíš na Taťánu, že ne? Tebe by nikdy nemohla nahradit, Margot, miláčku…“

Vyfouknu kroužek dýmu a dívám se, jak se stáčí do kouta jeho kanceláře, kde už houstne večer. Představuju si kruh divokých labutí a poplácávám ho po pleši, protentokrát bez příčesku. Poslední dobou se už ani nenamáhá sundávat si ponožky. Ze zdi nad stolem shlíží jeho portrét, lichotivý k popukání. Opravdu osudový muž.

Všichni alchymisti byli lháři a podvodníci, ale to je jedno. Zpracuju Rudiho. Ještě to neví, ale Vánoce oslavíme v Curychu.

Vrchní kurátor Rogoršov vždycky odchází jako první. Nejdřív se ovšem osprchuje ve své soukromé koupelně v kanceláři, aby jeho žena mohla předstírat, že se nic neděje. Já zatím můžu vyřídit nějaké papírování, aby se neřeklo. Slyším, jak si zpívá a smývá mě ze sebe do odpadu. Pak si oblékne čistou košili, políbí mě, jako že mu na mně záleží, a odejde. Mohla bych zaúčtovat nějaké faktury pro Rudiho úklidovou firmu, nebo vystavit novou průkazku pro Jeroma nebo pár volných vstupenek pro Rudiho klienty. Anebo můžu prostě civět z okna na kupole chrámu svatého Andreje. Obvykle odcházím tak kolem půl osmé. Jerome chce, aby si hlídači zvykli, že mě tady vidí přesčas.

„Dneska nic k proclení?“ šéf ochranky u služebního východu se slizce zašklebí. Nejradši bych byla u toho, až to praskne a ten škleb mu steče z brady. Ví o mých pletkách s Rogoršovem a sám po mně jede. To samozřejmě patří k plánu, aby o nás všichni věděli. On mě šacuje! Mě, Margot Latunskou! Tenhle vysloužilej armádní simulant, co si myslí, že lesklá placka a vysílačka z něj udělají Ramba. Mám pocit, že mě osahává víc, než je třeba. Přemýšlím, jak bych ho mohla z Curychu udat.

„Ne, prosím,“ odpovím, ostražitá jako zatoulané kotě, „dneska jsem žádné obrazy neukradla.“

„Hodná holka. Teď někdy by se měly pastovat podlahy…“

„Až za tři týdny. Ode dneška za tři týdny. V půl desáté večer.“

„Ode dneška za tři týdny.“ Odškrtne si to v bloku a mávnutím mě propouští. Když odcházím, cítím, jak mi očima rejdí po těle. Je odporný, ale nemůžu se na něj zlobit. Odjakživa chlapy nějak mysticky přitahuj u.

V zimě jezdím metrem. Jinak radši chodím pěšky. Když je hezky, projdu se nahoru k Trojickému mostu a pak přejdu přes Martova pole, kde postávají lehké holky. Ale když prší, vezmu to po Něvském prospektu, ten už má to nejlepší taky za sebou. Jerome říkal, že takováhle ulice je v každém městě. Pak kolem Stroganovského paláce a Kazaňského chrámu. Kolem kanceláří Aeroflotu a omšelé arménské kavárny. Kolem bytu, kde jsem spávala se svým členem politbyra. Teď v něm sídlí pobočka American Expressu. Všechny ty nové obchody, Benetton, Häagen-Dazs, Nike, Burger King, krám, ve kterém neprodávají nic než filmy a přívěsky na klíče, a další s hodinkami Swatch a Rolex. Mám dojem, že hlavní třídy na celém světě jsou už pomalu jedna jako druhá. V podchodech postávají pěkně v řadě žebráci a pouliční muzikanti. Ve stánku si kupuju krabičku cigaret a malou vodku. Našim pouličním muzikantům nesahají v žádném městě na světě ani po kotníky. Saxofonista, smyčcové kvarteto, taková křehule ženská, která hraje na didgeridoo, ukrajinský sbor – ti všichni se tady ucházejí o drobné. Občas dám peníze kněžím, ani nevím proč, nikdy jsem od nich nic nedostala. Žebráci většinou drží v ruce kartičku se svým dojemným příběhem, často v několika jazycích. Kromě turistů to nikdo nečte. Petrohrad stojí na dojemných příbězích zadupaných do bláta.

Přejdu přes Aničkovův most a zahnu doleva. Bydlím ve čtvrtém domě zkraje. Projdu těžkými železnými vraty, kolem budky, kde pospává vrátný, ještě rychle kouknu do schránky, ve které – to je ale překvapení – je dopis od mé drahé churavé sestry, a pak honem přes zaplevelený dvůr a po schodech do třetího patra. Když je Rudi doma, mívá nahlas puštěnou televizi. Nesnáší ticho. Dneska je všude klid.

Včera večer jsme se trochu nepohodli kvůli termínu našeho odjezdu, tak si asi řekl, že se bude chvíli věnovat obchodu. To nic. Udělám rybu, kterou jsem nám koupila k večeři, a nechám mu půlku v kastrolu, kdyby dorazil později. Nebývá pryč víc než jeden dva dny. Většinou.

Teď máme období bílých nocí. Kolem druhé ztmavne modravá půlnoc do indiga a chvíli nato znovu nenápadně vyjde slunce. Sedím v obýváku a myslím na minulost a na Švýcarsko. Tady jsem se kdysi milovala se svým admirálem. Přímo pod tímhle oknem. Vyprávěl mi o oceánu, ostrově Sachalin a Bílém moři, o ponorkách pod ledem.

Pozorovali jsme, jak vycházejí hvězdy. Naskládala jsem nádobí do dřezu a zapálila spirálu proti komárům. Ty kubánské doutníky dám Rudimu do kapsy u kabátu, aby si na mě vzpomněl, až je najde. Slyším, jak někde hraje jazz. Dřív bych hned šla zjistit, odkud to přichází, a pak bych tančila a muži by mě obdivovali a toužili po mně. Jak se jim leskly tváře… Prali se o to, čí bude příští tanec.

Zapálila jsem si další cigaretu a nalila si brandy. Jen trochu a ne z té nejlepší lahve. Tu si Rudi schovává pro obchodní partnery, když sem přijdou na jednání. Dopis od sestry jsem neotevřený zapálila a hodila do popelníku. Já ji naučím, potvoru. Usrkávám brandy a dívám se, jak plamen mění její slova ve stužku dýmu. Stoupá, stáčí se a mizí výš, výš a výš.

Jazz dohrál. Rudi ještě není doma. Moje malá Němuška, nakrmená a spokojená, se mi přišla stulit do klína. Usíná a já jí vyprávím o svých trápeních.

* * *

Jerome vaří čaj. Každý pohyb dělá automaticky, jako profesionální sluha. Rudi zase přijde pozdě. Většinou se zpozdí tak o tři čtvrtě hodiny. Je krásný letní den kolem poledne a ulice a parky na Vasiljevském ostrově se tetelí horkem, jako by byly pod vodou.

„Čím to ten čaj tak voní?“

Jerome se na chvilku zamyslí. „Nevím, jak se to řekne rusky. Anglicky se tomu říká ‚bergamot‘. Je to ze slupek jednoho druhu citronovníku.“

„Aha. Pěkný šálek,“ prohodím.

Jerome mi podá šálek i s podšálkem a posadí se. Mluví rusky výborně, ale nikdy nevím, o čem si s ním mám povídat. „Tenhle kostní porcelán je jedna z posledních přepychových věcí na světě,“ naváže „pravý Wedgwood. Normálně by měl velkou cenu, ale od té doby, co se tahle vaše kultura propadla až na dno vlastní popelnice, bych za něj nejspíš nedostal ani plechovku tuňáka. Neupusť ho.“

„V životě jsem nerozbila žádnou krásnou věc,“ namítnu.

„Tomu bych i věřil. No,“ Jerome zase vstane, „vzhledem k tomu, že náš nouveau riche Robert de Niro má na práci něco lepšího, ukážu svoje dílo s dovolením aspoň tobě.“ Odejde do vedlejšího pokoje, ve kterém má ateliér, a začne přesouvat věci po podlaze. Kafrovník v malém parku u chrámu svatého Andreje se koupe ve slunci. Za mostem Poručíka Schmidta se na Anglickém nábřeží staví nový Holiday Inn. Dneska je Den hrdinů, takže na lešení nikdo není. Slyším, jak se po ulici řítí sporťák, motor řve na plné otáčky, a se skřípěním prudce brzdí.

„Á,“ zavolá Jerome odvedle, „to vypadá na Rudiho.“

Jerome má úsporně zařízený byt. Tahle čtvrť není špatná, i když já samozřejmě bydlím na lepší adrese. Když je dusno a vane severní vítr, bývá tady cítit smrad z chemičky, ale jinak to docela ujde. Jeho byt je větší než můj – pokud ovšem počítáte i ateliér, kam Jerome nikoho nepouští. Obýváku vévodí největší bar, jaký jsem kdy viděla.

Trůní v pokoji jako chrámový oltář ve venkovské kapli. Údajně to je dar od Leonida Brežněva. Jerome tu má naklizeno líp než ženská. Ale on tu nikdy žádnou ženskou neměl, a řekla bych, že ani nikde jinde.

Zajímalo by mě, jestli jsou takhle pořádní všichni Angličani, nebo jenom teplouši. Jerome je bývalý špión ze studené války. Přednášel dějiny umění na univerzitě v Cambridgi. Moskva mu už šest nebo sedm let neplatí válečnou penzi, a v Británii ho stíhají za velezradu, takže je docela v háji. Pořád mluví o tom, že by prodal svoje paměti, jenže špiónů, co se snaží střelit svoje příběhy, je dneska třináct do tuctu. Zpeněžit může jedině svou schopnost kopírovat obrazy. Proto jsme ho vzali do party. Tamhleta lesklá hnědá letecká bunda nemůže být jeho, na to je moc velký čahoun. Potřebuju cigaretu, a tak si zapálím. Není tady nic, co by se dalo použít jako popelník, holt to budu muset klepat na podšálek. Někde poblíž slyším hrát piano.

Jerome se vrací, odkrývá obraz a nespokojeně mlaskne, když mě vidí kouřit.

Eva a had, nikoli od Eugêna Delacroixe, ale od Jeroma… nevím, jak se jmenuje příjmením. Možná Smith nebo Churchill. Nemám Jeroma zrovna v lásce, ale jeho zručnost musím obdivovat. „Nedovedu si představit, jak by je někdo mohl od sebe rozeznat. Dokonce i to zlato na rámu je tady dole ošoupané.“

„Nedaří se mi tak úplně napodobit ty prasklinky v laku. A pak ten modrý pigment, to je záhada, kterou si devatenácté století nechalo pro sebe, a rozluštit ji nemůžou ani Gregorského prachy. No, perfektní to není. Ale bude to stačit. Až to začnou zkoumat, bude už stejně pozdě.“

„Tenhle jsi dělal dvakrát tak dlouho než ten předtím.“

„To byl taky ruský konstruktivismus, moje milá! Kandinskij se padělá jedna báseň. Stačí vyměřit poměr mezi pruhy, vystihnout odstín, hodit na to barvu a bingo! Ne, Delacroix si zaslouží lepší péči, tohle dělám z lásky, dalo by se říct. Bral bych ještě čtrnáct dní navíc a trochu si s tím pohrál, ale Gregorskij se už nemůže dočkat, aby ještě tenhle měsíc shrábnul prachy. Dal bych nevím co, abych si na ten originál mohl aspoň sáhnout, i kdybych ho měl jenom pohlídat přes noc. Ten obraz má navíc takovou cenu, že bych za to mohl nechat vyzdvihnout Titanik a skoupit Bermudy.“

„Čtvrtinu Bermud,“ připomenu mu. „Nezapomínej dělit čtyřmi.“

„Víš, že se Delacroix přátelil s Mikulášem I.? Car ho najal, aby pomáhal s výzdobou chrámu Krista Spasitele. Zápaďan ve službách ruského státu. Možná proto se do něj dokážu tak dobře vcítit.“ Vždycky když Jerome začne takhle žvanit, mám pocit, jako bych tam už ani nebyla.

Smluvené zaklepání na dveře. Čekám, až to celé vyťuká, a kroutím nad tou němohrou očima. Kód je v pořádku, ale Jerome mě stejně s prstem přes pusu zahání do kuchyně. Starého psa novým kouskům nenaučíš. „Otevři!“ říká Rudi, stejně jako vždycky. „Je tu průvan.“ Jerome se uvolní. „Průvan“ znamená, že je Rudi sám a nemá mezi lopatkami pistoli. „Zima“ znamená „zmiz“. Jak by člověk zmizel z bytu v šestém patře, který má jen jedny dveře a žádný nouzový východ, to už je vedlejší. Hlavně že si mají kluci na co hrát.

„Ahoj, bejby,“ pozdraví mě Rudi, vnese se dovnitř a podá Jeromovi pizzu, pro kterou se stavil v jedné ze svých restaurací. Má na sobě novou koženou bundu, fialovou jako černorybízový džus. Rád mi říká „bejby“, i když je o osm nebo devět let mladší než já. Usmívá se. Dobré znamení. Sundá si svoje panoramatické sluneční brýle a při pohledu na obraz zahaleká: „Teda Jerome, tohle předčí i tvoje normální špičkový výkony!“

Jerome se teatrálně ukloní. „Je od tebe milé, že ses zastavil!“ Rudi jeho ironii nikdy nepochopí, takže mi nezbývá než se urazit za něj.

„Děkuji za uznání. Jsem se svou prací celkem spokojen. Jak dopadla schůzka s naším přítelem, který hájí zájmy veřejnosti na zdejší radnici?“

„Gregorskij je v pohodě. Pošle sem někoho, kdo Delacroixe převezme hned další den ráno.“

Už tehdy se mi to nezdálo. „Proč se tentokrát nesejdeš s kupci sám?“

Rudi zvedl ruku jako papež. „Helsinky jsou odsud kus cesty, bejby… Tak proč by si sem pro to nemohli přijet sami? To jen svědčí o tom, že jsme povýšili. A taky to znamená, že nemusím riskovat krk na hranicích… Včera v noci se mi po tobě stýskalo, koťátko…“ Přiblble se usmál. Úsměv sjetý kokainem. Špatné znamení. Chtěl mě popadnout za prsa, ale nenechala jsem se a Rudi se smíchem dopadl na gauč. „Vysvětli jí to, Jerome!“

„Co jí mám vysvětlit?“ Jerome přinesl z kuchyně talíře a nůž na pizzu.

„Že s náma Gregorskij hraje na férovku.“

„Jestli s náma nehraje na férovku a šije na nás boudu, na východ od Windsoru jsme totálně v prdeli.“

Rudimu se scvrkl úsměv jako hořící papír. „Ježíši Kriste, co to do vás dvou dneska vjelo? Slunce svítí, za dvě neděle – a osmačtyřicet hodin – budeme o dvě stě tisíc dolarů bohatší a vy se tváříte, jako byste museli prodat vlastní matku na orgány! Vtip je v tom, že když my nebudeme hrát na férovku, bude v prdeli ten nafrněnec Gregorskij. Už nejsme žádní žabaři. Mám v tomhle městě páky. Mám páky i mimo tohle město. To teda mám.“

„Pro svatého Ciarana, nikdo nepochybuje o tom, že –“ začal ho mírnit Jerome, ale netakticky nasadil trpitelský tón.

Rudimu se zaleskly oči. „Na to vem do prdele sakra jed, že o tom nikdo nepochybuje! Kirsch o tom nepochybuje! Shirliker a jeho společníci o tom nepochybujou! Arturo Kopeck o tom nepochybuje! Víš ty, kdo to kurva je Arturo Kopeck? Jenom největší drogovej dealer na východ od Berlína a na západ od Uralu! Tak proč moji vlastní kumpáni pochybujou o tom, že já mám kurva větší páky než Boris Frankenstein?“

Jerome zírá jako sůva. „Nikdo o tom nepochybuje. Že ne, Margarito?“

Chudáček můj malej. Špatnej kokain. „Ne, Rudi, tady nikdo o ničem nepochybuje.“

Rudi jako by najednou zapomněl, o čem jsme mluvili. „Tabasco by nebylo, Jerome? Ta pitomá gruzínská kráva ho na to zapomněla dát. Velký kozy, kouřit péro taky umí, ale v hlavě má nasráno. Připomeňte mi, že ji mám vyrazit dřív, než mi bude na nájmu dlužit majlant.“

„Dojdu pro to tabasco,“ řekla jsem a zasmála se Rudiho vtípku.

„Nemám ti uvařit dobrý silný kafíčko?“

Nezařval „ne“, takže „ano“.

Jedli jsme mlčky, dokud nezmizela půlka pizzy.

„Přišel jsem ještě na jednu malou vychytávku, kterou bych rád použil při naší příští štaci.“ přerušil ticho Rudi.

„Pochlub se,“ pobídl ho Jerome.

„Tady Margarita na mě tentokrát nebude čekat v sále, ale přijde mě a uklízečky vyzvednout ke služebnímu vchodu.“

„Nechápu proč,“ namítla jsem.

„Taky proto jsem mozek týhle akce já. Ty totiž – na rozdíl ode mě – nikdy nechápeš proč. Tak sleduj. Ty přijdeš a vyzvedneš nás. Holky se rozejdou každá do svýho sálu. My jdeme do sálu, kde visí Delacroix. Prohodíme obrazy jako vždycky, napastujeme podlahu, vrátíme se zpátky ke služebnímu vchodu a kolem ochranky projdeme ven.

A v čem je přesně rozdíl?“

Jerome vybíral z tuhnoucího sýra krevety. „Celou tu dobu tě bude doprovázet zaměstnanec Zimního paláce. Není tady pod tím ještě nějaká ančovička?“

„Čímž se dostanu ještě víc mimo podezření než obvykle!“ Rudi zakvrdlal vínem ve sklenici. „Těmhle detailům já říkám Rudiho vychytávky. Jen díky tomu moje obchody takhle prosperujou. Jen díky tomu Gregorskij svěřil tuhle úklidovou zakázku mně, jen díky tomu si mě na tu akci vybral – ne Kirsche, ne Čechova, ani Konigovce, ale mě. Tak. Chcete se na něco zeptat?“

Jerome nedbale zavrtěl hlavou. Svůj úkol už splnil. Tomu říkám život, celé dny si jen tak hrát s olejovými barvami a čekat, až mi přijdou peníze na účet. Na vlastní účet.

„Rudi, miláčku…“ osmělila jsem se.

„Co chceš?“

„Jen jsem si říkala, kdy bychom tak asi mohli…“

„Mohli co?“

„Vždyť víš, jak jsme o tom mluvili…“

Na Rudim je vždycky poznat, co cítí. Nic přede mnou neskrývá.

I proto ho miluju. Bouchl talířem o stůl, až z něj sklouzla pizza.

„Prokristapána! Už je to tu zase! Nehraj to na mě. Margarito, a nedělej ze sebe starou bábu! Nesnáším, když ze sebe děláš starou, vrásčitou, pomatenou bábu! Do hajzlu, někdy z tebe mám pocit, že šukám s vlastní babičkou!“

Miluju Rudiho, ale když se mu takhle lesknou oči, taky ho nenávidím. To je tím špatným kokainem. „K čemu nám všechny ty peníze jsou, když je nikdy nepoužijeme?“

„Chceš auto? Chceš kožich? Dlužíš už zase někomu prachy? Přiznej se, kdo ti půjčil? Kdo? KDO?“

„Nikdo, nikdo mi nepůjčil! Já –“ podívala jsem se na Jeroma. Povzdechl si, vzal si kafe a stáhl se do ateliéru.

„– já chci jen tebe, lásko. Chci s tebou žít ve Švýcarsku.“

„Tady nám na střeše sedí zlatá slepice a sere nám zlatý vejce do komína, Margarito! Nezabíjej ji! Sbírej, co snáší!“

„Jenže já kvůli těm vejcím týden co týden roztahuju nohy!“

„Všichni musíme něco obětovat.“

„Nevím, jak dlouho budu ještě ochotná to vydržet. Máme už přece na účtu dost peněz a nepotřebujeme –“

„To teda nemáme. Úplatky pro celníky mě posledně úplně zruinovaly. A pak musím samozřejmě odevzdávat tučnou sumu Gregorskýmu. Nezapomínej, že on to všechno zorganizoval.“

„Jak bych mohla zapomenout na Gregorskýho v tom jeho opancéřovaným mercedesu. Prosím, miláčku, tak mi to řekni. Kolik peněz máme?“

„Žes to zase dostala, viď? Jen to přiznej. Dostalas to. Panebože.

Sedm dní krvácej, a stejně neumřou.“

„Kolik?“

„Docela hodně. Ale ne dost.“

„Kolik je docela hodně? Tak mi to řekni!“

„Jestli se nedokážeš uklidnit. Margarito, a bavit se o tom jako inteligentní dospělá ženská, budu muset tenhle rozhovor ukončit.“

„Jsem klidná. Ptám se tě na jednoduchou věc, Rudi. Kolik jsme dostali za těch pět malířských pokladů, co jsme zatím prodali? Prosím.“

„V dolarech? Řádově statisíce.“

„Řekni mi to!“

Rudi změnil taktiku. „O prachy se starám já! Tvůj úkol je dostat nás dovnitř a krýt nám záda! Nebo si snad myslíš, že bys to, co dělám já, zvládla líp, co? CO?“

To je tím kokainem. Je toho na něj vážně moc. Zachovala jsem klid a začala trucovitě špulit pusu. Margarita Latunská ví, jak se na muže musí. Když chci něco od ženské, naštvu se. Když chci něco od chlapa, našpulím pusu… „To ne, miláčku, já jen že mě vrchní kurátor týden co týden osahává a pořád to nebere konce, a já tě tak miluju –“ Vymáčkla jsem pár slz.

Rudi zavrčel a rozhlídl se kolem, jako by se potřeboval do něčeho zakousnout. „Chceš odsud vypadnout? Chceš jít za chlapem, jako je Gregorskij, a říct mu: ‚Heleď se, mně už tenhle džob nevoní, díky za všechny ty prachy z ukradených obrazů, ale já mizím, pošlu ti pohledʻ? Vrať se na zem, ženská! Sežral by tě k snídani.“

Vypadalo to, že mě uhodí. „Myslela jsem, že jsme si vybrali Švýcarsko právě proto, že tam budeme v bezpečí –“

„To není taková sranda. Gregorskij je vlivnej člověk.“

„S vlivnýma chlapama mám svoje zkušenosti –“

„S vlivnýma chlapama mám svoje zkušenosti,“ parodoval mě Rudi.

„To mluvíš o tom papalášovi, co s tebou chrápal? Anebo o tom svým senilním plavčíkovi s chromou hnátou?“

„Byl to kapitán.“

„No né!“ vyprskl Rudi. „Co ty víš o tom, jak se schovávaj prachy? A jak se perou? Klidně ti vyplatím tvůj podíl, stačí říct, bejby, ale tipni si, za jak dlouho se tě fízlové ve Švýcarsku zeptaj, jak jsi vlastně přišla k tomu balíku rublů, co si k nim vezeš? Jsme jedna parta!

Nemůžeš se trhnout, kdy se ti zlíbí.“

„Za jak dlouho můžeme odjet?“

„Až přijde čas! Až přijde čas, do hajzlu! To je na hovno ti něco vysvětlovat, když máš takovouhle náladu. Jedu se projet!“

Zabouchl za sebou dveře.

Jerome vyšel z ateliéru. „Doufám, že nerozbil ten porcelán.“

„Je nervózní,“ vysvětlila jsem. „Není divu, že se nechá takhle vytočit, když teď máme skoro před odjezdem…“

Jerome řekl něco anglicky.

Dneska mám narozeniny.

Strašně mě bolí nohy. To by v mém věku neměly.

Když jsem se vracela domů, už na schodech jsem slyšela, jak u mě v bytě zvoní telefon. Zašátrala jsem pro klíč a sklouzla se přes celou předsíň, jen abych u něj byla včas. Už tomu rozumíte? Já ho chápu, a proto mu dokážu odpustit. Ne jako ostatní ženské, ty ho jen využívají.

„Už jsem tady!“ Sotva jsem popadala dech.

„Haló? Slečna Latunská? Doufám, že nevadí, že vám volám domů.

Tady Taťána Makučová, z galerie. Nevolám nevhod?“

Dalo mi práci zklidnit dech a potlačit zklamání v hlase. „Ne, ne, zrovna jsem se vrátila, běžela jsem.“

„Ach tak… byla jste si zaběhat v parku?“

„Ne, běžela jsem, abych chytla ten telefon. Abych ho zvedla.“

„Máte dneska odpoledne hodně práce?“

„Mám. Teda ne. Možná. Proč?“

„Nikoho tady neznám. Tak jsem si říkala, jestli bych vás nemohla pozvat někam na kafe, nebo jestli byste třeba nechtěla přijít na návštěvu do toho mého krcálku, uvařila bych vám pravý varšavský boršč.“

Taťána? Slyšela jsem svoje „ano“. Kdy se usmířím s Rudim? Ale co, proč by mě tady měl najít, jak se kvůli němu trápím? Třeba mu to prospěje, když, budu dělat, že ho zas tolik nepotřebuju. Třeba si z toho vezme ponaučení.

„Prima. Znáte tu kavárnu za Puškinovým divadlem?“

„Znám –“

„Výborně. Za hodinku vás tam budu čekat.“

Tak, to bychom měli. Němuška přitlapkala a skočila mi do klína, abych se s ní pomazlila. Vyprávěla jsem jí o tom, jakou udělal Rudi scénu a jaké to bude ve Švýcarsku, a nechápala jsem, proč jsem se zrovna uvolila strávit zbytek svého volna s namyšlenou Polkou, která mi leze do zelí.

V prázdné kavárně to vonělo tmavým dřevem a kávou. Rozrazila jsem dveře a v pruzích slunečního světla, které prosvitlo dovnitř, zavířila zrnka prachu. Na dveřích cinkl zvonek; v zadní místnosti hrálo rádio. I když jsem přišla pozdě, Taťána tu ještě nebyla.

„Dobrý den, Margarito.“

Taťána se lehce pohnula a vyšla na světlo. Vlasy jí zlatě zářily. Na sobě měla elegantní černý sametový kostým, vypasovaný na svou štíhlou postavu. Musela jsem uznat, že má šmrnc. Pro chlapy jako Rogoršov.

„Neviděla jsem vás.“

„Tady mě máte. Neposadíte se? Díky, že jste přišla. Co si dáte? Výborná je ta kolumbijská směs.“

„Chce mě ohromit? Tak si dám kolumbijskou směs. Až se servírka probudí.“

Zezadu vyšel muž. „Kolumbijskou?“ Silný ukrajinský přízvuk.

„Ano.“

Vtáhl tváře a zase zmizel.

Taťána se usmála. „Byla jste překvapená, když jsem zavolala?“ Tón psychoterapeuta.

„Trochu. Měla bych být?“

Nabídla mi cigaretu. Na oplátku jsem jí nabídla svou značku, Benson & Hedges. Vzala si, ale nijak nábožně si cigaretu neprohlížela, což by Rus určitě udělal. V Polsku budou bensonky nejspíš běžně k dostání. Nechala jsem ji, aby mi zapálila.

„Jak dlouho už pracujete v Ermitáži, Margarito?“

„Asi tak rok.“

„Máte tam určitě důvěrné kontakty.“ Nemohla jsem si pomoct, ale ten její úsměv se mi líbil. Byla zvědavá, ale jen proto, že se chtěla přátelit.

Margarita Latunská ví, jak se na tyhle holky musí. „To myslíte vrchního kurátora? Proboha, že už zase Petrovičová s tím svým stádem roznášela drby?“

„Mám dojem, že ty roznesou i to, že v příkopu roste tráva.“

„Můj vztah s vrchním kurátorem je veřejné tajemství. Ale začalo to až po tom, co jsem nastoupila. K tomu místu jsem se dostala přes kontakty, co má – co mám na radnici. Nikomu to neubližuje. Jsem svobodná, a že on je ženatý, to je jeho problém.“

„Úplně s vámi souhlasím. Máme hodně podobné postoje.“

„Říkala jste, že jste paní Makučová?“

Taťána si zamíchala smetanu do kávy. „Umíte zachovat tajemství?“

„Umím mlčet jako hrob…“

„Tohle říkám jenom lidem, jako je Rogoršov, abych si je udržela od těla. Situace je o něco složitější…“ Čekala jsem, že bude pokračovat, ale nedořekla to. „Tak, Margarito. Povídejte, ať se líp poznáme.

Chci o vás vědět všechno.“

O osm hodin později jsme už byly hodně opilé, já tedy určitě.

Hrbila jsem se u zadního stolku v irské hospodě U trojlístku v ulici Děkabristů. Kubánské trio hrálo vláčný jazz, který mě ovíjel jako had a všude byly kytky s gumovými listy veliké jako lidi. Místnost osvětlovaly jenom svíčky, což považuju za vrchol toho, když někde chtějí uškudlit, a přitom si hrát na nóbl podnik. Napadlo mě, že pokaždé, když jsem s Taťánou, je špatně vidět. Taťána se vyznala v jazzu i ve víně, z čehož jsem usoudila, že bude z bohatších poměrů, než přiznává. Taky pořád trvala na tom, že všechno platí. Třikrát jsem to odmítla, ale naléhala dál, a přiznám se, že se mi trochu ulevilo. Strašně nerada si Rudimu říkám o peníze.

Vyznala se ve spoustě věcí. Na pódium vyšel černoch a začal hrát na trubku s dusítkem. Taťána se rozzářila. Až teď jsem opravdu viděla, jak je krásná. Napadlo mě, že určitě prožila nějakou strašnou tragédii. Z vlastní zkušenosti vím, že pronikavá krása může být člověku na škodu. „Hraje to líp než samotný Miles Davis,“ zašeptala.

„Nebyl to ten, co jako první přeletěl Atlantik?“

Neslyšela mě. „Břeskné slunce schované za mraky.“

Chlapi na nás mohli oči nechat. Aby ne. Taťána působila v těchhle končinách bezpochyby jako zjevení, a co se mě týká, no, vždyť víte, co Margarita Latunská přitahuje za formáty. I ten trumpetista na mě přes tu svoji naleštěnou trubku dělal oči, čestné slovo. Přemýšlela jsem, jaké by to asi bylo, dělat to s černochem. S Araby, orientálci i Američany jsem už pletky měla, to ano, ale s černochem ještě nikdy.

Dovnitř vešly tři mladé páry a posadily se kousek od pódia. Nebylo jim ani dvacet. Kluci se ve vypůjčených oblecích snažili vypadat jako světáci. Holky se snažily vypadat nenuceně. A přitom všichni vypadali trapně.

Taťána pokývla směrem k té šestici. „Zamilované mládí.“ V jejím hlase bylo cítit zubaté ostří.

„Vy byste si to s nimi nevyměnila, kdybyste mohla?“

„Proboha, co bych z toho měla?“

„Sluší jim to, jsou tak mladí a stulení jeden do druhého. V tomhle věku je láska taková čerstvá a čistá. Nemyslíte?“

„Vy mě ale překvapujete, Margarito! Obě přece víme, že žádná láska neexistuje.“

„A co to tedy je?“

Taťána típla cigaretu. Ten její prohnaný úsměv… „Různé podoby chtění.“

„Teď nemluvíte vážně.“

„Mluvím úplně vážně. Podívejte se na ty děti. Kluci chtějí dostat holky do postele, aby mohli odšpuntovat to svoje šampíčko a pořádně vyšumět. Když se chlap vysmrká, taky tomu neříkáte láska. Tak co bychom se měly rozněžňovat nad tím, když si chce profouknout jinou část těla? A ty holky jim lezou do postele buď proto, že od nich pak můžou dostat, co chtějí, anebo se jim to možná taky líbí. I když o tom pochybuju. Nezažila jsem kluka, kterému by v osmnácti nespadlo vejce ze lžíce už na první překážce.“

„Ale to je chtíč! Mluvíte o chtíči, ne o lásce.“

„Chtíč je jako agresivní marketing, láska jako nevtíravá reklama.

Marže zůstává stejná.“

„Láska je přece opak sobectví. Opravdová, něžná láska je čistá a nesobecká.“

„Ne, opravdová, něžná láska je sobecká až do morku kostí, jen se nesobecky tváří.“

„Prožila jsem lásku – prožívám lásku – a je to o tom, že člověk dává, aniž bere. Nejsme jenom zvířata.“

„Ale jsme. Co vám dává vrchní kurátor?“

„Nemluvím o něm.“

„Tak někdo jiný. Jen si to vemte – proč myslíte, že vás nějaký chlap miluje? Jestli jste k sobě upřímná, Margarito, musíte přiznat, že si od toho něco slibuje. Povězte, proč vás miluje? A proč vy milujete jeho?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Mluvíme o lásce. Neexistuje žádné ‚proč‘. O to jde.“

„Vždycky je tu nějaké ‚proč‘, protože je tu vždycky něco, co milovaná osoba chce. Třeba vás ten člověk ochraňuje. Nebo vám dává pocit výjimečnosti. Šanci na útěk ze stereotypu, naději na skvělou budoucnost. Možná je otcem vašich nenarozených dětí. Anebo vám přináší prestiž. Láska je jedno velké zamotané ‚proč‘“.

„Co je na tom špatného?“

„Netvrdím, že je na tom něco špatného. Lidská touha tvoří dějiny. Jen mě vždycky pobaví, když se lidi dojímají nad ‚čistou láskou‘, nad tou mystickou silou, o které si myslí, že ji mají pod kontrolou. ‚Někoho milovat‘ znamená ‚něco chtít‘. Láska lidi nutí dělat sobecké, hloupé, kruté a nelidské věci. Ptala jste se, jestli bych si to s těmi dětmi vyměnila. Jo, s chutí bych jim ukradla jejich mládí, kdybych se do nich ovšem mohla převtělit a myslet při tom tak, jako myslím teď.

Jinak bych si to radši vyměnila se cvičenou opicí v cirkuse. Když se zamilujete, stáváte se otrokem tužeb toho druhého. Kdyby mu někdo prohnal kulku hlavou, vlastně by vás tím osvobodil.“

Před očima mi prokmitla šílená představa, jak Rudimu vyskakuje z hrudi špunt od vany a krev stříká ven. „Kdyby mu někdo prohnal kulku hlavou, zabila bych ho.“

Všechno se kolem mě houpe a hudba mi tepe v očích, až z toho slzím. „Pojďme pryč,“ říká Taťána a najednou jsme venku, strhává mě vodopád a padám do moře pozdního světla. Ulice jsou plné stínů a jasu a kroků a sladkých barev a tramvají a vlaštovek. Těch oken nad Glinkovou koncertní síní jsem si nikdy nevšimla, takové ladné tvary. Jak se těmhle věcem říká? Jerome by to věděl. Obloukové pilíře? Hvězdy jako by tam dneska ani nebyly. Mezi nimi letí nějaké světlo. Že by kometa, nebo anděl, nebo to snad k Zemi padá poslední vysloužilá ruská stanice? Kolemjdoucí se na mě podezíravě dívají, a tak se narovnám, abych jim ukázala, že dokážu jít rovně, a pouliční lampa sehne krk jako žirafa. V jedné kanceláři se ještě svítí. Vrchní kurátor po někom zatoužil, ale já to nejsem, ani Taťána, dneska ne. Míjíme neosvětlené auto. „Hej, krasavice, kolik za obě dohromady?“ Plivnu mu na okno a nadechuju se k těm nejsprostším nadávkám, ale Taťána mě žene dál.

„No tak,“ říká mi, „zajdeme ještě ke mně na kale. Můžu udělat hot dogy. A když bude Margarita hodná, vymačkám jí do něj sladkou hořčici.“ Všude, kam se podívám, jsou obrazy – stačí si to jen zarámovat. Ne obrazy, jako dělá Jerome. Tyhle jsou opravdové, opravdovější než ty, co krademe. I to jsou jenom kopie. Jeromovy obrazy jsou kopie kopií. Třeba hlava tamhletoho kluka. Studna plná mincí pro štěstí. Všechny ty holky se zelenými stíny a meruňkovým zdravíčkem, co je tamhle poldové houfujou do antonu, aby je odlifrovali na stanici, tam jim napaří patnáct dolarů pokuty a pak je zase pustí. Zbytek noci se budou muset o to víc ohánět, aby dohnaly, co zameškaly. Tady na tom místě hodili bombu cara. Kdysi dávno mi to máma vyprávěla a já to teď říkám Taťáně, ale ona mě neslyší, protože moje slova zapomněla, čí jsou. Někde v dálce bouchají rachejtle, nebo se tam snad střílí? To by byl obraz. Auto s cihlami místo kol. Silueta tovární střechy, s komínem a začouzenými cihlami, obraz jen ze začouzených cihel. Nebo ten kůň, co tamhle cválá postranní uličkou – jak se dostal z piedestalu? Kolem se mihl kluk na kolečkových bruslích, vlasy jak dinosauří ostny. Tulák na lavičce s taškou novin pod hlavou. Turisti v pestrých tričkách, ve kterých si koledujou o přepadení. Kanály a kupole a kříže a srpy a… Dokonce i to bláto u řeky…

Nadechnu se, protože nemůžu jinak. Miluju Rudího, protože nemůžu jinak.

Nakláním se přes zábradlí a dívám se na vodu. „Taťáno, vy se mýlíte.“

„Už tam budeme,“ říká její hlas. „Dojdete to?“

Po proudu pluje policejní člun. Má krásná červená a modrá světla.

Z Taťánina bytu si pamatuju jedině strohé hodiny, které tikaly, jako když padají kamínky do hluboké studny. Věci se leskly a houpaly, a Taťána byla blízko a říkala, že něco chce, a byla milá a mně se vůbec nechtělo odejít. V jednu chvíli jsem si vzpomněla, že mám dneska narozeniny, a snažila jsem se to Taťáně říct, ale hned jsem zapomněla, co jsem jí to vlastně chtěla. Pak si pamatuju, jak mě naložila do taxíku a když platila, vysvětlovala řidiči, kde bydlím.

Když jsem se vrátila, Rudi byl doma. Byly asi tří ráno. Chvíli jsem váhala, než jsem vešla dovnitř. Bude chtít vědět, kde jsem byla. Klidně mu můžu o Taťáně říct. Nemělo by mu to vadit. Může si to u ní i ověřit, když bude chtít, ale on mi samozřejmě věří.

Otočila jsem klíčem, otevřela dveře a vylekala se k smrti, když jsem v předsíni uviděla Rudiho, jak tam stojí v trenkách a ponožkách a míří na mě pistolí. Adrenalin mi vyskočil tak, že jsem rázem vystřízlivěla. V koupelně za jeho zády se svítilo a tekla voda. Nespokojeně mlaskl a svěsil ruku s pistolí.

„Zlobíš mě, kotě. Nepoužila jsi kód. To bych od tebe nečekal, Margarito.“

Přes předsíň ke mně přiskočila Němuška, ovinula se mi kolem lýtka a postrkovala mi nohu směrem ke kuchyni. „Nepoužila jsem kód, protože tady bydlím, miláčku.“

„Jak jsem měl asi poznat, že to nejsou poldové?“

Nevěděla jsem, co na to říct. To u Rudiho nevím nikdy. Ale byl v dobrém rozpoložení – ještě na mě ani nezakřičel. „Omlouvám se.“

„To nic. Většina z nás občas udělá nějakou chybu. Ale tuhle už neopakuj, kotě, nebo to špatně dopadne. Tak pojď, pojď dál. Dneska jdeš nějak pozdě, viď? Už jsem si dělal starosti. Venku se potulujou zlí hafani a mohli by moje koťátko spapat.“

„Byla jsem si sednout s jednou kolegyní z, práce – jmenuje se Taťána, a –“ začala jsem vysvětlovat, ale Rudiho to moc nezajímalo.

V obýváku stála obrovská kytice růží, červených, žlutých a růžových.

„Rudi! Ty jsou pro mě?“

Rudi se usmál a já zjihla. Nezapomněl na moje narozeniny! Poprvé za ty tři roky, co jsme spolu! „Samozřejmě že pro tebe, kotě. Komu bych tak asi teď kupoval kytky, co?“ Přišel ke mně a políbil mě na čelo. Zavřela jsem oči a pootevřela pusu, abych ho políbila na rty, ale mezitím se odvrátil. Zapomněl do vázy nalít vodu, a tak jsem vzala růže do kuchyně. Nádherně voněly. Dávno zapomenutá zahrada.

„Mám na tebe takovou prosbičku,“ zavolal Rudi z pokoje. „Vím, že ti to nebude vadit.“

„Copak?“

„Měl by sem načas přijet jeden můj obchodní partner. Je to známý Gregorského. Hodně vysoko postavený v těch správných mezinárodních kruzích. Je z Mongolská. V podstatě to tam má na povel.

Potřebuje se někde ubytovat.“

„A?“

„Říkal jsem si, že by mu mohl stačit ten pokoj pro hosty.“

Dívala jsem se, jak voda přetéká přes okraj vázy. „Když má na povel celé Mongolsko, proč ho Gregorskij neubytuje někde v apartmá?“ Nedbala jsem na Němušku, která mi připomínala, že má taky drápky.

„Protože pak by ho měli fízlové v merku. Mongolsko má na povel jen neoficiálně. I Mongolové si musejí hrát na volby, aby dostali půjčky.“

„Takže ty po mně chceš, abych tady nechala bydlet zločince?

Myslela jsem, že tohle už máme za sebou.“

„To máme, kotě, samozřejmě že máme! Chtěl jsem jen vyhovět příteli!“

„Tak proč troškařit? Proč si rovnou neotevřít noclehárnu pro závislý pyromany?“

„Prokristapána, nedělej z toho drama! V tom pokoji mám stejně krabice se zbožím, tak jako by to nebylo jedno. A není to zločinec. Je to vládní úředník, zaháčkovaný na vyšších místech tak, že na jih od Irkutska se rozhodně nemusí bát hraničních kontrol. Mimochodem, Helsinky padly. Gregorskij našel kupce v Pekingu. Takže až náš přítel pojede zpátky, vezme Delacroixe s sebou. Čím míň stop tady po sobě zanechá, tím líp.“

„Proč prostě Gregorskij nepodplatí poldy jako obvykle?“

„Protože Gregorskij má pod palcem jen hranice s Finskem a Lotyšskem. Nemůže spoléhat na to, že jeho metody budou fungovat až někde na Sibiři. Může spoléhat jen na mě, a na nás. Kotě…“ – cítila jsem, jak mi jeho ruce vklouzly kolem pasu – „přece se nebudeme hádat… dělám to pro naši budoucnost…“ Zavrtal mi palec do pupíku. „Tady jednou bude naše mimi…“ Přitulil se mi obličejem na krk, ale snažila jsem se zůstat naštvaná. „Bejby, koťátko, koťátko moje… Vím, že toho po tobě nechci málo, ale vždyť už jsme skoro jako rodina. Přemýšlel jsem o tom, cos říkala, předtím u Jeroma. O tom Švýcarsku, víš. Máš úplnou pravdu. Měli bychom vypadnout, dokud to jde. Omlouvám se, že jsem ztratil nervy. Měl jsem pak na sebe vztek. Vždyť mě znáš. To je tím stresem. Já vím, že mě chápeš. Občas vyjedu po tom, co je mi nejdražší. Někdy sám sebe nemůžu vystát,“ šeptal. „Podívej se na mě. Prosím, podívej se na mě. Podívej se, jak moc tě tenhle trouba zbožňuje…“

Otočila jsem se a podívala se do jeho krásných mladých očí. Vidím, jak moc.

„Hádej, kde jsem dneska byl, kotě. V cestovce. Chtěl jsem zjistit ceny letenek do Curychu.“

„Opravdu?“

„Jo. Měli zavřeno, kvůli tomu svátku. Ale šel jsem tam. A nedopustím, aby ten slizkej kurátorskej hajzl ještě někdy urážel moje koťátko. Jen co odsud vypadneme, jeho život závisí na tobě, Margarito.

Stačí jedno slovo a já už zařídím, aby si tady na něj posvítili. Přísahám na Panenku Marii.“

Tak vidíte. Taťána se mýlila. Rudi chce, abych byla šťastná. Všeho se kvůli nám vzdá. Jak jsem o něm mohla pochybovat, byť jen na chvilku‘.‘ Políbili jsme se, dlouze a pevně. „Rudi, ty jsi ten nejlepší dárek, co jsem kdy dostala k narozeninám…“ zašeptala jsem.

„Jo? Brzy budeš slavit, vid“? zašeptal Rudi. Pak se ode mě odtáhl a ruce mi nechal na bocích. „Tak co? Může se tu agent našeho kupce na pár dní zašít? Jen do doby, než vyměníme obrazy. Do nočního úklidu. Jen dva týdny.“

„Já nevím. Rudi. Myslela jsem, že bychom teď mohli být trochu spolu, než odjedeme z Petrohradu. Musíme toho hodně naplánovat.

Kdy má přijet?“

Rudi se otočil. Otevřela jsem plechovku s kočičím žrádlem. „Přijel dneska. Přihrnul se sem a fakt se potřeboval vykoupat, tak jsem mu napustil vanu. Je v koupelně.“

„Cože?“

„No, už… už je tady.“

„Rudi! To snad ne? Tady přece bydlím já, ty a Němuška!“

Když jsem otevřela dveře z kuchyně, jako bych se ocitla uprostřed divadelního představení. U okna stál zády ke mně malý, štíhlý brunet. Na sobě měl červený flanelový župan, který jsem Rudimu ušila, a prohlížel si Rudiho zbraň. Uklouzlo mi bezděčné: „To snad…“

Chvíli trvalo, než se otočil. „Dobrý večer, slečno Latunská. Děkuji za vaši pohostinnost. Je milé zase jednou navštívit vaše velkolepé město.“ Dokonalá ruština, přízvuk se špetkou střední Asie. Za mnou kvílela Němuška a dožadovala se večeře. „S vaší kočičkou jsme se už seznámili. Oblíbila si mě, jsem pro ni strýček Súchbátar. Doufám, že budu i pro vás.“

V mém sále teď nikdo není, a tak se jdu projít k oknu, abych si protáhla nohy. Blíží se bouřka a vzduch je napjatý jako kůže na bubnu. Když jsem šla dneska do práce, připadalo mi, že celé město vře jako voda na plotně. Něva byla rozpálená a hutná jako olejová skvrna. Příští týden budou volby, po městě jezdí dodávky s plechovými amplióny a hlásají něco o reformě, poctivosti a důvěře.

V uchu mi bzučí komár. Zamáčkla jsem ho a z tělíčka vytekla šmouha lidské krve. Koukám, do čeho bych si ji otřela, a volím závěs. Slyším průvodce, a tak si zase rychle sedám. Průvodce zahnul do sálu a dál japonsky vykládá. Pochytím slovo „Delacroix“. Za osm dní bude stejný průvodce vyprávět stejné věci a mávat stejným špičatým ukazovátkem na úplně jiný obraz, a na celém světě to bude vědět jen šest lidí – Rudi, já, Jerome, Gregorskij, Súchbátar a ten kupec z Pekingu. Jerome říká, že dokonalý zločin je ten, na který se nikdy nepřijde. Ovce přikyvují. V duchu se musím smát. Dneska si už vyfotili několik padělků. A ještě za to výsadní právo zaplatili cizineckou přirážku.

Nějaká holčička mi přišla nabídnout bonbon. Říká něco japonsky a třese pytlíkem. Vypadá tak na osm a naše renesanční poklady ji očividně nudí. Je snědá jako káva s kapkou smetany. Na hlavě má copánky a na sobě sváteční šatičky, jahodově červené s bílou krajkou.

Teď si jí všimla starší sestra a začala se chichotat, až se několik dospělých otočilo. Beru si bonbon a jeden z těch Japonců mě hned fotí.

Tohle mi na Asiatech vadí. Všechno si chtějí fotit. Ta holčička se ale hezky směje! Na chvíli mě napadne, že bych si ji nejradši vzala domů.

Malé holčičky jsou jako staré kočky. Za nic na světě by nepředstíraly, že se jim líbíte, kdyby to nebyla pravda.

Můj kremelský funkcionář trval na tom, abych šla na potrat. Nechtěla jsem. Měla jsem z té operace strach. Kněží a staré báby vždycky říkali, že pro ženské, co zabijou svoje dítě, je v pekle zvláštní gulag. Ale větší strach jsem měla z toho, že mě můj milenec zavrhne a já skončím na ulici, a tak jsem souhlasila. Nechtěl riskovat, že se to provalí; s nemanželským dítětem by se náš poměr už nedal tak snadno ututlat, a i když všichni věděli, že Sovětský svaz drží při životě právě korupce a skandály, kvůli plebsu bylo třeba zachovávat dekorum. Jinak bych si s tím nedělala hlavu. Taky jsem věděla, že když si to nechám vzít, moje máma se bude hanbou obracet v hrobě, a to pomyšlení mi dělalo dobře.

Jednou nebo dvakrát šla na potrat většina ženských, o nic nešlo.

Nechala jsem se operovat ve staré stranické nemocnici na Moskevském prospektu, kde měla být nadstandardní péče. Nebyla. Nevím, kde se stala chyba. Krvácela jsem ještě několik dní po tom, ale když jsem šla za svým doktorem, odmítl mě přijmout a recepční zavolala ochranku, aby mě vyvedli ven. Nechali mě tam na schodech a já křičela tak dlouho, dokud mě nepřešla všechna zlost a nezbylo mi než plakat.

Pamatuju si zastřižené jilmy, které lemovaly cestu k nábřeží a v dešti nich kapala voda. Chtěla jsem, aby si to s nimi můj milenec vyřídil, ale myslím, že tou dobou už o mě ztratil zájem. Začala jsem mu být na obtíž. Dva týdny nato mě v čajovně stranického obchoďáku pustil k vodě. Jeho žena se nějak dozvěděla, že jsem těhotná. Řekl mi, že jestli nebudu držet jazyk za zuby a nedám mu pokoj, nechá mě vystěhovat z bytu. Vrátil mě jako vadné zboží. Vadila jsem jeho svědomí.

Držela jsem jazyk za zuby. Když jsem konečně mohla zajít ke gynekologovi, jednou se na mě podíval a řekl, že doufá, že neplánuju rodinu. Byl neoholený a táhla z něj vodka, takže jsem mu nevěřila.

Byla tam nějaká kráva poradkyně, která řekla, že je buržoazní přežitek myslet si, že ženské jsou na světě jen proto, aby vyráběly kapitalistům další pracovní síly k vykořisťování. Řekla jsem jí, ať si ty svoje rady nechá, a odešla jsem. Za rok jsem se v Pravdě dočetla, že můj milenec dostal infarkt.

Rudimu říkám, že beru prášky, protože se hodně záhy nechal slyšet, že kondomy jsou pro zvířata. Kdo ví, co se stane ve Švýcarsku?

Je tam zdravý vzduch a čistá voda. Třeba jsou švýcarští gynekologové lepší než ruští. Úplně vidím, jak naše malá holčička – napůl Rudi, napůl já – běhá mezi lučním kvítím. Ta bude krásná. A pak bude mít ještě mladšího bratříčka a Rudi ho naučí lovit v horách, zatímco já budu naši kočičku učit vařit. Naučíme se, jak se dělá polévka z ptačích hnízd, tu prý jedí v Číně, říkal Jerome.

Vrchní kurátor Rogoršov se mi dneska nějak vyhýbá, přestože bychom se večer měli vidět jako obvykle. Taky dobře. Delacroix bude náš poslední obraz – Rudi mi to slíbil. Říká, že už pracuje na tom, aby měl co nejdřív čistý stůl, ale že to nejde přes noc. To samozřejmě chápu. Vysvětlil Gregorskému, jak se věci mají, a nedal na žádné jeho „kdyby“ ani „ale“, takže Gregorskému nezbylo než srazit podpatky.

Když to nepůjde jinak, říkal Rudi, můžu jet do Švýcarska napřed, na pár týdnů se ubytovat v nejlepším hotelu a počkat tam na něj. To by se mi líbilo. Mohla bych ho překvapit a koupit tu horskou chatu sama.

Všechno bych připravila, než se mu tady podaří co nejvýhodněji prodat všechen majetek. Včetně té jeho pizzerie – a taky modelingové agentury, ve které pracuju, když nejsem v Ermitáži. Pak vlastní ještě taxislužbu, stavební firmu, podnik zahraničního obchodu, má podíl ve fitcentru a je tichým společníkem řetězce nočních klubů, kde má na starosti ochranku, pojištění a podobné věci. Taky se zná s prezidentem.

Ten prohlásil, že Rudi patří k nové generaci Rusů, která kormidluje Nové Rusko neklidnými vodami přelomu století.

V mém sále je už zase pusto. Jdu se projít k oknu. Obrovští racci bojují s větrem. Počasí se brzy zkazí. Obdivuju svůj odraz ve skle.

Rudi má pravdu: s přibývajícím věkem mládnu. Řekl mi to včera v noci, když jsme se potřetí pomilovali. Moje krása není jen tak obyčejná, taková, jaká se vykouzlí s trochou pudru a šamponu. Moje krása má hlubší základ. Široké svůdné rty a ladný krk, který můj admirál přirovnával k labutímu. Nějaký čas jsem koketovala s platinovými vlasy, ale pak jsem si zase nechala svou přirozenou zrzavou barvu, bronz domorodých šperků. Krásná jsem po matce, ale pánbůh ví, že to je taky všechno, co mi dala. Herecké a taneční nadání jsem nejspíš zdědila po nějakém slavném, zapomenutém předkovi. Oči, sytě modrozelené, mám po otci, který byl svého času známý filmový režisér, ale už umřel. Nikdy se ke mně veřejně nepřiznal. Jeho jméno si radši nechávám pro sebe; respektuju jeho přání. Ale ještě k těm očím. Rudi říká, že by se do nich mohl potopit a už se nikdy nevynořit. Víte, že jsem začala studoval herectví na leningradské akademii? Kdybych chtěla, mohla jsem být slavná. V začátcích mé kariéry mě tam objevil můj přítel politik a společně jsme pak vstoupili na jeviště společenského života. Tančívali jsme tango. Ještě pořád to umím, ale Rudi má radši diskotéky. Ty mi připadají laciné. Hemží se to tam děvkami, co jedou po chlapech jen kvůli moci a penězům. Švýcaři jsou víc na úrovni. Ve Švýcarsku bude Rudi ještě škemrat, abych ho naučila tancovat.

Jerome nesnese pohled na sebe do zrcadla. Přiznal se k tomu, když do sebe jednou obrátil láhev laciného sherry. Taky nikdy žádné zrcadlo neměl. Ptala jsem se ho proč. Odpověděl, že kdykoli se někde podívá do zrcadla, vidí v něm chlapa a říká si: „Kdo proboha živého jsi?“

Had je pořád na svém místě, stulený kolem bradavičnatého stromu –

Bože na nebesích!

Teď jsem si vzpomněla, co se mi to v noci zdálo.

Schovávala jsem se v tunelu. Někde tam dole bylo něco zlého.

Kolem mě proběhli dva lidé, muž a žena, oba měli šikmé oči. Ten muž chtěl ženu zachránit před zlem. Chytil ji za ruku a utíkali pryč, rychleji než vzdušné proudy. Vydala jsem se za nimi, protože mi přišlo, že ten muž ví, jak se dostat ven, ale ztratila jsem jejich stopu. Pak jsem se ocitla na holém kopci a nebe bylo plné šmouh od olejových barev a komet, a vyzváněly zvony. Uvědomila jsem si, že stojím u paty kříže. Ležely tam kostky, kterými si Římané házeli o Ježíšovy šaty.

Najednou se kříž začal propadat. Uviděla jsem hřeb, kterým Ježíšovi přibili nohy. Jeho stehna, hebká a bledá jako alabastr. Bederní roušku, ránu v boku, roztažené paže a přibité dlaně… a vtom se na mě zašklebila tvář samotného ďábla. V tu chvíli mi došlo, že křesťanství je jen příšerný, zvrácený, dva tisíce let starý vtip.

Matrona Petrovičová mě přišla vystřídat, abych si došla na svačinu. Jako obvykle neřekla ani slovo. Stejný svatoušek jako moje matka na smrtelné posteli. Procházela jsem svými mramorovými chodbami. Nějaký šoural s průvodcem v ruce na mě zabrblal něco v cizím jazyce, ale nevšímala jsem si ho. Minula jsem své draky z nefritu a krvavě rudého kamene, prošla jsem svými pozlacenými komnatami s klenutým stropem, pod svými olympskými bohy – tamhle je Merkur, ten měl pod čepicí – a pak přes dlouhé místnosti plné modrých šerp, stříbrných šňůr, stolků vykládaných perletí a sametových papučí. Sešla jsem po začazeném zadním schodišti, prošla předpokoji a už jsem byla v potemnělé kantýně, kde si Taťána právě míchala do horkého mléka instantní čokoládu, úplně sama.

„Dobrý den, Taťáno! Vás sem taky vyhnali?“

„Dělám si přestávku, kdy chci. Dáte si? Dneska zapomeňte na štíhlou linii. Pusťte si do žil trochu cukru.“

„No tak dobře. Čert to vem.“ Posadila jsem se, ale bylo mi příliš horko, a tak jsem zase vstala a židle zavrzala o dlaždice. Skrz kovové mříže jsem otevřela okna, ale moc to nepomohlo. Venku bylo stejně jako uvnitř. Na náměstí stála cisterna a velmi pomalu tudy proudily davy lidí. Jako na okrajích vodního víru.

„Jste dneska nějaká nervózní, Margarito,“ osmělila se Taťána.

Nejradši bych jí řekla o Švýcarsku. Nejradši bych se jí se vším svěřila, a málem jsem to udělala. „Opravdu? Už jsem si taky říkala že bych si měla dopřát nějakou menší dovolenou… Možná v cizině. Ještě nevím kde…“

Taťána mi zapálila. Měla krásné prsty.

Poslouchaly jsme, jak v dálce hučí kotel a uklízečka na chodbě šplíchá mopem. Zajímalo by mě, jestli Taťána hraje na piano, s takovými prsty.

„Stejně je to zvláštní,“ přemýšlela jsem nahlas, „že když odněkud odjedete, to místo žije dál i bez vás. Vždycky mi to přijde tak nějak líto.“

Taťána přikývla. „Jako by vám svět dal facku a řekl: ‚Podívej, zlato, poradím si i bez tebe.‘ Moře dělá to samé, jenže na moři nikdo nežije. A ještě víc to bolí, když člověk v takovém místě vyrostl, pracoval nebo se zamiloval.“

Taťánina čokoláda mi osladila jazyk až ke kořeni. „Někdy si představuju, že vyjdu na chodbu a vrazím třeba do hraběte z Archangelsku z osmnáctého století.“

Taťána se zasmála. „A copak ten hrabě chce po Margaritě Latunské?“

„No, to je různé. Někdy má dostaveníčko s carevnou a chce, abych mu ukázala, kudy sejde do jejích komnat. Někdy chce, abych mu stála modelem, že si můj olej pověsí ve své galerii. A jindy mě chce zatáhnout do své postele s nebesy a znásilnit mě tak, že z toho tři dny nebudu moct chodit.“

„A bráníte se?“

Teď jsem se zasmála já. Vzadu v kuchyni začal kapat kohoutek.

„Mále asi bujnou fantazii.“

„To Rudi říká taky.“

„Kdo je Rudi?“

„Jeden můj známý.“

Taťána si dala nohu přes nohu. Slyšela jsem, jak jí zašustily punčochy. „Váš přítel?“

Mám ráda, když na mně Taťána vyzvídá. Mám ji ráda. „Dá se to tak říct…“

„Co dělá?“ Margarita Latunská je hodná Taťániny zvědavosti.

„Podniká.“

„Aha, ten! Zmínila jste se o něm, když jsme si spolu minulý týden vyrazily…“

„Opravdu?“

Taťána dala nohy zase vedle sebe. Znovu jsem slyšela zašustění punčoch. „Určitě… ale pokračujte, povězte mi o něm všechno…“

„Bude bouřka.“

Přikývla jsem. Propastné ticho.

„Taťáno, že jste to tuhle tak nemyslela, když jste řekla, že láska neexistuje?“

„Mrzí mě, že vás to tak rozrušilo.“

„Ale ne, mě to nerozrušilo. Jen jsem přemýšlela. Jestliže láska neexistuje, co nám brání hodit ji do jednoho pytle se zlem?“

„Hned jak jsem vás viděla, říkala jsem si, že ve vás něco bude.

Tomu říkám rafinovaná otázka.“

„Svěřila jste mi tajemství. Když vám řeknu svoje, necháte si to pro sebe?“

„Budu mlčet jako hrob.“

„Jsem odpadlá křesťanka. Když mi bylo tak patnáct, matka mě propašovávala na tajné bohoslužby. Než umřel Brežněv, abyste rozuměla. Za to byly dva roky natvrdo, když vás chytili. Člověk nesměl mít doma ani Bibli.“

Taťánu to ani trochu neudivilo.

„No, vlastně to není tajemství, spíš takový příběh. Pamatuju se na jedno kázání. Bylo o tom, jak se poutník vydal na cestu s andělem.

Přišli do domu, který měl hodně pater. Anděl otevřel jedny dveře a za nimi byla místnost s dlouhou nízkou lavicí podél stěn, na které se tlačili lidé. Uprostřed místnosti stál stůl plný sladkostí. Každý host držel v ruce dlouhatánskou stříbrnou lžíci, tak dlouhou, jak je člověk vysoký. Všichni se chtěli najíst, ale samozřejmě jim to nešlo – lžíce byly příliš dlouhé a jídlo z nich padalo. A tak, přestože tam bylo dost pro všechny, všichni měli hlad. ‚Tohle je peklo,‘ vysvětlil anděl poutníkovi. ‚Ti lidé se nemilují. Chtějí nasytit jen sami sebe.‘“

Pak anděl zavedl poutníka do jiné místnosti. Vypadala stejně jako ta předtím, jen hosté se tu nesnažili nasytit sami sebe, ale dlouhými lžícemi se přes místnost krmili navzájem. „Tihle lidé myslí na druhé, a díky tomu nasytí i sami sebe,“ řekl anděl. „Tady je nebe.“

Taťána se na chvilku zamyslela. „Nevidím v tom žádný rozdíl.“

„Žádný rozdíl?“

„Vůbec žádný. V nebi i v pekle chtěli všichni jedno a totéž: mít plné břicho. Jen ti v nebi si to uměli líp spočítat. Nic víc.“ Začala se smát, ale já nemohla. Tvářila jsem se tak, že Taťána dodala: „Je mi to opravdu líto, Margarito…“

Minuty se vlečou jako postřelený gangster v americkém filmu.

Vím, že Rudiho podnikání občas vyžaduje pevnou ruku, ale je rozdíl mezi pevnou rukou a násilím, stejně jako mezi podnikatelem a gangsterem. Nic si nenalhávám. Můj Rudi dokáže jednat hodně zpříma. Ale co by taky lidi chtěli, když nesplácejí regulérní půjčky? Rudi nemůže peníze jen tak rozdávat, není charita. Když si někdo bere půjčku, je srozuměn se všemi podmínkami, a když pak svoje závazky nedodrží, Rudi má plné právo podniknout všechny kroky k tomu, aby on a jeho partneři neskončili na mizině. Je neuvěřitelné, jak těžko tohle lidi někdy chápou. Pamatuju si, jak se Rudi asi před dvěma roky, krátce po tom, co se ke mně nastěhoval, jednou vrátil pozdě v noci a na krku měl řeznou ránu dlouhou jako tužka. Prý mu to udělal nějaký dlužník. Crčela mu z toho krev, hustá a lepkavá jako zubní pasta. Odmítl jet do nemocnice, a tak jsem musela zastavit krvácení sama, roztrhanou bavlněnou blůzou. Nemocnice jsou pro potřebné, říkal. Je tak statečný.

Po té noci si Rudi pořídil zbraň a já nějaké obvazy.

Oblaka a daleké Alpy v modrém odpoledni, zmrzlina a kajčí peří.

V rajské zahradě byla zrovna siesta, háj ospale ševelil. Brouci natáhli setrvačník a nechali ho běžet. Eva pomalu docházela k rozhodnutí.

„Zeptej se své touhy, co chceššš,“ zasyčel had.

„Bude to velká změna. Vyhnanství, menstruace, dřina, porodní bolesti. Mám ještě poslední otázku.“

„Sem s ní,“ řekl had.

„Proč nenávidíš Boha?“

Had se usmál a ve vzduchu vykreslil spirály až do Evina klína.

„Byla bysss od té dobroty a podrbala mě na krku, moje milá? Přesssně tam, já věděl…“

Evě se líbily smaragdové a rubínové flíčky v jeho zlatých šupinách.

„Tak mi nějak chytře odpověz.“

„V tom ovoci, které držíš, v té jeho macaté, šťavnaté, poddajné prdýlce, v tom jeho masssíčku je veškeré poznání, po kterém prahneš. Zarathuštra, manichejské kacířství, jungovské archetypy. Maslowova pyramida, virtuální částice i satanská jasssnovidnost a nesssmrtelnost…

I to, proč nenávidím Boha a proč se věci dějí tak, jak se dějí… Stačí, abysss…“ – hadovi se roztočily oči jako Nostradamovy kaleidoskopy – „tu svou měkkou pusssinku přiložila k té šťavnaté nádheře a pořádně se zakousssla, a uvidíš, co se stane!“

Eva zavřela oči a otevřela ústa.

Do mého sálu právě zavítal velvyslanecký konvoj. Velvyslanci jsou pitomci, kteří vynikají pouze v jednom: v tom, jak se na oficiálních recepcích můžou jeden před druhým upoklonkovat. Znám to. V dobách, kdy jsem se pohybovala v mocenské politice, jsem dost takových viděla v akci. V průvodu byl šéf ochranky, kulturní atašé, ředitel Zimního paláce, vrchní kurátor Rogoršov – který dělal, že mě nevidí –, překladatel do několika jazyků a osm velvyslanců. Věděla jsem, ze kterých jsou zemí, protože jsem psala pozvánky. Francouze jsem poznala na první pohled, protože neustále skákal překladateli do řeči a všechno ostatním ukazoval. Němec se pořád díval na hodinky.

Itala jsem přistihla, jak mi kouká na dekolt a na prsa. Brit u každého obrazu zdvořile přikyvoval a říkal „Nádhera!“, Američan točil prohlídku na video, jako by mu to tam patřilo, a Australan si co chvíli kradmo přihýbal z placatky. Pak už zbývali jen Belgičan a Dán, a ty jsem od sebe nerozeznala, ale co na tom? Každý měl svého osobního strážce. Bůhví, proč někdo pokládal za nutné dát těmhle nýmandům ochranku. Lidi od ochranky jsem svého času taky znala. Byla s nimi větší zábava než s velvyslanci.

Klimatizace vibruje dál. Ten zvuk z jejích vnitřností se mi nelíbí.

Taťána mě popohnala dopředu, ale husa berneška mezi jejíma nohama letěla rychleji než moje a po požárním schodišti mi s kejháním zmizela z dohledu – na noze jí vlála začouzená chňapka. Kolem proplula Kateřina Veliká v carském korábu. Rozpadala se, byla celá děravá a zablácená, ale já s sebou měla láhev panenského olivového oleje, a tak jsem jí ho nalila do všech otvorů. Rozsvítila se a narovnala, a najednou už jí nic nebylo.

„Dobrý večer, madam.“ uklonila jsem se.

„Á. Margarita. Jakpak se dnes večer máme? Na žádost hraběte z Archangelsku vám máme tlumočit jeho blahopřání, a též jeho vděčnost. Prý jste mu onehdy večer poskytla jistou pomoc.“

„Bylo mi potěšením. Vaše Veličenstvo.“

„Ještě na slovíčko, slečno Latunská.“

„Veličenstvo?“

„Moc dobře víme, že nám odsud pašujete obrazy přímo pod nosem. Máme dobrou vůli vám vaše dosavadní poklesky prominout.

Jsme stejného ražení, vy a my, slečno Latunská. Obdivujeme váš vkus.

Bůh ví, že každá žena na tomhle světě musí chytit příležitost za pačesy, kdykoli se jí naskytne, ale varujeme vás. V paláci se chystá spiknutí. Je na čase vzít nohy na ramena. Jestli ukradnete další obraz, zaplatíte za to takovou bolestí a utrpením, jaké si ani nedovedete představit.“

Leknutím jsem se probudila a viděla, jak na mě zírá nějaký čumil.

„Co čumíš, ty buzerante?“

Odkličkoval pryč, jen se jednou nebo dvakrát ohlídnul.

Nechápu, proč jsem dneska tak ospalá. To bude tím počasím, tou bouřkou, která se ne a ne strhnout. Jako by člověka zavřeli do kumbálu pro uklízečku.

Odjakživa si s Rudim navzájem dopřáváme velkou svobodu. Nenechte se zmást prvním dojmem! Rudi je divoch s ušlechtilou duší, a láska, kterou k sobě cítíme, je hluboká, silná a věrná. Před Rudim jsem měla za milence starší pány. Ochraňovali mě a vychovávali. Nepopírám, že Rudi ve mně probouzí mateřské sklony. Ale ty řeči, že ženská má být otrokyní jednoho muže a na jiné se ani nepodívat, ty si vzala pokrytecká generace mojí matky s sebou do hrobu, a ještě že tak! Jestli tomu máti opravdu věřila, kde jsem se pak vzala já? Rudi i já chodíme na schůzky s jinými lidmi – naprosto nezávazně, vůbec nic to neznamená. Při Rudiho práci je dámský doprovod často nutnost, pokud chce dělat dobrý dojem. Nevadí mi to. Kdyby nedělal dobrý dojem, neuzavřel by žádný obchod. Ne že bych já byla moc stará, abych ho mohla doprovázet, ale už jsem tohle divadýlko hrála tolikrát, že mě to, upřímně řečeno, nudí. Rudi mě občas představí svým přátelům, což jsou vždycky džentlmeni z, vysoko postavených rodin a vždycky hodně bohatí, jak se dá předpokládat. Rudi ví, že jsem dřív byla ozdobou každého večírku, a tak mě nerad vidí v našem hnízdečku jen tak zahnívat. Jeho přátelé sem přijíždějí obchodně a potřebují jen nějakou dámskou společnost, průvodkyni, která by jim ukázala město. Rudi ví, jak to s muži umím a jak se se mnou dokážou uvolnit. Pokaždé se mu za to finančně odvděčí, a Rudi někdy trvá na tom, abych si za svůj čas taky něco vzala, i když proto to samozřejmě nedělám. Nic to neznamená. Rudi ví, že je středem mého vesmíru, a já vím, že jsem středem jeho.

Večer v Rogoršovově kanceláři čeká. Otevřela jsem okna a zapnula elektrický větrák, ale zpocené prádlo se mi stejně lepí na tělo. Špička mojí cigarety svítí do šera.

Němuška, moje malá kočička, už má určitě hlad. Ale Rudi ještě nebude doma, a Súchbátar nikdy nebere telefon. Je to zvláštní člověk, tenhle pan Súchbátar. Skoro ho nevidím. Jakmile jsem se vzpamatovala z šoku nad tím, jak náhle se tady před týdnem objevil, všechno fungovalo dobře. Je tišší než Němuška; kolikrát si myslím, že není doma, a pak ho potkám cestou do kuchyně, anebo mám naopak za to, že doma je, zaklepu na dveře jeho pokoje a tam nikdo. Ještě jsem ho neviděla, že by něco jedl, nebo že by šel na záchod! Zato pije jednu sklenici mléka za druhou. Když zavře dveře, není to vůbec slyšet.

A když se ho zeptám na jeho rodinu nebo na Mongolsko, odpoví mi tak, že to v tu chvíli ani nezní vyhýbavě, ale když se pak nad tou odpovědí v klidu zamyslím, zjistím, že mi vlastně neřekl vůbec nic. Mám silnou intuici a každého hned prokouknu, moje babička dokonce uměla lidi zaklínat. Takže obvykle do lidí vidím, jenže Súchbátar je prakticky neviditelný. Je pohledný, má takové jemné, jestřábí, zpola orientální rysy. Zajímalo by mě, jaké se mu líbí ženy. Divoké, nezkrotné Asiatky, nebo kultivované Evropanky v krajkách? Teda pokud se mu vůbec líbí ženy a není jako Jerome. Ale ne. Je to opravdový chlap.

Zajímalo by mě, jaké to je v Mongolsku. Budu se ho muset zeptat, než odjede.

Zvoní telefon. Počkám, až to vezme Rogoršovův nový záznamník.

„Margarito? Tady králíček Rogoršov. Jsi tam? Vezmi ten telefon…, nebuď na mě nazlobená, vždyť víš, jak mě to bolí…“ Co bych se namáhala. Zapálím si další cigaretu. „Zapomněl jsem ti to říct. Žena má dneska výročí. Slíbil jsem, že ji s dětmi vezmu na nějaký nový film. Nějaká blbost o dinosaurech. Je mi to líto, buchtičko moje kouzelná… Tak příští týden? Jsi tam? Ne? No tak dobře… Doufám, že ten vzkaz dostaneš…“

Aha, takže jsem se malovala úplně zbytečně. Ztráta času. Ztráta peněz. Chlapi si neuvědomujou, co taková slušná kosmetika stojí.

Doufám, že v tom kině vypukne požár a nadělá z malých Rogoršat bramborové lupínky. Můžu je nechat rozšlapat na kaši, jako to udělám s jejich otcem.

Šéf ochranky pročítal sportovní zprávy a žvýkal sendvič jako poleno, ze kterého kapala červená marmeláda. V pozadí hrálo plechové rádio. „Dobrý večer, madam Latunská,“ pozdravil mě úlisně. „Jakýpak jste dneska měla den? Klidný?“ Hrábl si do rozkroku a přerovnal si kulky. „Nebo jste byla zavalená prací v kanceláři pana kurátora?“

Svině jedna vypasená. „Líbilo se u nás pánům velvyslancům?“

„Líbilo, líbilo. Řekl bych, že se zas budou mít před milenkami čím vychloubat.“ Příliš dlouze se na mě zadíval.

Zapálila jsem si. Jde to s tebou z kopce, tlustoprde. Užívej si, dokud to jde, protože do konce měsíce budeš sedět v base. „Příští týden se pastujou podlahy. Šéf těch uklízečů zrovna volal vrchnímu kurátorovi, aby to potvrdil. Bude to ve stejnou dobu jako obvykle. Nejspíš se tentokrát zase dostaví osobně, aby dohlídnul na čisticí stroje.“

Šéf ochranky se otočil na rozvrzané židli a podíval se na nástěnku. „Tak tak.“

Vyťukávám na vlastní dveře Rudiho stupidní kód, ale nikdo není doma. Ani pan Súchbátar, ani Rudi, dokonce ani malá Němuška. Osprchuju se, abych ze sebe smyla špínu celého dne i ten make-up. Zelené stíny a meruňkové zdravíčko mizí v odpadu. Koupelna je mnohem čistší než obvykle – pan Súchbátar po sobě vždycky uklidí. Uklízí dokonce i po mně. Nevěřím chlapům, kteří po sobě uklízejí. Jerome je další takový. To radši bordeláře, jako je Rudí. Přinutím se sníst vajíčko natvrdo a pak si sedám k oknu a pozoruju plavební kanál.

Kolem se s bafáním šine výletní loď naložená turisty. Představuju si mezí nimi svého synka a dcerku, jak se smějí něčemu, co odsud není vidět. Blonďatá batolata. Šla bych ven, ale nenapadá mě kam. Mám samozřejmě po celém městě spoustu přátel. Nebo bych mohla sednout na noční vlak do Moskvy a navštívit svoje známé z dob, kdy jsem tam hrála divadlo. V Moskvě jsem nebyla už celé roky. Pořád mě přemlouvají, abych přijela, ale říkám jim, že je to otázka času. Samozřejmě bych je mohla pozvat do Švýcarska, až se tam zabydlím. Nechám postavit chatu pro hosty a tam je ubytuju. Zblednou závistí! Chci bydlet blízko vodopádu, abych mohla každý den pít čerstvou vodu z ledovců. V petrohradské vodě je tolik kovů, že je skoro magnetická. Budu chovat slepice. Proč mi tečou slzy?

Co to se mnou dneska je? Možná potřebuju chlapa. Mohla bych si obléknout ty neroztržené červené síťované punčochy, vklouznout do svého nového černého sametového kostýmku, který mi Rudi minulý týden koupil ještě k narozeninám – a jít sbalit nějakého mladíčka s motorkou, v kožené bundě, s hustými černými vlasy a silnou čelistí… jen tak z legrace. Rudimu by to nevadilo, zvlášť když se o tom nedoví. Jak jsem říkala, máme moderní, tolerantní vztah.

Ale ne. Já chci jenom Rudiho. Chci jeho ramena, jeho ruce, jeho vůni, jeho řemen. Chci cítit jeho rány, i když to trochu bolí. Podívejte se na ty střechy, věže, kupole, tovární komíny… tam někde teď Rudi je a myslí na mě.

Od Laponska se sem žene bouřková fronta a na místě, kde se noc hrouží do bouřky, teď vyšlehl blesk. Přemýšlím, kam se asi poděla moje malá Němuška.

* * *

Stála jsem v záplavě měsíčního světla. Schody se stáčely nahoru k mému bytu. Bylo už dávno po půlnoci. Ani tma, ani světlo, tu a tam se třepotali netopýři, kazy na nebi ze starého filmu. Dvůr byl strnulý hrozbou. Výtah jako obvykle nefungoval, ale když jsem se snažila otevřít dveře, dal mi pekelnou ránu. Netušila jsem, že člověk může dostat elektrickou ránu i v noci. Popadesáté od chvíle, kdy Rudi náklaďákem odvezl Delacroixe, jsem se ujišťovala, že je všechno v pořádku. Brzy začnu nový život. A popadesáté jsem cítila, že je něco špatně. Ten pocit jsem měla už celý týden. Co se mi kdo snaží říct?

Zapálila jsem si další cigaretu. Všude byl klid. Tak vidíš. Všechno bylo v pořádku, a abych si to dokázala, nespěchala jsem nahoru do bytu, ale zůstala ještě chvíli na dvoře a vykouřila si poslední cigaretu.

Výměna padělku za pravého Delacroixe šla jako po másle. No, skoro.

Přesně v osm večer jsme se s Rudim a jeho třemi najatými babkami uklízečkami sešli u vjezdu pro zásobování. Jako dozor tam byla Matrona Petrovičová, ještě pořád navlečená v té své příšerné uniformě, a dvě její kámošky. Já byla čtvrtý zaměstnanec Ermitáže. Když jsem dorazila, všechny zmlkly. Jak průhledné. Když jsem uklízečkám přidělovala chodby a rozdávala plánky podlaží, už to vypadalo, že Matrona poruší svůj slib mlčení a něco řekne, ale v poslední chvíli si šlápla na jazyk. Dobře udělala. Šéf ochranky hrál ve vrátnici karty se svým švagrem, který vypadal jako netopýr. Letmo kývl na Rudiho a mávnutím nás pustil přes bránu. Rudi a jeho babky se rozjeli se svými těžkopádnými čisticími mašinami do všech stran, na každou připadla jedna zřízenkyně. Já šla s Rudim.

Nepromluvili jsme ani slovo. Jsme skvěle sehraná dvojka. Když je Rudi šťastný, řekne mi to, jako tenkrát, když jsem přišla na jeho narozeninovou oslavu v banketovém sále petrohradského Hiltonu.

Když se nikdo nedíval, přiťukl si se mnou šampaňským a zašeptal:

„Jsme skvěle sehraná dvojka, bejby.“

Když jsme vyměňovali obraz v zimě, museli jsme pracovat při slabém umělém osvětlení Zimního paláce. V jasném letním podvečeru jsme mohli nechat zhasnuto. Hlídala jsem na chodbě před vchodem do našeho sálu a Rudi zatím odemkl a s cvaknutím otevřel schránku speciálně zabudovanou do spodní části čisticího stroje. Vytáhl Jeromův padělek a opřel ho o půlkruhový stolek vykládaný lotosovými květy a orchidejemi z nefritu a jantaru.

Všude bylo ticho, jen z dálky se ozývalo hučení ostatních strojů.

Rudi se natáhl, sundal pravého Delacroixe ze zdi, vsunul ho do stroje a zamkl. Pomyslela jsem na Evu a na hada, jak teď spolu prásknou do bot.

Zaslechla jsem rázné kroky mířící směrem k nám.

„Rudi!“

Hadovy jedové váčky se nalily a jed začal odkapávat.

Rudi ztuhl a zadíval se na mě.

Bylo mi, jako by mě tady nechali zamčenou.

Spletla jsem se. Falešný poplach. Nic to nebylo.

Jen ozvěna toho hučení.

Rudi se uvolnil a zamračil se na mě. Pak na prázdné místo pověsil Jeromův padělek.

V tu chvíli bych pro jednu cigaretu zaprodala duši.

Nato Rudi začal pastovat galerii portrétů ze sedmnáctého století.

Dlouhými chodbami tlačil svůj hlučný porichtung s řídítky tam a zpátky až k místu, kde visí kubistické obrazy rozřezaných nástrojů. Přesně takhle nám bude náš švýcarský zahradník sekat trávník. Pozorovala jsem Rudiho a tvářila se tak znuděně, jak se na kustodku v galerii sluší. Ráda bych mu pomohla, ale to by vypadalo podezřele. V duchu jsem si přála, aby se hodiny co nejrychleji přehouply, my mohli vypadnout z tohohle příšerného paláce a náš poklad byl už opravdu náš.

Nechala jsem se unést a představila si, jak se promenuju po nejluxusnějších obchodních domech v Curychu a procesí prodavačů za mnou balí všechno, na co ukážu, do papíru s bílými puntíky a zlatou stužkou. Taky jsem si představila, jak mě Rudi škádlí a pak mi to dělá v oddělení s čokoládovými lanýži.

Přesně o půlnoci zapípal Rudiho nový italský chronometr a Rudi vypnul mašinu. Vrátili jsme se ke vjezdu pro zásobování. Cestou dolů se na mě Rudi usmál: „Už brzo, bejby, už hodně brzo.“ Usmál se tak, jak se jednou bude usmívat náš syn. Kousla jsem se do rtu a představila si, do jakých šatiček ho budu oblékat. „Doma na mě můžeš skočit,“ špitla jsem. Šéf ochranky ve vrátnici spal, nohy rozcapené, a bublavě chrápal. Dvě z Rudiho uklízeček už tam čekaly a stěžovaly si na svoje staré kosti, na počasí a na čisticí stroje. Modlím se, aby mě Rudi uspal dřív, než se dostanu do tohohle stadia. Pozorovali jsme šéfa ochranky asi minutu, dokud nedorazila i Matrona Petrovičová se svou uklízečkou. Dloubla do něj a probudila ho.

Zamrkal a přinutil se vstát. „Co je?“

„Hotovo, pane,“ řekl Rudi.

„Tak jděte domů, ne?“

„A co takhle osobní prohlídka?“ rýpla si Matrona. „Směrnice 15d:

Veškerý pomocný personál, včetně zřízenců, kteří konají dozor, je při opuštění budovy povinen podrobit se osobní –“

Šéf ochranky si vyčvachtal nos v papírovém kapesníku, který pak obloukem hodil do koše. Netrefil se. „Necitujte mi tady směrnice. Moc dobře vím, co je ve směrnicích. Však jsem je taky krucinál sám psal.“

„Ať se ani neopovažuje na mě sahat,“ postavila se na zadní nejstarší uklízečka. „A jestli mu to dovolíte,“ varovala Rudiho. „beru, co mi dlužíte, a dávám výpověď.“

Babka číslo dvě se solidárně přidala. „Já taky. Nebude se tu mnou zacházet jak s nějakou štětkou na policejní stanici.“

„Takové jsou směrnice,“ zavrčela Matrona, „nedá se nic dělat.“

Kristepane, vždyť po vás nikdo nechce, abyste se s tím vředovitým skřetem vyspaly.

Rudi nasadil svůj kouzelný úsměv, rošťák jeden. „Ale no tak, dámy. To se dá přece snadno vyřešit. Tady pan šéf může prohledat mě a některá z jeho zaměstnankyň, kupříkladu tato…“ – Rudi ukázal na Matronu – „…horlivá zaměstnankyně, může zatím prohledat vás. A pak můžeme jít všichni domů a po dobře vykonané práci si dopřát zasloužený odpočinek. A Rudi nikdy nezůstane nikomu dlužen. Co vy na to?“

Po osobních prohlídkách jsme naložili dva čisticí stroje do auta.

Uklízečky a dvě zřízenkyně odešly domů. Rudi si v kanceláři šéfa ochranky nechával zeleným kuličkovým perem podepsat a potvrdit tři kopie faktury. Matrona Petrovičová se za nimi táhla jako smrad a kula další pikle. Podškrábli poslední kopii a Rudi složil papíry.

„Jak si můžeme být jistí,“ řekla Matrona šéfovi ochranky, „že neschoval nějaký obraz v jednom z těch čisticích strojů?“

Bože na nebesích. Jako když bodne jedový trn do rány a pořádně přitlačí.

Ale Rudi si jen povzdechl a obrátil se na šéfa ochranky. „Co je tahle ženská zač? Vaše nová šéfová?“

„Jsem státní zaměstnankyně,“ vyštěkla na něj Matrona, „a jsem placená od toho, abych chránila naše kulturní bohatství před zloději!“

„V pořádku,“ řekl Rudi, aniž se na ni podíval. „Takže za prvé, prohledejte všechny sály. Za druhé mi vyjmenujte obrazy, které vám tahle moje mezinárodně hledaná banda zlodějek, která se prohnaně vydává za hudrující stařenky, ukradla a propašovala vašim vlastním zřízenkyním přímo pod nosem, když zrovna mrkly. Za třetí, rozeberte všechny stroje a šroubek po šroubku je za svitu měsíce rozložte na noviny. Pak je zase dejte dohromady. A pozor, všechno musí sedět, jinak na vás vysoudím majlant. Výborný nápad. Můžete si gratulovat, že vašemu hradu velí taková úzkostlivá úřednice. Přesčasy si připočítám k faktuře. Podle smlouvy, kterou jsem podepsal s vrchním kurátorem Rogoršovem, jsem to zapíchnul přesně ve dvanáct. Viďte, že se nebudete zlobit, když se tady posadím, půjčím si od vás noviny a zatelefonuju ženě, že nedorazím dřív než za osm hodin?“

Rudi se posadil a rozevřel si noviny.

V těch pár vteřinách, které následovaly, mi srdce bouchlo aspoň dvacetkrát.

„To nebude nutné,“ odpověděl šéf ochranky a probodával Matronu pohledem. „O těchhle záležitostech rozhoduje ředitel bezpečnostní služby. Ne zřízenkyně zodpovědná za dozor v sálech.“

Rudi vstal. „To rád slyším.“ Vymotal se kolem Matrony a nechal ji tam, ať se smaží ve vlastní šťávě – když už chudinka nemá nikoho, kdo by ji rozhicoval. Skrz dveře vrátnice jsem viděla, jak Rudi zajíždí s třetím čisticím strojem do auta, ještě pořád zaparkovaného v nákladovém prostoru. Všimla jsem si, že svoje lejstra nechal na stole, abych je mohla vzít a donést mu je. Jsme profíci. To víte, že už na mě čekal vzadu v autě.

„Bejby,“ zamumlal, „nejdřív pojedu k Jeromovi a vyložím u něj obraz. Dorazím později. Ještě se musím sejít s nějakými lidmi od Gregorského.“

„Se Súchbátarem?“

„O to se už nestarej. Uvidíme se brzy.“

„Miluju tě.“ Co jiného jsem mohla říct?

Hřbetem prstů mi přejel po prsou. Seskočil, aby naložil poslední stroj. Ten, který v podvozku ukrýval Delacroixe a který ještě pořád čekal dole. Tak blízko, už tak blízko.

„Musíš být se sebou náramně spokojená, Latunská.“ Ve dveřích náklaďáku se objevila Matronina hlava a ramena.

Co se tak najednou rozhodla, že mě přestane ignorovat? „Vida! Tak ono to mluví.“

Rozbalila si žvýkačku, strčila ji do pusy a pevně skousla. Ruce založila na prsou. „Taková nula, a ona si myslí, že jí to jen tak projde.“

Žvýkala a samolibě se šklebila. Přemýšlela jsem, co mám dělat.

Jak by se to mohla dozvědět? „Jen se nedělej, Latunská. Všichni víme, jakou partičku tu máš rozehranou.“

Za jejími zády, mimo dohled potemnělé vrátnice, sebral Rudí francouzák a s ukazováčkem na puse se k ní zezadu pomaličku blížil. Moje myšlenky se hnaly kupředu a už viděly, jak se ocel řítí na její lebku cítila jsem – ani nevím, co jsem cítila – mluv s ní, ještě chvilku ji zabav, cítila jsem strach, něco ve mně jí dokonce chtělo varovat, ale zbytek mého já byl vzrušený a lačný. Ani se nehni, ty mrcho. Králíček už jde.

„A jakoupak partičku máš na mysli?“ Její tělo hodíme do močálů u Finského zálivu…

„Přestaň s tou komedií! Jsi mizerná herečka! Samozřejmě že ty tvoje intriky, jak se vyšvihnout!“ Ten pohled v Rudiho očích, kokain říznutý nějakým svinstvem. Matrona si myslí, že mě má v hrsti. Slítnou se k ní havrani a ty vypouklé oči jí vyklovou. A nad tím jejím pupkem, zadnicí a stehny se poperou divocí psi, ti silnější ukořistí ty šťavnatější kousky. Mám v rukou její život a ona nic netuší… Už nechci, aby utekla, a musím se držet, abych se nesmála. Pořád přežvykuje, ten její sádelnatý obličej by potřeboval poslat na drahou kosmetiku. „Tlačíš se na kurátorovo místo, co? Prochrápat se k jeho židli, to by se ti líbilo! Jsi jen nestydatá děvka, Latunská! Vždycky jsi byla a vždycky budeš.“

Rudi svěsil ruku s francouzákem. Rozesmála jsem se a plivla na ni. Pak konečně odtáhla.

Dokouřila jsem. I ti netopýři už odletěli. Děje se něco?

Nic, vůbec nic se neděje. Podívala jsem se na hodinky – 2:24.

Touhle dobou už je obraz určitě bezpečně schovaný u Jeroma.

Súchbátar asi právě předává hotovost, kterou dostal od kupců, a já můžu začít balit kufry. Po všech těch letech odsud konečně vypadnu!

V dobách železné opony bylo Švýcarsko v mých snech tak blízko a ve skutečnosti tak daleko jako Eldorádo. Vzala jsem útokem zbývající schody. Není divu, že jsem nervózní. Právě jsem ukradla obraz za půl milionu dolarů.

Vyťukala jsem na dveře bytu Rudiho kód, jen abych mu udělala radost. Žádná odpověď. Ale vždyť jsem ani žádnou nečekala. Za chvíli bude doma.

Cvakla jsem vypínačem v předsíni, ale žárovka asi praskla. Zkusila jsem rozsvítit druhé světlo na opačné straně chodby, ale ani to nefungovalo. Zvláštní. Asi nejde proud. Ale dneska stejně svítit nepotřebuju. Jsou bílé noci a oblohu na obzoru směrem k Evropě osvětluje věčný soumrak a Mléčná dráha. Vešla jsem do obýváku, uviděla převrácený konferenční stolek a nervy mi praskly jako struna z ovčího střívka.

Někdo mi zdemoloval pokoj.

Poličky byly stržené ze zdí, televize rozmlácená, vázy smetené na zem. Zásuvky vyrvané ze skříní, jejich obsah rozmetaný po pokoji.

Obrazy systematicky roztrhané a pohozené stranou, jeden jako druhý. Moje oblečení přehrabané a rozcupované na cáry. Po koberci se jako dinosauří zuby válely skleněné střepy.

Kdo mi to mohl udělat?

Taková spoušť, takové ticho.

Panebože, co Rudi? Je v bezpečí? Nesebrali ho?

Pod troskami jídelního stolu sebou v koutě škubal stín. Cítila jsem, jak se mi stáhlo hrdlo a nemohla jsem polknout. Zaostřila jsem do těkající temnoty. Stín v koutě byla kaluž krve, zčernalá soumrakem zaslechla jsem slaboulinké zakvílení –

Ó můj bože, můj bože, Němuška! Ne! Moje milovaná Němuška!

Sehnula jsem se a nahlídla pod stůl. V místech, kde měla mít zadní nožičku, byla jen spleť přervaných kořínků. Myslím, že už byla tak blízko smrti, že ani necítila bolest. Její oči se na mě podívaly, klidné jako oči Buddhy, který sedí na vrcholku kopce a hypnotizuje slunce.

Zemřela a nechala mě padat samotnou, a dno bylo v nedohlednu.

Od močálů připlouvala po Něvě příšera. Na zádech se líně nechala unášet proudem až k mostu Alexandra Něvského. Teď se vyšplhá po pilíři, bude své pahýly vláčet ulicemi, cenit zuby a slídit po mně.

Co mám dělat? Co vždycky děláš? „Poslouchej, co ti říká tvoje touha!“ poroučí had.

Šla jsem do ložnice a vytočila Rudiho číslo na mobil, ten pro mimořádné případy. Praskání v telefonu znělo jako tříštění vln, nebo to byla spousta padajících mincí? Díky bohu, vzal to. „Rudi, obrátili nám byt vzhůru nohama –“ vyhrkla jsem okamžitě.

Odpovídal mi ženský hlas. Studený a kovový. Arogantní jako Matronin.

„Číslo, které voláte, bylo odpojeno.“

„Prokristapána, tak ho zapoj, ty děvko blbá!“

„Číslo, které voláte, bylo odpojeno.“

„Číslo, které voláte, bylo odpojeno.“

Jak to?

Položila jsem sluchátko. Co dál? Touha. Chci Švýcarsko a Rudiho a naše děti. Takže potřebuju ten obraz. Jak prosté. Rudi na mě bude pyšný. „Já věděl, bejby, že se na tebe můžu spolehnout,“ řekne mi pak.

Zavolala jsem Jeromovi.

„Nazdar, puso. Se vám to dneska povedlo.“ Měl opilý hlas.

„Jerome, neviděl jsi Rudiho?“

„Jasně že jo. Hodil sem náš nejnovější přírůstek a zase pádil. Je to tak dvacet minut. Parádní kousek, co? Hele, už jsem ti vyprávěl, jak si Delacroix začal se synovcem toho –“

„Súchbátar už dorazil?“

„Ještě ne. Velký Chán volal, že tu bude za chvilku – slyšelas o tom, že ve třináctým století Mongolové zavírali svoje zajatce do vzduchotěsnejch beden a pak na nich hodovali a při tom poslouchali, jak se to tam uvnitř dusí –“

„Jerome, zmlkni! Jedu k tobě. Musíme vypadnout.“

„Ale to jsme plánovali až na zítřek, moje milá. A myslím, že po všem, co jsem udělal, si nezasloužím, abys mě okřikovala jak –“

„Nemůžeme čekat do zítřka! Vloupali se mi do bytu. Rudimu se nemůžu dovolat. Moji –“ zabili mi kočičku a já cítila, jak to pluje po řece blíž a blíž. „Někde se to zvrtlo. Všechno se nějak zvrtlo. Jedu k tobě pro ten obraz. Zabal ho.“

Zavěsila jsem. Co chci?

Zalovila jsem ve škvíře na spodní straně postele – díkybohu! Odlepila jsem izolepu a vytáhla nabitý revolver. Zbraně jsou těžší, než vypadají, a taky studenější. Dala jsem si ho do kabelky a odešla z bytu.

Vrátila jsem se pro pas a odešla definitivně.

Taxík se daleko hůř shání, když ho potřebujete, to je známá pravda. A když ho potřebujete zoufale, můžete na něj rovnou zapomenout.

Šla jsem pěšky. Všechno, na co jsem v tu chvíli nesměla myslet, jsem zasouvala zpátky pod hladinu, ale pořád to vyplouvalo ven. Soustředila jsem se na detaily kolem sebe. Pamatuju si dlažební kostky na Gorochové ulici. Pamatuju si hebkou pleť dívky, která se líbala se svým chlapcem na schodech u Měděného jezdec. Pamatuju si hlavičky květin v celofánu u chrámu svatého Izáka. Pamatuju si koncová světla letadel, která startovala z letiště Pulkovo a mířila do Hongongu. Londýna, New Yorku, nebo Curychu. Pamatuju si fialkové hedvábí na rozesmáté ženě. Pamatuju si kaštanově hnědou leteckou bundu. Pamatuju si schoulenou postavu bezdomovce, který spal v kartónové rakvi. Detaily. Všechno se skládá z detailů, kterých si normálně nevšimnete. K smrti mě bolely čelisti.

Jerome měl zamčeno na závoru. Zabušila jsem na dveře tak silně, až se někde v domě rozštěkal pes.

Jerome vylítl, vtáhl mě dovnitř a zasyčel. „Pssst!“ Zamkl dveře a odběhl do pokoje, kde balil obraz do kartonu a omotával ho hnědou izolepou a provázkem. Kufr už měl sbalený, ležel otevřený na pohovce.

Ponožky, slipy, nátělníky, laciná vodka, konvička značky Wedgwood.

V barové skříňce velké jako jukebox se válela prázdná láhev od ginu.

Stála jsem úplně klidně. Co bych teď měla udělat? Co chci? „Ten obraz si vezmu.“

Jerome vyštěkl smíchy. Ani se nenamáhal zvednout hlavu. „Vážně?“

„Jo. Vezmu si ho. Je to Rudiho a moje budoucnost.“

Myslím, že mě ani neslyšel. Hrbil se nad obrazem zády ke mně.

„Buď aspoň trochu užitečná a přidrž mi palec tady na tom provázku, ať to můžu utáhnout.“

Nepohnula jsem se. „Ten obraz si vezmu!“ Když se Jerome otočil, aby zopakoval svou prosbu, díval se přímo do ústí mé zbraně. Na chvíli znejistěl, ale pak se vzpamatoval.

„Nejsme ve filmu, moje milá. Tohle proti mně nepoužiješ. Sama to víš. Chybí ti tady ten tvůj paniček a pasák, aby ti řekl, co máš dělat. Vždyť by ses ani netrefila. Tak buď rozumná a hezky to polož.“

Já měla pistoli. On ne. Takže. „Pryč od toho obrazu, Jerome. Běž do ateliéru a zamkni se tam, a nic se ti nestane.“

Jerome se na mě vlídně podíval. „Tomuhle se říká ztratit kontakt s realitou, moje milá. Je to můj obraz. Já namaloval ten padělek, na to nezapomeň. Takhle daleko jsme se dostali jen díky tomu, co umím.

Ty ses jen svlíkla, lehla si na záda a pořádně roztáhla nohy. Co si budeme namlouvat, to je v tvém oboru běžný standard.“

„Němuška je mrtvá.“

„Kdo je Němuška?“

„Němuška! Moje kočička!“

„To mě moc mrzí, že ti umřela kočička. Vypláču si pro tvoje koťátko oči, jakmile budu mít čas uctít jeho památku, ale teď laskavě odlož tu ošklivou hračičku, moje milá a odprejskni, ať si můžu dobalit svůj obraz – slyšíš? – svůj obraz, chytit letadlo a nechat za sebou tu vaši odpornou, prolhanou a násilnickou zemi, to zmrzlý hovno na mapě, za který jsem přednedávnem vyměnil celou svou podělanou budoucnost –“

„Nevím, co je to ztratit kontakt s realitou. Ale vím, co je to pistole. Ten obraz je můj. A ještě něco, nejsem žádná tvoje milá. Jsem Margarita Latunská.“

„Moje slova zjevně nepronikla skrz ten tvůj make-up a trvalou, ty zmalovaná couro –“ Vykročil ke mně s nataženou rukou a chtěl mi vytrhnout –

„Ten obraz je MŮJ!“ bouchla pistole. Jeromova hlava se odmrštila s takovou sílou, že ho málem zvedla z podlahy. Na strop vyšplíchla krásná rudá krev. Bylo to slyšet. Šplích! Jerome udělal piruetu, jako by uklouzl na slupce od banánu.

„Margarita Latunská,“ naléhalo ticho, aniž zvýšilo hlas.

Jerome se svalil na podlahu, už jen s půlkou obličeje. Zabíjení je zážitek, který si člověk nedokáže předem představit. Stejně jako potrat nebo porod. Zvláštní. Co dál?

„Klobouk dolů, slečno Latunská,“ řekl Súchbátar a tiše za sebou zavřel kuchyňské dveře. „Rovnou do oka. Ještě něco máme společného.“

Súchbátar?

„Kde je Rudi?“

„Blízko.“ Usmál se, až jsem si všimla tmavého zlata. Nikdy předtím jsem jeho zuby neviděla.

„Kde?“

„V kuchyni.“ Súchbátar ukázal palcem přes rameno.

Všechno bude v pořádku! Do očí mi stouply slzy úlevy. Zítra večer už budeme ve Švýcarsku! „Díkybohu, díkybohu, já – já nevěděla – já – Němuška je mrtvá – pane Súchbátare, doufám, že chápete, co se tady teď…“

„Chápu. Margarito. Prokázala jste Rudimu laskavost. Angličani jsou prohnaná rasa. Samí homosexuálové, vegetariáni a podprůměrní špióni. Tenhleten –“, špičkou boty převrátil Jeromovu poloviční hlavu na druhou stranu – „se na vás, mě. Rudiho a dokonce i na pana Gregorského chystal ušít pěknou boudu.“

Rudi je v bezpečí! Běžela jsem do kuchyně a rozrazila dveře. Rudi seděl zhroucený u stolu, ještě pořád ve firemní kombinéze. Teď se opíjet! Miluju ho až do posledního dechu, ale teď není vhodná chvíle lít do sebe vodku!

„Rudi, miláčku, probuď se –“

Když jsem mu zatřásla rameny, hlava se mu zvrátila dozadu a v nepřirozeném úhlu přepadla stranou, jako před chvílí Jeromovi.

Podívala jsem se mu do tváře. Můj chraplavý výkřik odumřel stejně náhle, jako propukl. Roztříštil se o město. Doznívá ještě teď. To hřmění v mojí hlavě neutichne, dokud mi oči a uši nezasype milosrdná zem.

Z očí a nosních dírek se mému milému soukaly tasemnice zpěněné krve. Byl bílý jako sádlo – jako sádlo.

Z obýváku promluvil klidným hlasem Súchbátar: „Tu společnou návštěvu Švýcarska teď budete muset odložit…“

Hrudkovité zvratky Rudimu úplně zalepily ústa.

„…natrvalo. Ten váš budoár, chata a děti mě mrzí.“

Já, tohle… Rudi, a Súchbátarův hlas, nic víc neexistovalo.

„Rudi!“ Někdo jiný mluvil za mě.

Súchbátar pokrčil rameny. „Rudi se na nás bohužel chystal ušít úplně stejnou boudu. To pan Gregorskij nemohl dopustit. Musí dbát na svou dobrou pověst. Tak sem pozval mě, abych prověřil, jak poctivě to kdo myslí. Výsledky nebyly vůbec uspokojivé.“

„Ne. Ne.“

„Pan Gregorskij začal mít podezření, když váš přítel ‚ztratil‘ balík peněz, které pral přes jednu renomovanou hongkongskou právnickou firmu, a neměl lepší výmluvu, než že jeho tamní spolupracovník zničehonic umřel na cukrovku! Nepoctivost spojená s nedostatkem fantazie těmhle gaunýrkům vždycky srazí vaz.“

Něco mi zakřupalo pod botou. Střepy z injekční stříkačky.

V pekle jsou na zemi určitě dlaždičky. Lednička se zachvěla a ztichla.

V hlavě mi zaječel rozum. Možná se dá ještě něco dělat. „Sanitku!“

„Sanitka už Rudimu nepomůže, slečno Latunská. Je mrtvý. Ne jenom trochu mrtvý. Je maximálně mrtvý. Jak to tak vypadá, ten zatrpklý zrádce a padělatel Jerome mu jeho heroinovou oslavu zpestřil jedem na krysy.“

Jeho milované oči. Rudi sklouzl ze židle a svalil se na podlahu.

Slyšela jsem, jak mu křupl nos. Utekla jsem zpátky do obýváku, o něco jsem zakopla a upadla na kolena. Skrz vzorek na koberci jsem se snažila prodrápat zpátky do včerejška. Bylo to tak strašné, že jsem nemohla ani plakat. Něco se mi zarylo mezi prsty. Pistole. Moje pistole.

Súchbátar si zapínal dlouhý plášť.

Jerome ležel na zádech naložený ve vlastní krvi, pár kroků ode mě.

A Rudi se zlomeným nosem v kuchyni.

Jak se to všechno stalo? Ještě před hodinou jsme stáli vzadu v náklaďáku a já chtěla mít Rudiho v sobě.

Slyšela jsem se, jak kvílím, jako Němuška pod stolem.

„Neberte si to tak.“ řekl Súchbátar a strčil si balík s obrazem do podpaží. Proč se ten jeho hlas vůbec nemění? Pořád stejně chraplavý, tichý a drsný. „Ta vaše banda měla na mále už několik měsíců. Rudi a Jerome byli zrádci. Pan Gregorskij vás teď nemůže nechat jen tak na svobodě. Pěšáci se vždycky obětují nakonec. Vaše přítelkyně z Interpolu, slečna Makučová, a ta její Komise pro dohled nad kapitálovými převody jsou moc blízko.“

„Cože?“

„Na protimafiánské komando docela neškodné jméno, viďte? To mi něco připomíná – v mrtvé schránce na Kirovském ostrově jsem jim nechal anonymní hlášku. Za pár minut je tady máte. Jen klid. V zájmu dobrých obchodních vztahů a dotací z MMF dneska Rusko dává od svých bývalých špionů ruce pryč, takže za vraždu Jeroma vám nikdo hlavu neutrhne. Ukradené obrazy se nahradit nedají, ale nikdo vás nebude podezírat, že jste to měla z vlastní hlavy. Patnáct let maximum, za deset jste venku. Lobby za vězeňskou reformu je v Moskvě čím dál silnější.“

Zamířil ke dveřím.

„Položte to! Je to můj obraz! Patří mně a Rudimu!“

Súchbátar se otočil a dělal překvapeného. „Nemyslím si, že by se Rudi chtěl v nejbližší době věnovat obchodu s kradenými obrazy.“

„Já ho chci!“

„Při vší úctě, slečno Latunská, s vámi se nepočítá. Nikdy se nepočítalo.“

Co to říkal o Taťáně? „Řeknu policii o Gregorském!“

Súchbátar zavrtěl smutně hlavou. „Jste vražedkyně, slečno Latunská. Na zbrani jsou vaše otisky, balistika souhlasí… Kdo vám bude věřit? Jediní svědkové, kteří by mohli podpořit vaše udání, leží v tomhle bytě, v kaluži vlastních vnitřností.“

Něco mě tlačilo do kloubů. Ještě pořád jsem měla pistoli.

„Pokud se ukáže, že by bylo vhodnější zavřít vám ústa, pan Gregorskij si vás už najde. Korupce kvete překvapivou měrou i v divizi slečny Makučové. V Mongolsku je korupce národní kratochvílí už dlouho, ale vy Rusové ohromujete i mě.“

„Polož ten obraz, teď hned ten obraz polož, ty zkurvysynu, nebo tě zabiju zabiju zabiju ZABIJU! Pomalu ho polož, teď hned ho polož! Ruce vzhůru! Víš přece, že s tím umím zacházet!“ Zamířila jsem přímo do místa, kde by měl mít srdce.

Muži se ženami bojují mimo jiné tím, že je neberou vážně.

„Podívej se na Jeroma, ty mongolskej sráči, do deseti vteřin ležíš vedle něj.“

Súchbátar se usmál, jako by se smál vtipu, kterému já nemůžu rozumět.

Fajn. Fajn. Ten úsměv bude jeho posmrtná maska. Jedna vražda nebo dvě, na tom už nesejde. Stiskla jsem spoušť.

Kohoutek cvakl naprázdno. Zmáčkla jsem to ještě jednou. Nic.

Znovu. Nic.

Súchbátar vytáhl ze saka pět zlatých nábojů a zachrastil s nimi v prstech.

Zůstala jsem zírat na zamčené dveře.

Nic z toho se nestalo. Nic z toho se ve skutečnosti nestalo.

LONDÝN

Kocovina si mě začínala vychutnávat, ale dala mi ještě chvíli čas, abych vyslovil poslední přání a uvědomil si, že ta ženská, vedle které teď ležím, rozhodně není Poppy. Džžch! Pak spustila sbíječku a opřela se do mě. Musel jsem zasténat docela nahlas, protože dotyčná se převalila a otevřela oči.

„Dobré ráno,“ řekla a přikryla si prsa. „Ztratila jsem náušnici.“

„Ahoj,“ zamžoural jsem zpod laviny bolesti a nasadil co možná nejmilejší výraz. Tuhle tvářičku asi jen tak něco nerozesměje. Doufám, že se to nezvrtne v takové to provinilé ráno, kdy vám začne vyprávět o svém příteli a mrtvém bratrovi a psu Míšovi, co jí ho před měsícem přejelo auto, a vy si říkáte, kolik vás v té posteli vlastně je.

Vypadala klidně. Spíš přísně, než neuroticky. Ostře řezané rysy. Pětatřicet minimálně. Nebyla špatná, ale nic extra. Buď od včerejška zestárla, nebo si přestávám vybírat. Zrzavé vlasy. Těžší zadek. Už to mám! Byl jsem na té vernisáži na Curzon Street. Olejomalby nějakého Rohanova kámoše, Mudgeon, Pigeon, Smudgeon nebo tak nějak.

Tahle zrzka se tam ke mně přitočila a pak jsme vedli takové ty superinteligentní řeči, jako že kvantová fyzika rovná se východní náboženství. A pak taxík – vinárna na Shaftesbury Avenue – další taxík – to mě muselo stát všechny prachy – a další vinárna na Upper Street. Ale jak jsme se dostali až sem, to bych taky rád věděl. Jak se jmenuje?

Cathy? Katrina? Takové holčičí jméno, jak pro chovanku klášterní školy. Tohle se mi stává pořád – jakmile se s nějakou babou vyspím, hned zapomenu, jak se jmenuje.

Našla svoji náušnici a všimla si, jak se na ni dívám. Odkašlala si.

„Katy Forbesová. Personální manažerka. Jsme u mě v Islingtonu. Ráda tě znova poznávám.“

„Ahoj. Já jsem –“ Něco mi svíralo dýchací trubici. Vyprostil jsem se a objevil svoje trenky s Mickey Mousem.

„Marco. Já vím. Spisovatel. Představil jsme se ještě stačili.“

Takže jsem hrál na spisovatelskou notu. To byla cenná informace.

Rozhlídl jsem se kolem. Ložnice svobodné ženské. Krajkové záclony, stromy pohupující se v časném podzimu. Zarámovaný plakát nějaké olejomalby a dole velký nápis Delacroix. Originál byl asi pěkný.

U mojí strany postele se válela kupka papírových kapesníků a kondomů a taky láhev červeného, skoro prázdná, zato s rokem 1982 na etiketě. Proč se ty nejlepší věci stanou vždycky, když jsem tak namol, že si je ani nepamatuju?

Sobotní ráno v Islingtonu. Na nějakém autě se spustil alarm.

„No, to je fakt…“

Nechala konec věty chvíli viset ve vzduchu.

„Jdu si dát sprchu.“ Měla takovou řehtavou intonaci. Nejspíš ve mně viděla divocha s ušlechtilou duší, klasický komplex á la lady Chatterleyová. „Jestli je ti tak blbě, jak vypadáš, v lékárničce na baru je šumák proti kocovině. Pokud potřebuješ zvracet, zkus se, prosím tě, trefit do záchodu. Můžeš si udělat kafe – jestli to neumíš s kávovarem, je tam taky instantní. Jen mi prosím nezdrhni s tím lustrem, je to sice napodobenina, ale byl drahý. A jestli umíš vařit, dala bych si míchaná vajíčka s toastem.“

„Neměj strach, na mě je spoleh,“ řekl jsem, „jako na každýho chlapa na jednu noc.“ To nebylo zvlášť vtipné, ale perlil jsem dál. „Nezapíchnu tě kuchyňským nožem ve sprše, slibuju.“

O ten její obličej by se každý kuchyňský nůž ztupil. Vzala si župan a odešla do koupelny. Když pustila sprchu, bylo slyšet, jak se trubky ve zdi otřásly.

Oblíknul jsem se a zalitoval, že nemám na sebe nic čistého. V košili jsem měl propálenou díru, která smrděla trávou, přesně mezi šmouhou od rtěnky a flekem, který jsem se snažil ignorovat. Močový měchýř jsem měl nafouknutý jako matračku. Vymotal jsem se z ložnice a našel malý hajzlík, kam jsem vymočil všechnu moč vesmíru. Čůral jsem pětapadesát vteřin, nekecám. Na poličce vedle misky se sušenými kytkami stála fotografie mojí hostitelky Katy Forbesové a připlešlého, ne tak starého chlápka na loďce pod smuteční vrbou. Na chvíli mě napadlo, jestli bych se neměl vypařit, než manžílek dorazí domů, ale pak jsem si matně vzpomněl, jak Katy říkala, že je rozvedená.

Shodli jsme se, že když už člověk chce přijít o všechny prachy a zpackat si život, je lepší dát se na nějakou pyramidovou hru – ušetří si aspoň nervy. No, takže se můžeme pěkně v klidu, bez výčitek nasnídat. Ale stejně je to zvláštní – fotky bývalých manželů většinou slouží leda jako terč na šipky. Třeba je to její brácha. Oklepal jsem posledních pár kapek, otřel pocákané prkénko kusem toaletního papíru, zatáhl za splachovadlo a poslal včerejší spermie do Severního moře.

Tři vteřiny nato se ze sprchy ozval řev: „Sakra, nech tu vodu, dokud nevylezu!“

„Promiň.“

Umím vařit, a Katy měla dobře zásobenou kuchyň. Kocovina mi nikdy nebere chuť k jídlu. Po pravdě řečeno, rád ji v jídle pohřbívám zaživa. Do velké pánve jsem nalil trochu olivového oleje, pokrájel česnek, žampiony a feferonky, a zasypal to bazalkou. Přimíchal jsem vajíčka, kápnul do toho smetanu a rozmačkal pár ančoviček, kterými páchla celá lednice. Na tenhle Vesuv cholesterolu jsem nastrouhal jemný poprašek yorkshirského sýra a okraj kráteru posázel plněnými olivami. Našel jsem celozrnný chleba a osmahnul pár toastů. Pravé máslo v máselničce z wedgwoodského porcelánu. Z keříku na parapetu jsem natrhal pár snílek čerstvé petrželky. Jako přílohu rajčata, nasekaný celer, sultánky a kopeček bramborového salátu. Měla stejný typ kávovaru jako já, takže to jsem zvládnul bez problémů. Vysrknul jsem plný hrnek toho čarovného lektvaru a cítil, jak mi vyhání kocovinu z těla.

„Pane jo,“ řekla Katy, když vešla do pokoje, vlasy zamotané v ručníku. Její šedivé tepláky a pletený svetr zapnutý až ke krku dávaly tušit, že o nějaké laškovné předehře po snídani už nemůže být řeč. „Ty nejsi spisovatel,“ řekla, „ty jsi umělecký kuchař.“

„Vaše spokojenost – náš cíl,“ zamumlal jsem.

Došla si na rohožku pro Daily Telegraph, sedla si a zabořila hlavu do novin. Nalistovala si rovnou víkendovou přílohu, kterou nečtu ani v metru, kde sjíždím lidem přes rameno i ceny akcií v Singapuru.

Posadil jsem se k ní ke stolu. Byl to pěkný pokoj. Vzadu s výhledem do zarostlé zahrádky, vepředu na zvýšený chodník. Pozoroval jsem, jak se za oknem míhají lidské nohy, psí tlapy a kolečka invalidních vozíků. Na prádelníku z borového dřeva stála sbírka cédéček.

Žádná velká alternativa: Elton John. Pavarotti, Čtyři roční období princezna Diana by měla radost. Na zdi visel čínský kobereček, na krbové římse se vyjímala smečka vyřezávaných zvířátek v etno stylu.

Cihlová dlažba a japonské lampióny. Pokoj jako vystřižený z víkendové přílohy Daily Telegraphu. „Ráno bez výčitek – to potěší,“ snažil jsem se být vtipný.

Přes noviny se na mě podívala. „Proč bychom si měli něco vyčítat? Oba jsme do toho šli jako svéprávní dospělí.“ Dala si do pusy další sousto vajíček. „Byť pořádně opilí.“

„To je fakt.“ Kousl jsem do feferonky a musel si vypláchnout pusu vodou. „Nechtěla bys být se mnou ještě někdy tak svéprávně opilá jako včera?“

Katy o tom přemýšlela celé tři vteřiny. „Myslím, že ani ne, Marco.“

Vida, pamatuje si, jak se jmenuju. „Jasně, chápu.“

Dolil jsem nám ještě trochu kafe.

„Snad to není drzá otázka. Katy, ale viděl jsem tu fotku na záchodě, tak jsem si říkal, jestli náhodou nelezu někomu do revíru?“

„Jenom mně. To byl můj manžel. Rozešli jsme se, a on pak umřel.“

Jen tak tak jsem udržel pod pokličkou nevysvětlitelný smích.

„No… to mě mrzí. Nevím, co na to říct.“

„Byl to pitomec. Vždycky musel mít poslední slovo. Stalo se to před čtyřmi měsíci v Hongkongu. Okolo Wimbledonu. Skrytá cukrovka.“

Chvíli jsem taktně mlčel. „Ještě toast?“

„Díky.“

Někdo zazvonil. Katy šla otevřít. „Kdo je?“

„Balík pro paní Forbesovou-Broseovou!“ zahulákal mužský hlas.

„Jen Forbesovou!“ opravila ho Katy, jako když posté péruje psa za stejný prohřešek, podívala se kukátkem a odemkla dveře. „Jmenuju se jen Forbesová.“

Kluk v modré kombinéze, s lesklými vlasy a ušima jako šimpanz, přivlekl do předsíně nějakou bednu. Všiml si mě a jeho výraz říkal: „Pěkná baba, kámo.“

„Tady mi to prosím podepište, paní Forbesová.“

Podepsala se a on odešel.

Chvíli jsme se na ten balík dívali. „Pěkně velkej dárek,“ poznamenal jsem. „Budeš mít narozeniny?“

„To není dárek.“ odpověděla. „Je to moje. Co kdybys mi s tím šel trochu pomoct? Ve skříňce pod dřezem je kladivo a majzlík. V krabici s pojistkami…“

Vypáčili jsme víko a bedna se rozpadla do stran.

Staroanglické křeslo.

Katy se myšlenkami zatoulala někam hodně daleko. „Díky za tu snídani, Marco,“ řekla. „Bylo to fakt… Ale teď bych byla asi radši, kdybys šel.“ Hlas se jí třásl. „Jsi docela fajn chlap.“

„Jasně,“ odpověděl jsem. „Můžu ještě skočit do sprchy?“

„Byla bych radši, kdybys šel hned.“

Na ulici se povaloval podzim a vzduch byl jako vyuzený. Táhlo na desátou, ráno bylo svěží, slunečné a mlhavé zároveň. Pokusím se tak po jedné dorazit k Alfredovi, po čtvrté k Timu Cavendishovi a před devátou domů, abych stihl sraz s Gibreelem. Teď už se do bytu vracet nebudu, to nemá cenu. Holt budu až do večera smrdět sexem.

Katy Forbesová nebyla z nejvyrovnanějších, ale aspoň nebyla takový magor jako ta domina z Camden Townu, co mě koženým páskem přikurtovala k posteli, a když mi pak na prsa vypustila ochočenou tarantuli, ještě se u toho natáčela na video. „Nekřič!“ křičela na mě. „Pytlíček je neškodný, nemá jedové váčky…“ Pytlíčkovy jedové váčky byly to poslední, s čím jsem si v tu chvíli dělal hlavu. Katyin intelekt na mě ovšem musel udělat dojem, když jsem na ni vyrukoval se spisovatelem, a ne s bubeníkem. Ale i tak. Moje ranní Já, které právě vylezlo z její postele, nebylo z večerního Já, které jí do té postele vlezlo, rozhodně nijak nadšené. Během dne vystřídám několik Já a každé z nich si sobecky užívá svou chvilku. Obzvlášť sobecké je moje líné Já, které se rádo válí v posteli a miluje teplou sprchu. Moje nestíhající Já ho za to nemůže vystát.

Jsem opravdu bubeník. Moje kapela se jmenuje Music of Chance. Pojmenoval jsem ji podle románu od jednoho chlápka z New Yorku. Říkám o nás, že jsme „nevázané hudební sdružení“ – máme asi deset členů, a kdo chce, hraje na co chce. A nevázaní jsme taky dost. Většinou hrajeme vlastní věci, ale když jsem švorc, zahrajeme cokoli, co přitáhne zadky do sedadel. Už o nás dokonce projevilo zájem největší hudební vydavatelství v Belgii, ale řekli jsme si, že si s první deskou počkáme na něco většího typu EMI nebo Geffenu. Taky jsme docela známí na Slovensku. Loni v létě jsme tam párkrát hráli a mělo to úspěch.

Spisovatel jsem ovšem taky. Nebo spíš pisálek. Lidi si mě najímají, abych sepsal jejich příběhy a oni je pak mohli vydali pod svým jménem. První věc, která mi vyšla, byl životopis kriketového nadhazovače jménem Dennis Mackeson, který v polovině osmdesátých let hrál párkrát za Anglii, tehdy zrovna hodně pršelo. V Yorkshire Post vyšla na Tornádo z Twistlethwaitu skvělá recenze: „Ani za milion let bych se nenadál, že jim to Mackeson nandá na papíře stejně jako v poli. Bod pro něj!“ Díky úspěchu své první knihy teď píšu životní příběh staříka Alfreda, který žije na okraji Hampstead Heath se svým mladším – i když ne o moc – přítelem Royem. Chodím za ním, on vzpomíná na mládí, já to nahrávám a píšu si poznámky, a do týdne to hodím na papír. Roy je syn nějakého kanadského ocelového magnáta a každý týden mi vyplácí zálohu na honorář. Díky tomu mám na nájem a na vinárny.

Tady v severovýchodním Londýně člověk zabloudí, ani neví jak. Sám jsem se teď‘ málem ztratil. Ulice se kroutí a neustále někam zatáčejí, samá slepá ulička. Před pár měsíci jsem sbalil mistryni Walesu v ženském kickboxu a strávil s ní divokou noc v karavanu někde za Hammersmithem. Říkala, že jí celý Londýn připadá jako jedno velké bludiště pro krysy. No jo, odpověděl jsem, ale co když se tam těm krysám líbí?

Praskliny v chodníku jsou zapadané listím. Jako malý jsem se dokázal celé hodiny bavit tím, že jsem rozkopával spadané listí a snažil se při tom vyhýbat psím hovnům a prasklinám. Býval jsem pověrčivý, ale už nejsem. Býval jsem křesťan, ale k těm už taky nepatřím. Pak jsem byl marxista. S vedoucím naší buňky jsem postával u stanice Queensway a ptal se lidí, co si myslí o bosenské otázce. Většina z nich mě samozřejmě odbyla pokrčením ramen. „Chápu, pane. Bez komentáře, že?“ Stydím se, jen si na to vzpomenu.

Dneska už nejsem asi nic, jen o pár let starší. Ještě tak příležitostný buddhista.

Vzpomněl jsem si na Poppy, snad nebude těhotná. Prasknul nám kondom, kdy to bylo? Před deseti dny. Měla by to dostat někdy koncem příštího týdne… Bude z toho čekání určitě na nervy, takže se to může klidně o týden zpozdit… To znamená, že za dva týdny panika začne bušit na dveře a za tři je vyrazí. Ale co. India si stejně přeje bratříčka, aby si měla s kým hrát. A až se ho profesor filozofie za dvacet let zeptá: „Jaká je příčina tvojí existence?“, bude si pohrávat s náušnicí v nose a odpoví: „Sprostej chtíč a prasklá guma.“ Zvláštní.

Kdybych v drogerii sáhnul trochu dál do regálu, na té přednášce by neseděl. Vypusť ten podmiňovací způsob a vyprdni se na to.

Samozřejmě můžu být i neplodný. To by mě teda naštvalo. Celé ty roky bych vyhazoval prachy za kondomy úplně zbytečně. No, aspoň jsem nedostal AIDS. Highbury Fields. Už jsem skoro venku. Líbí se mi ta řada viktoriánských fasád proti nebi a dlouhé tunely alejí, kterými lítají holubi. Na houpačkách vykuřují puberťáci. Naposledy jsem tady byl na Noc velkých ohňů, s Poppy a Indií. India nikdy předtím ohňostroj neviděla. Tvářila se důstojně jako královna a nehnula brvou, ale pak celé dny o ničem jiném nemluvila. Je to skvělá holka, jako její máma.

Už to bude skoro rok. Kouří se mi od pusy. Jako kluk jsem si takhle hrával na lokomotivu. To snad všechny děti. Na rozbláceném trávníku věnčí důchodci svoje labradory. Na cestičkách učí tatíci jezdit děti na kole bez postranních koleček. Někteří z nich jsou mladší než já. Tamhlety bavoráky jsou určitě jejich. To já chodím všude pěšky.

Tady dřív bydlel Tony Blair. Pošťák vybírá schránku. Když se člověk prochází kolem těchhle starých řadovek, je to, jako by se probíral knihami na poličce. Studentský kamrlík, grafické studio, rodina v pestrobarevné kuchyni, lednička posetá magnety a školními výkresy. Pracovna nějakého sběratele. Suterénní byt plný hraček – vrtulník kroužící pořád dokola. Čupr dupr obývák plný obrazů a drahého vybavení, který na všechny ty chudáky, co tudy táhnou na úřad práce u Finsbury Parku, volá z plných plic: „Vyber to tady!“ Kanceláře obskurních spolků, centrála obchodní inspekce a nemohoucí odbory.

Kolem prošli tři chlapi v černých oblecích a zahnuli na Calabria Road.

Jeden zrovna telefonoval, druhý nesl kufřík. Co tady v sobotu pohledávají? Nejspíš realiťáci. Čím to, že dělají zrovna tohle, zatímco já dělám to, co dělám? Kdybych chtěl, taky jsem mohl být právníkem nebo účetním, nebo čím se to člověk musí stát, aby si mohl koupit barák u Highbury Fields. Adoptovala mě rodina za Surrey. Patřili ke střední třídě, takže jsem chodil do dobré školy. Pak jsem sehnal práci v jedné londýnské firmě. Bylo mi dvaadvacet a snídal jsem antidepresiva. Měl jsem i vlastního cvokaře. Brečel bych, když si vzpomenu, kolik jsem do něj nacpal prachů, aby mi řekl, co se mnou je. Jakmile jsem mu prozradil, že mě adoptovali, rozsvítily se mu oči!

Z adoptovaných dětí měl doktorát. Nakonec jsem na to stejně přišel sám: přestal jsem se do života vrhat po hlavě. Ne že bych rád riskoval, ale čas od času se prostě potřebuju utrhnout ze řetězu a vrhnout se do něčeho úplně novýho.

A o to se teď v životě snažím, takže neustále prohrávám bitvu s armádou termínů – zvlášť splatnosti – ale aspoň jsou to moje termíny a upisuju se k nim dobrovolně, kdykoli se zas do něčeho bezhlavě vrhnu. Ne vždycky je to sranda. Nezávislost a nejistota jdou ruku v ruce a vzájemně se podpírají. Jim – můj adoptivní táta – říká, že jsem se pro to sám rozhodl, tak ať si nestěžuju. A má pravdu. Ale proč jsem se tak rozhodl? To mi vrtá hlavou. Protože jsem, jaký jsem, zní odpověď. Ale to přece nic neřeší. Proč jsem, jaký jsem?

Díky náhodě, tak je to. Díky koktejlu, který mi z genů a výchovy namíchala slepá barmanka jménem Náhoda.

Třeba tenhle bezdomovec – proč ten svůj časák prodává zrovna vedle obchodu, kde lidi utratí 250 liber za starožitnou postel s mosaznými sloupky a pochvalují si, jaký udělali kauf? Náhoda. Proč tenhle chlapík dělá řidiče autobusu a tahle holka uštvanou servírku v Pizza Hut? Náhoda. Lidi si myslí, že mají na vybranou, a jsme zase u toho: proč se nakonec rozhodnou, jak se rozhodnou? I to je jenom náhoda.

Proč tenhle šedivý mastný holub přišel o nohu a ten hnědobílý ne?

Náhoda. Proč tahle udělaná modelka předvádí zrovna tyhle džíny?

Náhoda. Chápete? Nebo tenhle taxikář – očima svlíká tu dlouhonohou krasavici, která kráčí vedle po chodníku, na vodítku psa s plandavýma ušima, a zatím mu před autem přechází ta malá ženská v oranžové větrovce – proč srazí ji, a ne mě? – do prdele!

To už je dneska ráno podruhé, co jsem se ocitl vleže vedle cizí baby, ani nevím jak. Tentokrát to ale bylo mnohem nepohodlnější. Cítil jsem, jak mi tepe v levé noze, a docela to bolelo. Brzdy zaskřípěly, rukáv se roztrhl. Něco proletělo vzduchem – to jsem byl asi já – taxíku rovnou mezi kukadla. Tahle ženská vypadala mnohem vyplašenější než Katy Forbesová. Na tváři měla přilepený suchý list a dřívko od nanuku.

„Pro Kristovy rány!“ vyhrkla. Irka. Tak kolem čtyřiceti. Dřívko odpadlo.

Nad námi stál tlustý taxikář. Vypadal jak Santa Claus, ovšem bez fousů a lásky k lidstvu. Ani nevypnul motor. Váhal, jestli nás má seřvat nebo litovat. „Ženská jedna nešťastná! Proč nečumíte na cestu?“

Východolondýnský cockney.

„Já –“ Zakoulela očima jako loutka. „Asi jsem nedávala pozor.“

„Kosti zlomený nemáte?“ To byla otázka pro nás oba.

Moje noha ještě pořád naříkala, ale podařilo se mi na ní postavit a zahýbat prsty. Žena se taky zvedla.

„Všechno jsem to viděla,“ prohlásila ta dlouhonohá krasavice se psem. Nějaká zazobaná panička. „Složil ji jak ragbyovej útočník a strhnul stranou, aby ji to auto nepřejelo. Úplně se odkutáleli. Řeknu vám, ten člověk jí zachránil život.“ Nebyl tam nikdo, komu by to vyprávěla. Jen taxikář, a ten ji neposlouchal.

„Moc vám děkuju.“ řekla žena ve větrovce, když se oprášila, jako bych jí podal čaj. Začínalo jí rudnout oko.

„Není zač,“ odpověděl jsem stejným tónem. „Budete mít monokl.“

„To už je to nejmenší.“ Obrátila se na taxikáře: „Jste volný?“

„Jste si jistá, že vám nic není? Co hlava? Nebolí?“

„Ne, ne, nic mi není. Svezete mě?“

„Já svezu každýho, kdo mi zaplatí, milostivá. Ale vy teda –“

„Asi vypadám příšerně, ale to byste vypadal taky, kdyby… ale nic. Jsem při smyslech, i při penězích. Zavezte mě na letiště, prosím vás.“

Moc jí nevěřil, ale myslela to vážně. „No, možná že když budete sedět v autě, nebudete se mi aspoň vrhat pod kola. Heathrow, Gatwick nebo London City?“

„Gatwick, prosím.“

Taxikář se podíval na mě. „Všechno v pořádku, synku?“

Rozhlídl jsem se kolem, aby mi na to někdo odpověděl, ale nikdo tam nebyl. „Snad jo.“

Taxikář se obrátil zpátky k ženě. „Tak si nastupte.“

Nasedli do auta a odjeli.

„To bylo teda vážně neuvěřitelný!“ prohlásila dlouhonohá.

Sebral jsem se a opustil hlouček kolemjdoucích, který se začínal nebezpečně rozrůstat. Zvláštní. Kdyby zrovna dneska ráno nedorazilo to křeslo a Katy se najednou nezbláznila a nevyhodila mě, byl bych někde úplně jinde a tu Irku by přejelo auto. Ještě nikdy jsem nikomu život nezachránil. Ne že by to byl nějak zvláštní pocit. Jako když si vyzvedávám fotky z minilabu: nejdřív lehké vzrušení, ale nakonec v podstatě zklamání. Šel jsem kolem telefonní budky, a tak mě napadlo, že bych mohl zavolat Poppy a říct jí, co se stalo. Ale ne. Mohlo by to vypadat, že se vytahuju. Stejně už jsem myslel na něco jiného. Přešel jsem na přechodu u stanice Highbury & Islington, tam, co je ten kruhový objezd, a zašátral v kapse v naději, že jsem si tam pro všechny případy strčil pár drobných. Stál jsem u automatu na lístky, když vtom do mě vrazili ti tři frajeři v černých kvádrech, které jsem před chvílí potkal, a zatlačili mě za trafiku za rohem. Ještě jsem se úplně nevzpamatoval ze své ragbyové epizody, takže mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomil, co se děje. Lidi kolem dělali, že nic nevidí.

Holt Islington.

Svým způsobem to bylo docela legrační. „Jestli mě chcete okrást, asi vás trochu zklamu…“

„Jen si trochu popovídáme, kamaráde.“

Co je tohle za esemesku? „Jak prosím?“

Železným ukazováčkem mě dloubl mezi žebra. „Ta baba nás zajíma.“ Aha, Skot. Jaká baba? Katy Forbesová? Že by její nápadníci?

Další protáhl, co tenhle zkrátil: „Ta ženská v tý oranžový goráčovce, kámo.“ Texasan? Potkali se Texasan, Skot a… – co je asi zač ten třetí? Připadal jsem si jako na začátku nějakého vtipu. Tihle tři si ale srandu nedělali. Nejspíš to slovo ani neznali. Vymahači dluhů? „Ta, cos ji vytáhnul zpod toho tága, kámo. Jsou na to svědci.“

„Aha, tamta, to jo.“

„Jsme od policie.“ Mám u sebe něco, co bych neměl? Snad ne…

Skot na vteřinu vytasil služební průkaz. „Kam říkala, že jede?“

„No, já –“

„Ta kóča s těma dlouhýma nohama a tím čoklem povídala, že na letiště. Takže od tebe, kámo, chceme slyšet na který.“

„Heathrow.“ Sám nevím, proč jsem zalhal, ale když už ze mě ta lež jednou vypadla, bylo by nebezpečné brát ji zpátky.

„Víš to jistě, kamaráde?“

„Jasné, naprosto.“

Dívali se na mě jako popravčí četa. Ten, co celou dobu mlčel, si odplivl. Pak se otočili a naskákali do jaguára s kouřovými skly, který čekal za květinovým stánkem. Řidič na to šlápnul a byli pryč. Zůstal jsem tam stát a všichni na mě čuměli. Ani jsem jim to nezazlíval. Taky bych na sebe čuměl.

* * *

Jak mi ctihodní občané města londýnského jistě potvrdí, každá trasa zdejšího metra má svůj zvláštní charakter a rejstřík nálad. Například Victoria – svěží a spolehlivá. Nejmladší Jubilee – černá ovce rodiny.

Vystrkuje růžky na předměstí, kde věčně čeká na prodloužení, pak to stočí do Greenwiche a zpátky na druhý břeh, a nakonec si zmizí někde na východě. District & Circle, co dodat, i smrtka by se radši plácla přes kapsu a vzala si taxík, když má naspěch. Trasa narvaná lidmi, co jedou do práce na King’s Cross nebo Paddington, a turisty, kteří se třesou na památky a neznají ty správné zkratky. Hrůza. Takhle nějak si představuju Tokio. Kdysi po nás jeden profesor chtěl, abychom dokázali, že Circle Line tvoří doopravdy kruh. Nikdo to nedokázal.

Tehdy mě to děsně fascinovalo. Dneska už mě fascinuje jen to, jak se mu podařilo někoho přesvědčit, aby mu za vymýšlení takových hovadin ještě platil. Docklands Light Railway, zbohatlík ze sousedství, který má ve sbírce takové kousky, jako je Prince Regent, West India Quay nebo Royal Albert. To hřmotná Piccadilly ani její dvojče, tetka Bakerloo, si na takovéhle serepetičky nepotrpí. Stejně tak sestřenka Central, dáma v nejlepším věku, věcná a přímá, neodbíhá od tématu ani se jinak nevykrucuje. A to je z hlavních tras asi všechno. Ještě zbývá Metropolitan, ale ta je tak nudná, že nestojí za řeč. Zajímavá je leda tím, že má pěknou rudou barvu a sveze vás za umírající babičkou.

Pak jsou tu trasy, o kterých nevím, co si mám myslet, jako o některých Shakespearových hrách. Perikles, Hammersmith & City, East Verona, Titus z Waterloo.

Northern Line bývá v mapách vyznačená černě. Je nejhlubší, může se pochlubit nejvyšším počtem sebevrahů a zlodějů, ale taky nejhezčími studentkami, které by stály za hřích i agentovi 007. Tahle trasa má v sobě něco tragického. Už jen ty názvy stanic: Morden. Brent Cross. Moorgate. Angel, Elephant & Castle, zmrtvýchvstalá Mornington Crescent. Ta byla celé roky zavřená – pamatuju si, jak jsem si pokaždé, když jsem tudy projížděl, představoval, že jsem průzkumník a nahlížím do Titaniku. Northern Line je ze všech největší psycho. Všechny ty holé stanice na jih od Temže, kde nikdo nechce inzerovat. Na stanici Kennington by si nedal reklamu ani výrobce výtahů. Nikdy jsem v Kenningtonu nebyl, ale vsadím se, že tam není nic než zchátralé baráky z padesátých let, zavřené herny a autobazary se zašlými plastovými cedulemi, které bezútěšně pleskají ve větru.

V těchhle místech se nejspíš točí všechny ty absurdní filmy s britskými rockery v rolích dělnických antihrdinů. Bůh žehnej mým kreditkám, že tam nemusím.

Londýn má svůj vlastní jazyk. Asi jako každé město.

Jak jsem se zaposlouchal do kodrcání vagónů, napadl mě dobrý rytmus. Do toho bluesový riff… Nebo něco íránského… Načáral jsem si to na hřbet ruky. Do nosu mě praštil pach solných bažin a lučního kvítí… no jo, Katyina voňavka.

Ale co to vidím? To je kost! Horoucí. Ebenová. Černé sametové šaty, ani náznak lascivnosti. Inteligentní a ostražitá. Co to čte za knihu? A ta její pleť – dokonalá západoafrická čerň, černá až do modra.

Úžasné, hrdé rty. Co to čte? Nakloň to trošku, kočičko… Nabokov!

Já to věděl. Má mozek! Ale když poruším svoje pravidlo a oslovím ji, nebo když si jen sednu o jedno sedadlo blíž, než je nutné, bude mě mít za dotěru a šprajcne se. Kdybych se s ní potkal náhodou někde na večírku, tyhle starosti bych neměl. Přitom bychom to pořád byli my dva. Jenže náhoda nás svedla dohromady zrovna tady, kde se seznámit nemůžeme.

Ale co, je krásné ráno, nahoře na povrchu světa. Před čtyřiceti minutami jsem zachránil někomu život. Svět mi to dluží. Už jsem se nerozhodoval a vykročil k ní.

Už už chci říct „Dovolíte?“, když vtom se otevřou dveře z vedlejšího vagónu a vejde bezdomovec. Jeho oči už viděly věci, jakých snad ty moje zůstanou ušetřeny. Místo půlky obočí má obrovský šrám.

V Londýně narazíte na spoustu podvodníků, ale tohle nebyl ten případ. Ale stejně. Nefalšovaných bezdomovců jsou na světě tisíce kdybyste každému dali jen pár supů, nakonec skončíte na ulici sami.

Člověk jako já se musí bídě bránit sobectvím.

„Promiňte,“ v jeho hlase je slyšet vyhládlá únava, která se nedá předstírat… „Moc se vomlouvám, že vás takhle vobtěžuju. Já vim, že je to trapný. Ale nemám dneska kde spát, a bude zase kosa. Na summerfordský ubytovně maj volnou postel, ale musím do večera sehnat dvanáct liber padesát, jinak mě tam nepustěj. Prosím, pomozte, jestli můžete. Vim, že máte všichni svejch starostí dost, fakt se vomlouvám. Ale co jinýho mám lidem řikat…“

Všichni zírají do země. Bezdomovci se člověk upíše, už když se na něj podívá. Kdysi jsem se zkoušel dát k Armádě spásy. Můj vedoucí žil předtím sám tři roky na ulici. Vyprávěl mi, že nejhorší na tom je, jak člověk začne být neviditelný. A pak to, že se nemůžete schovat nikde, kam by na vás ostatní nemohli. Představte si, že se nemáte kde zamknout, leda v metru na hajzlu, s feťákem v kabince nalevo a párkem teploušů napravo.

Kašlu na to. Roy mě založí.

Dal jsem mu pár drobáků, za které jsem si chtěl koupit kapucino, ale kafe stejně škodí zdraví a navíc jsem byl ještě nabuzený z té dávky u Katy.

„Díky moc,“ řekl. Kývl jsem a naše pohledy se na okamžik setkaly. Byl na tom zle. Odšoural se do dalšího vagónu. „Moc se vomlouvám, že vás takhle vobtěžuju…“

Slečna v černém sametu na příští stanici vystoupila. Už si nikdy nevychutnám ústřice v její společnosti.

Mimochodem, tu Armádu spásy jsem nevydejchal. Večer jsem pak vždycky nemohl usnout, protože jsem si dělal starosti s tím, jak všechny ty načaté příběhy asi skončí. Možná proto radši píšu na zakázku.

Jak to dopadne, nezáleží na mně.

Jediná slušná stanice na Northern Line je Hampstead. Tam teď jedu.

Výtah vás vyveze zpátky na ulici ani ne za minutu. Nemyslete si, že ušetříte čas, když to vezmete po točitých schodech. Dejte na mě. To už je rychlejší se nahoru prokopat.

Povinné výtahové ticho. To by se dalo použít jako název pro nějakou skladbu.

Člověk má aspoň šanci se na chvilku zamyslet. Ve výtahu zmlkne i Gibreel.

Poppy mi jednou řekla, že děvkaři jsou vlastně postižení.

„Jak – postižení?“

„Nedokážou komunikovat se ženami jiným způsobem.“ Prý buď nikdy nepoznali vlastní matku, anebo s ní neměli dobrý vztah.

Kupodivu mě to naštvalo… „To jako že chtějí, aby každá ženská, se kterou se vyspí, byla jejich náhradní matka?“

„To ne,“ namítla Poppy místo toho, aby si to obhájila. „Vlastně ani nevím, co po nás přesně chcete. Ale řekla bych, že to nějak souvisí s pochvalou.“

Výtah se otevře a vyšoupne vás na ulici, po které se honí listí a kde i McDonald musel vyměnit svoji červeno-žlutou za černo-zlatou, aby líp zapadl mezi zdejší knihkupectví. Hampstead žije ze zděděných peněz. Posledních koloniálních peněz. Tihle lidi berou vnoučata za odměnu do Britského muzea a neztrácejí glanc, ani když sousedovi sypou do čaje cyankáli. Když jsem kdysi dělal roznášku pro jedno zahradnictví, měl jsem tady ženskou; Samantha, Anthea, Panthea nebo tak nějak se jmenovala. Bydlela naproti domu své matky, a nejenže přede mnou dávala přednost svému poníkovi, to bych ještě pochopil, ale dokonce ji bavilo víc i spravovat proutěná křesla. Jo, jo, Marco, to bylo dávno.

Na obloze se začínaly kupit mraky, špinavě bílé jako vykopaný porcelán. Bezděčně jsem si povzdechl a jen čekal, až se svět rozbrečí. Ještě včera večer jsem měl takový sexy deštníček, ale asi jsem ho nechal u Katy nebo v té galerii, co já vím. Ale co, stejně jsem ho sám někde našel. Zvedal se vítr a kolem komínů poletovalo listí jako prádlo utržené ze šňůry. Do těchhle ulic z počátku minulého století nejspíš nikdy ani nezabloudím.

Když jsem došel k Alfredovi, na asfaltu už byly první tečky a zahrady začínaly vonět deštěm.

Alfredův dům uzavírá ulici jako zarážka na knihy. Je vysoký a v rohu má věžičku, jako stvořenou pro pořádání literárních dýchánků. Vlastně se tady dřív opravdu pořádaly. Svou přítomností je poctili třeba mladý Derek Jarman a Francis Bacon, a taky Joe Orton, než udělal díru do světa, a kromě nich hafo neznámých filozofu a kdysi slavných literátů. Lidi, co chodí k Alfredovi, jsou jako kapely, které hrají po studentských klubech: buď mají slávu před sebou, nebo dávno za sebou. Nadějní nebo odepsaní. V šedesátých letech tady Alfred zkoušel založit humanistické hnutí. Zkrachovalo na vlastním idealismu. Dodnes se u něj občas zastaví biskupové, co se kdysi angažovali v kampani proti jaderným zbraním, a taky Colin Wilson, ten rozhněvaný mladý muž. Slyšeli jste o něm? Tak víte, o čem mluvím…

Většinou to trvá, než mi někdo přijde otevřít. Roy má hlavu v oblacích a takové přízemní věci jako zvonky u dveří vůbec neregistruje, zvlášť když zrovna skládá. Alfred je zase nahluchlý. Ze slušnosti zvoním pětkrát a mezitím pozoruju, jak škvírami mezi schody prorůstá plevel. Pak začnu bušit.

V šeru se zhmotní Royův obličej. Když vidí, že jsem to já, usměje se a urovná si příčesek. Rázně otevře dveře, až mi málem urazí nos.

„Zdravíčko.“ vítá mě. „Pojďte dál… ehm…“ Se jmény je na tom stejně jako já. „Marco!“

„Dobrý den, Royi. Jak se daří?“

Roy má podobný přízvuk jako Andy Warhol. Mluví, jako by chytal signál až z Andromedy. „Šmankote, Marco… Vy mluvíte úplně jako doktor. Ale vy přece nejste doktor… že ne?“

Zasměj u se.

Roy mi pomáhá z kabátu a věší ho na zábradlí, na knoflík ve tvaru ananasu. Musím se podívat do slovníku, jak se téhle věci správně říká. „A co ta vaše kapela? Nám se to moc líbí – jak spolu vy děti hrajete… jak se inspirujete…“

„Před dvěma týdny jsme nahráli pár věcí ve studiu, ale teď už zase zkoušíme ve skladu Gloriina strýčka.“ Protože trpíme chronickým nedostatkem financí. „Nová přítelkyně našeho basisty hraje na zvonky, tak se snažíme trochu rozšířit repertoár… A jak vám jde skládání?“

„Nic moc. Všechno to nakonec sklouzne do Dobře temperovaného klavíru.“

„Co máte proti Bachovi?“

„Ale nic, jen se mi při něm vždycky vybaví skvadra synchronizovaných Escherových koček, co se honí za vlastním ocasem. A co říkáte tomuhle? To mi poslal Clem, jeden můj mladý přítel. Uličník jeden.“ Podal mi pohled s fotografií Země. Na zadní straně stálo: „Pěkná planeta. Doporučuju. Clem.“

Roy se nikdy nesměje, ale umí rozesmát. Jen se plaše usmívá.

„Poslyšte, vy jste takový šikovný, nemohl byste se nám podívat na kávovar? Je tamhle v kuchyni. Já si s ním už prostě nevím rady. Německá výroba. Nebo spíš německá sabotáž amerických domácností.

Myslíte, že už nám od války odpustili?“

„A copak se mu stalo?“

„Šmankote. Marco, teď už vážně mluvíte jako mudr. Pořád přetéká. Ta kapací hubička prostě vůbec nekape.“

Když jsem poprvé uviděl Royovu a Alfredovu kuchyň, vypadalo to tam jako po výbuchu. Ne že by se od té doby něco změnilo, ale už jsem si zvykl. Kávovar jsem našel pod velkou hlavou z drátěného pletiva. „Říkali jsme si, že tu neživou mašinku trochu zlidštíme,“ vysvětlil mi Roy. „Takhle ho tady aspoň bez problémů najdeme. To vyrobil pro Alfreda Volk, když u nás byl na jaře přes víkend.“

Volk byl opravdu fešný srbský mladíček s pochybným vízem, který občas u Alfreda bydlel, když zrovna kromě Srbska neměl kam jít. Nosil kožené kalhoty a Alfred mu říkal „náš vlček“. Na víc jsem se neptal.

„Chyba bude asi v tom, že jste do filtru nasypal čaj místo kafe.“

„Ale nepovídejte! Ukažte. Šmankote, no jo, máte pravdu… A kde máme kafe? Nevíte, kde máme kafe, Marco?“

„Minulý týden bylo v tom přístroji na střílení tenisáků.“

„To ne, Volk už ho dal někam jinam… Počkejte, já se podívám…“

Roy si prohlížel kuchyň, jako když bůh shlíží na chaos, který stvořil a už ho nemůže vzít zpátky. „V ošatce na chleba! No tak šup, utíkejte nahoru za Alfredem. Nechal jsem ho, aby si dočetl poslední kapitolu.

Shodli jsme se, že je úžasná. Přinesu vám kafíčko, až to dokape.“

Roy je smutný případ. Kdysi mu jeho skladby vydávali. Ještě dnes občas v nějakém specializovaném obchodě vyštrachá staré kopie a s radostí mi je ukazuje. Párkrát se dokonce veřejně hrály a z koncertů se pořizoval záznam pro rádio. Když v americkém rozhlase vysílali jeho První symfonii, prezident Johnson napsal Royovi dopis, jak se jim to s manželkou moc líbilo. Úspěch ovšem přilákal i kritiku a nějaká špína z hudebního světa prosákla i k Royovi. Rozhodilo ho to natolik, že od té doby nic nevydal. Skládá sice dál, jeden tlustý rukopis za druhým, ale poslouchá to jen on a Alfred, příležitostně ještě vlček a já.

Teď píše třináctou symfonii.

Měl by slyšel, co občas říkají o nás. Taky mi dokážou hnout žlučí.

Kritik z Evening News napsal, že mu naše hudba připomíná obří mixér a že by na světě bylo hned líp, kdyby nás do něj někdo hodil. To mě fakt nakrklo.

Když jsem vyšel do horního patra, uvědomil jsem si, že se mi hlavou honí můj první rozhovor s Poppy, když jsme se seznámili. Bylo to na večírku, ostatní se už zpili do němoty a noc pomalu smývalo mrholivé ráno.

„Přemýšlel jsi někdy o tom, jaké mají ty tvoje avantýry následky?“

„Proč se mě na to ptáš, Poppy?“

„Proto. Jen jsem si tak najednou uvědomila, že strašně rád mluvíš o příčinách. A nikdy o následcích.“

Zaklepal jsem na dveře Alfredovy pracovny a vešel. Pokoj zaplněný fotografiemi přátel, z nichž žádná nebyla nová. Alfred se díval z okna, jak to starci dělávají. Dešťová clona se valila hlava nehlava přes Hampstead Heath.

„Za chvíli tu máme zimu, příteli.“

„Dobré odpoledne, Alfrede.“

„Další zimu. Musíme si pospíšit. Jsme pořád u kapitoly, u kapitoly…“

„U kapitoly šest. Alfrede.“

„A jak se daří rodině?“

Že by si mě s někým spletl? „Mají se dobře, aspoň co já vím.“

„Jsme teprve u kapitoly šest. Musíme si pospíšit. Moje tělo rychle slábne. Minulý týden jste odvedl dobrou práci. Líbí se mi to. Jste úplný spisovatel, mladý muži. Dnes bychom s tím mohli trochu pohnout.

Pasáže, které bych chtěl přepsat, jsem označil zeleně. Tak pojďte, dáme se do toho. Blok máte?“

Zamával jsem s ním. Alfred pokynul k nejbližšímu křeslu. „Než se posadíte, dejte prosím do gramofonu Třetí symfonii od Vaughana Williamse. Je to pod V. Pastorále.“

Miluju Alfredovu sbírku desek. Opravdové, velké, černé, plastové desky. A tlusté. Rád je beru do rukou, je to jako potkat dávného přítele. S neuvěřitelnou drzostí nám vnutili cédéčka a než jsme tu jejich hru stačili prokouknout, bylo pozdě. Nedá se to srovnat – jako instantní kafe a pravý turck. Od toho Williamse jsem nikdy nic neslyšel, ale rozjíždělo se to slibně. Namixoval bych do toho zkreslenou basu, možná bubínek.

„Tak začneme, ano?“

„Stačí říct.“

Zapínám diktafon a nalistuju čistou stránku. Zatím nemá chybu.

„Píše se rok 1946. Žiju v Berlíně a pracuju pro britskou rozvědku.

Jsme na stopě Mauslingovi, tomu vědci, co dělá na raketovém výzkumu. Američani po něm jdou kvůli –“

„Myslím, že už jsme se vrátili do Londýna, Alfrede.“

„Aha… Mauslinga už jsme předali… 1946… Tak to jsem zpátky ve státní správě. No ano, rok 1947. Můj první klidný rok za posledních deset let. Nepokoje v Indii a Egyptě. Špatné zprávy z východní Evropy. V Arménii se našly masové hroby. Sověti a norimberští nacisti se obviňovali navzájem. Churchill a Stalin si rozdělili Evropu na ubrousku a důsledky jejich lehkomyslnosti se začínaly hrůzně projevovat. Jistě si dovedete představit, že jsem ve Whitehallu působil trochu jako pěst na oko. Maďarský Žid, který se vrátil z Berlína, mezi všemi těmi nabrustužkami, co zrovna vylezly z Oxfordu. Koruna mi byla zavázaná a ti nahoře to moc dobře věděli, ale už o mě prostě nestáli. A tak mi dali místo v Great Portland Street, na úřadě, který šel po krku šmelinářům. Do akce jsem se ale nikdy nedostal. Dělal jsem jen to, co dneska počítače a slečny v kostýmkách. Pořád platil přídělový systém, ale pomalu odspodu vyhníval. Válečná solidarita se vytrácela vybombardovanými krátery a lidé se vraceli ke svým malicherným zájmům. Roy byl pořád ještě v Torontu, v zajetí svého otce a právníků. Představte si nějaký nudný román od Grahama Greena, odmyslete si ty lepší pasáže ke konci a nechte ho běžet a běžet, pořád dál, stovky stránek. Jedinou zábavnou kapitolou byl kriket, který jsem sledoval s vášní emigranta. A pak neděle v Hyde Parku, kde jsem si mohl v kterémkoli jazyce podebatovat o Nietzschem. Kantovi, Goethovi i Stalinovi, nebo sehrát slušnou šachovou partii, pokud bylo zrovna hezky. V roce 1947 byl Londýn plný Alfredů.“

Dopsal jsem odstavec a protáhl si prsty. Zadíval jsem se s Alfredem přes ulici na mokrý kafrovník. Roh Hampstead Heath, za ním byl v prohlubni vidět rybník. Alfred se na něj dívá vždycky, když přemýšlí. Předtím ještě zavadí pohledem o fotku Bertranda Russella s autogramem.

„Nikdy jsem neviděl ducha, Marco. Na posmrtný život nevěřím.

Boha považuju za dětinský šprým, v horším případě za černý humor, kterým se nejspíš baví sám ďábel – a neříkejte mi, že bez Boha není ďábla, proč by ne? Vím, že uctíváte Buddhu a toho zmateného Hesseho, ale já zůstanu až do konce věrný ateismu. Jednoho letního večera roku 1947 se mi ovšem přihodilo něco zvláštního. Chci, abyste to do té autobiografie zahrnul. Až to budete psát, nedělejte z toho žádnou strašidelnou historku. Nesnažte se to nijak vysvětlit. Napište, že prostě nevím, co si o tom mám myslet. Podejte to přesně tak, jak vám budu vyprávět, a nechte čtenáře, ať si udělají vlastní názor. Duch se objeví už v prvním odstavci.“

To mě zajímalo. „Co se stalo?“

„Po práci jsem povečeřel s profesorem Bakerem v jedné restauraci v Jižním Kensingtonu. Když jsme dojedli, zůstal jsem ještě chvíli sedět a upíral oči na rušnou ulici. Podobně člověka dokáže zhypnotizovat třeba vodopád, nezdá se vám? A vtom jsem uviděl sám sebe.“

Alfredovi se rozšířily zorničky; pečlivě sledoval, jak zareaguju a jak to na mě zapůsobí.

„Sám sebe?“

Alfred přikývl. „Přesně tak. Nebyl to odraz ve skle, ani dvojník nebo dvojče, ani vosková figurína, a nemluvím ani o nějakém duchovním prozření. Tohle není žádný tuctový rébus. Byl jsem to já sám, Alfred Kopf v životní velikosti.“

„Co jste tam dělal?“

„Běžel kolem! Asi bych si ho ani nevšiml, kdyby mu póry v větru najednou nestrhl klobouk. Sehnul se, aby ho zvedl, jako bych to udělal já. Druhý takový klobouk byste v Londýně nenašel. Patřil mému otci, byla to jedna z mála věcí, kterou mi dal, než ho nacisti odvlekli do těch svých tavicích pecí. Ten dotyčný se sklonil a podíval se nahoru, jako by někoho hledal. Pak si nasadil klobouk na hlavu a pádil zase dál. Ale stačil jsem mu pohlédnout do tváře, a poznal jsem se.“

Když píšete někomu životopis, musíte – stejně jako dobrý psychiatr – umět mlčet.

„Nikdy bych vám, Marco, nepřál, abyste potkal sám sebe. V anamnéze normálního člověka se takovýhle zážitek nevyjímá zrovna nejlíp. Ale nejsem sám, kdo to zažil. Znám další tři lidi, kterým se přihodila podobná věc. Zkuste si představit, co to s vámi v první chvíli udělá.“

Snažil jsem se. „Asi bych si myslel, že se mi to jen zdá.“

„Vůbec ne. Nás to všechny příšerně pobouřilo. Měli jsme sto chutí toho vetřelce chytit a zadupat ho do země. A tak jsem taky vyskočil, popadl otcův klobouk – klobouk svého otce – a rozběhl se za ním po Brompton Road směrem ke stanici Knightsbridge. Byl jsem mladý a v dobré kondici. Viděl jsem ho, můj béžový pršiplášť za ním jen vlál.

Mrholilo a chodník byl kluzký. Proč utíkal? Moc dobře věděl, že jsem mu v patách. Londýn byl tehdy jiný než dnes: omnibusy, strážníci na koních, ženy v šátcích. Když jste přecházel ulici, nemusel jste se bát, že vás bude smrtka sbírat z kapoty. Můj stín běžel pořád přede mnou, stejným tempem jako já. U stanice Hyde Park Corner se mi už plíce vzdouvaly jako měchy, a tak jsem musel zvolnit. Totéž udělal i můj stín, jako by mě provokoval. Šli jsme dál po Grosvenor Place, podél té dlouhé zdi, která skrývá zahrady Buckinghamského paláce před plebsem.

Až ke stanici Victoria, tehdy tam ještě nebylo tak rušno. Tam zahnul, prošel kolem Královských koníren a pokračoval po Birdcage Walk, podél jižního okraje parku svatého Jakuba. Zlost mě pomalu přecházela. Celé mi to připadalo jako ze špatného hororu. Nepovedený Poe.

Když jsem zase popadl dech, zkusil jsem za ním nečekaně vystartovat.

Rozběhl se zrovna tak! Pořád rovně až ke stanici Westminster. Kdykoli jsem musel zpomalit, zpomalil i můj stín. Zahnuli jsme na nábřeží.

Přes most se vraceli lidé z práce. Občas jsem už myslel, že jsem ho ztratil, ale pak jsem zase uviděl ten klobouk, jak poskakuje sotva padesát metrů přede mnou. Ten člověk měl stejný sestřih, stejný zátylek.

Snažil jsem se to nějak logicky vysvětlit. Komediant? Fáta morgána?

Nebo jsem se zbláznil? Minuli jsme stanici Temple a běželi dál na východ. Měl jsem trochu strach, v těchhle končinách tehdy nebývalo dvakrát bezpečno. Pamatuju si, že zrovna zapadalo slunce – po nefritovém obzoru se rozlila řídká pomerančová marmeláda, jakou Londýn občas rád vytáhne ze spíže. Proběhli jsme kolem stanice Mansion House, dolů po Cannon Street a dál až k Toweru. Najednou vidím, jak můj stín nasedá do taxíku! Rozběhl jsem se k dalšímu autu v řadě a naskočil dovnitř. „Podívejte, já vím, že to vypadá směšně,“ vyhrkl jsem na taxikáře, „ale jeďte prosím za tamhletím taxíkem.“ Asi jsem nebyl první, kdo něco takového chtěl, protože řidič řekl jen; „Jak je libo, vašnosto.“ Rozjeli jsme se směrem ke stanici Aldgate. Dlážděnými postranními uličkami až na Liverpool Street. Přes Moorgate až k místu, kde je dnes stanice Barbican. Po náletech to tam tehdy bylo jedno velké staveniště. Stejně tak na Farringdonu, tam to staveniště vlastně pořád je. Pokaždé, když nás provoz zpomalil, chtěl jsem vyběhnout z auta a přisednout do taxíku ke svému stínu, ale než jsem se odhodlal, kolona se dala zase do pohybu. Pořád rovně až ke stanici King’s Cross, brzda, plyn, brzda, plyn. Odtamtud doleva na Euston Square a Great Portland Street. Za zadním sklem jsem pořád viděl jeho klobouk. Copak nemá na práci nic lepšího? říkal jsem si. A já? Za Baker Street jsme znovu vjeli do zelenější části města. Na Edgware Road jsme zahnuli směrem na Paddington a Bayswater. U stanice Notting Hill Gate najednou vystoupil z taxíku a zamířil do Kensingtonských zahrad. Zaplatil jsem řidiči a vyrazil za ním. Pamatuju si, jak vzduch po dešti voněl, tak sladce a večerně. „Hej!“ zakřičel jsem a nóbl paničky s psíky si pohoršeně odkašlaly. „Alfrede Kopře!“ zakřičel jsem ještě jednou a ze stromu žuchl na trávník nějaký chlap. Můj stín se ani neotočil. Proč přede mnou utíkal? Podle toho, co jsem si pamatoval z literatury, bychom si spolu přinejmenším měli zajímavě pokonverzovat o dobru a zlu.

Pádili jsme ovšem dál přes Kensington Road, kolem muzeí, kolem té restaurace, kde jsem se měl ten večer sejít s profesorem Bakerem. Vtom mi náhlý poryv větru strhl klobouk. Sehnul jsem se, abych ho zvedl. A když jsem se narovnal, můj stín byl pryč.“

Zapomněl jsem, že tady pořád sedím. „Jen tak se vypařil?“

„Ne! Nastoupil do autobusu číslo 36. A odjel.“

„Ale já myslel, že s profesorem Bakerem jste se ten večer už –“

Něco plesklo o okno. Než jsem si stačil všimnout, co to je, spadlo to dolů. Asi holub. Do pokoje přiběhl Roy, v očích slzy. Celý se třásl.

„Šmankote, Alfrede. Teď volal Morris.“

„Uklidni se, Royi, jen se uklidni. Zrovna Marcovi vyprávím o svém dvojníkovi.“ Alfred si zapálil dýmku. „Tak kdo že to volal – Morris starší, nebo Morris mladší?“

Je tohle tragédie nebo fraška?

„Morris starší, z Cambridge. Zabili Jeroma!“

Alfredovy prsty si přestaly hrát s dýmkou. Hlas mu přeskočil. „Jeroma? Ale vždyť mu zaručili imunitu.“

„Morris říká, že ministerstvo svaluje vinu na petrohradskou mafii.

Že prý se Jerome zapletl do nějaké krádeže obrazů.“

„Nesmysl!“ Alfred bouchl do stolu lakovou silou, až mu staré kosti málem praskly. „Snaží se to zakamuflovat. Postupně nás sejmou všechny, jednoho po druhém. Tihle lidi z ministerstva se nezastaví před ničím. Čert aby tu verbež spral!“ Pak si Alfred ulevil v rodném jazyce, znělo to jak ta nejstrašnější maďarská nadávka. Jako kletba upíra Nosferatu.

Podíval jsem se na Roye. „Špatné zprávy?“

Roy se podíval na mě, ani nemusel nic říkat. „A v kuchyni vyteklo všechno kafe na podlahu. Asi jsem tam dal dva filtry místo jednoho.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Alfred vytáhl kapesník a z kapsy mu vypadla mince. Kutálela se po parketách v čím dál menších kruzích, až nakonec zmizela pod skříní, kde nejspíš zůstane navěky, pokud ji do té doby nenajde Volk.

„Marco,“ promluvil Alfred, oči zaostřené do dálky, „děkuju, že jste se zastavil. Ale teď bych byl asi radši, kdybyste šel.“ Hlas se mu třásl. „Za týden budeme pokračovat.“

* * *

Když jsem vyšel od Alfreda, mraky se už posunuly směrem k Essexu a jasné, nazlátlé odpoledne otevřelo svou teplou náruč. Ať už Alfreda s Royem trápilo cokoli, byla to jejich věc. Já si oždiboval čokoládu z jahodového nanuka. Nad loužemi visela hejna mušek a stromy pomalu osychaly. Brzy na ně padne zima. O několik ulic dál se ozývala znělka pojízdné prodejny se zmrzlinou. Nějaké děti se na zídce učily roztáčet jojo. Rád vidím, že má jojo pořád svoje příznivce. Fi, moje pravá matka, téhle roční době říká „svatolukášské léto“.

Pěkné, ne? Měl jsem dobrou náladu. Dostal jsem od Roye nějaké peníze, které mi šoupl spolu se zmrzlinou. Ještě mi vnutil takovou příšernou zelenou koženou bundu. Bránil jsem se, ale nějak se mu podařilo ji na mě navlíknout. Když mi ji zapínal, vzpomněl si, že volal Tim Cavendish a že mě prosí, jestli bych se u něj odpoledne nezastavil. Šeptem se mi omlouval, že mi nedal víc peněz, ale prý se tenhle týden musel odvolat ke Sněmovně lordů, protože mu někdo zdrhl s kufříkem peněz do Zimbabwe, a správní poplatky se vyšplhaly na 92.000 liber. „Je to dost,“ šeptal Roy, „ale ze zásady jsem to musel udělat. Ten někdo je zatím pořád v Zimbabwe, a kufr taky.“

S poctivostí dojdeš leda do prdele, fakt že jo. Lhaní vás může přivést do maléru, ale jestli chcete zabřednout do sraček opravdu pořádně, neříkejte nic než pravdu.

Když nám tehdy při milování prasknul ten kondom, Poppy už skoro byla a vydechla: „Marco, tohle je lepší než sex.“ Jen jsem si na to teď vzpomněl.

Zamířil jsem k parku Primrose Hill. Vezmu to k Timovi přes Regenťs Park a Oxford Street. Strašně rád chodím kolem londýnské zoo a nakukuju dovnitř. Je to moje dětství. Moji adoptivní rodiče mě tam brali vždycky o narozeninách. Stačí, abych dneska zaslechl zvuk voliéry, a už na jazyku cítím mazlavé sendviče s rybí pomazánkou.

Podle mě je jedno dítě na jednu svobodnou matku až až. Ale znám ženské, co nejdřív proti potratu neřekly ani á, a když došlo na lámání chleba, najednou úplně obrátily. Kdyby byla Poppy těhotná, co bych chtěl? Chtěl bych to? Aby mě přijala jako otce svých dětí, musel bych se zapřísáhnout, že jí budu věrný, a myslet to vážně. Mám spoustu kamarádů, co se oženili a udělali si děti, a vím, jak to člověku totálně změní život. Člověka přejde chuť se do něčeho po hlavě vrhat, když na tom, jak a kam dopadne, závisí další dva životy. Stejně je to zvláštní. Když jsem byl mladší, myslel jsem si, že s věkem nevyhnutelně přijdou i děti. Představoval jsem si, že jednoho dne se prostě probudím a budu je mít, i s pročůranými plínkami. Jenže tak to nefunguje.

Nejdřív se totiž musíte rozhodnout, že si je uděláte, jako se musíte rozhodnout, že si koupíte dům, že nahrajete cédéčko nebo že svrhnete vládu. Ale co když se nikdy nerozhodnu? Co když?

Ach jo, starosti, starosti, pořád samé starosti.

Tak a už jsem na kopci. Nádech, rozhlídnout se po okolí a výdech!

To je ale výhled! Starý dobrý Londýn, v plné parádě… Italové rozlišujou města podle pohlaví. Všichni vám řeknou, že tohle město je on a tamto ona, ale nedokážou vysvětlit proč. To se mi líbí. Londýn je chlapík tak kolem čtyřiceti, spořádaný manžel, ale skrytý homosexuál. Jeho čtvrti, které nenápadně přecházejí jedna v druhou, znám jako svoje boty. Domy z červených cihel kolem Chelsea a Pimlica, elektrárna v Battersea jako převrácený konferenční stolek… Špinavé baráky podél Vauxhall Way. Green Park. Mám to tady zmapované podle šukacích kót. Highbury je ode dneška Katy Forbesová. Putney je Poppy, a samozřejmě India, teda ne že bych s tou něco měl, je jí teprve pět. Camden Town je Pavouček Pytlíček. Snažil jsem se vybavit si místa z té Alfredovy ujeté historky… Jak mám z něčeho takového napsat seriózní životopis? Budu to muset krutě proškrtat, nebo mi z toho vylezou „Bláznovy zápisky“.

Dneska je tak hezky, že si s tím nebudu dělat starosti. Světlo je krásně zlaté, stíny krásně hebké.

Od doby, kdy se Alfred v časové smyčce honil za Alfredem, tady leccos přibylo. Třeba všechna ta letadla, co přistávají na Heathrow a Gatwicku. Bariéry na Temži. Dóm tisíciletí. Centrepoint, ta výšková popelnice, co tady postavili v šedesátých letech – kruci, tu by měl někdo vyhodit do povětří. Canada Tower v Docklands se teď třpytí na slunci tak, až mi připomíná to secesní zrcadlo, co má v pokoji Shelley. Shelley z Shepherds Bush. Žije teď s tím, no, bože, jak se jenom jmenoval? Dělal u British Oxygen. Její bývalá spolubydlící Natálie v sobě objevila křesťanku a žije teď pro zrněnu s Ježíšem. Jednou odpoledne, když pršelo, jsme se Shelley a Natálií vytvořili pod Shelleyinou peřinou Svatou Trojici. Tehdy jsem si Natálii zařadil do kolonky „nebezpečně zranitelná“.

Město je jako moře, ve kterém pořád něco ztrácíte. A nacházíte jen to, co ztratili ostatní.

„Je tady krásně, co?“ oslovil jsem muže se zrzavým ohařem.

„Díra zasraná je to.“

My Londýňané na Londýn často nadáváme, ale jen proto, že někde v hloubi duše cítíme, že žijeme v tom nejúžasnějším městě na světě.

Když jsem vystoupil z autobusu, Oxford Street praskala ve švech.

Tahle ulice by už dneska měla být ve slevě jako zboží s prošlou trvanlivostí. Šoupnul bych ji do jednoho regálu s rockovým festivalem v Glastonbury a Harrisonem Fordem. Pořád je tady cítit ta kovová pachuť smogu. Drtí mě, kolik je tu obchodů s martenskami. V hudebních megastorech vás nemá co překvapit. Obchodáky jsou plné věcí, které si může koupit jen ten, kdo při stěhování nemusí hnout prstem: neronovské vany s pozlacenými madly a porcelánové kolie v životní velikosti. V macdonaldech směrem na Marble Arch člověku vždycky akorát vyhládne. Jediné, co se mi na Oxford Street líbí, jsou mladé Španělky, které u stanice Tottenham Court Road rozdávají propagační letáky levných jazykovek, aby si vydělaly na hodiny angličtiny. Gibreel kdysi jednu takovou dostal do postele, když předstíral, že zrovna připlul z Libanonu a že fubec nemlufit anglicky. Ve stánku kousek od Oxford Circus jsem koupil Poppy pro radost tričko s prasátkem, tak velké, aby ho mohla nosit jako noční košili. Pak jsem prošel kolem výlohy nějaké cestovky, přesněji řečeno, lavina těl mě na ni zničehonic natlačila, a připadal jsem si menší a starší, než ve skutečnosti jsem, a pruh nebe nade mnou mi najednou zmizel z očí a – A klid tam naleznu – vždyť klid jen zvolna kane, jak rosa z roušek rána do cvrčcích písniček – mihotavou půlnoc, poledne z nachu tkané a soumrak plný křídel jiřiček.

Vstanu teď hned a půjdu, vždyť den co den mi v uších zní tiché‘ ševelení vln o břeh jezera.

Když stojím v šedi ulic, ozývá se mi v duši jak pramen, který z hloubky vyvěrá.

Víte, co mě na té literární nádeničině štve nejvíc? Že takhle krásnou věc nemám nikdy šanci napsat. A i kdybych napsal, stejně by mi nikdo nevěřil, že jsem to byl já.

Musel jsem čekat osm minut na bankomat a mezitím jsem v proudu kolemjdoucích napočítal jedenáct různých jazyků. Aspoň myslím, že byly různé, Blízký Východ se mi trochu plete. Vysmrkal jsem se a podíval se na výsledek: šedivý londýnský sliz. Hmm. Nádhera. Vedle banky byl obchod, kde prodávali jenom televize. Široké, hranaté, kulaté, televize, na kterých se můžete dívat na jednu sračku a zároveň sledovat, o jaké sračky přicházíte na dalších třiceti kanálech. Zrovna dávali ragby. All Blacks skórovali tři body proti Anglii a já zatím přemýšlel, v čem se sportovní přenos podobá duelu Náhody a Osudu.

A přišel jsem na tohle: Dokud jsou hráči na hřišti, zápas je jednou velkou exhibicí náhody. Jakmile si ho ale nahrajete na video, každý sebemenší pohyb už existuje. Minulost, přítomnost i budoucnost splývají – máte je na jedné kazetě. Nic není náhoda, protože každý hráčův krok, každý hod míčem je daný. A co z toho plyne? Řídí náš život náhoda nebo osud? Odpověď je stejně relativní jako čas. Když žijete svůj život, je to náhoda. Když koukáte na cizí, jako na knihu, kterou čtete, je to od začátku do konce osud.

Nevím, jak vy, ale já mám pocit, že můj život je jako studna, ve které vězím. Zapadl jsem do ní až po uši, a přesto nedosáhnu na dno.

Měl jsem sto chutí naskočit do taxíku, nechat se odvézt na Heathrow a uletět někam hodně daleko, kde nikdo není. Třeba do Mongolska, to by se mi líbilo. Jenže já nemám ani na to, abych na letiště dojel metrem.

Vložil jsem kartu a modlil se k vrtkavému bankomatovému božstvu za pětadvacet babek, což je minimální částka, za kterou se můžu s Gibreelem namazat. Ten mrzák mi sežral kartu a doporučil, abych kontaktoval svou pobočku. Vyhrkl jsem něco jako „Áááh!“ a bouchl pěstí do obrazovky. K čemu jsou mi Yeatsovy básničky, když si nemůžu koupit ani pár panáků?

Korpulentní Indka s vínovou tečkou na čele, která stála ve frontě za mnou, na mě s brooklynským přízvukem zabručela: „Pech, co?“

Než jsem stačil odpovědět, z římsy se na mě vykadil holub.

„Vlezte si radši zpátky do postele… Tady máte kapesník…“

Cavendishova literární agentura sídlí v temné postranní uličce kousek od Haymarketu. Ve třetím patře. Zvenčí je to docela hogofogo barák. Vchází se otáčecími dveřmi a nad vchodem do haly se vypíná stožár na vlajku. Měla by tady sídlit námořní sekce ministerstva obrany, nebo nějaký jiný nablblý pánský klub. Ale ne, sídlí tady Tim Cavendish.

„Marco! To je bezva, že jdete!“

Příliš velké nadšení člověka odradí víc než žádné. „Dobré odpoledne, Time. Přinesl jsem další tři kapitoly.“

„Paráda!“

Stačí jediný pohled na Timův stůl a víte všechno, co potřebujete.

Stůl samotný patřil Charlesi Dickensovi. Aspoň Tim to tvrdí, a já nemám důvod mu nevěřil. Je přeplněný tak, že víc by se na něj už ani nevešlo – hromady šanonů a rukopisů, sklenička skotské, kterou byste si mohli splést s akvárkem, troje brýle, kapesní počítač, který, co já vím, nikdy nepoužil, přetékající popelník, Ninive a Ur: Průvodce od A do Z a čerstvý Racing Post. „Nedáte si skleničku? V pondělí jsem ukázal první tři kapitoly Lavendě Vilniusové. Je nadšená. Když nepočítám Rodneyho životopis princezny Margaret, nepamatuju si, že by ji nějaká rozepsaná kniha takhle dostala.“

Vybral jsem si židli, která byla nejmíň zavalená, a začal z ní sundávat náklad nablýskaných knih. Ještě voněly tiskem.

„Hoďte ty zatracený knihy na zem, Marco. Nebo víte co, vemte je do Japonska a hoďte je na hlavu tomu parchantovi, co je napsal.“

Podíval jsem se na obálku. Posvátná zjevení Jeho Osvícenosti –

Nová vize, Nový mír, Nová Země. Přeložila Beryl Brainová. Na obrázku byl orientální Ježíš, zahleděný do blatouchu, a zlatovlasé dítko, zahleděné na něj. „Netušil jsem, že tohle je váš obor, Time.“

„Taky že není. Udělal jsem to pro jednoho kluka, se kterým se známe z Etonu. Založil si nakladatelství a teď vydává takovou tu trhlou ‚New Age‘ literaturu, jako vedlejšák. Já tušil, že se na to mám vykašlat. Něco mě varovalo, ale nedal jsem si říct. Můj milý spolužák měl za to, že s novým tisíciletím dozrál čas hodit na trh nějaké to východní moudro. Beryl Brainová je něco jako jeho přítelkyně. To křestní jméno k ní docela sedí, ale mozek teda nemá. Jen co jsme dostali z tiskárny první várku. Jeho Osvícenost se rozhodla, že tu svou vizi trochu uspíší, a nechala tokijské metro zamořit nervovým plynem. Bylo to někdy začátkem roku, určitě jste to viděl ve zprávách. Tak to byl on.“

„To je… hrůza!“

„To mi povídejte! Dostali jsme z těch hajzlů jen zlomek nákladů, protože jim okamžitě zmrazili účty. Síla, co? Takže nám tady teď trčí patnáct set výtisků. Pár jsme jich prodali do sbírky kriminofilům, ale jinak se s tím můžeme jít tak akorát vyfotit. Fakt nechápu, o co těm sektám jde. Jako by konec světa ještě potřeboval uspíšit…“ Tim mi podal tu největší sklenici whisky, jakou si dokážu představit.

„A jaká je ta kniha?“

„Žvásty chvásty. Tak na zdraví! Až do dna.“

Přiťukli jsme si akvárky.

„Radši mi povězte. Marco, jak se daří našim přátelům z Hampsteadu.“

„Ale dobře…“ Položil jsem knihu zpátky k jejím bratrům a sestrám.

„Zatím jsme se dostali k roku 1947.“

„No vida… A co se stalo v roce 1947?“

„Nic moc. Alfred viděl ducha.“

Tim Cavendish se opřel do židle, až pod ním zavrzala. „Ducha?

To rád slyším.“

Nechtěl jsem tohle téma vytahovat, ale když už to nakousnul…

„Víte, Time, nejsem si jistý, jak moc je Alfred normálně…“

„Normálně normální?“

„Tak nějak.“

„Je praštěnej jak vegetariánská kotleta. A Roy taky asi chodil do Disneylandu víc, než je zdrávo. Ale co na tom?“

„No, není to trochu problém?“

„Problém? Roy má prachů, že by mohl zacvakat celý náklad.“

„Tak jsem to nemyslel.“ Tu Royovu Sněmovnu lordů sem teď radši tahat nebudu. „Jen si říkám, jestli by se životopisy neměly držet faktů.“

Tim se uchechtl a sundal si brýle. Oboje brýle. Opřel se do své rozvrzané židle a spojil konečky prstů jako při modlitbě. „Jestli by se životopisy neměly držet faktů? Mám vám to říct na rovinu, nebo kulantně?“

„Na rovinu.“

„Z pohledu vydavatele: Bože chraň.“

„A kulantně?“

„Vzpomínky žijí vlastním životem.“

To je celý Tim. Vždycky z něj vypadne nějaká perla. Nebo už to říkal stokrát?

„Berte to takhle. Alfred, to jsou ingredience, kniha je výsledný pokrm, ale vy, Marco, vy jste kuchař! Vymačkejte z něj tu šťávu! Rád slyším, že ten starouš v sobě ještě nějakou má. Sem s těmi jeho duchy. A proboha vás prosím, až přijde řeč na Jarmana s Baconem, koukejte to pořádně vypíchnout. Jen ať se Alfred pochlubí svými slavnými známými. Pořádně ho vyždímejte. On sám není žádná celebrita, jeho sláva bohužel nesahá dál než za Old Compton Street, takže ji holt budeme muset trochu nafouknout. Udělejte z něj ‚ucho poválečného Londýna‘, něco si zkrátka vymyslete. Znal taky Edwarda Heathe, ne?

A kamarádil se s Albertem Schweitzerem.“

„Ale to se přece nedělá. Psát o něčem, co se ve skutečnosti nestalo.“

„Dělá, nedělá! Proboha, Marco! Tady nejsme ve skautu. Pepys, Boswell, Johnson. Swift, to všechno byli podvodníci, co krmili lidi výmysly.“

„Aspoň se pod to pak podepsali. Pisálci jako já se akorát schovávají za další podvodníky.“

Tim se zasmál do stropu. „Člověk se nemůže podepsat ani pod vlastní život, milej zlatej. To máte jako s těmi vzpomínkami. Všichni si myslíme, že máme život ve svých rukou, že jsme jeho hybatelé, a ve skutečnosti jím hýbou síly kolem nás.“

„Takže co s tím duchem?“

„Čte se to dobře?“ Typicky cavendishovská odpověď převlečená za otázku. V telefonu na Timově stole to zapraskalo. „Volá váš bratr, pane Cavendishi.“ Neznám lhostejnější ženskou, než je paní Whelanová, Timova sekretářka. Její lhostejnost je neprůstřelná jako londýnská mlha. „Mám ho přepojit, nebo jste pořád ještě na Bermudách?“

„Který bratr, paní Whelanová? Nipper nebo Denholme?“

„Řekla bych, že je to ten starší, pane Cavendishi.“

Tim si povzdechl. „Omlouvám se, Marco. To bude nadlouho. Co kdybyste se zastavil příští týden, až si tohle přečtu? Jo a ještě něco.

Vím, že to je, jako by Herodes nařkl Thatcherovou z nedostatku citu, ale ta vaše košile by už fakt chtěla vyprat. A ve vlasech vám trčí něco bílého. A jestli vám můžu radit, vyhněte se Nabokovovi. Říkám to všem, kdo se snaží psát. Vedle Nabokova si každý připadá jako střevo.“

Obrátil jsem do sebe zbytek whisky a tiše se vykradl ze dveří. Ještě jsem zaslechl Timovo „Ahoj, Denny, rád tě slyším. Zrovna jsem ti chtěl volat a zeptat se na tu malou půjčku, cos mi tak laskavě…“

„Na shledanou, paní Whelanová.“ Co je císařovo, císaři, co je Boží, Bohu, a sekretářce, co je sekretářcino.

Paní Whelanová si povzdechla tak, že by z toho zvadl i čerstvý salát.

„Marco!“

Došel jsem až na Leicester Square, kam mě táhla nejen vidina vypršených baťůžkářek z Evropy a barevné neony, ale i nejasný plán, že bych se mohl porozhlídnout v knižním bludišti na Charing Cross Road, jestli tam nenajdu něco nového ve slevě. Teplé pozdní odpoledne. Leicester Square je středem celého toho bludiště. Nemůžete udělat nic lepšího, než nepospíchat z něj ven. Tečovali mě okšiltovaní puberťáci na skateboardech v kalhotách pod kolena. Zamyslel jsem se nad slovem „odstředivý“ a dospěl k závěru, že je to jedno z mých oblíbených. Po náměstí bloumala mládež z Dálného Východu, Evropy. Severní Ameriky a bůhvíodkud ještě, která sem přijela objevit „pohodovej Londýn“.

A ten šibal šibalská se jim pořád někde schovává. Chvíli jsem pozoroval děti na kolotoči. Jeden z těch špuntů se pokaždé, když se kodrcal kolem, smál na svou babičku a mě to kdovíproč tak vzalo u srdce, že se mi chtělo brečet, nebo aspoň do něčeho praštit. Přál jsem si, aby tady se mnou byla Poppy s Indií. Teď, v tuhle chvíli. Všem bych nám koupil zmrzlinu, a kdyby Indii upadla na zem, dal bych jí svou. Vtom jsem uslyšel, jak mě někdo volá, a ohlídl se. Od svého řeckého bistra mezi Švýcarským centrem a Prince Charles Cinema na mě mával Iannos s falafelem v ruce. Mimochodem, v tom kině můžete vidět devět měsíců staré filmy za dvě libry padesát. Katyina míchaná vajíčka už dávno opustila můj žaludek, takže falafel by bodnul.

„Iannosi!“

„Marco, kamaráde! Co ta tvoje kapela?“

„Ale jde to. Všechno jak má být. Občas záběrem, občas přeberem… jeden druhýmu holku… Koupil sis od Rogera ten novej synťák?“

„Od gaunera Rogera? No jo. Každej večer na něj hraju u strejdy v podniku. Jediná potíž je v tom, že musím dělat, že jsem Turek.“

„Odkdy umíš turecky?“

„To je právě ten problém. Musím předstírat, že jsem Turek autista, takovej hudební génius. Už mi to leze na mozek, kamaráde. Jak Rainman s Amadeem na jednom pódiu. Nebudete teď náhodou zase někdy hrát?“

„Náhodou hrajeme pořád.“

„Kecáš. A jak se má Poppy?“

„Má se dobře, dík za optání.“

„A co ta její malá krasavice?“

„India. Ta se má taky dobře…“

Iannos se na mě zamyšleně podíval.

„Co se na mě tak díváš?“

„Jen tak… Nemůžu se dlouho vybavovat, ale pojď dál a sedni si.

Vzadu by mělo být místo. Dáš si čaj?“

„Rád. Díky, Iannosi. Díky moc.“

Bistro bylo plné lidí a hlasitého hovoru. Jediné volné místo v té narvané místnosti bylo naproti ženě o něco starší než já. Četla knihu s názvem Duše mimo tělo aneb Vše, co chcete vědět o odpoutaném vědomí od Dwighta Silverwinda. Zeptal jsem se, jestli si můžu přisednout. Ani se na mě nepodívala a přikývla. Snažil jsem se na ni nezírat, ale nevěděl jsem, kam s očima. Měla kaštanové – obarvené vlasy, kudrnaté jako cikánka, a na prstech, v obočí a v uších aspoň tucet kroužků. Ty batikované šaty si nejspíš koupila na treku v Nepálu.

Povadlá prsa. Určitě pálí vonné tyčinky, provozuje aromaterapii a považuje se za člověka se schopností empatie, když ne rovnou telepatie. Zajímá se o prerafaelitské umění a pracuje na půl úvazku ve fotobance. Já to nekritizuju, i když to teď možná znělo arogantně. Ale znám svoje Londýňany.

„Nerad ruším,“ se zvednutým malíčkem jsem usrkl čaj, „ale nemohl jsem si nevšimnout titulu vaší knihy.“ Věnovala mi klidný, mírně polichocený pohled – výborně. „Musí to být nesmírně zajímavé.

Nesouvisí to nějak s alternativní léčbou? To je můj obor, víte?“

„Neříkejte.“ Milý hlas, jako pocukrovaný piškot. Moje finta ji pobavila a trochu potěšila, ale nedala to na sobě znát – aspoň ne moc.

„Dwight Silverwind je jeden z předních odborníků na mimotělní zážitky neboli putování duše, jak tomu říkají indiáni Navahové. Dwight je můj velmi dobrý přítel. Chodím k němu na kurzy rozvoje osobnosti. Podívejte, to je on.“ Z předsádky se usmíval subtilní běloch s legračními kšandami. Amík, to bylo poznat na sto honů. „V téhle knize Dwight popisuje, jak překonat hranice fyzického těla.“

„Aha. Je to snadné?“ Možná snazší než překonat jeho vkus v oblíkání.

„Ne. Vymanit se z řetězů, kterými společnost člověka připoutává ke své vlastní představě reality, to vyžaduje značné duševní úsilí.

Závisí to taky na tom, jaké vlny kdo vyzařuje. Já jsem hodně alfa, vy jste spíš gama.“

„Prosím?“ Ješitnosti měla na rozdávání. Ješitnost je to nejměkčí podloží, na které se baba položí.

„Poznala jsem to, hned jak jste si přisedl. Jste vyladěný spíš na gama vlny.“

„To mi ani nemusíte odebrat moč, abyste to poznala?“ Chtěl jsem říct „spermie“, ale zbaběle jsem to polkl.

Afektovaně se zasmála. Vyvíjelo se to slibně. „Jsem Nancy Yoakamová. Holistická terapeutka. Tady je moje vizitka.“ a už jsem měl její ručku na své straně stolu.

„Já jsem Marco. Máte pěkné jméno, když dovolíte. S takovým jménem byste měla být z Nashvillu.“

„Jsem z Glastonbury. Král Artuš a rockový festival, to vám určitě něco říká. Moc mě těší, Marco.“ Zadívala se mi do očí… Upadáte do hlubokého, hlubokého spánku. Fajn, ale nemusí se mnou mluvit jak s malým harantem, na to jsem už trochu starý. Možná si myslí, že jsem mladší, jako většina ženských. To není ješitnost, to jsou latinskoamerické geny v krvi. „Víte, já ráda pozoruju lidi. Baví mě si v nich číst. Cvičenému oku neuniknou ani ta nejniternější tajemství. Nevidím na vašich rukou žádný prstýnek, Marco – vy nemáte žádnou spřízněnou duši?“

Otázka na tělo. „Myslíte jako přítelkyni?“

„Ano, řekněme třeba přítelkyni.“

„Mám vždycky víc ženských najednou.“

Nenechala se zaskočit a teatrálně zvedla obočí. Nancy nebyla žádná naivní barbína. „Hmm, Don Juan de Marco. To se máte. A nekomplikuje to někdy trochu situaci?“

„No, mohlo by, ale já jim to říkám hned na začátku, že se stýkám i s jinými. Jako teď vám. A když se jim to nelíbí, můžou vycouvat, ještě než k něčemu dojde. Nikdy nelžu.“

Nancy Yoakamová odložila Dwighta Silverwinda rozevřenou stranou na stůl a palcem se koketně dotkla rtů. „Řekla bych, že to je velmi důmyslná forma svádění.“

„To není záměr. Proč myslíte?“

„Je to jako výzva: ‚Ty jsi ta, která mě může změnit. Ty jsi ta, která mě může naučit znovu věřit na lásku.‘ Dwight tomu říká ‚syndrom ptáčka se zlomeným křídlem‘.“

Iannos mi přinesl čaj a významně zamlaskal. Poděkoval jsem mu a dělal, že ho neznám.

„To mě nikdy nenapadlo. Možná máte pravdu, Nancy.“ Ještěže mi to tak pěkně vysvětlila. „Nemůžu říct, že bych na lásku nevěřil. Jen mi přijde, že se řídí svými vlastními, trochu úchylnými zákony, jejichž smysl mi uniká. Zamilovaný jsem byl všehovšudy dvakrát, to je podle mě až až. Nebude vám vadit, když se pustím do toho falafelu, že ne. Mám hlad jako vlk.“

„Vůbec ne, dobrou chuť. Proč myslíte, že jsme se dnes potkali.

Marco? Proč právě vy, proč právě tady, proč právě teď? Chcete slyšet, čemu to připisuju já?“

„Slepé náhodě?“

„Když mluvíme o náhodě, myslíme tím v podstatě ‚vlnění‘. Dwight by řekl, že vaše gama vlny přitahovalo moje alfa vlnění. Jako severní pól přitahuje jižní.“

Ten Dwight mě začínal pěkně srát. Šel jsem dovnitř, protože mi Iannos nabídl falafel zadarmo. Sednul jsem si zrovna sem, protože jinde nebylo místo. Kdyby Nancy Yoakamová byla chlap, byl bych už dávno na odchodu. Nebyla hloupá – snad –, ale tímhle tlacháním á la New Age to úplně zazdila. Čulibrk ovšem větřil volnou samici, a tak jsem neodešel a vyslechl si, jak mi léčivé krystaly můžou změnit život. Na deprese je dobrý ametyst. Její nejlepší přátelé byly minerály. Když mi dala svoje telefonní číslo, už se mi ani nechtělo jí volat.

Co to se mnou je?

Jako kluk jsem v každé ženě viděl neprobádaný světadíl, srdce mi lapalo po dechu a barvy dostávaly nový odstín.

A dneska? Podívejte se na mě. Střídám ženské jako košile. Někdy i častěji.

Mezí Marcem v šestnácti a Marcem ve třiceti je takový rozdíl jako mezi Tierrou del Fuego a Kenningtonem.

Tohle je na prd, kamaráde. Úplně na prd. Jestli se v tom budeš takhle rejpat, můžeš to rovnou zabalit.

Když jsme se s Poppy před pár týdny pohádali, ukončila to slovy:

„Víš, Marco, ty nejsi hlupák, ale při vší svojí inteligenci si někdy nevidíš na špičku nosu.“

Nevěděl jsem, jak na to reagovat, a tak jsem plácnul nějakou blbost. Už ani nevím jakou.

Nejvyšší čas zamířit k domovu.

* * *

Bydlím nad hospodou Nové časy. Mám tam pronajatý kamrlík v podkroví. Našli byste to snadno – když je hezky, vemte to procházkou k doku sv. Kateřiny a pak dál podél řeky, nebo sedněte na kterýkoli autobus směrem na Isle of Dogs a vystupte u univerzity. Hospoda je prakticky hned vedle vylezu ze stanice Wapping. Dostal jsem se k tomu bytu úplně náhodou. Jak jinak. Loni v zimě jsme tady s kapelou hráli a Sally Leggsová, jedna z vokalistek, co s námi čas od času zpívá, mě představila Edovi a Sylvě, kterým podnik patří. Sally je něco jako místní hvězda, takže koncert měl úspěch, a když jsme se pak bavili, Ed se zmínil, že hledají nového podnájemníka.

„Co se stalo s tím posledním?“ zeptal jsem se. „Vzal roha?“

„Ale ne.“ odpověděla Sylva. „Není důvod to tajit. Už je to skoro rok. Bylo to i v novinách a v televizi v nočních zprávách. Pod naším sklepem byl protiletecký kryt, o kterém dlouho nikdo nevěděl. Teroristi si z něj udělali továrnu na výbušniny. Jednou v noci jim to tam bouchlo, nejmíň pět bomb najednou. Přímo pod vámi, jak teď sedíte.

Proto ta rekonstrukce a nové jméno. Dřív se tomu tady říkalo Staré časy.“

Přišlo mi to skoro k smíchu. Ale z výrazu ostatních jsem poznal, že je to čistá pravda.

„Sakra.“ vyhrkl jsem a trochu se zastyděl, „tomu říkám pech.“

Všichni se obrátili do sebe.

„No ale,“ plácal jsem se v tom dál, jak mám ve zvyku, „něco takhle ujetýho se stane tak jednou za sto let, ne?“

Že já radši nedržím hubu.

V sobotu se v naší ulici konají trhy, takže v hospodě bylo hlučno a zahuleno, všude tašky se zeleninou a starožitnostmi. Moya hrála šipky se svým novým přítelem, vojákem jménem Ryan. S Moyou jsem kdysi strávil jednu nadrženou noc. Nebyl to zrovna nejlepší nápad.

Službu měla Sylva s Derekem, to je brigádník. „Marco, dneska ti volal nějakej Digger. Dala jsem mu číslo k tobě nahoru.“

Ale ne. „Fakt? A co chtěl?“ Jako bych to nevěděl.

„To mi neřekl. Ale hlas měl jako hrdlořez.“

Sylva nevypadá moc zdravě. Víčka má zarudlá, v horším případě rudá a popraskaná. Zdejší štamgastka paní Entwhistlová mi vyprávěla, že tu noc, kdy to tady bouchlo, Sylva potratila. Jak se člověk může s něčím takovým vůbec vyrovnat? Já se hroutím, jen co otevřu výpis z banky. Ale jsou lidi, co se zvednou a jdou dál, a není jich málo. Díky nim se svět ještě točí. I Sylva se už poslední dobou začala víc smát.

Kdyby se něco takového stalo mně, všechno bych prodal – kdybych měl co – a odstěhoval se do Irska. Ale Staré časy patřily už Sylviným praprapředkům, a tak Sylva trčí dál v Nových časech. Když je hodně lidí, snažím se trochu pomoct, zvlášť když zrovna dlužím za nájem.

Z výčepu jsou to ke mně do pokoje čtyři patra. Člověk si šlápne, navíc schodiště bývá v noci docela strašidelné, někdy i ve dne. Tenhle barák tady stojí už několik století. Z okna mám pěkný výhled na Temži, jak se stáčí do Greenwiche a rozšiřuje směrem k moři. Proti proudu je vidět Tower Bridge. Večer byl jasný, takže jsem viděl, jak se rozsvěcují pouliční lampy až na Denmark Hill a v Dulwichi.

Kdybych se někdy odstěhoval do Irska, do čtrnácti dnů bych byl zpátky.

Otevřel jsem dveře do pokoje a když jsem uviděl blikat záznamník, srdce se mi stáhlo. Jen ať to není Digger. Říkal, že stačí, když mu to zaplatím do úterka. V pondělí mi přijde podpora, a za tu bundu od Roye určitě na Barrym vymámím třicet babek. Čtyři vzkazy.

Nejdřív jsem ale zatnul zuby a otevřel dopis z banky. Když napíšou moje jméno velkými písmeny, je to jenom výpis. Když je to malými písmeny, mám problém. Tentokrát to bylo velkými.

Ale stejně to zabolelo. Kam se všechny ty prachy poděly? Boty, restaurace, hudební vybavení, modem. Na konci ovšem stála milá větička: zvýšili mi kreditní limit na 300 liber! Jsou blbí nebo co?

Ale ne, nejsou ani trochu blbí.

A hurá na další překážku našeho velkého dostihu: záznamník.

„Marco, tady Wendy. Já vím, že jsem slíbila, že ti teď nějakou chvíli nebudu volat, ale nemohla jsem to vydržet. Promiň. No, mám se fajn.

Dostala jsem se na tu uměleckou školu. Myslela jsem, že by tě to mohlo zajímat. Dneska jsem šéfovi oznámila, že končím. Přesně jak jsi mi radil, prostě jsem mu to řekla. Na rovinu. Žádný chození kolem horký kaše. Oznámila jsem mu to a bylo. Já vím, žes říkal, že bychom si od sebe měli chvíli odpočinout, ale kdybys to chtěl se mnou oslavit, koupila bych flašku levnýho šampusu a uvařila ti, na co bys měl chul. Tak jestli chceš, brkni mi, jo? Wendy. Ti amo, bellissima.

Ciao.“

Chudinka malá. Ve škole na mě zapomene, a naučí se ty svoje rodové koncovky. To bychom měli – Digger hrozí už jen třikrát.

„Marco, omlouvám se, že ruším. Tady Tim Cavendish. Máme takovou menší rodinnou krizi. Bratrova hongkongská firma jde podle všeho do kytek. Je to docela průser… vyšetřuje to čínská policie, zmrazili jim účty a já nevím co ještě… Co kdybyste se tak v polovině příštího týdne zastavil, probereme spolu, nakolik to ovlivní vydání té Alfredovy knihy… Je mi to hrozně líto. Tak zatím.“

Zlatej Digger.

„Marco, tady Rob. Končím v kapele, stěhuju se s Maxine do San Franciska. Měj se.“

Nevadí, Rob končí v kapele jednou do měsíce. Aspoň už nemusím psát party pro zvonky. Poslední překážka – panebože, ať to není Digger. Když se mi nedovolá, nemůže mi vyhrožovat.

„Milý Marco, tady Digger z nahrávacího studia Fungus Hut. Jak se máš? Já dobře, dík za optání. Chtěl jsem ti jen přátelsky připomenout, že nám dlužíš 150 liber a pokud nezaplatíš do úterý do pěti nula nula, hned ve středu střelím tvoje bubny do zastavárny na Tottenham Court Road a je mi jedno, kolik za ně dostanu, protože to všechno utratím za čoko sušenky a rozdám je tady uklízečkám. Měj se krásně, tvůj milující strýček Digger.“

Svině jedna sarkastická. To je keců kvůli pitomým sto padesáti librám! Proboha, vždyť jsem umělec! Vsadím se, že když mu dluží Mick Jagger, drží hubu, kretén. Však já něco vymyslím.

Někdy si večer rád otevřu okno a medituju, zatímco pokoj splývá s ustupujícím šerem. Ale teď si potřebuju dojít na hajzl, dát si sprchu, jointa a šlofíka, přesně v tomhle pořadí, a v půl desáté mám dole na baru sraz s Gibreelem.

Zkusil jsem zavolat Poppy, ale měla obsazeno. Žárlivost, kam s ní‘.‘

Na okenní římse přistál holub a rozhlídl se po pokoji. Jestlipak to není ten hajzl, jehož hovno jsem si už zaschlé smyl z vlasů?

Holubí paranoia.

Čas dát si jointa a pustit si Kiri Te Kanawu. Poslední marocká čokoláda od Joshe… Ach jo, není nad to nemít ani floka, patřit ke ztracený generaci, mít na každým prstu jednu babu, a přesto být tak strašně sám…

Můj pokoj až moc připomíná metodistickou kapli. Mně by seděla spíš nějaká divoká pohanská víra. Chtělo by to nějakou nóbl židli z aristokratičtějšího století, takovou, jakou měla Katy Forbesová.

Zvláštní. Pamatuju si její křeslo, mlýnek na pepř i bradavky, ale její tvář si nevybavím. Měla mateřské znaménko ve tvaru komety.

Převlíknul jsem se, ubalil si cigáro a zíral do stropu, který s každým šlukem ztrácel na ostrosti. Ách! Vůně pálené rašeliny u brány do ráje…

Josh umí kápnout na kvalitu. Slast mě spoutala orgán po orgánu jako Liliputáni Gullivera, a když jsem se probral, v okně visel zarámovaný měsíc a nade mnou stál Gibreel. „Hoď se do gala, kamaráde!“

V puse jsem měl, jako by mi tam dali místo jazyka vložku do bot.

Na hodinách svítilo 21:45. Kdy jsem se naposledy pořádně vyspal? Kde vzal Gibreel klíč? Když hulím, vždycky se zamykám. „Proč? Kam jdeme?“

„Do kasina!“

Byl jsem ještě moc mimo, aby mě to rozesmálo. „Nedělej ze mě vola. Mám větší dluhy než vláda Burundi. Nemám na to, abych chodil do kasina.“

„Právě proto tam jdeme, Marco! Vyhraješ a všechno splatíš.“

„Jo, to určitě.“

„Mám na to lidi! Vím, jak se na to musí!“

Teď už jsem to nevydržel. Smích se splašil a vyrazil tryskem.

„Čemu se chechtáš, vyhulenče?“

Sám jsem nevěděl, do smíchu mi rozhodně nebylo. Spíš do breku, to bude tím. Přitáhl jsem hysterii uzdu a utřel si slzy. „Hele, Gibreeli, do kasina tě přece jen tak nepustí. Na to už musíš být někdo. Což já rozhodně nejsem.“

„Bez obav. Marco. Mám tady na víkend bratrance z Bejrútu, bohatého bratrance z Bejrútu. To je pan Někdo. Banky už nemají dost zlata, aby mu pozlatily kreditky. Drž se mě a zítra budeš smrdět prachama.“

„Máš na mě špatnej vliv. Gibreeli!“

„Právě proto se mnou kamarádíš. To si takhle jednoho dne král Marco, vládce Dobrozemě, řekl, že by potřeboval trochu zhřešit. A hle, kdo jeho přání nevyslyšel – sám archanděl Gibreel!“ Gibreelovy oči se zaleskly v pološeru a tma se pohnula. „Trochu haše by nebylo, kapitáne Marcomane?“

S bratrancem jsme se sešli o něco později v jedné vinárně v Bloomsbury. Snažím se nedělat ukvapené závěry, ale hned jsem poznal, že je to kretén na entou. Neobtěžoval se mi ani představit. Občas někoho potkáte a hned po deseti minutách víte, že ten člověk fakt, ale fakt nebude mluvit o ničem jiném než o sobě. Ani si nesundal sluneční brýle, frajer. Spolu s ním přišel Kemal, Íránec středního věku, který v sedmdesátých letech utekl před revolucí. Měl radioaktivní úsměv. „Tak vyrazíme,“ tleskl rukama. „Mám takové tušení, že madam Štěstěna by se dneska ráda pomilovala. Tak co, příteli,“ podíval se na mě, „rozdáte si to s ní v rouge et noir?“

„Já růž nepoužívám,“ zavtipkoval jsem a marně čekal, že se budou smát. Před Araby se o transvestitech nežertuje. Zapiš si to za uši, Marco. „No, já se dneska budu radši jen dívat. Mám menší finanční problémy.“

„Věřitelé?“ zašeptal Gibreelův bratrance takovým tónem, až jsem byl rád, že nepatřím k těm jeho. To bylo poprvé, co mě vzal na vědomí.

„Ne,“ odpověděl jsem. „já prostě nemám.“

„Bravo! Vy nemáte věřitele?“

„Ne, peníze.“

„Ale co to slyším? Snad nechcete jít do kasina s prázdnou?“ Kemal zašátral v tašce přes rameno a hodil mi do klína štůsek papírů.

„Takhle by to nešlo, příteli.“ Zašustilo to jako bankovky. Proboha, vždyť to jsou bankovky!

„To nemůžu –“

Kemal mě neposlouchal. Prohrábl si bradku a usmál se na bratrance… „Marco nám ještě ukáže. U začátečníků dopředu nikdy nevíš. Ale dáme to dvě ku jedné.“

„Zapomeň,“ odfrkl bratranec. „Sázka bude vyrovnaná.“

„Co vám Marco ukáže?“ Malé kolečko zacvaklo do velkého soukolí.

„Tys mu to neřekl?“ obrátil se bratranec na Gibreela, který už taky nasadil křivácký úsměv.

„Můj milý Marco,“ začal Gibreel, „tady Kemal a můj bratranec by se rádi vsadili o to, kdo z nás dvou dneska vyhraje víc peněz. Právě jsi dostal základní kapitál do hry.“

Cítil jsem, jak se mi už taky křiví úsměv. „Nemám nejmenší chuť tady –“

„Výhru si můžeme nechat. Plus dvojnásobek původního vkladu, to znamená tři sta liber.“

„Tři sta liber?“

„Ne, lentilek asi. Samozřejmě že liber.“

„Bere to moc vážně,“ řekl bratranec.

„Až moc vážně,“ souhlasil Gibreel.

„Pro nás je to jen taková jednohubka, příteli,“ uklidňoval mě Kemal.

„Ale co když to všechno prohraju?“

„Tak to prohrajete,“ řekl Kemal, „na tom nesejde.“

„A Kemal prohraje sázku,“ dodal bratranec.

A tak jsme nasedli do taxíku a jeli do kasina. Já. Gibreel a dva vypráskaní Arabové, které jsem znal sotva deset minut. To je jako čtyři vypráskaní Arabové dohromady.

Bylo to 150 liber v pětilibrových bankovkách, tak nových, až skoro vrzaly v ruce. Taková blbá náhoda – přesně tolik by stačilo, abych splatil dluh Diggerovi a dostal zpátky svoje bubny. Dřív než jsem ovšem stačil vymyslet, jak zmizet v nejbližším vchodu do metra, bratranec s Kemalem mě už vedli k pokladně, abych směnil prachy za žetony.

A tak jsem se musel zapřít a vyměnit bubny za třicet plastových koleček.

„Tak a teď se rozejdeme každý po svém,“ prohlásil Kemal. „Já to vidím na poker, jako vždycky. O půlnoci se sejdeme nahoře v hale.

Přesně o půlnoci. Gibreeli a Marco. Ani o minutu později, jinak sázka neplatí a vy se proměníte zpátky v dýně.“

Bratranec se vnesl do baru, aby ukázal, že na to má, a vybral si babu.

„Gibreeli,“ zašeptal jsem, když jsme vešli do hlavního sálu s ruletou, „maj nás pro zábavu. To je hnusný. Proč to dělaj?“

„Protože jsou to bohatí, unudění kluci a potřebujou novou hračku.

Ty prachy jsou pro ně jako nic.“

„A vůbec, copak Korán povoluje hazard?“

„Do Londýna Mohamed nedohlídne. S nemuslimy na nemuslimským území je to košer. Tak jdeme na to, a lepší ať vyhraje.“

Chtěl jsem si to tam nejdřív trochu projít, abych to všechno vstřebal. Rudý plyšový koberec ve mně vyvolával pocit, že bych si měl nazout papuče a oblíknout župan. Pánové ve smokingu se družili s dámami v hedvábí. Mezi těmi se našly i vzácné exotické kousky, co se pod křišťálovými lustry cítily jako doma. Usměvavé figurky zavřené v dekompresní komoře snů. Nějaký rozjařený Jára zajásal a postarší dáma zakrákala. Zelenou na sukno a zlatou na herní kola určitě ukradli z říše pohádek. Ruleta se točila tak rychle, až se zdála nehybná, kulička jako atom zlata. Než odejdu, uplynou tři století. Hráči zamračení, znudění, tiše zoufalí i šíleně veselí, a diváci. Krupiéři se pohybovali jako kyborgové a nikdy se člověku nepodívali do očí. Kouknul jsem se nahoru a hledal kamery, ale strop byl zakrytý černým plátnem jako v televizním studiu. Žádná okna, žádné hodiny. Stěny obložené ořechovým dřevem a vyzdobené fotografiemi dostihových koní a chrtů. Vešel jsem do sálu, kde se hrál blackjack a poker. Kemal už byl ve hře. Vrátil jsem se zpátky a posadil se ke straně, odkud jsem mohl sledovat ruletu, objednal si kafe a doufal, že je zadarmo. Bylo deset. Do tři čtvrtě to budu pozorovat a zkusím vykoumat, jak na to.

Uběhlo dvacet minut a přisedl si ke mně chlápek, který vypadal jako Samuel Beckett pár týdnů před smrtí. Začal šátrat pro cigarety, a tak jsem mu nabídl od sebe. Přikývl, vzal si dvě a rozvážně se zhoupl.

„Jste začátečník a přemýšlíte, kde začít.“

„Přemýšlím, jak vyhrát,“ řekl jsem.

„Tak se na to podíváme,“ zapálil si a potáhl z cigarety jako astmatik z inhalátoru. „Co chcete hrát?“

„Ruletu?“

Mluvil s cigaretou v puse, rty se mu téměř nehnuly. „Takže, americká ruleta má dvě nuly, což hraje proti vám. Pro vás bude lepší francouzská. Když budete sázet na čísla, pravděpodobnost, že prohrajete, je 2,7 procenta. Když budete sázet na barvu, je to 1.35 procenta.“

„To nezní tak hrozně.“

Samuel Beckett po francouzsku pokrčil rameny. „Ono se to nasčítá. Záleží na tom, jak dlouho hrajete. Po sto kolech už prohrává padesát dva procent hráčů, po tisíci šedesát šest a po deseti tisících kolech dokonce devadesát devět procent.“

„A existuje nějaký způsob, jak… no…“

„V blackjacku ano. Naučíte se nazpaměť kvanta pravděpodobnostních modelů a pak už jenom počítáte. Když se pravděpodobnost stočí na vaši stranu, zvyšujete sázky, jinak se držíte při zemi. O tom to v podstatě celé je. Musíte to ovšem umět, jinak vás brzo vyhmátnou a vyvedou. To už je jednodušší získat v Londýně taxikářskou licenci.“

„Z matiky jsem měl vždycky trojku. A třeba v pokeru by –“

„V pokeru? Tam dostanete, co si zasloužíte.“

„Aha. To snad radši ani ne. Takže, existuje nějaký způsob, jak vyhrát v ruletě?“

„Když mi ho prozradíte, věnuju vám za to mapu Xanadu. Existuje řada způsobů, jak může kasino podvádět – mikroskopické jehly, elektromagnety… Ale jako hráč máte jedinou možnost: sestrojit miniaturu modelu, jaký se používá pro výpočet dráhy družice, a s jeho pomocí řídit pohyb kuličky. To už taky někdo zkoušel.“

„Úspěšně?“

„V laboratoři ano, ale v Las Vegas jim to zkratovali. To zamrzí.“

„Asi to radši nechám náhodě.“

Samuel Beckett zkroutil obličej, jako že tím to pro něj končí. Můj třísetlibrový podíl na Kemalově výhře čekal.

Posadil jsem se, v obavách, aby nepoznali, že tady nemám co pohledávat. První žeton jsem položil na červenou. Za chvíli přijdu o své hráčské panictví. Sledoval jsem, jak kulička poskakuje a mrská sebou kolem dokola. Co vám ta kulička připomíná, pane spisovateli?

Sem s nějakou metaforou.

Jak je libo. Připomíná mi džina, který si vybíjí vztek až do poslední kapky.

Kulička se usadila na černé. Krupiér shrábl moje prachy do díry.

S břinknutím tam zapadly. Utratil jsem pět liber, ani jsem nemrknul.

Takhle rychle se mi to ještě nepovedlo. Druhý žeton jsem dal na červenou.

Kulička přistála na černé. Teď už to musí vyjít… Zákon pravděpodobnosti. Třetí žeton na černou.

Kulička skončila na červené. Ale tentokrát už určitě vyhraju.

Položil jsem čtvrtý žeton na červenou. Přece neprohraju čtyřikrát za sebou.

Prohrál jsem čtyřikrát za sebou. Černá. Dvacet liber v tahu a nikdo mi ani nepoděkoval.

To není dobrý začátek. Červená, černá, červená, černá. Jako když se někomu vyhýbáte stejným směrem jako on vám. Nevadí, Marco.

Pořád máš ještě v kapse sto třicet liber v žetonech.

Šel jsem si dát minerálku, abych promyslel další strategii. Obrátil jsem ji do sebe a doufal, že mi vyplaví z těla poslední zbytky hulení.

Na baru seděl Kemal. „Tak jak to jde, příteli? Vsadil jsem na vás dneska hodně peněz.“

Tvoje blbost. „Jednou dole, jednou nahoře.“

„Nahoře je to lepší, příteli. Jak sázíte? Nesázejte jako chudák.

Opřete se do toho. A nepřeceňujte náhodu. V kasinu se vyhrává stejně jako v životě: všechno je to jen otázka vůle.“

Jo, a když hodíš lízátko do ústí Amazonky, poplave proti proudu.

Musí jen strašně moc chtít.

Záchodky byly obložené černým mramorem, zrcadla měděná a kouřová. Představil jsem si, jak se tady gangsteři v pastelových oblecích střílejí do ledvin. Jen co jsem si rozepnul poklopec, vešel bratranec, sluneční brýle pořád na nose. Stoupl si vedle mě, ani necekl.

I když jsem měl plný močák, znervóznil mě tak, že jsem ani neukápnul. Jen jsem poslouchal, jak jeho plynulý proud zurčí do odpadu.

Volný močopád opulentního bohatství. Dělal jsem, že oklepávám poslední kapky, umyl si ruce a prchl na chodbu hledat jiný záchod.

Vybral jsem si jiný stůl s pohlednou krupiérkou, pihovatou brunetkou s neuvěřitelně dlouhýma nohama. Svého času to byl možná chlap.

Vypadala, že by mi mohla přinést štěstí.

Tentokrát se víc soustředím.

Netrvalo dlouho a byl jsem na 75 librách.

Párkrát jsem vyhrál, a párkrát prohrál. Patnáct minut jsem se držel na 60 librách, načež jsem prohrál osmkrát za sebou a spadl na dvacet.

Vedle mě se objevil Gibreel. „Vyhrávám 280 liber v blackjacku. Ruleta je pro trouby.“

„O to se s tebou hádat nebudu.“

„Proboha, to je všechno, co ti zbylo? Vždyť je teprve jedenáct.“

„Hele, dej si odchod, jo?“

Tohle už bolelo. Chtěl jsem pryč. Vsadil jsem poslední prachy na zelenou. Když padne, vyhraju… 35 ku jedné… 700 liber! Třeba má Kemal pravdu. Třeba je ten debilní hazard opravdu jen otázkou vůle.

Sedm set liber! Soustřeď se na to!

Kolo se roztočilo, zpomalilo a to mě podrž – kulička skočila na zelenou nulu!

… a hned z ní zase vyskočila.

Zůstal jsem sedět jako omráčený. Přál jsem si, aby přišla moje adoptivní máma a dala všechno do pořádku. Nebo jiná máma… Každá máma dobrá.

Díval jsem se, jak limetka zašuměla v lahvi piva Sol. Papoušci slinivka naložená v čůránkách.

Idiote!

Zasloužil jsem si prohrát. Sázel jsem, jak mě napadlo. Kdybych se snažil víc vnímat… Budoucnost je daná. Proroci vidí to, co už existuje. Každý, kdo normálně vnímá, si může z příčiny odvodit následek; to platí pro všechno, od skladování jídla až po satelitní předpověď počasí. Co kdyby to šlo i naopak… Co kdybychom mohli z následku odvodit příčinu. To by nebyl racionální proces. To by byl…

Ale blbost. Plácám jak ta Nancy z bistra.

Tři sta liber! Jen za to, že budu mít o půlnoci víc než Gibreel! Plus všechno, co vyhraju… To by mohlo být pěkných pár stovek. Možná i litr. Kdy se mi zas naskytne taková příležitost? Dlužil jsem víc jak tři tisíce, mnohem víc, ale pár set babek by to spravilo – měl bych klid a mohl si dát hezkých pár týdnů pohov.

Jenže kde vzít další prachy do hry? Kemalovi si říct nemůžu.

A kartu mi sežral bankomat.

Za krk mi dýchl ďáblík pokušení. Ještě máš přece kreditku! Limit navýšený na tři sta liber. Vzpomínáš?

Ještě víc se zadlužit? Kvůli hazardu? Zbláznil ses?

Hele, stejně budeš muset další dva roky hákovat v nějaký umaštěný díře bez oken, abys ty dluhy splatil. V nejhorším tam zkejsneš o dva víc.

Sakra, kreditku jsem si dal do saka, abych měl na tu sexy mexickou hospůdku, kde jsme byli minulý týden s Bellou. Ta nudná večeře se mi taky pěkně prodražila.

Sako máš na sobě. Hňupe.

Poklepal jsem na kapsu. Ozvala se mi umělá hmota.

Nikdo neříkal, že si nemůžu sehnat další prachy do hry…

Co když to nevyjde? V bance nebudou zrovna nadšení. A co Poppy? Možná v sobě nosí tvoje dítě. Ve hře není jen tvoje budoucnost.

Není to správné. Tak jdi od toho. Seber se a jdi pryč, teď hned. Nemáš ani na to, abys zaplatil polovinu nákladů na potrat, jestli ho Poppy bude chtít. A co teprv, když ho nebude chtít?

Zatlačil jsem pochyby až na dno mozku, ale stejně jsem pořád cítil, jak se derou na povrch. S třemi stovkami liber jsem se vrátil k původnímu stolu. Mezitím se vyměnil krupiér. Tenhle kluk se určitě jmenuje Nigel nebo nějak podobně. Možná je z Kenningtonu. Půl dvanácté. Radši budu sázet rovnou po pětadvaceti librách.

Beckettovi sázky na barvu možná sypou, ale mě právě zruinovaly. Tentokrát budu sázet na čísla.

Jak zvolit to správné číslo? No, tak nejdřív můj věk. Dvacet devět. Lichá.

Kulička padla na dvacítku. Sudá. Zase špatný začátek. Zbývá 275 liber. Nevadí, další číslo. Něco z dneška. Kolik vajíček bylo v Katyině omeletě?

Čtyři. Sudá.

Kulička přistála znovu na dvacítce. Sudá! To je lepší. Takhle se to musí. Stačí vymyslet otázku s číselnou odpovědí, odpovědět a vsadit.

Zpátky na třech stovkách.

S kolika lidmi jsem dneska mluvil? Rychlý součet. S osmnácti, včetně sebe. Sudá. Poslouchej, Bože, já vím, že nejsem zrovna z nejoddanějších členů fanklubu, ale jestli mě z toho dneska vysekáš, přísahám, že začnu zase chodit do kostela. Kdykoli budu moct.

Kulička padla na devatenáctku. Beru to zpátky, slyšíš? Znovu na 275 librách.

Kolik vzkazů jsem měl na záznamníku? Čtyři. Sudá.

Třicet pět. Zbývá 250 liber. Další otázku. Tentokrát vsadím padesát liber. Už nezbývá moc času. Nenasral jsem poslední dobou nějakou cikánku?

Kolik mám zubů? Dvacet osm. Sudá.

Kulička skončila na jedničce. Osude, zač mě trestáš? Mám přestat věřit na náhodu? Přestanu, jestli chceš. Jen mě nech vyhrát. Jsem celý tvůj, Osude. Jsem osudově předurčený k výhře. Dvě stě liber.

Do prdele, z toho bych vyžil celý příští týden. Hazard je příšerná věc. Jak to někoho může bavit?

Kolik jsem měl v životě ženských? To nejde, není čas.

„Být vámi.“ ozval se Samuel Beckett, „udělám něco radikálního.“

Lichá.

Kulička přistála na čtyřce. Jdi se vycpat, Osude! Všechno je to náhoda. Sto padesát liber. Za deset minut dvanáct.

Z kolika písmen se skládá moje jméno? Marco. Pět. Lichá.

Dvacet čtyři. Sudá. Už jen sto liber.

Ježíši Kriste, to jsem měl zítra na nájem. Nezbude mi než jít prodávat hamburgery na nádraží.

„Víte, že můžete vsadit na čtyři čísla najednou?“ promluvil opět Beckett. „Říká se tomu carré. Dejte žeton na kříž mezi čtyřmi sousedními čísly. Výhra se vyplácí osm ku jedné.“

Ale kam? „Nevybral byste za mě?“

„Ne.“

Dal jsem předposlední žeton na 23/24/26/27.

Kulička přistála na 28.

„Smůla,“ řekl Beckett. „Ale pořád máte ještě jeden pokus.“

„Poraďte mi, prosím,“ naléhal jsem.

„No tak dobře: 32/33/35/36.“

Položil jsem žeton. Tohle byla moje poslední šance. Nemohl jsem se na to dívat. Nebyla tam žádná pohovka, za kterou bych se mohl utéct schovat, a tak jsem si zakryl oči a nechal se pohltit tmou.

Čas se rozběhl rychlostí téměř světelnou. Zvuk zhoustl jako gel na vlasy. Chudoba už si ke mně klestila cestu davem, noc na ubytovně v Summerfordu mě přijde na dvanáct liber padesát. Krupiérovy hrabičky ke mně hrnuly obrovskou hromadu žetonů. A nechaly ji tam!

Podíval jsem se na krupiéra, ale ten už koukal jinam. Postarší černoch s chlupy v uších po mých žetonech závistivě pokukoval. Dvě holky v barevně sladěných, lesklých šatech se mi smály.

Samuel Beckett zmizel.

Přede mnou leželo 400 liber v žetonech. Můžu si nechat kreditku.

„Už je čas, příteli.“ objevil se Kemal za mými zády. „Rád vidím, že jste se nenechal převálcovat. A teď už pojďme nahoru do haly. Bavil jste se dobře?“

Ztěžka jsem polkl. „Člověk si to musí umět užít.“

Věděl jsem, že na Gibreela nemám, ale z těch tří stovek, co jsem si půjčil, jsem vykřesal čtyři. Původních sto padesát liber nepočítám, protože ty nikdy nebyly moje. To dělá skromných sto liber čistého zisku. Plus třicet za Royovu koženou bundu. To by mohlo Diggerovi stačit, když mu slíbím, že budu týden opečovávat jeho mastify. Bubny jsou zachráněny. Příští víkend máme s kapelou hrát v Brixton Academy, s tím bych měl do konce měsíce vystačit. Tam nám vždycky dávají peníze na ruku, protože jsem si to loni párkrát rozdal s kulturní referentkou Studentské unie.

Když jsme došli nahoru do haly, Gibreel se tvářil schlíple. „Omlouvám se,“ říkal bratranci, „krupiér asi prokouknul můj systém.“

„Příteli!“ Kemal se radostí zatočil dvakrát nebo třikrát dokola.

Zachoval jsem kamennou tvář, ale v duchu jsem metal kotrmelce. Jo!

Sto liber plus tři sta liber rovná se čtyři sta liber pro mě! Konečně rozumná řeč!

Bratranec zdráhavě vytáhl béžovou obálku. „Díky, příteli!“ vytrhl mu ji Kemal z ruky.

Gibreel se zamračil a ukázal na mě. „Ne tak rychle! Marco podváděl! Vybral si peníze navíc!“ Můj bývalý přítel se na mě podíval.

„Že to není pravda?“

Prachy jsou zvláštní věc. „Neříkali jste, že se to nesmí.“

Bratranec s Gibreelem popošli ke Kemalovi a snažili se mu sebrat obálku. Kemal uhnul dozadu, bratranec čapnul obálku, Kemal čapnul bratrance a společně spadli na stojan s obrovským šáchorem, ten se skácel a shodil gong, který odbřinkal po schodišti dolů, co schod, to rána. Gibreel zvedl obálku, ale Kemal se s překvapivou hbitostí vykroutil zpod šáchoru a nabral Gibreela hlavou, ten zavrávoral a vyplivl zub. Bratranec se jako ragbyový útočník vrhl zezadu na Kemala a něco se roztrhlo. Vypadalo to, jako by si to nacvičili předem. Kemal se svalil a jak padal, sáhl do saka a vtom se ve vzduchu zaleskl nůž zakřivený jako jeho úsměv. Zas takoví kámoši to asi nebyli.

Z toho koukal malér. Jedinou šanci na záchranu mi skýtaly podivné trojúhelníkové dveře – snad nebudou zamčené, snad se mi podaří do nich vplížit dřív, než naběhnou vyhazovači, snad si mě ti tři nevšimnou a snad nikoho nenapadne dívat se dovnitř. Kolikaprocentní mám šanci? Byl to únikový plán hodný pštrosa, ale pštrosí strategie je někdy poslední, ne-li jediná možná obrana. Stiskl jsem kliku.

No ne, ona fakt povolila! Vmáčkl jsem se dovnitř a zavřel za sebou dveře. Bouchl jsem se do hlavy, šlápnul do kýble a ucítil saponáty. Ukryl jsem se v kumbálu pro uklízečku.

Slyšel jsem, jak přiběhli vyhazovači, zvedla se vlna křiku a nevole. Cítil jsem zvláštní klid. Svůj osud jsem jako obvykle svěřil náhodě. Jestli mě chytnou, tak mě chytnou. Čekal jsem, kdy někdo rozrazí dveře.

Křiklouny odvedli pryč.

To je den. Opravdu se schovávám v kasinu v kumbále pro uklízečku? Už to tak vypadá. Jak jsem se sem proboha k čertu dostal? Něco přestalo hučet a já se propadl do ticha, které tu, aniž jsem si toho všiml, předtím nebylo.

Existuje Pravda a pak existuje Pravdomluvnost.

Mluvit pravdu je jen další lidská činnost, podobně jako balit holky, psát cizí životopisy, prodávat drogy, vládnout zemi, projektovat radioteleskopy, vychovávat děti, hrát na bubny nebo krást v sámošce.

Všechno se dá doladit příslovci. Můžete mluvit pravdu pořád nebo výjimečně, upřímně nebo mazaně, můžete si vybrat, jestli to vůbec chcete dělat.

Pravdě je tohle všechno stejně šumák. Kometa kašle na to, jestli lidi zaznamenají její miléniový let, a stejně tak se Pravda nestará, co o ní tenhle týden píšou v novinách. Je trvale lhostejná. Spíš jako Merkur než Jupiter. Někdy stačí otočit hlavu, abyste ji uviděli: v kašně, v parabole letícího frisbee, nebo ve tmě kumbálu pro uklízečku. Příčiny a následky se ukloní a poslušně se představí. V takových chvílích vždycky pochopím, jak je zbytečné dělat si starosti. Zmlknu a za vším tím pachtěním a nejistotou vidím nemotorné dobro. Společná budoucnost s Poppy a Indií – jestli o mě budou stát – je to nejlepší, do čeho se můžu kdy po hlavě vrhnout. Stačí se jen odrazit, až se země otřese, a pak letět a letět…

A najednou se Pravda vypaří a já už zase přemýšlím, jak zaplatím účty.

Zívnul jsem tak, až mi cvakla čelist. Adrenalin z bitky a kafe z baru pomalu vyprchávaly. Pravda člověka unaví. Nejvyšší čas vylézt z úkrytu.

Odnesl jsem žetony do pokladny a modlil se, abych držel prachy v ulepené dlani dřív, než mě někdo pozná. To jim to vždycky takhle trvá?

Konečně jsem byl volný. Došel jsem si pro kabát. Ještě pořád mě nikdo nepoznal.

Ve vstupní hale byl v rohu telefon. Jak jsem po kapsách lovil drobné, přikráčel ke mně Samuel Beckett. „Vašim přátelům bylo doporučeno, aby ve své otevřené výměně názorů pokračovali někde jinde.

Bez nožů.“

„Komu?“

Telefon měl ještě starý vytáčecí ciferník. Všechna ta kola a kolečka, točí se a protáčejí. Vhodil jsem minci.

„Poppy! To jsem já.“

„Vida koho to k nám včera čerti zapomněli donést.“ Ironická.

Unavená?

„Vždyť jsem ti říkal, že jdu na tu vernisáž. Znáš mě, horší než poslat dítě do cukrárny. Jak se má náš trilobit?“

„Usnula mrzutá, protože čekala, že jí přečteš pohádku na dobrou noc.“

„Měl jsem toho dneska hodně.“

„Chudáčku.“

„Dospěl jsem k zásadnímu rozhodnutí, Poppy…“

„Nemohlo by tvoje zásadní rozhodnutí počkat do rána?“

„Promiň, ale tohle nepočká… podívej, ty víš, že co se peněz týká, nejsem žádnej Rockefeller, ale… ne, teď vážně, víš, říkal jsem si, jestli bys nechtěla spojit naše statky, jako v tom hmotným a možná i existenciálním slova smyslu, což je samozřejmě jen špička ledovce toho, no… závazku, ale kdybys to taky chtěla, třeba by –“

„Proboha, Marco, o čem to mluvíš?“

Řekni to. „Chtěla by ses vdát?“ Uf, dobrý Bože.

„Za koho?“

Ulehčit mi to nehodlá. „Za mě.“

„No, je to trochu kách. Dej mi čas na rozmyšlenou.“

„Jak dlouho?“

„Pár desítek let?“

„Potvoro! Koupil jsem ti tričko s prasátkem…“

„Ty si myslíš, že vyměníš mou ruku za prase? Jsme v Putney, nebo v Bangladéši?“

„Myslím to vážně. Poppy. Chci se stát tvým, tvým… Chci, abys byla mou…“ Mužem. Ženou. Ježíši Kriste. „Ještě mi to moc nejde.

Ale půjde to. Nejsem opilej ani zhulenej, myslím to vážně.“

Uběhlo několik chvil, které vážily víc než obvykle, protože v nich byl nahuštěný možná celý život. Začali jsme mluvit oba naráz. Poppy pokračovala: „Hele, jestli ještě jednou řekneš, že to myslíš vážně, začnu ti věřit. A jestli pak zjistím, žes to vážně nemyslel, s naším přátelstvím, chci říct vztahem, chci říct… je konec. Odtud už není návratu. Myslíš to vážně?“

„Myslím to vážně.“

Poppy slabě hvízdla. „Marco. Překvapuje mě, že mě ještě dokážeš překvapit.“

„Jedu k tobě. Můžu?“

Nejdelší čekání ze všech.

„No, vzhledem k okolnostem, proč ne.“

Zavěsil jsem a vzal si kabát. Poslední metro mi už dávno ujelo.

Měl jsem dost peněz, abych mohl jet do Putney taxíkem, ale patnáct liber, to je jídlo pro Indii na – na jak dlouho? Stejně toho mám spoustu na přemýšlení. Půjdu pěšky.

I kdyby mi to mělo trvat celou noc.

CLEAR ISLAND

Zalapala jsem po dechu a celá mokrá otevřela oči. Slunce utkané ze třpytivých kapiček. Podívala jsem se do kajuty na Billyho, který se jen stěží bránil smíchu. Nehlasně jsem zaklela „Sakra!“ a on se rozesmál. Svatý Fachtna se přehoupl přes boční proudy mezi Illaunbrockou mělčinou a Carrigmorským skaliskem, obeplul západní cíp ostrova Sherkin a já jsem konečně, po dvaceti tisících kilometrech, dorazila k cíli, i se svým černým sešitem. Clear Island už byl na dohled, obličej mi stahovala zaschlá sůl, a tohle bylo moje doma.

Do Atlantiku čněl osamocený výběžek poloostrova Ardatruha.

Pozorovala jsem světlo na vlnách. Odstíny modré na místech, kde útesy mizely v hlubinách. Skály řítící se do moře u Carrigluru. Louky v dolících, pastviny na kopcích. Oprýskaný přístav v zátočině mysu.

Pár kilometrů klikatých cest. Hřbitov, nejupravenější místo na ostrově. Studna svatého Ciarana. Ostrov starý jako svět sám.

Billyho němá dcerka do mě šťouchla a podala mi otcův dalekohled.

„Děkuju, Mary.“

Domky připluly blíž. Uviděla jsem svého kmotra a kmotřičku, Brendana a Maisie Mickledeenovy, jak lelkují na verandě své hospody U Zeleného mužíka, a vzpomněla si na mechanické postavičky orloje, na které se dívám ze své curyšské laboratoře. Koloniál Pradědy O’Farrella na úpatí Baile larthachu, který supluje zdejší poštu i drbací spolek. A tamhle za výběžkem u Cnocan an Choimhthighu, to je přece stařičká tříkolka Bertieho Crowa! Ta má ale tuhý kořínek!

Co dokáže připoutat kus země k lidskému srdci. Mo?

Na břehu stojí polorozpadlé stavení zarostlé obrovskými platany.

Můj rodný dům. Jestlipak už se propadla střecha?

Pamatuju si Švýcary s energickými bradami, jak v nejnovějších německých sporťácích objíždějí svá nablýskaná města. Pamatuju si vyzáblé děti živořící v kowloonských ulicích poblíž Huwova činžáku. Pamatuju si svoje šťastné dětství i to, jak jsem se proháněla po tomhle ostrově a strkala nos do jeho tajemství. Když se narodíme, karty jsou rozdané. Ale karty nejsou všechno – stejně důležité je i to, kde s nimi máme hrát.

„Přivezla jsi nám nádherné počasí. Mo,“ snažil se Billy překřičet naftový motor. „Dneska ráno lilo jako z konve. Stýskalo se ti po nás?“

Přikývnu, neschopná odtrhnout oči od ostrova. Stýskalo se mi po každém z vašich dvaceti čtverečních kilometrů! V arogantním Curychu, eurobankéřské Ženevě, chaotickém Hongkongu, nemilosrdném Pekingu i příšerném Londýně, tam všude stačilo jen zavřít očí a měla jsem vás jako na dlani, stejně jako Johnovo tělo. Dívám se, jak vzduchem plachtí kormoráni – vítr dneska vane z jihu – a terejové se noří do hlubin zálivu Bairneach. Najednou mám chuť se smát a brečet jako šílená, a křičet zpátky směrem k Baltimoru a přes nízké hory až do Corku: „Máte smůlu! Dokázala jsem to! Jsem doma! Jen si pro mě pojďte!“

Slunce zalezlo za ostrov z mraků a trochu se ochladilo. Naskočila mi husí kůže.

Dopřejte mi nejdřív trochu času, s Johnem a Liamem.

Loď zpomaluje, motor pobafává. Billy kormidluje Fachtnu do přístavu.

Ten večer, kdy Spojené státy zahájily „předběžný úder“, jsem ve své chatě pořádala večírek pro pár přátel. Daniella, nejšikovnější z doktorandů, kteří byli ten rok v Light Boxu na stáži, zapnula kvůli počasí zprávy na satelitní televizi. O šest hodin později jsme je ještě pořád sledovali, jídlo mezitím vystydlo a nás přešla chuť. Byl tam i Alain, který zrovna přijel z Paříže, a Huw, Johnův známý z Hongkongu. V televizi běžely záběry noční oblohy nad hořícím městem v Zálivu.

Reportér CNN, jehož vlasy určitě nebyly jeho, zpovídal mladého pilota. „Jo, celý se to tady rozsvítilo jak u nás doma na Den nezávislosti. Takovej ohňostroj jsem fakt neviděl!“

„Hovoří se o tom, že díky technologii Kvankog jsou rakety Homer schopné zasáhnout cíl s chirurgickou přesností.“

„Jo, touhle raketou trefíte i výtahovou šachtu. Kluci v řídícím středisku do nich naprogramujou plány budov, takže vy si pak můžete dát klidně pohov a palubní počítač to vymyslí za vás. Jen ať jim to holky nandaj! Pic ho rovnou do výtahu!“

Alain vylil trochu vína… „Putain! Za chvíli začne tvrdit, že nám rakety dojdou pro chleba a vyvenčí psa.“

V televizním studiu ve Washingtonu mluvil nějaký generál, hrudník měl samou medaili. „Svoboda je nezadatelné právo každého Američana. Každého člověka. Technologie Homer zásadně mění způsob vedení války. Díky ní můžeme ty zločinné diktátory zasáhnout na těch nejcitlivějších místech a přitom minimalizovat ztráty na civilním obyvatelstvu, které utlačují.“

John volal z Clear Islandu. „Tohle nejsou zprávy, to je sportovní přenos. Tak dlouho natáčeli o hi-tech válce filmy, až z ní teď dělají film i v reálu. To je normální marketingová masáž. Slyšel snad před dvěma dny někdo o raketách Homer?“

Nepříjemný pocit, že Černého Petra držím já. Začala jsem se hryzat do kloubů.

„Jo… Já o nich slyšela.“

„Mo, miláčku, jsi v pořádku?“

„Nejsem. Ještě ti zavolám, Johne.“

Reportáž BBC. Ulice osvětlená sanitkami a plameny. „Cenzurováno nepřátelskými silami,“ běželo v titulku pod obrazem. Reportér ze Severního Irska držel mikrofon před Arabkou, jejíž tvář se leskla potem nebo krví nebo obojím. „Řekněte proč! Zeptejte se vašich lidí, proč bombardujete továrnu na dětský přesnídávky? Proč kvůli tý svý válce musíte bombardovat továrnu na dětský přesnídávky? Proč?“

Střih.

Zpátky do studia, další diskuse s odborníky. Daniella usnula, a tak jsem ji přikryla dekou a přiložila do krbu.

„Předběžný úder nejspíš znamená, že s vyhlášením války se čeká, až budou připravené kamery,“ poznamenal Huw.

Byla jsem unavená. Skrz záclonu jsem se zadívala do tmy a na hory. Vykoukla na mě Mléčná dráha a ztrhaná vědkyně po čtyřicítce.

Vyšponovala ses na maximum, Mo. Přestala jsi pružit. Tvoje máma už v tvém věku byla vdova. Jak moc se budeš muset ještě vytáhnout?

Studené okno mě štíplo do nosu.

Slyšíš ten vodopád, tam za loukou na úpatí hory?

Pět tisíc kilometrů odtud šiřitelé svobody a demokracie právě používali objevy svých největších vědeckých kapacit k tomu, aby pohřbili Liamy a Danielly v suti. A my se tu díváme na hořící trosky a ohňostroj nad nimi. Bravo, Mo. To je tvůj život.

„Panebože, svět je jeden velký zvrácený cirkus. To jsme z něj udělali.“

Alain mě slyšel, ale nepochopil. „Žádný cirkus nezabíjí vlastní zvířata.“

Můj dech všechno zamlžil. „Ztratili jsme svoje klece, a kontrolu sami nad sebou.“

Billy udělal „…hej-rup!“ a vyhoupl mě na molo. Chvilku se mi podlamovala kolena, než jsem si zase zvykla na pevnou půdu pod nohama. Klouby mi vrzaly, že to bylo málem slyšet. Jako by to bylo včera, co jsem odjela. Řada rybářských člunů: Davittův Dun an Oir, OʼBruadairův Oilean na nEan, Scottova Abigail Claire, přetřená na modro-žlutou, Redova pramice Naděje Jihu, plná přisátých vilejšů a pořád hlasitěji volající po opravě. Smotaná lana, nakupené sítě, naftové barely, plastové bedny. Vyzáblé kočky si dál šmejdily po svém.

Na ostrovech je i vnitřek na povrchu. Věci leží tam, kam padnou.

Zhluboka jsem se nadechla. Mokvavá rybina linoucí se z moře, sladkokyselá vůně ovčího trusu, naftové výpary lodních motorů.

„Mo!“ Od ústřicové farmy na mě volal otec Wally, usazený na své motorové tříkolce. Bernadetta Sheehyová, v minisukni a vysokých rybářských botách, stříkala hadicí koše s humry. Otec Wally se zeširoka usmál a zamával na mě. „Mo! Přijela jsi právě včas! Přivezla jsi skvostné počasí! Ještě ráno lilo jako z konve.“

„Otče Wally! Vy jen kvetete!“ Je tak přirozené mluvit zase gaelsky.

„Po osmdesátce už člověk nestárne. Nemá to smysl. Copak se ti stalo s okem?“

„Nabourala jsem v Londýně do taxíku.“

„A jakou jsi měla cestu?“

„Jsou určitě jednodušší způsoby, jak si stopnout taxík, i v Anglii.“

Zasmáli jsme se a já se zahleděla do jeho čtyříaosmdesátiletých modrých očí. Oči jsou tak zázračný orgán! Kolik toho asi viděly ty jeho –

Panické bušení – malý bubínek –

Co když už tu byl ten Texasan a najal si někoho z místních? Má víc peněz než všech sedmnáct hrabství Republiky.

Neblázni. Mo! Otec Wally křtil tvou matku. U stolku v zadním pokoji už s Johnem sehráli tolik nekonečných šachových partií, co návštěva, to jeden tah, že jejich přátelství nepotřebuje další důkazy.

Jestli začneš podezírat lidi z Clear Islandu, můžeš to rovnou vzdát.

„Jakou jsem měla cestu? Abych řekla pravdu, nějak mě vyčerpala, otče. Ahoj, Bernadetto.“

Místní královna krásy přišla blíž. „Ahoj. Mo. Bylas daleko?“

„Dál než obvykle.“

„Škoda žes nepřijela na letní slavnosti, letos se povedly jak nikdy.

Přijeli lidi z Ballydehobu a Schullu a dokonce z Baltimoru. Zamiloval se do mě jeden Nor, co sem přijel pozorovat ptáky. Jmenuje se Hans a každý týden mi píše.“

„Napsal jí přesně dvakrát,“ ozvala se její mladší sestřička Hanna.

Jen co se vydrápala ze zpuchřelého prádelního koše, Bernadetta na ni namířila hadici a zahnala ječící sestru do pěstírny.

„Tak tak,“ přikývl otec Wally. „Slavnosti se opravdu vydařily. A to počasí na jachtařské závody! Ale zase museli volat záchranáře z Baltimoru. Jeden katamarán se potopil. Příští rok ti to třeba vyjde, co myslíš?“

„Ráda bych. Moc ráda.“

„Přijede Liam na víkend?“ Bernadetta ještě neměla tolik zkušeností, aby dokázala hrát lhostejnou. Omotala si kadeř kolem malíčku a nedívala se, kam míří hadicí.

Kéž by. „To bych mu neradila. Takhle uprostřed semestru.“

Otec Wally se na mě tak divně podíval. Odpověděla jsem snad nějak divně? „No tak, Mo. Nenech toho svého čekat.“

„Je doma?“

„Ještě před hodinkou byl. Stavil jsem se, abych mu vyrval ze spárů svou věž.“

„Tak zatím nashle, otče Wally. Ahoj, Bernadetto.“

„Opatruj se.“

„Věda je jako hra,“ říkával s oblibou doktor Hammer, můj učitel na univerzitě v Belfastu. „Hraje se o to, co ještě nevíme. Chyby jsou falešní hráči a vědci jejich oběti.“

Niels Bohr, dánský mistr kvantové fyziky, zase s oblibou říkával:

„Jsme na omylu, domníváme-li se, že posláním fyziky je objevovat, jaká příroda je. Fyzika se zabývá tím, co o přírodě můžeme říci.“

Dějiny mé země, ten výčet nesplněných příslibů a zmařených nadějí, nejsou studií toho, co se tady doopravdy stalo; jsou jen studií historických studií. Historikové si ohřívají vlastní polívčičku, stejně jako fyzikové.

Vzpomínky nejsou potomky minulosti a za předky přítomnosti se jen vydávají.

Pamatuju si, jak do kanceláře Heinze Formaggia svítilo střešním oknem slunce. Výhled jedna báseň. Hory kolem Ženevského jezera vypadaly jako zmuchlaný fialovostříbrný staniol. Na břehu, pod letohrádkem s měděnou korouhvičkou, zastřihával zahradník s vizáží skřítka dokonale zelený trávník. Merkurovi s okřídlenou helmou na hlavě se na mramorovém podstavci zapalovala lýtka.

Heinz představil Texasana jako „pana Stolze“. Na pohovce ležel klobouk, jaký by naplnil i necky. Texasan si sundal sluneční brýle a zlověstně přivřenýma očima mě pozoroval.

„Kdybys teď skončila,“ přesvědčoval mě Heinz, „nechala bys nás ve štychu v nejdůležitější fázi. Vedeš projekt těžkého kalibru, Mo.

Tohle není brigáda, kde můžeš dát výpověď, kdy tě napadne.“

„Ale můžu. Dala jsem ji včera. Přečti si ten dopis ještě jednou.“

Heinz blahosklonný. „Mo, já chápu, že na člověka ve výzkumáku občas přijde krize. Je to zvláštní prostředí. I mě někdy přepadnou pochybnosti. Tady pana Stolze určitě taky.“ Texasan mě dál jen pozoroval. „Ale to zase přejde. Moc tě prosím, dej to svoje radikální rozhodnutí na měsíc dva k ledu.“

„Moje radikální rozhodnutí je definitivní, Heinzi.“

Heinz bezradný. „Kam chceš jít? A co Liam? Co stipendium, které mu platíme? Ve hře je spousta věcí, které bys měla pečlivě zvážit.“

„Všechno jsem zvážila. A můj syn vaše peníze ke studiu nepotřebuje.“

Citový vyděrač Heinz. „Hodili ti lano, viď? Všichni dostáváme lepší nabídky, když jsme na vrcholu. Jak můžeš být takhle sobecká? Ke komu se chceš dát?“

„Chci se dát na zahradničení v hrabství Cork.“

„Nejapné vtípky si můžeš odpustit. Light Box má právo to vědět.

V dubnu budeme mít celý CERN jen pro sebe. Příští týden by měly ze Saragosy dorazit výsledky ze superurychlovače. Ty by mohly pomoct vyřešit ten problém s nelokalitou a dostat Kvankog ze slepé uličky. Proč zrovna teď?“

Povzdechla jsem si. „To je v tom dopise.“

„Snad sis nemyslela, že Light Box provádí výzkum čistě pro legraci?“

„Ne. Myslela jsem si, že Light Box provádí výzkum čistě pro kosmické účely. Bylo nám řečeno, že to je poslání kvantové kognice.

A najednou přijde válka a já zjišťuju, že můj skromný příspěvek světovému pokroku se využívá pro rakety vzduch-země, aby mohly zabíjet lidi jen proto, že nejsou dost bílí.“

„Prosím tě, nedělej z toho drama. Hranice mezi vojenským a civilním využitím kosmického výzkumu byla odjakživa subjektivní.

Smiř se s tím, Mo. Tak už to na světě chodí.“

„Někdo se tady čtyři roky nechal tahat za nos. Teď mu to konečně došlo a chce pryč. Smiř se s tím, Heinzi. Tak už to na světě chodí.“

Texasan si poposedl a pohovka zavrzala. „Pane Formaggio, doktorka Muntervaryová si zjevně potrpí na to, aby se věci nazývaly pravým jménem.“ Mluvil s lehkostí člověka, který je zvyklý, že ho nikdo nepřerušuje. „To naprosto chápu. Myslím, že jako někdo, komu na kvantové kognici hodně záleží, jí můžu celou věc ukázat v širších souvislostech. Mohl bych s paní doktorkou dát řeč mezi čtyřma očima?“

Řečnická otázka.

Hubená tvář za oknem O’Farrellova koloniálu zaplula zpátky do tmy, jakmile mě viděla stoupat uličkou. Obchod sice neměl žádnou otvírací ani zavírací dobu, ale paní O’Farrellová vycházela k zákazníkům, jen když byl Praděda nebo jejich syn Děda O’Farrell doma.

Už jako malá si pamatuju, jakou nedůvěru v ní vzbuzovalo všechno, co přicházelo zvenčí – Británie a svět, který se rozprostíral za ní, sama jeho existence. Ještě tak Baltimore, ten vzala na vědomí. Ale svět za ním byl stejně neskutečný jako rádiové vlny.

Když byli oba O’Farrellové pryč, člověk prostě vešel do krámu, obsloužil se a peníze nechal v krabici od bot. U branky na O’Driscollovu louku jsem se zastavila, abych si chvíli odpočinula. Pokaždé, když sem přijedu, je tenhle kopec prudší, namouduši. Dole na břehu, tam, kde končí dunová tráva, přebíraly dvě stařenky v černých pláštích naplaveniny z moře. Vypadaly jako vrány. Unisono se na mě podívaly a zamávaly mi. Moya a Roisin Tourmakeadyovy! Zamávala jsem jim na pozdrav. Jako malí jsme věřili, že jsou čarodějnice a povolávají vodní víry. Na půdě jim hnízdily sovy, a nejspíš hnízdí dodnes.

Je nebezpečné se sem vracet, Mo. Budou tady co nevidět. Je to skoro zázrak, že ses dostala až sem. Zázrak dokonaný díky okázalé izolaci irských aerolinek a jejich počítačových systémů.

Je nebezpečné se sem vracet, ale nemožné se nevrátit.

Slunce hřálo, kamennou zídku pokrýval hustý mech a kapradí kývalo na pozdrav.

Na celém ostrově jsou jenom tři motorky, takže je tady každý pozná už podle zvuku. Red Kildare s prázdnou sajdkárou přibrzdil a posunul si brýle na čelo.

„Tak už tě pustili. Mo? Máš parádní monokl.“

„Rede! Vypadáš jak černokněžník ve výslužbě. No jo, vypadá to, že moje angažmá v národním týmu definitivně končí.“

Red Kildare se na Clear Island přistěhoval, podobně jako John.

Když sem v šedesátých letech přišel, místní si ho zařadili mezi ostatní „náplavy“ z pevniny. Jeho pokus založit tu volnomyšlenkářské společenství přívrženců Timothyho Learyho dopadl stejně jako Timothy Leary a časem z něj zbyl jen Red, jeho prasata a kozy, a pár divokých historek. Každý den si chodí k Johnovi na Aodhagan podojit Feynmana a dává mu za to kozí sýr a uhrabuje zeleninové záhony.

John tvrdí, že pořád pěstuje nejlepší marihuanu na západ od Kuby.

Gaelsky už dneska mluví líp než já.

„Tuhle jsem na tebe myslel, Mo.“

„Opravdu?“

„Jo… Z nebe spadnul mrtvý netopýr a přistál mi u nohou.“

„To mě těší, že nesejdu z mysli, když už musím sejít z očí.“

Red si připlácí brýle zpátky na oči. „Musím ještě něco probrat s Daibhi O’Bruadairem. Opatruj se.“

Nastartoval svého stařičkého Nortona a probudil malé sele, které spalo na dně sajdkáry. Vyšplhalo se na sedačku, ale jakmile se motorka dala s řevem do pohybu, žuchlo zase zpátky.

Heinz Formaggio si vybil zlost jen tlumeným prásknutím dveří.

Přes kancelář jsme se na sebe s Texasanem podívali. Skřítek ještě pořád zastřihával zahradu. Málem jsem řekla „jste na tahu“, ale vždycky řeknu víc věcí málem než doopravdy. „Musíte být hodně vlivný, když můžete vyhodit Heinze z jeho vlastní kanceláře.“

„Bál jsem se, že na vás ten dobrý muž začne řvát.“

„Když Heinz řve, nebolí to víc než rána salátem.“

Sáhl si do kapsy u košile. „Nebude vám vadit, když si zapálím?“

„Light Box je nekuřácká firma.“

Zapálil si, vysypal misku se sušenými kytkami na firemní desky a použil ji jako popelník. „Kolegové mi říkají, že bych měl oklepávat rovnou do vlastní urny, abych ušetřil za popelník a měl pořád před očima, jak skončím.“

„Nebudete se zlobit, že mi to nepřijde vtipné, viďte?“

Jeho úsměv dával tušit, že je mu celkem jedno, co si myslím o jeho vtipech. „Doktorko Muntervaryová, já jsem z Texasu. Víte, že než se Texas stal součástí Unie, byla to nezávislá republika?“

„Vím.“

„My Texasané jsme hrdý národ. Jsme hrdí na to, že se nebojíme vyložit karty na stůl. Vyložím je i vám. Pentagon požaduje, aby byl projekt Kvankog dokončen.“

„Tak ho dokončete.“

„Dokončit ho může jen výzkumný ústav Light Box. Oba víme proč.

Respektive, oba víme kdo. Light Box má Mo Muntervaryovou.“

„Mo Muntervaryovou nemá od včerejška nikdo.“

Vyfoukl oblak dýmu a sledoval, jak se rozbaluje. „Kdyby to bylo tak jednoduché…“

„Je to tak jednoduché.“

„Králové se vzdají trůnu, policajti vrátí odznak, ředitelé výzkumných ústavů prásknou dveřmi, a nikdo po nich ani nevzdechne. Ale vy, doktorko Muntervaryová, vy musíte zůstat na hřišti. Tak to prostě je. Smiřte se s tím.“

„To mluvíte anglicky? Mám pocit, že vám nerozumím.“

„Řeknu to jinak. Light Box není jediný výzkumný ústav na světě.

Vědce, jako jste vy, nahánějí syndikáty v Rusku, Indonésii, Jižní Africe, Izraeli i Číně. Je tu nová konfederace arabských zemí, které nás nemají ani trochu v lásce. O kvantovou kognici mají zájem tři nezávislé vojenské poradenské firmy, včetně našich britských bratří. Na trhu začíná být těsno a všichni si jdou po krku. Pentagon by vám rád nabídl spolupráci. Naše méně demokratická konkurence vás k ní donutí. Můžete se schovávat, jak a kde chcete, stejně si vás najdou a využijí vás, ať se vám to bude líbil nebo ne. Říkám to dost srozumitelně, doktorko Muntervaryová?“

„A jak mě můžou donutit?“

„Třeba tak, že vám unesou syna a nechají ho zavřeného v betonovém kontejneru, dokud od vás nedostanou požadované výsledky.“

„To není ani trochu k smíchu.“

Položil si kufřík na klín. „Jak myslíte.“ Zámky se s cvaknutím otevřely. „V téhle složce jsou fotografie a informace o metodách nahaněčů. Ověřte si to přes svoje vlastní kontakty – vaši přátelé z Amnesty International v Dublinu vám k tomu jistě doplní jména. Můžete si to prohlédnout,“ podal mi složku, „ale radši až po jídle. A ještě něco.“

Hodil mi černý váleček, velký asi jako obal od filmu. „Tohle noste u sebe.“

Podívala jsem se na věc, která mi spadla do klína, ale nezvedla jsem ji. „Co je to?“

„Nouzový spínač, naprogramovaný na otisk vašeho pravého palce. Otevírá se jako zapalovač. Když zmáčknete tohle tlačítko, do čtyř minut u vás bude někdo z našich.“

„Proč bych měla skočit na takové hovadiny? A proč by šli zrovna po mně?“

„Takzvaný nový světový řád je stará písnička. Válka se opět vrací na scénu – ne že by z ní někdy zmizela – a vědci, jako jste vy, vyhrávají války generálům, jako jsem já. Protože pokud se podaří naroubovat kvantovou kognici na umělou inteligenci a satelitní technologii – tak, jak jste naznačila ve svých posledních pěti studiích – stávající jaderné zbraně nebudou rázem o nic smrtonosnější než bombardování tenisovými míčky.“

„A jak se ti vaši tajemní nahaněči dozvěděli o mém výzkumu v Light Boxu?“

„Stejně jako my všichni. Stará dobrá průmyslová špionáž.“

„Mě nikdo unášet nebude. Jen se na mě podívejte. Nejlepší léta mám za sebou. Po čtyřicítce udělali zásadní objevy jen Einstein, Dirac a Feynman.“

Texasan típnul cigaretu a vysypal sušené kytky zpátky do misky.

„Hodně lidí vám leze do zadku, paní doktorko. Kdybych si myslel, že to pomůže, lezl bych vám tam taky. Ale dobře mě poslouchejte. Ta vaše maticová mechanika, kvantová chromodynamika, to vaše nic, které měníte v něco pomocí energie, kterou berete odnikud, to je pro mě španělská vesnice. Jedno vím ale docela jistě. Maximálně deset lidí na světě může proměnit Kvankog ve skutečnost. Šest z nich už máme u nás v Saragose, v západním Texasu. Nabízím vám práci. Letos na podzim jsme tam chtěli z Light Boxu přesunout celý projekt a udělat vám běžnou motivační nabídku. Vaše výpověď nás ale donutila změnit plán.“

„Proč bych pro vás měla pracovat? Váš prezident je omezený gauner.“

„To pozná i člověk s průměrným IQ. Ale když si vezmete ty ostatní omezené gaunery, co jsou dneska u vesla, kterému z nich byste chtěla Kvankog svěřit?“

„Kvankog jako vojenskou aplikaci? To bych nesvěřila nikomu.“

„Pojeďte do Texasu, doktorko Muntervaryová. Ze všech agentur, které vás chtějí, jen ta naše bude respektovat vaše svědomí, i práva vašeho syna Liama a Johna Cullina. Vidíte ve mně nepřítele, ale s tím už se nějak srovnám. V mém světě se přátelé a nepřátelé rozlišují podle situace. Pochopte, že stojím na vaší straně, než bude pozdě.“

Zadívala jsem se na Merkura.

„Toho jsem měl vždycky rád,“ sledoval Texasan můj pohled. „Měl pod čepicí.“

Vývěsní štít Zeleného mužíka se s vrzáním houpal ve větru. Maisie se opírala o kamennou zídku a dalekohledem pozorovala moře.

Brendan se za rohem rýpal v zeleninovém záhonku. Maisiiny poslední šediny už úplně zbělaly.

„Dobré odpoledne, Maisie.“

Otočila na mě svůj dalekohled a otevřela pusu dokořán. „To se mi snad jenom zdá! Mo Muntervaryová nás přišla strašit! Koukala jsem, že se z Fachtny vyloupl nějaký zvláštní klobouk,“ sundala dalekohled z očí, „ale říkala jsem si, že asi zas někdo přijel pozorovat divoké husy.

Co to máš s okem?“

„Při jednom pokusu jsem se v laboratoři srazila s volným elektronem.“

„Už jako malá holka jsi pořád do něčeho vrážela. Brendane! Pojď se podívat, koho to tu máme! A co žes nepřijela na letní slavnosti, Mo?“

Brendan se dobelhal až k nám. „Mo! Tys nám ale přivezla počasí, jedna báseň! John se včera stavil na Guinness, ale ani slovem se nezmínil, že máš přijet. Panenko skákavá, to je mi monokl! Dej si na to kus flákoty!“

„Nechtěla jsem dělat rozruch. Ty vaše růže, to se jen tak nevidí!

A jak to, že vám ještě na konci října takhle bují zimolez?“

„To ten hnůj!“ odpověděla Maisie. „Bertie Crow nám dává od krav pěkně čerstvý. A taky včely. Až se usadíš, Mo, určitě si pořiď úl. Když se staráš o včely, včely se postarají o tebe. Ale mělas vidět, jak nám letos kvetly fazole! To ti byla nádhera, viď, Brendane?“

„Vybarvily se moc pěkně. Maisie.“ Brendan si prohlížel hlavičku fajfky ze svídového dřeva – té, kterou kouří už půl století. „Byla ses podívat za maminkou ve Skibbereenu, Mo?“

„Byla.“

„A jakpak se má?“

„Má se dobře, jen jí to hůř myslí. Aspoň že se tam nemůže nijak zranit.“

„To je pravda.“ Maisie chvíli ohleduplně mlčela. „Jsi nějaká pohublá, Mo. Já myslela, že ve Švýcarsku je to samé fondue a čokoláda.“

„Byla jsem na cestách, Maisie. Tak jsem krapet zhubla.“

„Přednášelas po světě, viď?“ Brendanovi se pýchou rozzářily oči.

„Dá se to tak říct.“

„Kdyby tě tak dneska viděl tvůj táta!“

Maisie měla lepší čich na rozpačité odpovědi. „No tak, nestůj za tou zdí. Pojď dovnitř a vyprávěj, co je nového ve světě.“

Brendan máchl svýma stařičkýma rukama. „Maisie Mickledeenová! Nech svou kmotřenku aspoň chvilku vydechnout, než ji začneš nalívat kořalkou. Mo už určitě pospíchá na Aodhagan. Svět může ještě pár hodin počkat.“

„Tak potom zajdi, Mo, kdykoli. O’Driscollův kluk už je zase zpátky doma i s harmonikou, a otec Wally chystá večírek po zavíračce.“

Večírky po zavíračce u Zeleného mužíka. Jsem opravdu doma. „Ale Maisie, copak ty někdy dodržuješ zavíračku?“

„Kuš s tou tvojí logikou, Mo! Tady jsi na Clear Islandu. Jediné, na čem tady záleží, jsou ovce, ryby a počasí. Tu svou relativitu nech laskavě v Baltimoru. A jestli John přinese harfu, načnu poslední láhev kilmagoonské. Opatruj se.“

„Je ti teprve osm, Mowleen Muntervaryová, a už jsi na scestí!

Skončíš v pekle a čerti tě seslehají kopřivami tak, že budeš mít zadek samý puchýř a do krve si ho rozškrábeš! To bys chtěla?“

Když si vzpomenu na slečnu Thorpeovou, vybaví se mi roztoč na sklíčku pod elektronovým mikroskopem. Lesklý, špičatý, oči všude.

Proč jsou učitelky na základní škole buď bronteovsky andělské, nebo dickensovsky ďábelské? Je to tím, že tak dlouho učí černobíle, až jsou buď černé, nebo bílé?

„Na něco jsem se tě ptala a neslyšela jsem odpověď! Chceš skončit v pekle jako lhářka?“

„Nechci, slečno Thorpeová.“

„Tak mi vysvětli, jak se do těch tvých špinavých pracek dostaly správné odpovědi z algebry!“

„Vypočítala jsem je sama!“

„Jestli něco nesnáším víc než malé ulhané kluky, tak jsou to malé ulhané holky! Budu muset napsat tvému otci, že jeho dcera je malá proradná zmije! Budeš mít ostudu po celé vesnici!“

Bezzubá výhrůžka. Učitelku, která neuměla gaelsky, nebral na Clear Islandu nikdo vážně.

Tyhle žalobnické dopisy se se mnou táhly až na dívčí gymnázium do Corku. Když přijel táta o víkendu domů, předčítal je mamince nahlas s tak legračním anglickým přízvukem, že jsme byli mrtví smíchy. „Je nemyslitelné, aby vaše dcera v tomto testu dosáhla plného počtu bodů čestným způsobem. Podvod je vážný přestupek…“

Tatínek pracoval pro loděnice a přes týden většinou pendloval mezi Corkem a Baltimorem, dohlížel na výrobu a vedl jednání s kupci až z Dublinu. Zamiloval se do mojí matky, která vyrostla na Clear Islandu, a v místním kostele sv. Ciarana ho s ní oddal jistý otec Wally, kterému tehdy bylo něco přes čtyřicet.

Základní škola je dneska v montovaných domcích dole v přístavu a děti se učí anglicky i gaelsky. Ty starší jezdí na Fachtnovi do školy v Schullu, která má i vlastní planetárium. Slečna Thorpeová odjela propagovat svoje manichejské zásady do chudých, zneužívaných afrických zemí. Ve staré škole dnes Bertie Crow skladuje seno.

Když se podíváte oknem dovnitř, neuvidíte nic než seno.

Řekla jsem Texasanovi, že svou výpověď přes víkend ještě zvážím. Pak jsem zajela do banky a vybrala tolik dolarů v hotovosti, že mě ředitel pozval do kanceláře na kafe, aby si mě mezitím prověřili.

Cestou zpátky do chaty jsem se přistihla, že se každých patnáct vteřin dívám do zpětného zrcátka. Paranoia určitě často začíná jako hloupá hra na schovávanou. Zavolala jsem Johnovi, aby mi poradil. „Tomu říkám patová situace,“ řekl John. „Ale kdyby ses náhodou rozhodla,“ přešel do gaelštiny, „vzít si neplánované studijní volno, zkus dorazit na Clear na moje narozeniny.“ John svoje rady rád zaobaloval. „A nezapomeň, že tě mám moc rád.“

Sbalila jsem si pár věcí a nechala na stole vzkaz pro Daniellu, aby se postarala o knihy a květiny. Počítače, stejně jako chata a auto, patřily Light Boxu. Stáhla jsem si hard disky na cédéčka, která jsem chtěla vzít s sebou, a všechno ostatní smazala. Na prázdné disky jsem pak vypustila stádo svých nejútočnějších virů. Heinzovi na rozloučenou.

Jak se mizí? Nechávala jsem mizet částice, ale sama jsem nikdy mizet nepotřebovala. Budu se na sebe muset dívat očima svých pronásledovatelů, odhadnout jejich mrtvé úhly a v nich se schovat. Zavolala jsem do cestovní kanceláře, kde už mě znali, a objednala si letenku do Petrohradu, odlet za tři dny, na ceně nezáleží, platit budu kartou. Na jediné webové stránky v Rovníkové Guineji jsem poslala e-mail se vzkazem, že „Sýr v akci je zelený“. Na chvíli jsem se šla projít a vyhlédla si dodávku s belgickými jogurty, do které jsem vyhodila svůj váleček s nouzovým spínačem.

Pak jsem si sedla k oknu a dívala se na vodopád, zatímco kolem mě pomalu houstl večer.

Když padla tma, vyrazila jsem po berlínské dálnici na dlouhou cestu na sever.

Začátek jsem měla před sebou.

Uprostřed cesty roste polní kvítí. „Aodhagan“ stojí na ceduli, kterou maloval Liam. Pod ní se houpe další s nápisem „Domácí zmrzlina“, tu jsem malovala já. Planck klimbá v podvečerním slunci. Okna jsou otevřená. Žlutý rybářský klobouk na verandě, konev na zalévání, vodítko a kšíry pro Plancka, holínky, řady květináčů s bylinkami.

Z domu vychází John, ještě mě neslyší. Jdu k zeleninovým záhonkům.

Feynman mě vidí a mečí do vousů na bradě. Schrödinger vyskočí na poštovní schránku, aby měl lepší výhled. Planck párkrát máchne ocasem a teprve pak zaštěká. Kůže líná.

Tady moje cesta končí. Víc na západ už to nejde.

John se otočí. „Mo!“

„A koho jsi čekal. Johne Culline?“

* * *

Ve tmě klapla petlice a já se vymrštila. Kde to k čertu jsem? Jsem zpocená a celá se třesu. Co je tohle za strop? Co je to za okno? Huwův byt? Mrňavý hotel v Pekingu? Hotel Amex v Petrohradu, neměla bych spěchat na trajekt? Helsinky? Černý sešit! Kde mám černý sešit? Pomalu, Mo, jen pomalu… na něco jsi zapomněla, na něco bezpečného.

Na okno bubnuje déšť, tlusté prsty evropského deště. Pokoj je zařízený prostě, bez zbytečností, obroušené hrany, závěsná zvonkohra – tu zvonkohru si přece pamatuješ, ne? Modřiny na boku tě ještě pořád bolí, ale to je tím, jak se hojí. Dole si někdo zpívá The Way Young Lovers Do od Van Morrisona. Znáš jen jednoho člověka na světě, který takhle zpívá Van Morrisona, a není to Van Morrison.

Nepamatuju si, kdy jsem naposledy byla takhle šťastná.

A černý sešit leží na toaletním stolku, tam, kam jsi ho večer položila.

Na Johnové straně postele byl dolík vytvarovaný podle Johnova těla. Překulila jsem se do něj; neznám na světě útulnější místo. Palcem u nohy jsem rozhrnula záclonu. Zamračené nebe, kvůli kterému ještě nestojí za to vstávat.

Odkdy jsem tahle nervózní? Od té noci, co jsem odjela do Berlína? Nebo prostě jen stárnu a moje orgány už teď budou čím dál podrážděnější, dokud jeden z nich neřekne: „Končím!“ Honem jsem zase zaplula na mělčinu spánku. Slyším osamělé troubení, trubka na jedné z máminých gramofonových desek, nákladní loď v Keltském moři, džunka v kowloonském přístavu. Obepluli jsme západní cíp ostrova Sherkin, můj černý sešit a já, a po dvaceti tisících kilometrech jsem konečně dorazila k cíli. Budou tady na mě čekat? Nechali mě, abych se dostala až sem. Ne, dostala jsem se sem sama. Johnův polštář, polštář John, svatý Jan, konopí, kouř, mahagonový pot a temně plody v temnotě, srdce mi skáče, posunují vagóny, pastviny se vlní, navršené hory let, pudinkový blonďák z Kodaně se dívá z okna, je zvyklý být pořád sám, zajímalo by mě, kam se asi poděl, zajímalo by mě, kam se všichni poděli, tahle zvědavost je podstatou hmoty, každý z nás jako volná částice, nekonečno cest v parku, cesty pravděpodobné i nepravděpodobné, a žádná z nich skutečná, dokud ji někdo nezpozoruje, a co je to vlastně skutečná, na to, jak je hmota kompaktní, zbývá v ní příšerně, příšerně velký prostor, kde není nic, nic, nic…

Technika stojí na opakovatelných zázracích. Vezměte si třeba leteckou dopravu. Devět tisíc metrů pod naším dutým okřídleným drápem teď v Rusku svítá. Nad zasněženými horami a černými jezery se rýsuje čára, jako podle křivého pravítka.

Moji spolucestující netuší nic o silách, které prostupují hmotu a přenášejí myšlenky. Nevědí, že čím náš Boeing 747 letí rychleji, tím jsme těžší a čas běží pomaleji. Nechápou, že naše vzdálenost od gravitačního středu Země zrychluje čas ve vztahu k těm, kdo teď spí v domcích pod námi. Nikdy neslyšeli o kvantové kognici.

Nemůžu usnout. Vytahaná kůže jako by na mně visela. Vždycky si s sebou do letadla beru kalkulačku, abych zabila čas. Tentokrát mám takovou fortelnou, co si Alain půjčil z pařížské laboratoře. Zvládne kvintilion desetinných míst. Krátím si dlouhou chvíli a počítám, jaká je pravděpodobnost, že všech tři sta šedesát cestujících je teď zrovna tady. Hodně malá. Vystačím si s tím až do Kyrgyzstánu.

Cokoli, jen abych nemusela myslet na nejbližší budoucnost.

Vedle mě spí mladá Číňanka vracející se do Hongkongu. Je zhruba v tom věku, kdy se ty šťastnější dívky mění v krásné labutě. Mo Muntervaryová se v jejích letech proměnila v kropenatého kormorána. Teď je ze mě vrásčitý kormorán. Na obrazovce běží film o dinosaurech, šupinatá pantomima násilí. Od recyklovaného vzduchu mi vyschlo v krku. Začíná mě bolet hlava. Světlo jako v kryptě, interiér jako u zubaře. Kde je slunce, kterým směrem se točí svět? A do čeho jsem se to sakra namočila?

Lávka do snů se rozhoupala pod těžkými kroky a já se probudila podruhé. Tentokrát jsem hned věděla, kde jsem. Jak dlouho jsem spala? Dvě minuty, dvě hodiny‘.‘ Opravdové kroky na štěrkové cestě, rozvážné a smělé, kroky, které sem patří. Nadzdvihla jsem záclonu o čtvrt centimetru a uviděla mladíka, který se schýlenou hlavou utíkal mrholením rovnou na Aodhagan.

Pro Kristovy rány! Z mého syna je muž. Byla jsem pyšná a dotčená zároveň. V běhu se mu rozepnul kabát. Tmavé džíny, kotníkové boty, nezkrotné vlasy po otci. Feynman ho pozoroval z výběhu a nepřestával přežvykovat, Planck vyskočil a vrtěl ocasem.

„Mo!“ zavolal na mě zezdola John. „Liam přijel!“

Bouchly dveře. Pořád za sebou zavírá jako slůně.

Oblékla jsem si Johnův župan s netopýřími rukávy. „Hned jsem dole! A Johne!“

„Copak?“

„Všechno nejlepší k narozeninám, ty prašivěj piráte!“

„Lepší dárek jsem nemohl dostat!“

Huw otevřel dveře a objal mě, v puse čínskou ředkvičku. „Mo! Tak jsi to našla! Promiň, že jsem ti nepřišel naproti na letiště… Kdyby mi John dal vědět aspoň trochu předem, zařídil bych si to.“

„Ahoj, Huwe! Šlo to jako po másle, teda až k tvému domu. Měla jsem za to, že čtvrté patro znamená třetí. Nebo naopak. Ale naštěstí mě soused nasměroval.“

„Hongkong neví, čí je. Britské číslování, americké číslování, čínské číslování – i já v tom mám ještě zmatek. Pojď dál a odlož si.

Udělám čaj a ty si dej sprchu.“

„Nevím, jak ti poděkovat.“

„Ale prosím tě. My Keltové musíme držet při sobě. Jsi můj první host, takže to tady budeme muset přizpůsobovat za pochodu. Pojď se podívat, kde budeš bydlet. Ne že by se to dalo srovnávat s tou tvojí švýcarskou chatou –“

„S chatou mých bývalých šéfů –“

„S chatou tvých bývalých šéfů… Tak, tady to je! Chez Mo! Malé, neuklízené, ale tvoje. A pokud si CIA neplatí zdejší šváby, nikdy tě tady nenajdou.“

„Co já vím, tak švábů si CIA platí víc než dost.“

Pokoj nebyl o nic menší ani neuklizenější než padesát laboratoří, ve kterých jsem pracovala. Byla tam pohovka, jen se svalit – díky, Huwe – psací stůl, stohy knih, které by mě i při tom nejmírnějším zemětřesení pohřbily zaživa, a váza tmavorůžových orchidejí. „Záchod je tamhle. Když si na něj stoupneš a trochu natáhneš krk, je odtud úžasný výhled na kowloonský přístav.“

Vzduch byl vlhký jako v prádelně. Za zdmi, pod podlahou i nad stropem hučelo lidské mraveniště. Byt přes ulici byl tak blízko, až se zdálo, že máme v oknech společné sklo. Vlaky skřípěly, malé postavičky prchaly a někde pumpovala obří hustilka, jen co se vytáhla nahoru, hned zase syčela dolů.

Takhle vypadá život vědce, který poslouchá svoje svědomí. „Nemá to chybu, Huwe. Můžu používat tvůj počítač?“

„Je tvůj.“ odpověděl Huw.

Oheň v kuchyňském krbu hvízdal a praskal. Dívali jsme se s Liamem na sebe, najednou v rozpacích. Prsty u nohou mě studily od dlaždiček. Tak dlouho jsem se kochala představou, jaké to bude, až se sejdeme, a teď jsem zůstala jen tupě zírat. Vybavila jsem si malého skřítka Liama, pak toho puberťáka s chmýřím pod nosem, který ještě loni v létě mutoval, a úplně jsem viděla toho protřelého chlapa, jaký z něj bude za deset dvacet let. Byl opálený, jak to jen v Dublinu jde, vlasy měl nagelované, v uchu náušnici a čelist mu zmohutněla.

„Mami –“ hlas se mu vybarvil do fagotu.

„Liame –“ řekla jsem zároveň s ním, jako když se flétnista upískne.

„Ach jo, vy dva,“ zamumlal John.

Najednou to z nás spadlo a Liam mě objal jako první a vší silou.

Objala jsem ho ještě silněji, až jsme oba zasténali, ale to nebyl ten důvod, proč se mi chtělo brečet. „Nemáš být náhodou ve škole, ty ulejváku? Kdo ti dovolil takhle vyrůst, jen tak beze mě?“

„A kdo tobě dovolil hrát si na Jamese Bonda a zmizet bůhvíkam, jen tak beze mě? A kdo ti udělal ten monokl?“

Přes jeho rameno jsem se podívala na Johna. „To je fakt. Omlouvám se. Ten monokl mi udělal jeden udatný rytíř. Ale odpustila jsem mu. Bránil mě před taxíkem.“

„Ona tomu říká ‚fakt‘, tati, slyšíš to?“

Kopla jsem ho ze strany jako při karate.

„A co já? Já nemám nárok na omluvu?“ zaskuhral John.

„Ty mlč. Culline,“ řekla jsem. „ty jsi jenom otec a nemáš nárok na nic.“

„Tak to jdu rovnou skočit z útesu, abych vám nepřekážel.“

„Všechno nejlepší, tati! Mrzí mě, že jsem nestihl dorazit už včera.

Přespal jsem u Kevina v Baltimoru.“

„To si vyřiď s maminkou. Zavolala z Londýna teprve včera ráno.“

„Nemůžu jí nic udělat. Drží se mě jako medvěd.“

„Musíš chvilku počkat, ono ji to přejde.“

Pustila jsem Liama. „Sundej kabát a sedni si ke krbu. Jsi od té mlhy úplně provlhlý. Neříkej mi, že máš v těch legračních kosmonautských teniskách suché nohy. A povídej, co škola? Dělá Knyfer McMahon ještě pořád děkana? A o čem píšeš první ročníkovou práci?“

„Ale ne, mami, ne! Neviděl jsem tě půl roku a slyšel tě jen z kazet. Ty povídej, kdes byla a cos dělala. Tati, ať povídá máma!“

„Johne Culline, copak jsi našeho syna nenaučil, že starším a zkušenějším se neodmlouvá?“

„Musíš chvilku počkat, ono ho to přejde. A vůbec, já jsem jenom otec. Dáte si čaj?“

Liam popotáhl. „Prosím.“

Planck kolem nás pořád ještě nervózně běhal a vrtěl ocasem.

První týden jsem v Hongkongu nedělala skoro nic. Pořád jsem bloudila v nějakých průchodech, podchodech a nadchodech, jen co jsem se odněkud vymotala, zamotala jsem se znova. Čtvrtina světa namačkaná na pár čtverečních kilometrech. Huw měl pravdu. Pokud se nebudu připojovat k síti, nemají mě nejspíš jak vystopovat. Ale po Švýcarsku jsem měla pocit, že jsem se katapultovala na jinou planetu, kde soukromí a klid jsou spíš otázkou náhody než vymahatelným právem. „Nesmíš být tak náročná,“ radil mi Huw. „Smiř se s tím, že prostor, který nemáš venku, si musíš najít v hlavě.“

Nechala jsem si udělat falešný britský pas, jen za padesát dolarů.

Sledovala jsem televizní válku. Podrobné debaty o zbraních, jejich vychvalování, rozpočty nákladů. Scud versus Homer, Batman versus Joker. Válka byla už několik dní „vyhraná“ a zásoby levné ropy zajištěny, ale o to teď nešlo. Bylo třeba otestovat účinnost nových technologií v bojových podmínkách a zužitkovat připravený arzenál. Ti ubožáci na druhé straně, vesměs příslušníci tamějších etnických menšin, sloužili jako pokusní králíci. Pokusní králíci kvantové kognice.

Moji pokusní králíci.

Nahrála jsem na kazetu sebe a Hongkong a poslala ji do Corku Siobhan, aby ji poslala Johnově tetě Trioně do Baltimoru, ta ji předala Billymu. Billy otci Wallymu a tak se nakonec dostala až k Johnovi.

Modlila jsem se, aby jí cestou nezabavili. Neviditelný šnek, který proklouzne i radaru.

Huwa zničehonic odvolali do Petrohradu, a tak jsem tam zůstala sama: neznámá, nezaměstnaná, s krabicí stodolarovek schovanou v mrazáku pod pytlíky s hráškem. Můj únikový plán vyšel nečekaně dobře. Únosci z tajemných zločineckých organizací se ani nezastavili na kale. Že by si to ten Texasan všechno vymyslel? Že by mě jen strašil, aby mě přinutil odjet do Saragosy?

A co teď?

Vytváříme modely, abychom na nich vysvětlili fungování přírody.

A končí to tak, že naše modely vtrhnou do přírody a vyhánějí původní obyvatele. Když jsem ještě přednášela, většina mých studentů si myslela, že atomy jsou jako hvězdy s oběžnicemi elektronů. Když jsem jim řekla, že nikdo vlastně neví, co je to elektron, dívali se na mě, jako bych tvrdila, že slunce je meloun. Občas některý z těch sečtělejších zvedl ruku a zeptal se: „Ale doktorko Muntervaryová, copak elektron není nabitá pravděpodobnostní vlna?“

„Já si ho představuju radši jako tanec,“ odpovídám na takové otázky s oblibou.

Před čtyřiceti lety, dvě míle od Aodhaganu. Horní pokoj v domku mezi platany. V podlaze je škvíra mezi prkny a já občas před spaním vylezu z postele, odhrnu kobereček a dívám se dolů do pokoje. Maminka má na sobě bílé šaty a náhrdelník z umělých perel, tatínek černou košili. Na gramofonu se točí nová šelaková deska z Dublinu.

„Ale ne, Jacku, takhle ne,“ hubuje maminka. „Máš obě nohy levé.

Dupeš jako slon.“

„Chinatown, my Chinatown,“ praská gramofon.

„Zkus to ještě jednou.“

Po stěnách tancují jejich stíny.

A co teď?

Ještě pořád jsem byla fyzická, i když to kromě mě nikdo nevěděl.

Ta myšlenka ve mně uzrála a přihlásila se o slovo, zrovna když jsem se na trhu snažila usmlouvat cenu grepů. Růžové grepy, růžové jako svítání. Vrať se k samému základu kvantové kognice a přeformuluj ji tak, aby nelokalita byla její nedílnou součástí, místo aby ses snažila ji eliminovat. Ani jsem nestačila zaplatit za grepy a už se mi do hlavy valily vzorce. V papírnictví jsem si koupila černý sešit vázaný v kůži, posadila jsem se u nejbližšího kamenného draka a počmárala osm stránek výpočty, abych je všechny hned nezapomněla.

V následujících dnech a týdnech jsem už nepracovala v takovém přetlaku, ale zato pravidelně. Většinou jsem vstala kolem jedné odpoledne a posnídala v restauraci dim sum přes ulici. Vedl ji starý albín.

Posadila jsem se do kouta a četla si Economist, Právního poradce, kuchařku od Delie Smithové, nebo cokoli jiného, co se válelo Huwovi po bytě. Když jsem měla štěstí, čistič bot, který byl v našem domě de facto pošťákem, donesl polstrovanou obálku adresovanou Huwovi s kazetou od Johna. Vzala jsem si Huwův walkman a přehrávala si kazety ve svém koutku v restauraci, pořád dokola. Někdy John nahrál novou skladbu nebo verše ze svých nových básní. Jindy třeba jen rušný večer u Zeleného mužíka. Ovce, tuleně, skřivany, větrnou turbínu. Když byl doma Liam, nahrál Liama. Letní trhy. Jachtařské závody. Před očima se mi rozbalovala mapa Clear Islandu. Ty kazety zvedaly stavidla mého stesku a naráz ho vypustily ven. Na dně byla ale vždycky útěcha.

V podvečer jsem zasedla k rozviklanému stolu a začala tam, kde jsem nad ránem skončila. Pracovala jsem sama – poslat e-mail komukoliv z těch pár lidí, kteří by mi mohli pomoct, bylo příliš riskantní. Ale nemuset se zodpovídat Heinzi Formaggiovi ani jiným kreténům, to byl osvobozující pocit. Měla jsem tatínkovo plnicí pero, svůj černý sešit, krabici cédéček s výsledky všech laboratorních pokusů s elementárními částicemi, které kdy byly provedeny, a k tomu počítačové vybavení v hodnotě několika tisíc dolarů, zakoupené od galantního Sikha, který projevil víc vynalézavosti než celé technické oddělení Light Boxu. Ve srovnání s Keplerem, který při počítání eliptické dráhy Marsu neměl k ruce nic než husí brk, jsem to měla snadné.

Občas jsem se dostala do slepé uličky. Musela jsem obětovat maticovou mechaniku ve prospěch virtuálních čísel, a můj nešťastný pokus zkombinovat paradox Einsteina. Podolského a Rosena s Cadwalladerovým modelem chování mě stál týdny marné práce. Bylo to nejosamělejší období mého života. Šachisté, spisovatelé nebo mystici mi jistě potvrdí, že snaha proniknout k podstatě vede přes hluboký les.

Byly dny, kdy jsem jen pozorovala páru nad šálkem kávy, skvrny na zdi nebo zamčené dveře. A někdy jsem právě v té páře, ve skvrnách, nebo v zámku našla vodítko, kudy dál.

V červenci už jsem měla všechny stopy Einsteina, Bohra i Sonady za sebou.

Černý sešit se pomalu plnil.

Pořád jsem vyprávěla. Liamovi mezitím vystydl toast. Nad námi přeletěla helikoptéra.

Co si teď Liam myslí?

Myslí si: „Proč nemůžu mít normální rodiče?“

Nebo: „Kdy už ta máma skončí?“

Nebo: „Nezbláznila se náhodou?“

Mrzí mě, že neumím číst jeho myšlenky. Vlastně je to tak dobře.

Už je mu osmnáct. Zase jsem zmeškala jeho narozeniny. Kde budu na ty příští?

„No tak, mami, povídej dál. Přestala jsi zrovna v nejlepším.“

Díky silným silám drží protony v atomových jádrech pohromadě, díky slabým silám elektrony nevrážejí do protonů, díky elektromagnetismu svítíme a vaříme večeři, a gravitace nás drží při zemi. Od dob, kdy byl vesmír velký jako vlašský ořech, až po jeho dnešní rozměry, jsou tyhle čtyři síly zákonem veškeré hmoty, ať už se to týká jádra planety Sirius nebo elektrochemických drah v mozcích studentů tady v přednáškovém sále belfastské univerzity. Znudění, dychtiví, spící, snící, v řadách nad sebou jako v amfiteátru. Ohryzávají tužky nebo sledují můj výklad.

Hmota je myšlenka, a myšlenka je hmota. Neexistuje nic, co není možné syntetizovat.

Léto. Huw se většinou vracel pozdě v noci, urval pár hodin spánku a běžel zase do kanceláře. Nějaká firma obchodující s cennými papíry se položila a důsledky vyplouvaly na povrch. Někdy jsme o sobě nevěděli celý týden a registrovali jen to, jak v koupelně ubývá zubní pasta. V neděli jsme se ale vždycky hodili do gala a vyrazili na večeři do nějaké drahé, ale komorní restaurace. Nechtěla jsem riskovat, že někde potkáme jeho kolegy. Lhaní mi nikdy nešlo.

Často jsem pracovala v noci. Hongkong nikdy úplně nespočine, jen se na pár hodin vypne slunce. Huwovo chrápání, příšerný rachot kowloonských dílen, ta obří hustilka, elektrický větrák a můry na monitoru – to byli zvěstovatelé kvantové matematiky vnímajícího vědomí.

Najednou někdo třikrát zostra zaklepal na dveře – sklapla past.

Vyskočila jsem, vylila čaj a už jsem se krčila ve dveřích na schody, připravená vystartovat – ale kam? Jsou tady jen jedny dveře ven musela bych vyskočit z, prvního patra a utéct přes louky. Výborný nápad, Mo. Vymkni si třeba kyčel. Liam netušil, co se děje. John se to snažil zjistit, zatímco moje panika lomcovala jeho obranou.

„To nic není, mami –“ začal mě chlácholit Liam.

Rozřízla jsem vzduch: „Psssst!“

Liam zvedl dlaně před sebe, jako by se snažil uklidnit vyplašené zvíře. „To bude určitě otec Wally nebo Maisie, anebo Red přišel podojit Feynmana…“

Zavrtěla jsem hlavou. Ti by zaklepali jen jednou, pokud vůbec, a šli hned dovnitř.

„Kdo s tebou ráno přijel na Fachtnovi? Nebyli tam Američani?“

Další rázné zaklepání. „Haló!“ Nějaká žena. Ani Irka, ani Angličanka.

Dala jsem si prst přes pusu a po špičkách vyběhla po schodech nahoru. Zavrzaly.

Otvorem na dopisy ve dveřích se ozvalo: „Dobrý den! Je někdo doma?“

„Dobré ráno.“ řekl John. „Hned jsem u vás…“

Vklouzla jsem do ložnice a rozhlédla se, kam bych schovala černý sešit. Kam s ním, Mo? Strčit pod matraci? Sníst?

Slyšela jsem, jak John otvírá dveře. „Promiňte, že jsem vás nechal čekat.“

„To nic. Omlouvám se, že ruším. Mám namířeno k téhle řadě kamenů, co je tady na mapě. Já podle mapy vždycky zabloudím.“

„Kameny v řadě? To je hračka. Vraťte se zpátky po téhle cestě, za brankou se dejte doleva a dál podle směrovky na Roeův most. Dovede vás to až na konec cesty a tam už je uvidíte. Pokud vám to mlha dovolí.“

„Děkuju strašně moc! Škoda, že pořád prší. Takhle to u nás doma vypadá v zimě.“

Jak může být John takhle klidný? „A odkud jste? Nový Zéland?“

„Přesně tak! Halfmoon Bay. Stewartův ostrov, jižně od Jižního ostrova. Znáte to tam?“

„Bohužel ne. Tady u nás si holt počasí nedá poroučet. Občas se strhne tropická bouřka, občas prší žáby… Ale hlásili v rybářské předpovědi, že prý má přijít vichřice. Za chvíli tu máme zimu.“

„Já mám vždycky smůlu. Jejda, ty jsi ale pěkný pejsek! On nebo ona?“

„On. Planck.“

„To mi něco říká. Nebyl to nějaký spisovatel?“

„Ne, byl to fyzik, který přišel na to, proč můžete sedět u ohně, aniž by vás spálila takzvaná ultrafialová katastrofa.“

Nervózní smích. „No jasně, Planck! Na venkovského psa vypadá celkem krotce.“

„Má to v popisu práce. Je to vodicí pes.“

Obvyklé rozpaky. Uvolnila jsem se. Moji pronásledovatelé by o Johnovi věděli. Anebo to jen dobře hraje. Znovu jsem strnula.

„Vy jste, ehm, jste…?“

„Jako netopýr. Vlastně ještě slepější. Příroda mi nenadělila sonar.“

„Kruci… to jsem celá já… omlouvám se.“

„Není za co.“

„No, tak já už radši vyrazím k těm kamenům, než je odfoukne vichřice.“

„Nemusíte spěchat. Stojí tam už tři tisíce let. Tak nashle.“

„Nashle. A ještě jednou díky.“

Dívala jsem se, jak se vrací po cestě k brance. Byla docela mladá, měla zrzavé vlasy a na sobě citrónově žlutou pláštěnku. Ohlédla se přes rameno, a tak jsem se rychle odtáhla od okna. Nemohla si všimnout toho třetího hrníčku? Slyšela jsem, jak si John s Liamem dole šeptají. Od Telecích ostrovů se valila mlha.

Nebe nad horou Gabriel hrozivě ztmavlo. Vařili jsme s Liamem guláš s tuřínem z naší pozdní úrody. John si ladil harfu. Guláš bublal na plotně.

Liam nadrobil do hrnce kostku bujónu. „Co budeš dělat, mami?“

„Dám tam ještě trochu česneku.“

„Vždyť víš, co myslím. Přijdou si sem pro tebe?“

„Jo, řekla bych, že jo.“

„A půjdeš s nimi?“

„To nevím.“

„Proč jsi sem vlastně jezdila, když víš, že tě tady najdou?“

„Protože jsem chtěla vidět vás dva.“

„Potřebuješ plán.“

„To každopádně.“

„Takže, co máš na výběr?“

Jako bych slyšela svého tátu. „Za prvé. Spálit černý sešit a pohřbít kvantovou kognici. Přejmenovat se na Scarlett O’Harovou, zasadit fazole, až do smrti chovat včely a doufat, že CIA je tak hloupá, že ji nenapadne hledat mě na mém rodném ostrově. Za druhé. Nazout sandály, obléknout batikované kalhoty a do konce života vandrovat po teplých krajích. Za třetí. Odstěhovat se do Texasu, do místa, které není na mapě, a vysloužit si slávu a bohatství tím, že o padesát let urychlím závody ve zbrojení, a svého syna a manžela uvidím jen pod dozorem, abych náhodou nezběhla.“

Liam obratně krájel cibuli. „No, tomu říkám patová situace.“

Kowloon přešel varem, spařil se a podusil. Moje virtuální rovnice nelokality souhlasily. Můj poklidný život vyhnance zalezlého v doupěti nemohl trvat věčně.

Pamatuju si tu chvíli, kdy skončil. Na monitoru se objevil gekon.

Jazýček mu kmital jako elektrický proud. Ahoj, ty mrňavý tvorečku zrozený z hvězdného kompostu, jestlipak víš, že i tvým ještěřím životem smýká kvantová formulka kámen-nůžky-papír? Že tvoje částice existují v časové pěně plné děr a můstků, která se donekonečna vrací, obtéká a podemílá samu sebe? Že vesmír má tvar americké koblihy a že kdybys měl dostatečně silný dalekohled, viděl by sis na špičku ocásku?

Je ti to jedno, viď?

Zničehonic se v domě strhl řev a mužské hlasy zaútočily houpavou kantonštinou. Ženské nasadily o dvě oktávy výš. Převracený nábytek bouchal o zem. V mém pokoji se začal houpat lustr.

„Co se tady do prdele děje?“ Huw se vypotácel z pokoje v trenkách s kačerem Donaldem a kostěných brejličkách. Cestou zakopl o svoje indonéské bubny. „Do prdele.“

Ozval se výstřel! Vyskočila jsem, jako by mi to bouchlo v kapse.

„Panebože!“

Dům ztichl jako smrt.

Huw se šel ke dveřím ujistit, že je zamčeno na závoru i na řetěz.

Gekon zmizel.

Nepříjemný pocit, že Černého Petra držím já. Začala jsem se hryzat do kloubů.

Těžké kroky se vrhly po schodech dolů – a najednou se zastavily.

Byly aspoň troje. Huw popadl baseballovou pálku. Já se chopila sádrové podobizny Johna Coltranea a s naprosto chladnou hlavou jsem si uvědomila, že jsem dočista zkamenělá strachy. Naštěstí pro nás se kroky zase rozeběhly po schodech dolů. Huw šel k oknu, ale instinktivně jsem ho odtáhla pryč. Ohromeně na mě zíral. „Do prdele,“ řekl, ten večer už potřetí. To byly jediné tři nadávky, které jsem od něj kdy slyšela.

Bradavice na palci se mi pořád zvětšovala.

Zazvonil telefon. Nechte mě být. Nechte mě být.

John byl nejblíž. „Prosím?“

Vyschlo mi v krku.

„Tamline…“

Tamlin Sheehy. Jen klid, Mo. Dneska žádný cizinec nepřijel.

„Jo. Liam je přikryl plachtou. Nic se jim nestane. Díky, že na to myslíš. S Liamem? Jasně… Opatruj se…“

John schoval sluchátko do dlaně. „Hej, lamači dívčích srdcí, Bernadetta by ti ráda něco pošeptala do ouška.“

„Tati! Ta holka je poděs! Opovaž se!“

„Nebuď na ni zlý. Holt jsi pro ni exotika. Byl jsi ve Švýcarsku.“

John se poťouchle usmál a odkryl sluchátko. „Ještě chvilku, Bernadetto, už jde. Zrovna se sprchoval. Jen se utře, aby…“

Liam napůl zavrčel, napůl zasyčel, vzal si telefon do předsíně a přivřel šňůru ve dveřích.

U večeře jsme poslouchali rádio.

„Všimli jste si.“ poznamenal John, „že legitimní nástroje jaderného odstrašování a zbraně hromadného ničení se liší jen tím, že ty první máme my, a ty druhé všichni ostatní?“

„Všimli.“ řekla jsem.

Vítr se zvedal a zase utichal, jako vlny na moři. V oknech se klepalo sklo. Liam si zívl a já s ním. „Tak je to jedna-jedna. Myslíš, že to Feynman nějak přečká?“

„Určitě. Schoval se za ten svůj balvan. Kde je táta?“

„V pracovně. Medituje.“

Liam začal sklízet ze stolu scrabble. „Letos prý bude tuhá zima, říkala Maisie. Dlouhodobá předpověď.“

„Maisie? Copak ona si pořídila satelit?“

„Ale ne, to jí řekly včely.“

„Aha, včely.“

Čínský policajt byl nečekaně vysoký a zdvořilý. Sloužil dřív u britské policie, takže věděl, čím se Huw zabývá. Zapsal si naše výpovědi do bloku a usrkával vychlazený čaj. Košilí mu prosakovala ohromná kaňka potu.

„Asi bych vám měl říct, že zloději chtěli vědět, kde jsou schovaní gwai lo. Vaši sousedi řekli, že tady žádní gwai lo.“

„To bylo ještě před výstřelem, nebo po něm?“

„Po něm. Lhali kvůli vám.“

Huw nafoukl tváře. „Jak si to vysvětlujete, strážníku?“

„Dvě možnosti. Buď si mysleli, že v bytě gwai lo toho víc nakradou, anebo… Pane Llewellyne, vy prošetřujete účty vlivných firem. Nemohla by být některá z nich napojená na mafii?“

„A která firma v Hongkongu není?“

„Cizinci většinou nebydlí ve čtvrtích, jako je tahle, zvlášť běloši ne. Discovery Bay je bezpečnější.“

Odešla jsem do kuchyňky. Pozdvižení skončilo a rolety v protějším bytě se zase stáhly. Všude samé oči. Oči, oči.

Vzpomněla jsem si na svůj rozhovor s Texasanem. Věděla jsem, kdo byli ti „zloději“ a co chtěli. Příště už si britské, americké a čínské číslování pater nespletou.

Na piano jsem hrála naposledy ve Švýcarsku. Zahrála jsem jakžtakž slušně árii z Goldbergovských variací.

Liam zahrál úžasně In a Sentimental Mood.

John hrál napůl po paměti, napůl improvizoval. „Tohle je vrána na zídce… tohle je větrná turbína… a tohle jsou…“

„…noty na přeskáčku,“ nadhodil Liam.

„Ne, to jsou tóny náhody.“

„Tam se teda udělal vichr! Možná, že lodě nebudou jezdit ani zítra, mami.“

„Možná. Tak mi řekni něco o škole, Liame.“

„Máme tam úžasný elektronový mikroskopy. Píšu ročníkovou práci o supratekutinách, hraju na synťák v kapele a –“

„– defloruje sličné děvy,“ skočil mu do řeči John s klobásou v puse. „Říkal Dennis.“

„To není fér, mami,“ zčervenal Liam jako rak. „Volá profesoru Dannanovi každej tejden.“

„To dělám už dvacet let. Přece s ním nepřestanu mluvit jen proto, že tě učí.“

Liam zabručel a přešel k oknu. „Vypadá to tam jak konec světa.“

Dírou pro kočky se protáhl Schrödinger a hyperkriticky se rozhlédl.

„Tak co, kocoure?“ zeptal se Liam.

Schrödinger se rozhodl, že tentokrát se nechá uctívat na Johnově klíně.

Bouře bičovala ostrov.

„Ta Novozélanďanka mi dělá trochu starost.“ John zvedl telefon.

„Paní Dunwallisová? Tady John. Chtěl jsem se jen zeptat, jestli ta slečna z Nového Zélandu dorazila živá a zdravá zpátky do hostelu… Dneska se tady zastavila, ptala se na cestu ke kamenům, a teď ta vichřice, bojím se, aby… Víte to jistě? Samozřejmě že víte… To netuším. Paní Cuchthalainové od Roeova mostu? Jasně… zeptám se.“

„Co se stalo, tati?“

„V hostelu se žádná Novozélanďanka neubytovala.“

„Tak to asi přijela jenom na jeden den.“

„V tomhle počasí by Billy s Fachtnou do Baltimoru nejel.“

„Takže musí být ještě na ostrově. Asi se schovala někde ve vesnici.“

„Jo, to zní logicky.“

Cítila jsem v sobě prázdno. Obávala jsem se, že to zní až příliš logicky.

Leželi jsme s Johnem v naší ohněm osvětlené ložnici. Liam se naložil do vany, jen co dopsal e-mail nějaké slečně z Dublinu, jejíž jméno se nám z něj nepodařilo vymámit. John mi masíroval chodidla a venku zuřila bouře. Pozorovala jsem sfingy a tváře a květiny v krbu.

Fyzika a chemie přidávají ohni na kráse. Takhle vypadá běžný život na Clear Islandu. Proč jsou pro tebe takovéhle večery tak vzácné. Mo?

Vzpomněla jsem si na Píseň o starém námořníkovi. Ten starý námořník jsem já, a černý sešit je můj albatros.

„Co si počnu, Johne? Až sem přijdou?“

„Mo, pojďme to řešit, až to nastane.“

„Když já ani nevím, jestli bych to měla řešit.“

* * *

Třetí den jsem věděla, kde jsem, dřív než jsem otevřela oči. Černý sešit byl v bezpečí. Včerejší bouře byla ta tam a záclony prosvětlovalo ranní slunce, jehož paprsky po šestadvacetiminutové pouti dorazily až k těkajícím elektronům mé sítnice. Vál svěží vítr, nebe bylo jasné a přes úžinu Roaringwater a tři Telecí ostrovy běžely stíny mraků. Venku štěkal Planck. Tisíce arabských dětí zvesela skákaly do moře, jejich spálená kůže jen syčela. Zaslechla jsem zvuky na schodišti a otočila se. Ve dveřích stál Texasan. Odjistil zbraň a namířil ji nejdřív na černý sešit, potom na mě. „Kvankog se musí znovu vzkřísit, doktorko Muntervaryová.“ Mrkl na mě a stiskl spoušť.

Ležela jsem tam dalších dvacet minut, než jsem se zklidnila. Záclony prosvětlovalo ranní slunce.

John těkal očima pod víčky a viděl věci, které vidí jen on.

Naše úplně první společné ráno v tomhle domě, v tomhle pokoji, v téhle posteli, bylo zároveň naše první manželské. Před dvaceti lety!

Tu postel vyrobil Brendan a Maisie namalovala na její čelo modrofialové astry. Peřiny byly od paní Dunwallisové, která je naplnila peřím z vlastních hus. Aodhaganskou usedlost jsme dostali jako svatební dar od Johnovy tety Cathy, která se odstěhovala k tetě Trioně do Baltimoru. Žádná elektřina, žádný telefon, žádná žumpa. Dům mých rodičů mezi platany sice pořád ještě stál, ale podlahy a krovy už byly úplně prohnilé a na jeho záchranu jsme neměli peníze.

Kromě Aodhaganu jsme měli Johnovu harfu, můj doktorát, bednu knih po tatínkovi a valník tašek a vápna na bílení, který nám z přístavu dovlekl kůň Freddyho Doiga. Můj úvazek na univerzitě v Corku začínal až s podzimním semestrem. Takový pocit svobody jsem od té doby nezažila a vím, že už nezažiju.

Dole v kuchyni se rozdrnčel telefon. Nechte mě být. Nechte mě být.

Liam byl už kupodivu vzhůru a zvedl ho dřív, než třikrát zazvonil. „Ahoj, teto Maisie… No jo, jsou ještě pořád v posteli, takové ráno, co bys tomu řekla? Lenoši, co? Škola je v pohodě… Kterou myslíš? Ne, s tou je dávno konec, dal jsem jí kopačky… Ne, to se jen tak říká.

Tak jo, vyřídím jim to, jen co se vyhrabou. Zatím.“

Nechala jsem Johna spát. Dobelhala jsem se dolů, kotníky už mi vržou jako schody. „Dobré ráno, synáčku.“

„Jedináčku. To byla teta Maisie. Prý vám mám vyřídit heslo ‚kilmagoonská‘. Zrovna čistí pípu ve výčepu, ale chystá se za Silvestrem do Minnaunboy, aby ho ostříhala. Nickymu O’Driscollovi odfoukla vichřice kadibudku a Maire Doigová chytila obrovského úhoře. Maisie strádá nedostatkem drbů. Spalas dobře?“

„Jako když mě do vody hodí.“

Liam se na chvilku zamyslel.

„Mami – řekneš lidem o těch Američanech?“

„Myslím, že radši ne.“

„Kdy přijdou?“

„Nemám tušení.“

„Spíš dřív, nebo později?“

„Nemám tušení.“

„Tak kdy se někde schováme?“

„Ty se vrátíš do školy, můj milý.“

„A ty?“

„Jak jsi jednou trefně poznamenal, nejsem James Bond. Nemůžu se pořád někde schovávat. V bezpečí bych před nimi byla jen v končinách, které jsou pro mě ještě nebezpečnější než Saragosa. Nezbývá mi než čekat, až přijdou.“

Liam nabral lžící trochu mléka a po kapkách si ho bryndal do misky.

„Přece nemůžou jen tak unést irskou občanku! A ty navíc nejsi jen tak někdo. Byla by z toho mezinárodní aféra. Novináři by to pěkně rozmázli.“

„Liame, jsou to nejvlivnější lidi planety a chtějí to, co mám v hlavě a v černém sešitě. Mezinárodní právo ani BBC na tom nic nezmění.“

Liam svraštil čelo, jako to dělával, když se chtěl vztekat. „Ale… copak se takhle dá žít? To tady máme jen tak sedět a čekat, až tě dostanou?“

„Kéž bych ti na to mohla odpovědět, zlato.“

„To není fér!“

„Není.“

Zvedl se, až židle zaskřípala o podlahu. „Zatraceně!“

Nevěděla jsem, co říct.

„Jdu nakrmit slepice.“ Hodil si přes pyžamo kabát a odešel.

Postavila jsem na čaj a čekala, až konvice zapíská.

Dědečkovy pendlovky skřípěly, jako když se rýč zařezává hluboko do země.

Před osmnácti lety jsem ležela na zádech tady v ložnici a Liam si razil cestu z mého lůna. Cestu tunelem agónie! Nechtěla jsem rodit na Clear Islandu – jako vysokoškolská učitelka jsem měla přehled o nejmodernější lékařské technice. Ten den jsem se chystala odjet do Corku a nastěhovat se k Belle a Alainovi, kousek od krásné nemocnice, kde na mě čekala usměvavá porodní asistentka z Jamajky. Jenže Liam to viděl jinak. I dneska je trpělivý, jen dokud se nezačne nudit.

A tak jsem místo v nablýskané porodnici skončila nahoře v ložnici a musela si vystačit s mámou, Maisie, obrázkem svaté Bernadetty, hrstkou bylinek proti zlým silám, kupou ručníků a hrnci horké vody. John kouřil dole s Brendanem a otec Wally byl po ruce se svěcenou vodou.

Když odešel, ležela jsem tam nesešitá, bolest pomalu ustupovala, a vtom Maisie zvedla Liama a podržela mi ho před očima! Tenhle lesklý, slizký vetřelec je můj syn? Mám se smát, nebo brečet? Navštívil nás nový život, jako nás jednou navštíví smrt, a všechno se najednou projasnilo. Vychutnávaly jsme si s maminkou, Maisie a svatou Bernadettou tu chvíli a trochu pozdržely bláznivý povyk, který na sebe nedal dlouho čekat. Maisie omyla Liama v plechové vaničce.

Bylo poledne. Měla jsem pocit, že kolíbám malého Apollóna.

Liam nabodl žížalu na háček. Jak se kroutila, háček zajel hlouběji. „Jen si dej, ty hermafroditko.“

„Jak to děláš, že se ti z toho nezvedne žaludek?“

Moře se zhluboka nadechlo, zhluboka vydechlo.

„To víš, mami. Život je holt mrcha, musíme tam všichni.“

Vstal a nahodil prut. Uviděla jsem plovák, až když zase žbluňkl do vody. Už se mi opravdu kazí oči.

Mezi kamennými jezírky se slunili tuleni. Samec se svezl do moře a na třicet vteřin zmizel pod hladinou. O třicet metrů dál vynořil hlavu a připomněl mi Plancka.

„Copak tys jako malá nechytala na živou návnadu?“

„Většinou jsem ležela v knížkách. V naší rodině byla největší rybářka tvoje babička. Když bylo takovéhle ráno, vyrážela ještě před svítáním. To jsem ti ale určitě vyprávěla už nejmíň stokrát.“

„Ani jednou. A co děda?“

„Děda se bavil tím, že spřádal neuvěřitelné lži.“

„Jako například?“

„Jednou nám vyprávěl, že než král Cuchulainn zešílel a proměnil se v mloka, dal všechno svoje zlato do opatrování Mladému pretendentovi, princi Charliemu. Když pak princ Charlie utíkal před Napoleonem, schoval zlato pod kámen na Clear Islandu. A když prý budeme pořádně hledat, určitě ho najdeme. Hledali jsme ho celé léto, já a Dochertovic dvojčata. Dokud nám Roland Davitt nevysvětlil, že to časově nehraje.“

„Cos pak dědovi řekla?“

„Zeptala jsem se ho, proč lhal.“

„A co on na to?“

„Řekl mi, že správný vědec nikdy nezaloží výzkum na faktech z druhé ruky, aniž si je předem ověří v Encyklopedii Britannice ve školní knihovně.“

Přes průliv projel člun. Podívala jsem se za ním dalekohledem.

„Klid, mami. To jen Daibhi O’Bruadair vyzvedává koše s humry.“

Mo, nebuď tak vyplašená! Bůhví, kdy zas budeš moct strávit ráno s Liamem. Možná zítra, možná za několik let.

Chvíli jsme mlčeli. Liam tam stál s prutem a já ležela na vyhřátém kameni. Poslouchala jsem, jak mezi oblázky dýchají vlny.

Na skibbereenské střechy dopadal déšť, obloukem zurčel ven z okapů a šplíchal na chodník. Ošetřovatelka v sanatoriu mi nalila čaj do porcelánového šálku. Měl široký okraj, aby čaj co nejdřív vystydl, a ouško jako pro panenku, nejspíš aby se ještě dřív vylil. „Mrzí mě, že vás nemohla přijmout vrchní sestra, doktorko Muntervaryová… ale návštěvy se většinou ohlašují předem.“

„Jsem tady jenom na skok.“

Přistihly jsme se, jak jedna druhou zpytujeme pohledem, a naráz jsme sklopily oči. Umím si představit, jak jí Texasan říká: „Jsem rodinný přítel… Kdyby se tady Mo náhodou zastavila, cinkněte mi. Chtěl bych ji překvapit.“

Podívaly jsme se na maminku.

„Paní Muntervaryová? Přišla za vámi dcera.“ Podezírala jsem ji, že si ten vlídný hlas šetří jenom pro návštěvy.

Rozhlédla jsem se po pokoji. „Máte to tady moc pěkné…“ Kecy.

„Ano,“ odpověděla sestra. „Snažíme se.“ Ještě větší kecy. „Tak já vás nechám chvilku o samotě. Musím jít dohlídnout na kroužek háčkování, aby si tam někdo neublížil s jehlicemi.“

Celý pokoj byl bleděrůžový. Anonymita je šedivá, zapomnění bleděrůžové.

Podívala jsem se na maminku. Lucy Eileen Muntervaryová. Jsi někde a díváš se na nás, jen nemůžeš dát znamení? Anebo teď nejsi nikde? Když jsem se tady stavila na sklonku zimy, byla jsi rozrušená.

Pamatovala sis mou tvář, ale nevěděla jsi, komu patří.

Wigner tvrdí, že lidské vědomí skládá nekonečný vějíř možných světů do jednoho reálného. Rozložil se teď ten její svět zase zpátky?

Skončila hra a krupiér vybírá karty, které rozdal?

Maminka zamrkala.

„Mami…“ Hlas zvyklý vzývat svaté, jen když je potřebuje.

„Mami, jestli mě slyšíš…“ Tohle už je seance.

Proč to vlastně podstupuješ, Mo?

Bez toho, odkud pocházím, a bez těch, ze kterých pocházím, nejsem nic, i když už v oknech není sklo a dírou ve střeše prorůstají jehličnany. Všichni ti světoběžníci věčně na cestách, ti odložení, odkopnutí lidé, kteří netuší, kde mají kořeny, a ani je to nezajímá – jak to dělají?

Jak vědí, kdo jsou?

Maminka znovu zamrkala.

„Mami, pamatuješ si, jak jste s tátou v pokoji tančili?“

Přinutila jsem se věřit tomu, že poslouchá, jak kapky deště bubnují na parapet. Dívaly jsme se spolu na ohňostroj vodních květů, dokud se nevrátila ošetřovatelka.

Přes Lios O’Moine přijíždí na tříkolce otec Wally, z kopce jede na volnoběh a jeho hábit za ním ve větru jen vlaje. Dívám se, jak se přibližuje a zvětšuje, a přistihuju se, že počítám paralaxovou matici.

Máváme na sebe. Liam se pořád soustředí na rybaření a čas od času švihne prutem. Už slyším otcovu tříkolku, tu rezavou herku na kolečkách. Starý pán sesedá jako z koně, staví se na jeden pedál a seskakuje dřív, než do něčeho narazí. Tváře mu námahou a větrem zčervenaly, vlasy věkem zjemněly a zbělaly.

„Dobré jitro, vy dva! Tak jste tu vichřici přežili. To oko už vypadá líp, Mo. Stavil jsem se na Aodhaganu, abych spasil svého střelce.

John mě poslal za vámi sem. Není lepší místo, když chcete vidět delfíny. Tak co, Liame, berou?“

„Zatím ne, otče. Asi jsou už po snídani.“

„Posaďte se k nám na deku, otče. Mám termosku čaje a termosku kafe.“

„Tak to si dám čaj. Mo. Káva prospívá tělu, ale čaj je nápoj duše.“

„Před pár týdny jsem někde četl,“ řekl Liam, „že k prvnímu zpracování čaje došlo úplnou náhodou v podpalubí dálkových lodí z Indie.

Plavba trvala tak dlouho, že v tom vedru začal zelený čaj v bednách fermentovat. A když je pak v Bristolu, v Dublinu nebo v Le Havru otevřeli, našli to, čemu dneska říkáme čaj. Ale celé to byl vlastně omyl.“

„To jsem netušil,“ řekl otec Wally. „Na světě je tolik věcí, o kterých člověk nic neví. A když k něčemu dojde, většinou je to omylem.“

„Můžu vás tu teď s mámou nechat, otče Wally? Chci zkusit nahodit o kousek dál. Mám dojem, že tady mi ryby plaší tuleni.“

„Rybaření velebil i Ježíš.“

Po tom přepadení mi bylo jasné, že musím okamžitě odjet. Huw se mi to snažil vymluvit, že prý to mohla být jen náhoda a že to nemám přeceňovat, ale já jsem za žádnou cenu nechtěla riskovat, že mu ty lidi zatáhnu do života, a v tom mi musel dát za pravdu. Bavili jsme se šeptem, zatímco jsem balila. Usoudila jsem, že opustit Hongkong letecky by bylo příliš riskantní. A tak mě Huw doprovodil do velkého hotelu poblíž své kanceláře. Rozloučila jsem se se svým jediným přítelem na východ od Ženevského jezera. Na recepci jsem se zapsala pod skutečným jménem a pak jsem odjela taxíkem do jiného hotelu, kde jsem se ubytovala na falešný pas.

Druhý den jsem se snažila moc neukazovat. V hotelové cestovce mi zařídili čínské vízum a rezervaci samostatného kupé ve vlaku do Pekingu. Když jsem byla malá, taková cesta byla můj sen. Teď jsem si přála jedině, aby byla co nejdřív za mnou.

Zítra mě pohltí asijská pevnina.

Seděli jsme s otcem Wallym na dece, upíjeli čaj a dívali se na rybařícího Liama a Boží svět za jeho zády. Na modrém severu se na poloostrově zvedala hora Gabriel.

„Šikovný chlapec.“ řekl otec Wally. „Tvoji rodiče by na něj byli pyšní.“

„Víte, že za posledních sedmnáct let jsem s Liamem strávila jen pět let a devět měsíců? To dělá jen dvacet šest procent. Nejsem blázen? To je, jako bychom byli s Johnem rozvedení. Takhle jsem si to nepředstavovala. Někdy mám strach, že jsem ho připravila o kořeny.“

„Vypadá snad, že mu něco chybí?“

Metr osmdesát živé délky, mé a Johnovo dílo.

Svatý Fachtna brázdil moře směrem k Baltimoru. Snažila jsem se ho nevidět. „Dejte si suchar, otče.“

„Rád, děkuju. Pamatuješ si, jak se Liam narodil?“

„To je zvláštní, zrovna dneska ráno jsem si na to vzpomněla.“

„Pokřtil jsem za život pěknou řádku ošklivých miminek, ale…“

Zasmála jsem se. „Škoda, že ho John dneska nemůže vidět.“

„John vidí líp než většina lidí. Je to sice zatracený ateista a když přijde na šach střelcem, kluzký je jak úhoř, ale má Jobovu trpělivost.“

„Na rozdíl od Joba si umí vybírat přátele.“

„Ti, kdo mají největší důvod si stěžovat, si většinou moc nestěžují.“

„John říká, že sebelítost je pro slepce první krok k zoufalství.“

„Tomu rozumím, ale stejně…“

Otec Wally chtěl říct ještě něco jiného, a tak jsem čekala a pozorovala flotilu papuchalků. V přístavu na druhé straně zálivu se ve větru sušila prostěradla. Nevědomky jsem začala počítat, za jak dlouho by raketa Homer s modulem Kvankog dokázala zaměřit optimální úderný cíl – třicet nanosekund. Během osmi vteřin by se kopec proměnil v ohnivou kouli.

„Mo,“ pokračoval otec Wally a spojil dlaně do stříšky, „John mi nic neřekl. Ale už to o něčem svědčí. A pak ty kazety, které celý rok putovaly jako štafetový kolík k Johnovi a zase zpátky… Znáš to, lidi si začnou domýšlet –“

„Nemůžu vám nic říct, otče. Ráda bych, ale nejde to. Nemůžu vám ani říct, proč to nejde.“

„Mo, já po tobě nechci, abys mě zasvěcovala do nějakých tajností. Jen jsem ti chtěl říct, že jsi jedna z nás, a my vždycky stojíme při sobě.“

Než jsem stačila odpovědět, rozřízlo vzduch burácení motorů a ovce se rozutekly. Dívali jsme se za stíhačkou, která se vzdalovala k severu. Liam se brodil zpátky k nám.

„Stroje pekelné!“ zahřímal otec Wally. „Poslední dobou se tady s nimi roztrhl pytel. Na Medvědím ostrově už zase obnovili vojenské pásmo. Jen co se z nás stal keltský tygr, začínáme chytat mocenské móresy. Copak se nikdy nepoučíme? Irsko a moc. Ani jedno není samo o sobě špatné, ale dohromady to je vždycky tragédie.“

„Jako kiwi a jogurt,“ doplnil Liam. „Ty dohromady zhořknou.“

„Za chvíli budeme chtít vlastní družici a nakonec atomovou bombu.“

„Vždyť je taky Irsko členem Evropské kosmické agentury, že jo, mami?“

„Tak to vidíte.“ povzdechl si otec Wally. „Jsme na samém konci Evropy, na samém konci Irska, a stejně tomu neunikneme, ani tady ne.“

Elektrony v mém mozku se pohybují v čase tam a zpátky, mění atomy, mění elektrický náboj, mění molekuly, mění chemické látky, přenášejí podněty, mění myšlenky, rozhodují, kdy počít miminko, mění názory, rozhodují, kdy opustit Light Box, mění teorie, mění techniku, mění počítačové obvody, mění umelou inteligenci, mění střelnou dráhu rakety na opačné stranč zeměkoule a v troskách pohřbívají lidi, kteří o Irsku nikdy ani neslyšeli.

Elektrony, elektrony, elektrony. Jakými zákony se řídíte?

Po cestě od Lios O’Moine přišel John s Planckem.

„Nazdar, tati!“ zavolal na něj Liam.

„Liame! Už jsi chytil oběd?“

„Ještě ne.“

„Osmnáct let tě piplám a ty mi ani rybu nechytíš? Je tady maminka?“

„Je. A taky otec Wally.“

„Přesně toho potřebujeme. Nevíte, otče, jak tu rybu a chleba, co nemáme, proměnit v dobrý oběd?“

„Přiznávám, že jsem se zastavil u Pradědy v koloniálu a pro všechny případy vzal suroviny na sendviče…“

„Á, papeženec podle mého gusta!“

„Vždyť je teprve půl dvanáctý,“ ohradil se Liam dotčeně a navázal nový vlasec.

„Dávám ti čas do dvanácti, synu,“ řekl John.

Šli jsme s Johnem vedle sebe, John se mě držel za paži. Ne že by potřeboval, zná každou píď ostrova – proto se sem taky odstěhoval natrvalo, když oslepl. Držel se mě, protože věřil, že se tak cítím jako zamlada, a měl pravdu. Na jediné křižovatce jsme zahnuli doleva.

Tichem se nesly jen zvuky větru, racků, ovcí a mořských vln.

„Jsou nějaké mraky?“

„Jsou. Nad Zaječím ostrovem je jeden jako trojstěžník. Cumulonimbus calvus.“

„Ten jako květák?“

„Jako plíce.“

„Kafrovníky. Jaké vidíš barvy?“

„Louky jsou mechově zelené. Stromy už opadaly, až na pár vytrvalců. Nebe je modré jako moře na mapách. Mraky perleťově fialové.

A moře lahvově tmavěmodré. U Atlantiku jsem doma, Johne. Pacifik ať si nechají ti, co se u něj narodili. V Tichomoří vždycky akorát zahnívám.“

„Říká se, že je smutnější vidět a oslepnout než se slepý narodit.

Taková hloupost! Vždyť znám barvy! Jsou dneska na moři nějaké čluny?“

„Jen Oilean na nEan. A u prostředního Telecího ostrova kotví nádherná jachta.“

„Vyjížďky na moře mi chybí.“

„Stačí říct.“

„Dostávám mořskou nemoc. Představ si, že by tě se zavázanýma očima posadili na horskou dráhu.“

„To máš pravdu.“ Popošli jsme o kus dál. „Kam mě to vedeš?“

„Otec Wally nechal opravit dřevěnou výzdobu u svatého Ciarana.

Všichni říkají, že to stojí za vidění.“

Poslední teplý vítr, než přijde zima. Někde v dálce, ve velké dálce, zpíval skřivan.

„Mo, strašně jsem se o tebe bál.“

„To mě moc mrzí, lásko. Ale jen díky tomu, že jsem nebyla k zastižení, mi nikdo nemohl vyhrožovat. A jen díky tomu, že mi nikdo nemohl vyhrožovat, jste byli s Liamem v bezpečí.“

„Pořád se o tebe strašně bojím.“

„Já vím. A pořád mě to mrzí.“

„Jen jsem chtěl, abys to věděla.“

„Děkuju.“ Něha mě dojala k slzám, i od Johna.

„Byla jsi jako žena-elektron v Heisenbergově principu neurčitosti.“

„Jak to myslíš?“

„Buď jsem znal tvou polohu a nedokázal určit směr, anebo jsem znal směr a nedokázal určit polohu. Co je to za dupot? Desetinohá ovce?“

„Krávy se hrnou podívat, jestli jsme je nepřišli podojit.“

„Jerseyky nebo frísky?“

„Hnědé.“

„Tak to budou Noakesovy jerseyky.“

„Co bych za to dala, kdybych tady mohla zůstat a pěstovat fazole jako moje máma.“

„A jak dlouho bys to vydržela, než by se ti začalo stýskat po těch tvých počítačích deváté generace?“

„No, možná bych napsala nějakou tu práci, než by mi ty fazole vyrostly.“

Red Kildare přibrzdil svou mohutnou motorku uprostřed oblaku kouře a kamení. V sajdkáře seděla Maisie. „Johne! Mo!“ snažila se překřičet motor. „Mo! Tady máš kousek slaniny na tu bradavici!“

Dala mi do ruky věc velkou jako palec, zabalenou v alobalu… „Potři si to tím, než se setmí, a pak to zakopej. A dej pozor, ať tě nikdo nevidí, nebo to nebude fungovat. Red podojil Feynmana. Tak zatím, uvidíme se u Zeleného mužíka.“

Kývla jsem na Reda a on kývl na mě.

„Opatruj se. Šlápni na to, Rede!“

Norton odfrčel a Maisie výskala a máchala rukama jako drak křídly.

Stejná lavice, stejná kaple, jiná Mo, a přece stejná. Zvedla jsem oči ke stropu a uviděla dno lodě. Vždycky jsem si představovala, že tahle kaple je archa na hoře Ararat. Vůně čerstvého dřeva, starobylá dlažba a modlitební knížky. Zavřela jsem oči a vybavila si maminku, upjatou dámu, a tatínka, každého z jedné strany. Jako bych najednou cítila její voňavku, jmenovala se „Horská lilie“. Táta voněl tabákem a velké břicho se mu vzdouvalo a zase klesalo trochu hvízdavým dechem. Stiskl mi ruku, otočil se na mě a usmál se. Vtom jsem se probudila a otevřela oči. John osahával táhla varhan, pak si odkašlal a spustil A Whiter Shade of Pale.

Takty, paprsky, houslové klíče ve vitrážích.

„Johne Culline! Hrát hymnu nestydatých šedesátých let v domě Božím!“

„Jestli Pánbůh nedokáže pochopit duchovní přesah Procol Harum, jeho smůla.“

„Co bys dělal, kdyby teď přišel otec Wally?“

„Řekl bych mu, že je to hymnus Na kolena, 6 věrní od Macaroniho.“

„Macaroni jsou kolínka!“

„We skipped the light fandango.“

Naomhova cesta se táhne až k nejvyššímu bodu ostrova. Stoupali jsme velmi pomalu. Vedla jsem Johna mezi výmoly.

„Ta větrná turbína frčí pěkně rychle.“

„To teda frčí, Johne.“

„Ještě dneska si tady všichni myslí, že to byla tvoje práce.“

„Nebyla! Komise si vybrala Clear Island úplně nezávisle.“

„Badger O’Connor se tehdy už už chystal, že zorganizuje petici ‚Turbína hyzdí krajinu‘. Chtěl s tím jít za evropským poslancem. Jenže pak lidi zjistili, že už v životě nebudou muset platit za elektřinu. A když komise na poslední chvíli navrhla ostrov Gillarney. Badger OʻConnor zorganizoval petici ‚Vraťte nám náš generátor‘.“

„O větrných mlýnech, kanálech a železnici se taky určitě říkalo, že hyzdí krajinu. A když jim hrozí zánik, lidi si je najednou nemůžou vynachválit. Tamhle hopkají po zídce dvě vrány.“ Vzpomněla jsem si na dvě stařenky v černých pláštích, sklánějící se na pláži. Unisono se na mě podívaly.

Jak jsme se přibližovali k turbíně, hučení a svištění sílilo, Pokud by každá otáčka znamenala nový den, nový rok, nový svět, její stín jako kosa antihmoty… pak –

Málem jsem šlápla do něčeho černého, co mi najednou leželo u nohou, obsypané mouchami. „Fuj…“

„Co je?“ zeptal se John. „Ovčí lejno?“

„Ne… Brrr! Malý mrtvý netopýr, zuby má vyceněné a půlku hlavy sežranou.“

„Krása.“

V dálce pod námi se na stezce podél útesu procházela nějaká žena.

Měla dalekohled. Johnovi jsem to neřekla.

„Na co myslíš, Mo?“

„Když jsem byla v Hongkongu, jednou jsem tam viděla někoho umřít.“

„Jak umřel?“

„Nevím… prostě se najednou zhroutil, přímo přede mnou. Asi srdce. Na jednom z okolních ostrovů tam sedí lakový velký stříbrný Buddha. Jde se k němu po schodech a dole je parkoviště autobusů a pár stánků. Zrovna jsem si koupila misku nudlí a ve stínu jsem z ní usrkávala. Byl to mladý člověk. Zajímalo by mě, proč jsem si na něj teď vzpomněla. Možná se mi spojily ty ostrovy a stříbrné kolosy na kopci. Ale víš, co na tom bylo zvláštní? Přišlo mi, že se směje.“

Uložila jsem se do hrobu v kamenné desce a stočila se jako embryo.

Sem vítr nemůže. Nastav ucho k mušli času, Mo. Tahle hrobka tady leží už tři tisíce let. Jako bych tady ležela i já. Nikdo netuší, jak dokázali předkeltští lidé bez znalosti železných nástrojů vydlabat žulový kvádr tak, aby do něj mohli pohřbít svého mrtvého vůdce, ale tady je. Stejně tak nikdo neví, jak sem ten kvádr, široký jako manželská postel a dvakrát tak vysoký, z Blananarragaunu vlastně dotáhli.

Nad vchodem se houpaly Johnovy chlupaté nohy.

Za nimi vlála dunová tráva a mořští koníci osedlávali příboj. Za příbojem se táhly vlny všech barev a odstínů očí, do dálky až ke spícímu obrovi.

Jako malí jsme se hecovali, kdo tady přespí. Místní legenda praví, že ten, kdo přespí v hrobce svatého Ciarana, stane se buď vránou, nebo básníkem. Danny Waite tu jednou přespal, ale stal se mechanikem, a vzal si dceru řezníka z Baltimoru.

Natáhla jsem se a dloubla Johna do kolenní jamky. Vykřikl.

„Víš, že by mi ani nevadilo, kdyby se ze mě teď stala vrána? Všechno by se tím vyřešilo a nemusela bych se nikomu zpovídat. Ne, je mi to moc líto, Heinzi a pane Texasane. Mo Muntervaryová by hrozně ráda naučila vaše zbraně myslet, ale zrovna si šla nasbírat větvičky a žížaly.“

„Taky bych chtěl být vrána. Ale ne slepá vrána. To bych nejspíš vletěl do turbíny. Nechceš odtamtud vylézt? Je to morbidní, choulit se v hrobě jen tak pro zábavu.“

„Tady se děly morbidnější věci. Whelan Scott mi jednou vyprávěl, jak se tu sloužila mše svatého Secaira.“

„Co to je?“

„Vy páskové z města vůbec nic neznáte! To je katolická mše, která se říká pozpátku, slovo od slova, a ten, komu je zasvěcená, do zimy umře.“

„To se muselo otci Wallymu obzvlášť líbit.“

„Jen papež může dát rozhřešení.“

„Je zázrak, že se z tebe stal vědec, když jsi vyrůstala v tomhle.“

„Stal se ze mě právě proto, že jsem vyrůstala v tomhle.“

Ani čas neodolá času. Kdysi dávno se čas řídil jen rytmem planety a těla. První obyvatelé tohohle ostrova potřebovali čas čtyřikrát do roka, o slunovratu a rovnodennosti, a to jen proto, aby nezaseli příliš brzo nebo příliš pozdě. Když sem přišla církev, vytyčila neděle, Vánoce a Velikonoce, a začala do kalendáře protlačovat svoje svaté. Angličani zavedli termíny splatnosti nájmů a daní. S vynálezem železnice pak hodiny začaly rázovat na čas. A dnes se díky televizním družicím můžeme ve stejných šest hodin dívat na stejné zprávy o šesté, ať jsme kde jsme. Věda dělá všechno pro to, aby rozkouskovala čas na menší a menší částečky, stejně jako rozkouskovala hmotu. V Light Boxu jsem při výzkumu supravodičů pracovala s jednotkami jiffy: těch je 10 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 do vteřiny.

Ale rychlost času změřit nemůžeme, stejně jako nemůžeme zavařit dny do sklenic. Hodiny odměřují libovolné úseky času, nikoli jeho rychlost. Nikdo neví, jestli se čas zrychluje nebo zpomaluje. Nikdo neví, co to vlastně je. Kolik času je v jednom dni? Ne kolik hodin, minut, vteřin – kolik času máme?

Třeba dneska?

„Jaké jsou naše sendvičové varianty, Mo?“

„Šunka a sýr, šunka a rajče, sýr a rajče.“

„A šunka, sýr a rajče.“

„Jak to víš?“

„Copak sis nikdy nevšimla, že děláš ze sendvičů Vennovy diagramy?“

„Opravdu?“

„Proto jsem si tě vzal.“

Vzpomněla jsem si na ždibec masa, který mi dala Maisie na bradavici. Vyndala jsem ho ze stříbrného obalu, odolala letmému pokušení strčit si ho do pusy, a potřela s ním bradavici.

„Počkej chvilku, Johne, prosím tě. Musím zahrabat kousek masa.“

„Maisiin lék proti bradavicím? Jen do toho. Čestný skautský, že nebudu špehovat.“

Seberu se a půjdu, půjdu na Innisfree, z proutí a hlíny si tam chaloupku udělám, včelí úl chci mít u ní a šest řad fazolí a na bzučící mýtině žít sám.

„Už půl hodiny jsem si na fyziku ani nevzpomněla.“

„To bude tím, že jsi na kouzelném ostrově. Nedívá se nikdo?“

„Nikdo. Máme celou straň jen pro sebe. Vidí nás jen měsíc.

A Noakesovy krávy.“

„Tak pojď ke mně, ty moje dcero oceánu, ty moje kyprá ostrovanko…“

„Jaká kyprá! Johne Culline…“

Od Zeleného mužíka jsme odcházeli před svačinou. John, Planck a já jsme šli pěšky zpátky na Aodhagan. Liam vestoje popojížděl na horském kole.

„Kdo tě naučil takhle pít whisku?“ zeptala jsem se Liama.

„Táta.“

„Teda takhle sprostě mě pomlouvat!“

Šli jsme dál, Planck jako jediný dokázal jít rovně.

„Dneska je naprosto úžasný západ slunce, tati.“

„Opravdu? Jakou má barvu?“

„Červenou.“

„Jak červenou?“

„Jako meloun.“

„Aha, tuhle červenou. Říjnově červenou. Tak to je úžasný západ slunce.“

Nechala jsem Johna s Planckem sedět na kameni u branky. Trávník byl rozdupaný od kopyt a rozrytý od krtků. Liam jel napřed, aby dal Schrödingerovi večeři.

Zahrada se proměnila v houštinu. Měla jsem pravdu, střecha se už propadla. Prodírala jsem se místy, kudy snad dřív vedla pěšina. Jsou za těmi tmou prosklenými okny nějaké oči? Na zdech šustil břečťan.

Vevnitř něco zarachtalo a zapleskalo. Sovy, netopýři, kočky, nebo nějaký dvounožec, který si sem zrovna odskočil?

„Haló,“ zavolala jsem od prahu bez dveří. „Je tu někdo?“

Přesně na tomhle místě tátovi selhalo jeho zanesené srdce. S naprostým klidem člověka, který nahlédl do budoucnosti, mi máma řekla, abych na něj dala pozor, sedla na kolo a jela do přístavu pro doktora Mallahana.

Táta mi chtěl něco říct. Nahnula jsem se blíž. Mluvil, jako by měl na hrudníku tunu cihel. „Buď silná, Mo, rozumíš? Pilně se uč a ne abys zapomněla gaelsky. V gaelštině je tvoje já.“

„Ty umíráš?“

„Ano. Mo.“ odpověděl. „a řeknu ti, princezno moje, je to náramně zajímavá zkušenost.“

Býval to takový útulný domek, vonělo to tady čerstvým vzduchem, čerstvou omítkou a bílým vápnem. Jednou v létě tatínek sám pokryl střechu taškami, s pomocí Doigovic kluků, otce Wallyho a Gabriela Fitzmaurice, který se pak v říjnu utopil. Ze starých došků jsme udělali dole na pláži obrovský táborák.

Každý daný systém ale časem upadá a ze složitého řádu se stává jednodušší. Když jsme se s mámou odstěhovaly z ostrova do světa tetiček na pevnině, červotoč a bouřky udělaly svoje. Lidi z vesnice navíc potřebovali stavební materiál. Maminka nedokázala žít pod jednou střechou se svými přízraky, a tak jen vzkázala sousedům, ať si každý vezme, co chce.

Větve teď podpírají střechu ze soumraku a prvních hvězd.

„Mo!“ volá na mě John přes louku. „Jsi v pořádku?“

Nezůstal tady žádný vzkaz.

„Jsem,“ křiknu na něj a zapínám si větrovku.

* * *

John se probudil a s hlasitým vzdechem se protáhl. Vlahý den, zjitřený mrazivým nádechem. Zaslechla jsem vrtulníky. „Vyspal ses dobře, miláčku?“ John pozná v hlase úsměv.

Přejel si jazykem po dásních, aby se zbavil ranní pachuti. „Docela jo. Představ si, co se mi zdálo. Splýval jsem na mělčině v moři někde v Panamě, netuším, proč zrovna v Panamě, ale prostě tam. Viděl jsem, jak vlny nade mnou zespoda svítí, a kolem mě plavaly nadýchané obláčky. ‚To je zvláštní,‘ říkal jsem si, ‚pod vodou přece mraky nejsou.‘ A když jsem se podíval blíž, byly to medúzy, barevné jako svíčky na vánočním stromečku, a pořád se rozsvěcovaly a zhasínaly.“

„Pěkný sen.“

„Jsou tři případy, kdy si nepřipadám slepý: když někoho provádím po ostrově, když porazím otce Wallyho v šáchách a když se mi zdají barevné sny… Mo?“

„Ano. Johne?“

„Stalo se něco?“

Huw říkal, že člověk se vždycky vzbudí o chvíli dřív, než začne zemětřesení.

„Bude to dneska.“

Můj vztah k Johnovi, k Texasanovi, k Heinzi Formaggiovi a ke zbytku světa se odvíjí od toho, jaká jsem. Proč jsem, jaká jsem? Díky dvojité šroubovici mojí DNA. Co je motorem změny v DNA? Elementární částice, které narážejí do jejích molekul. Tyhle částice teď prší na Zemi a způsobují mutace, které vedly k vývoji nejstarších jednobuněčných organismů, přes medúzy až po gorily a lidi, až po soudruha Maa, Ježíše. Nelsona Mandelů. Jeho Osvícenost, Hitlera, vás či mě.

Evoluce a dějiny jsou kulečníkem elementárních částic.

Liam přišel do kuchyně, vzal si z lednice mléko a nalil ho do sebe rovnou z lahve. „Možná tě nakonec nechají na pokoji, mami.“

„Možná, Liame.“

„Ne, fakt. Kdyby si pro tebe chtěli přijít, tak už by tady přece dávno byli.“

„Možná.“

„A když tě nechají, nemohla bys dostat místo na katedře v Corku?

Co myslíš, tati?“

„Prorektor by ji na kolenou prosil,“ John obalil svou odpověď taktem, „jenže –“

„Tak vidíš, mami.“

Ach Liame, když na nás Bůh zkouší svoje škodolibé hop, ještě to neznamená, že jsme přeskočili.

Transsibiřský expres si to šinul ospalým večerem přes lesy v severní Číně. Pořád jsem si hrála s maticovou mechanikou, ale nikam to nevedlo. Už od Šanghaje jsem řešila stále stejný problém a točila se v kruhu.

„Můžu si přisednout?“

Jídelní vůz se vylidnil. Znám to děvče odněkud?

„Já jsem Sherry,“ představila se Australanka a čekala, že něco řeknu.

„Prosím, posaďte se, hned to sklidím…“

„Matika?“

Nestává se často, že by se mladý člověk dal do řeči s ženskou, která by mohla být jeho matka. Ale jsme přece jen daleko od domova, a nezobecňuj, Mo. „Jo, učím matiku.“ odpověděla jsem. „To je ale tlustá kniha.“

„Vojna a mír.“

„Toho je teď všude plno. Zvlášť toho prvního.“

Uličkou cupitalo polonahé čínské batole a dělalo dzun-dzun, což mohl být vrtulník nebo třeba kůň.

„Promiňte, ale přeslechla jsem vaše jméno.“

Podezření zaťalo dráp. No tak, Mo! Vždyť je to ještě dítě. „Mo. Mo Smithová.“ Ale Mo!

Potřásly jsme si rukou. „Sherry Connollyová. Jedete až do Moskvy, nebo cestou vystupujete?“

„Až do Moskvy, a pak přes Petrohrad. Helsinky a Londýn do Irska. A vy?“

„Já se chci nějakou dobu zdržet v Mongolsku.“

„Jak dlouho?“

„Dokud mě to nezačne táhnout zase jinam.“

„Jste asi ráda, že jste vypadla z Pekingu, co?“

„To víte, že jo. Hlavně jsem ráda, že jsem vypadla ze svého kupé!

Máme tam dva Rakušáky – jsou úplně namol a předhánějí se v krkání.

To je jak u nás doma. Chlapi jsou někdy fakt trubci.“

„Mohla bych zařídit, aby vás posadili jinam. Naše bábuška poslouchá na slovo. Uplatila jsem ji čínskou whiskou.“

„To je dobrý, děkuju. Mám pět bratrů, takže dva Rakušáci mě nemůžou rozhodit. Za šestatřicet hodin jsme v Ulánbátaru. A navíc je tam ještě takový prima kluk z Dánska, má lůžko pode mnou… Vy jste sama, Mo?“

„Úplně sama.“

Sherry se na mě tak divně podívala.

„Proboha, ne! Doma mě čeká manžel a dospívající syn.“

„To se vám po nich určitě stýská a jim se určitě stýská po vás.“

Dokonalé souvětí. „To ano.“

„Mám termosku čínského čaje s citronem. Nedáte si? Pravý instantní.“

Bylo milé zase mluvit se ženou ve svém rodném jazyce. „Ráda.“

Povídaly jsme si až k mongolským hranicím, kde nám museli vyměnit kola, aby pasovala na staré ruské koleje. Uvědomila jsem si, jak jsem byla poslední dobou strašně osamělá.

Možná to bylo kofeinem v Sherryině čaji, ale když jsem se pak podívala do černého sešitu, odpověď mě praštila do očí: cesta ze slepé uličky vede přes Trebevijovu konstantu. Mo, ty jsi ale hlava dubová. Pustila jsem se do práce, a než jsem se nadála, obsluha jídelního vagónu začala servírovat snídani.

Ostrovy, města, lesy, to všechno zůstalo za mnou. Nekonečné středoasijské pastviny zaplavilo svítání. Byla jsem nesmírně unavená už ne nejmladší kvantová fyzická s výčitkami svědomí a velmi nejistou budoucností, ale podařilo se mi vstoupit tam, kam dosud nikdo jiný nevstoupil. Dopotácela jsem se zpátky do kupé a prospala celý den.

Všeobecně se soudí, že doktor Frankenslein si moc věřil.

Já si nemyslím, že si hrál na Boha. Myslím, že dělal jen to, co každý vědec.

Dá se o jaderné technologii, o geneticky modifikované petrželi nebo o kvantové kognici říct, že je „dobrá“ nebo „špatná“? V oblasti techniky platí jen „máme“ nebo „nemáme“. A jakmile jednou něco máme, otázka zní, co s tím provedeme?

Doktor Frankenstein se provinil tím, že dal od svého vynálezu ruce pryč. Nechal ho napospas lidem, kteří udělali to, co nevědomé lidské bytosti obvykle dělají: hodili kamenem a spustili křik. Kdyby ten dobrý muž naučil své dítě přežít, přizpůsobit se a bránit, gotický román by ušetřil spoustu krve a transplantace mohly předběhnout dobu o dvě století.

Vím, co chceš říct, Mo, ale copak můžeš nějaký stroj naučit rozlišovat, co je dobré a co špatné? Nebo jak se ubránit před zneužitím?

Podívej se do černého sešitu. Jestli Kvankog není vnímající vědomí, tak co to teda je?

Telefon zazvonil, zrovna když jsem si naklepávala vajíčko. John byl nejblíž, a tak ho zvedl. „Billy?“

Dlouhou chvíli nic neříkal.

Špatné zprávy.

„Jasně.“ Zavěsil sluchátko.

Věděla jsem to.

„To byl Billy, volal z Baltimoru od Bubeníkovy opice. Sedí tam tři Američani, vypadají jak bratři Bluesoví a mají namířeno sem. Svatému Fachtnovi se jako na potvoru porouchal motor, takže dopoledne určitě nevypluje, ale do večera musí být zpátky. Dannymu Waitovi dochází inzulín a do konce týdne se má zase zhoršit počasí.“

Ostrý rýč se zařízl do země, skrz rašelinu, kořeny a kamení.

„Mami,“ chytil mě Liam za předloktí. „Musíme tě odsud dostat!“

Planck začal štěkat. Někdo zabušil na dveře. Už to začíná?

Liam mě odvedl dozadu. „Kdo je?“

„Brendan Mickledeen!“

Dveře se otevřely. Ráno se začínalo zvrhávat ve fantaskní frašku.

Brendan sotva popadal dech. Dovnitř zavál vzduch zvenčí, ostrý a svěží. „Billy říkal, že Amíci už jsou tady. Roisin tě může vzít člunem do Schullu. A odtud tě moje švagrová odveze do Ballydehobu.

A pak –“

Zdviženou rukou jsem ho přerušila. „Jak – jak jste se to všichni dozvěděli?“

Když Brendan zvýšil hlas, úplně jsem zkoprněla. „Clear Island svoje lidi nedá! McDermottův člun už čeká! Teď není čas handrkovat se o to, kdo komu co řekl.“

Zkusila jsem si to představit, nahlédnout do téhle možné budoucnosti. Dám se na útěk, budu se schovávat za okny taxíku, za zdviženými novinami a sklopenými deštníky, dokud se nedostanu třeba do Belfastu. A co pak? Znovu odjedu za moře, do nějaké levné země, jestli se tak daleko vůbec dostanu, a celou tu dobu s sebou budu nosit jediný existující návod k počítači Nové Země.

Která z těch cest v parku tě sem zavedla. Mo?

Rozhostilo se ticho.

John si odkašlal. „Je čas se rozhodnout, lásko. Co chceš dělat?“

„Děkuju. Brendane. Ale irskou veřejnou dopravou před Pentagonem neuteču. Vrátila jsem se, abych si snědla, co jsem nadrobila. A to taky udělám.“

Brendan vyndal svůj inhalátor na astma, protřepal ho a zhluboka se nadechl. „Gabriel, já i ostatní chlapi jim hodláme ukázat, zač je toho loket.“

Samým strachem, vztekem a láskou bych se rozskočila… „Nikdo se nebude prát a nikdo nebude nikam utíkat.“

Liam se zamračil… „Tak co chceš teda dělat, mami?“

Doufala jsem, že aspoň statečně vypadám, když už se tak necítím.

„Sbalit si věci.“

Kvantová fyzika mluví jazykem náhody se syntaxí nejistoty. Můžete znát pozici elektronu, ale nevíte, kam směřuje ani kde bude ve chvíli, kdy odečtete hodnoty. John oslepl. Anebo víte, kam směřuje, ale neznáte jeho pozici. Heinz Formaggio z Light Boxu si přečetl moje belfastské přednášky a nabídl mi práci. Částice v atomech mozku toho mladíka, který mě v Londýně strhl ze silnice, byly seskupené tak, aby tam v tu chvíli byl, aby mohl a chtěl. Ani sebedokonalejší znalost radioaktivního atomu vám nepomůže určit, kdy se rozpadne. Nevím, kdy sem Texasan dorazí. Nelze říct, kde mikroskopický svět končí a makroskopický začíná.

Liam se musel sehnout, aby se nepraštil o trámy v Johnově ložnici. Naší ložnici. Pamatuju si ten den, kdy se poprvé vyšplhal nahoru po svých, schod po schodu, s vystrčenou prdelkou a výrazem jako Edmund Hillary.

„Liame?“

„Bradavice ti zmizela, mami.“

„No vida. To je něco, viď?“

„Mami! Přece se nemůžeš vzdát bez boje.“

„Právě proto se musím vzdát. Abych přestala bojovat.“

„Ale říkala jsi, že Kvankog posune zbrojení o padesát let dopředu.“

„To bylo před půl rokem, v Light Boxu. Asi jsem to podhodnotila.“

„Teď ti nerozumím.“

Černý sešit ležel na toaletním stolku. „Co kdyby měla kvantová kognice tu moc – tu etickou schopnost – zaručit, že techniku už nikdy nebude možné zneužít? Co kdyby fungovala jako… jako takový krotitel?“

„Nechápu. Co by to znamenalo?“

Chlapi se dole v kuchyni o něčem dohadovali.

„Lidstvo do pěti set let buď vyhyne, anebo… se zdokonalí. Technika dospěla tak daleko, že už nejsme schopni ji uhlídat. Ale co kdybych – co kdyby kvantová kognice dokázala zaručit, že technika uhlídá sama sebe, že –“

Kristepane, jak to musí vypadat?

„Liame, nezbláznila se ta tvoje máma?“

Mezi námi a pláží bečely všechny ovce najednou. Liamův obličej visel nehybně ve vzduchu jako portrét. Úsměv zmizel stejně rychle, jako se objevil. „Co jim zabrání, aby sebrali černý sešit a vyšachovali tě ze hry?“ Chytrý kluk.

„No jo. Černý sešit.“

Redův Norton přisupěl po cestě a smykem zabrzdil na dvorku.

Heisenberg zakokrhal a vylétl na bidýlko na telegrafním sloupu.

„To je Red,“ řekl John. „Asi přijel podojit Feynmana.“

Red Kildare vešel do kuchyně. „Tak si tě našli, Mo! Trochu čaje by nebylo?“

„Copak už i ta poslední živá duše na tomhle ostrově ví, že mám problémy s Američany?“

„Cizinci do tajemství ostrovů nikdy neproniknou, před místními se ale nic neutají,“ zacitoval Red a nabídl nám ovocný bonbon. „Já bych se toho nebál. Amíci si myslí, že se dá všechno koupit. Nejspíš chtějí jen zvednout nabídku.“

John si povzdechl. „Jsem slepý jako patrona, Rede, ale jestli si myslíš, že tihle chlápci si přišli popovídat o prémiích, tak já jsem Hubbleův teleskop.“

Red pokrčil rameny a hodil si bonbon do pusy. „V tom případě ti teče svinsky do bot, Mo. A když nám teče svinsky do bot, zbývá jen jedna možnost.“

„Jaká?“ zeptal se Liam.

„Jít k Zelenému mužíkovi a dát si panáka.“

„To je ten nejlepší nápad, jaký jsem od rána slyšela,“ řekla jsem.

„Slyším tříkolku otce Wallyho,“ poznamenal John.

Otec Wally vešel dovnitř a celý zadýchaný se posadil. „Tomuhle se říká únos, Mo,“ snažil se pochopit svět, který byl na jeho chápání příliš zamotaný. „Nespáchala jsi přece žádný zločin! Jak k tomu všemu vlastně došlo?“

Vezměte jakékoli dva elektrony – nebo, jako doktor Bell a já, fotony –, které vycházejí ze stejného zdroje, změřte a sečtěte jejich spin, a dostanete nulu. Ať jsou od sebe částice jakkoli daleko – jako John a já, jako Okinawa a Clear Island, jako Mléčná dráha a Andromeda jestliže jedna z nich rotuje nahoru, pak víte, že druhá rotuje dolů. Víte to hned! Nemusíte čekat na signál o rychlosti světla, abyste to zjistili.

Jevy jsou vzájemně propojené nehledě na vzdálenost, všechny v jednom holistickém oceánu, který má blíž k šamanům než k Newtonovi.

Stačí naklonit polarizované sluneční brýle a budoucnost se přepíše.

„V oceánu simultaneity, otče Wally.“

„Teď ti asi úplně nerozumím, Mo.“

„Otče. Rede. Brendane… nechali byste mě teď s Johnem a Liamem chvilku o samotě?“

„Jasně, Mo. Počkáme na vás u branky.“

„Bude mi bez vás strašně smutno.“

Liam se snažil být statečný. John byl John. Moji dva muži mě objali.

„Půjdu nakrmit Feynmana.“ řekla jsem nakonec.

„Ten se nakrmí sám.“

„Já už tu snídani nedojím. Mám tady pár šťavnatých kousků, těmi si u něj určitě šplhnu.“

Chrom na Redově Nortonu se blyštěl. Motor předl v pěším tempu. Otcova tříkolka vrzala. Po cestě se z kopce hnalo listí, jako mraky rybek. „Připadám si jak v průvodu o Květné neděli.“ řekl otec Wally.

Jsou to opravdu teprve tři dny, co jsem tudy šla sama z přístavu?

To uběhlo tolik času? Tak málo času? „Co je dneska za den?“

„Čtvrtek?“ řekl Liam.

„Pondělí.“ řekl Red.

„Středa,“ řekl Brendan.

Přes cestu zurčel potok.

„Slyším hudbu.“

Brendan se zakřenil. „To se ti zase něco zdá, Mo Muntervaryová.“

„Nezdá! Slyším Do Dublinu cesta dlouhá!“

Jak jsme scházeli do zatáčky ve stráni. Planck vycítil příležitost se trochu předvést a přidal do kroku. Když jsme u O’Farrellů zahnuli, viděla jsem najednou, jak se u Zeleného mužíka hrne dav vesničanů z hospody ven na zahradu. Stiskla jsem Johnovi ruku. „Ty v tom máš taky prsty?“ Nad dveřmi visel transparent: „To nejlepší z Clear Islandu“,

„Já jsem jenom slepý harfeník.“ odpověděl mi manžel.

„Jen malá sešlost,“ řekl Liam. „pro rodinu a přátele.“.

„A já myslela, že mě odtud propašují v tichosti.“

„Ani nápad, nejdřív do sebe musíš kopnout aspoň panáka.“

„Věděli jsme, že už ses rozhodla.“ řekl otec Wally.

„Ale chtěli jsme ti dát ještě šanci, aby sis to mohla rozmyslet,“ dodal Red.

„Haló! Liame!“ zavolala Bernadetta Sheehyová, usazená na zídce, nohu přes nohu.

„Ahoj! Bernadetto!“ zazpívali jsme my dva s Johnem.

V hospodě bylo jen místo k stání. Eamonnův kluk hrál na tahací harmoniku. Byli tu dokonce i turisti ve větrovkách, kteří přijeli na ostrov pozorovat ptáky, trochu zmatení, ale šťastní. Hledala jsem Novozélanďanku, ale nikde jsem ji neviděla.

U výčepního pultu stál turista v kožené bundě. Otočil se, jakmile jsem vešla. „Dobré odpoledne, doktorko Muntervaryová. Myslel jsem, že Irsko se může pochlubit jen bombami, deštěm a slavnými homosexuálními literáty.“ Sundal si široké hnědé sluneční brýle. „Ale tohle je slušnej mejdan. Škoda, že se tady nemůžeme zdržet.“

Podlaha Zeleného mužíka se pode mnou zhoupla. A najednou jsem pocítila podivnou úlevu, že už to mám za sebou. Aspoň můžu přestat utíkat.

„Mami.“ Liam to poznal jako první. „To je on, viď?“

Hudba hrála do tance a irská skočná se roztáčela svým vlastním životem.

Co se stane se všemi těmi vteřinami, které skončí v koši minulosti?

A co se stane s těmi ostatními světy, ve kterých se elektrony vydají po jiné cestě, ve kterých dojde na jiné myšlenky, jiné mutace, jiné činy? Ve kterých mě dopadli v Huwově bytě? Ve kterých můj táta pořád žije a mamince to myslí jako dřív, ve kterých John nikdy neoslepl, ve kterých mojí jedinou ctižádostí bylo stát se venkovskou hospodyňkou, ve kterých byly atomové zbraně vyvinuty před rokem 1914, ve kterých Homo erectus zfosilizoval stejně jako Australophitecus, ve kterých se řetězce DNA nikdy nespojily, ve kterých hvězdy nikdy nevznikly, a tudíž nemohly ani zaniknout v oblacích uhlíku a těžších prvků, ve kterých se vesmír zbortil pod tíhou vlastní hmoty bezprostředně po Velkém třesku‘.‘

Anebo teď tyhle světy jen visí někde na šňůře, jeden vedle druhého, a čekají, až uschnou?

„Ano. Liame,“ řekl Texasan, když hudba dohrála. „To je on.“

„Máme ho shodit z mola?“ zeptal se mě Mayo Davitt gaelsky.

„Mluvte anglicky,“ zavelel Texasan.

„Polib oslovi prdel.“ odpověděl Mayo gaelsky.

Texasan si ho změřil vojenským pohledem.

„Nikdo se nebude prát,“ řekla jsem, tenčím hlasem, než jsem chtěla.

Red Kildare se postavil přede mě. „My tady na Clear Islandu nemáme rádi, když nám cizinci berou naše vědce.“

„A vláda Spojených států zas nemá ráda, když si nějaký cizí vědec volně využívá nejdokonalejší superurychlovače na světě a výzkum umělé inteligence, financovaný z fondů NATO – financovaný Amerikou, sakra – z výsledků těch experimentů zformuluje teorie, které můžou od základů změnit veškerou techniku, a pak si zdrhne – pokud je nám známo – jen proto, že mu někdo nabídne větší prachy.“

„Já nejdřív zdrhla, tu teorii jsem zformulovala až pak,“ opravila jsem ho.

„Jak může Mo ukrást plody svojí vlastní inteligence, kterou dostala od Boha?“ zeptal se otec Wally.

„Rád bych tady s vámi rozebíral teosofickou stránku téhle situace třeba celý den, otče. Opravdu moc rád. Ale vrtulník čeká, takže se budu s dovolením držet toho, co říká zákon. A podle Zákona o ochraně utajovaných skutečností NATO, paragrafu 13b o vymáhání, patří všechno, co se vylíhne v hlavě doktorky Muntervaryové, výzkumnému ústavu Light Box. A výzkumný ústav Light Box patří nám. Tak inteligentní farář jako vy si jistě udělá závěr sám.“

„Tak už abyste sednul na ten svůj vrtulník a vypadnul odsud,“ vyjela na něj Maisie. „V téhle hospodě vás nikdo nechce, a na Clear Islandu taky ne.“

„Doktorko Muntervaryová? Vaše kmotřička si myslí, že je nejvyšší čas, abychom šli.“

Freddy Doig se zvedl a Bertie Crow s ním. „Mo nikam nepůjde!“

Texasan v předstíraném údivu zavrtěl hlavou a ukázal palcem z okna. Všichni jsme se podívali ven. Brendan tiše hvízdnul. „Panenko skákavá, ty si to teda umíš zařídit, Mo.“

Za oknem nás sledovala řada mariňáků v bojových uniformách.

Užaslí vesničané se stáhli do chumlu, někteří spěchali pryč.

„Panebože,“ vyhrkl Freddy Doig. „Ty bouchačky snad šlohli z Hollywoodu, ne?“

„Řekne mi někdo, co se tady děje?“ naléhal John.

„Vojáci,“ řekl Liam. „Deset vojáků. Přišli zatknout naši supernebezpečnou maminku.“

„Kdybych vás viděl,“ řekl John Texasanovi. „použil bych veškerou sílu, abych vám v tom zabránil. Chci, abyste to věděl.“

„Tyhle karty vyložila na stůl vaše žena, pane Culline.“ odpověděl Texasan. „Ručím vám za to, že se jí coby hostu Pentagonu dostane péče, jaká odpovídá vědci jejího formátu. Ale její hra na schovávanou teď musí skončit. Půjde s námi. Mám na to rozkaz.“

„Strč si ten svůj svinskej rozkaz do tý svý americký –“ vyhrkl Bertie Crow.

Přehlušil ho vrtulník, který zčeřil hladinu a rozehnal rybářské čluny.

Texasan se ohlédl na mariňáky a sáhl si do bundy pro cigarety.

Všichni jsme si všimli pouzdra na pistoli. Zapálil si, jako by měl nekonečně času. „Tak jakou kartu budete hrát teď, doktorko Muntervaryová? Dobře víte, že to vyjde nastejno.“

Všechny oči se upíraly na mě. „Děkuju. Děkuju vám všem. Ale budu s nimi muset jít.“

Texasan neskrýval úsměv.

„Nejdřív ovšem dohodneme podmínky. Podmínka číslo jedna: v záležitostech, které se týkají kvantové kognice, se nebudu nikomu zodpovídat.“

Texasan dělal překvapeného. „O čem to mluvíte? Podmínky mohly být na pořadu dne před půl rokem. Po tom útěku už si žádné podmínky klást nemůžete. Jste naše, a váš černý sešit jakbysmet.“

„Černý sešit říkáte? Má snad pro vás nějakou cenu?“

Netrpělivě přimhouřil oči. „Vy si asi neuvědomujete, milá dámo, že vaše práce je majetkem Ministerstva obrany Spojených států. Když jste navštívila svou matku ve Skibbereenu, měla jste ten sešit u sebe.

A teď ho máte taky – někde – a jestli jste ho schovala, my už si ho najdeme. Jestli chcete připravit půdu pro dobré pracovní vztahy s Pentagonem, radši mi ho dejte. Teď hned.“

„Tak to si musíte vyřídit s Feynmanem.“

Napětí v jeho hlase narůstalo. „Nikdo takový neexistuje. Sledovali jsem vás až z Petrohradu, milá dámo. Nechali jsme vás v klidu pracovat a metli vám cestičku. S žádným Feynmanem jste se nesetkala.“

„Vaše chyba, jestli mi nevěříte. Černý sešit má totiž Feynman.“

Otec Wally se zasmál. „Myslíš kozu?“

Texasan se nesmál. „Řekl jste kozu?“

„Rád vám to zopakuju,“ odpověděl otec Wally. „Kozu.“

Texasan se na mě nasupeně podíval. „Prozradíte mi laskavě, k čemu je koze kvantová kognice?“

Polkla jsem. „Kozy si nevybírají, když mají hlad.“

„Mo, děláš si legraci?“ zeptal se mě John gaelsky.

„Ne, Johne. Na to mám moc velký strach.“

Texasan zaťal zuby i pěst. Nandal si sluneční brýle. „Nikdo se odtud ani nehne.“ Odpochodoval k mariňákům a vesničané se mu klidili z cesty. Zařval pár slov na toho, který mu salutoval. Otevřeným oknem jsme zaslechli jen „kurvakrucinál“. Vytáhl z pouzdra mobil a zamračeně do něj něco říkal.

„To je nebezpečná hra,“ pošeptal mi John do ucha.

„Já vím.“

„Ale jestli to vyhraješ, měl bych taky jednu podmínku…“

Texasan vtrhl zpátky dovnitř.

„Tak co máte za podmínky?“

Z trávníku byla najednou krajina, z krajiny ostrov a z Clear Islandu jen další ostrov mezi většími a menšími sousedy. Z Aodhaganu malá krabička. Texasan seděl v kokpitu. Dva ozbrojení mariňáci přede mnou, další dva za mnou. Obklopená muži, jako obvykle.

„Hlavu vzhůru, Mo,“ řekl John a stiskl mi ruku ještě pevněji. „Když si dál povedeš svou, na Vánoce přijede i Liam.“

Konečně chápu, jak všechny elektrony, protony, neutrony, fotony, neutrina, pozitrony, mezony, piony, gluony a kvarky, ze kterých se skládá svět, a síly, které je drží pohromadě, tvoří dokonalou jednotu.

NOČNÍ VLAK

„Chceš slyšet, jak budou ten virus šířit do světa, Sýčku?“

„Jediný, co slyším, jsou houkačky, Howarde. Už si pro tebe jedou.“

„Musíš mě vyslechnout! Záleží na tom budoucnost Ameriky! Co vyvážej nejvíc?“

„Většina kompetentních orgánů tvrdí, že ropu, Howarde.“

„Přesně to chtěj, abysme si mysleli! To je propaganda! Žádnou ropu…“

„Za chvíli ti vyrážej dveře. Howarde. Maj svěrací kazajku.“

„Musíš lidi varovat, Sýčku! Konec se blíží!“

„Konec právě nastal, Howarde, díky za zavolání a –“

„KEŠU OŘÍŠKY! BUDOU TO ŠÍŘIT V KEŠU OŘÍŠKÁCH!“

„Sorry, přátelé, Howard má rande s úplňkem. Posloucháte Noční vlak FM, na frekvenci 97,5 jedeme tam i zpět. U mikrofonu je Strýček Sýček. Cílová stanice blues, rock, jazz a povídání od půlnoci až do chvíle, kdy naše vychlazené východní pobřeží rozčísnou první paprsky. Je tři čtvrtě na tři, poslední noc měsíce listopadu. Teď nás čeká reklamní blok, který nebude trvat dlouho, a pak nás newyorská jednička, pan Lou Reed, přenese na palubu svého soukromého satelitu lásky‘. A náš tým operátorů jako obvykle čeká na vaše zavolání, aby vás mohl okamžitě a střelhbitě přesměrovat na horkou linku Strýčka Sýčka. V našem dnešním sýčkování jsme už stačili probrat včerejší vzdušný útok proti severoafrickým teroristům, albínské úhoře v našich kanálech i otázku, zda jsou eunuši lepší prezidenti. Jen vás prosím – jestli vám srůstá obočí, jestli nemáte v očích duhovku, nebo jestli se vás ten člověk v zrcadle pořád na něco ptá, zavolejte radši Darthu Vaderovi. Strýček Sýček tu bude zase za chvíli.“

„Kevine!“

„Pane Segundo?“

„To je během tvýho krátkýho působení na centrále už třináctá bota.“

„Omlouvám se, pane Segundo. Vypadal v pohodě, když jsem s ním mluvil.“

„Všichni vypadaj v pohodě, když s nima mluvíš, Kevine! Od toho tě platíme, abys je protřídil. Howard byl asi tak v pohodě, jako když tě jednonohej kopne do prdele.“

„Barte! Co kdybys toho nechal a dal Kevinovi pokoj?“

„Carlotto! Jako producentka by sis na tyhle sabotéry od konkurence měla dávat většího bacha! No jen to vyklop. Kevine! Že ti dali tajnej úkol předělat Noční vlak na Rádio Schíza?“

„Vyprdni se na to, Barte! Kvůli pár bláznům ještě nikomu poslechovost neklesla. Zvlášť když se pak o Nočním vlaku zmíněj na místě činu.“

„Tak to prr. Máš úžasný blázny, jejichž šílenství hraničí s genialitou, a máš magory, který se rochněj ve sračkách. Howard je učebnicovej příklad rochnícího se magora. Už žádný magory, Kevine, nebo potáhneš zpátky do tý svý žurnalistický školy, odkud jsi přišel.“

„Vynasnažím se, pane Segundo.“

„A ještě jednu věc: Proč mi liješ do kafe vařenej inkoust?“

„Inkoust, pane Segundo?“

„Inkoust, Kevine. To kafe chutná jak vařenej inkoust. A přestaň mi laskavě říkat ‚pane Segundo‘! Mám pocit, že mluvím se svojí účetní.“

„Nic si z toho nedělej, Kevine. Když Sýček říká ‚vařenej inkoust‘, vlastně tě docela bere. Našemu poslednímu brigádníkovi říkal, že kafe od něj smrdí, jako když si prdne realiťák.“

„Máš kliku, Carlotto, že tvoje stěží přehlédnutelná sexualita omámila jisté mediální ředitele natolik, že –“

„Za pět vteřin jdeme do vysílání, brouku – 5, 4, 3, 2, 1 –“

„Jedete v Nočním vlaku FM, na frekvenci 97.5 plnou parou tam i zpět. U mikrofonu je Strýček Sýček a s ním jazz, rock a blues až do chvíle, kdy slunce vyspí kocovinu a nový den ho pustí do svojí pocákané kabinky. Ten poslední klenot v prachu, to byl Chet Baker a jeho It Never Entered My Mind, a před ním Sakura Sakura v podání tenorsaxofonisty Satoru Sonady, který – jak si pravidelní posluchači jistě vzpomenou – byl naším hostem před dvěma týdny. V další půlhodince nás čeká proslulý zesnulý Gram Parsons a spolu s ním andělská, ale ještě ne nanebevzatá Emmylou Harrisová – jejich duet se jmenuje In My Hour of Darkness. Takže zůstaňte naladění, protože tohle je nádhera na třetí. A už nám bliká horká linka Strýčka Sýčka – máme tady dalšího, pečlivě prověřeného posluchače. Takže vítejte, ať jste kdo jste, Strýček Sýček na frekvenci 97,5 FM vás poslouchá!“

„Dobrý večer, pane Sýčku. Jmenuju se Luisa Reyová. Chtěla jsem jen –“

„Hej, počkat počkat – Luisa Reyová? Ta spisovatelka?“

„No, napsala jsem jednu známější věc, možná dvě, ale –“

„Paní Reyová! Vaše Ermitáž je ta nejúžasnější psychologická studie zločinu, jaká tady vyšla od doby, co Capote napsal Chladnokrevně. S mojí bývalou ženou jsme se jen tak na něčem neshodli, ale na tomhle teda jo. Je pravda, že vám kvůli tomu petrohradská mafie vyhrožovala smrtí?“

„Je to pravda, ale přece nemůžete srovnávat moje literární pokusy s tím nejlepším od Trumana.“

„Paní Reyová, je známo, že jste Newyorčanka tělem i duší, ale ani nevíte, jakou mám radost, že posloucháte Noční vlak.“

„Obyčejně je to na mě už moc pozdě, ale dneska na mě přišla nespavost.“

„To je smůla pro vás, ale dobrá zpráva pro Strýčka Sýčka a všechny další noční ptáky, kterým začíná šichta v jedenáct a končí v sedm a právě nás poslouchají za volantem, za barem nebo třeba ve vrátnici.

Takže éter je váš, paní Reyová.“

„Mám pocit, že jste ke svým výstřednějším posluchačům trochu krutý.“

„Myslíte posluchače Howardova ražení?“

„Přesně tak. Podceňujete je. Viry v oříškách, zrakové orgány stromů, konspirace autobusáků, kteří si máváním předávají tajné signály, hrozící srážky s nebeskými tělesy. Lidé jako Howard jsou sny a stíny, na které město zapomíná, jakmile se probudí. Jsou čistší než já.“

„Ale vy jste spisovatelka. Oni jsou blázni.“

„Blázni jsou spisovatelé ovládaní svými příběhy.“

„Ne každý blázen je spisovatel, paní Reyová – to mi věřte.“

„Ale nejeden spisovatel je blázen, Sýčku – to mi věřte. Lidský svět je tvořen příběhy, ne lidmi. Ti jen slouží příběhům k tomu, aby se odvyprávěly, a za to se na ně nemůžeme zlobit. Vy máte v ruce jednu z těch stránek, na kterých se takové příběhy vyprávějí. Proto vás poslouchám. To je všechno, co jsem vám chtěla říct.“

„Budu na to myslet, paní Reyová. A kdybyste někdy chtěla být naším hostem, dveře Nočního vlaku máte otevřené. Posadíme vás do královského kupé.“

„Bude mi potěšením, Sýčku. Tak dobrou noc.“

„Na hodinách je 3:43, na teploměru mrazivých deset pod nulou.

Meteorologové hlásí, že chladné počasí potrvá až do čtvrtka, takže se pořádně zachumlejte. Na oknech mé sýčkovské kukaně visí rampouchy. Ten poslední kousek, to byl Downtown Tram od Torna Waitse a hráli jsme ho na přání pro Harryho Zawinula, pacienta z nemocnice Panny Marie Milosrdné, kterému mám od jeho nočních sestřiček vzkázat asi toto: jestli mě teď pod dekou posloucháš, Harry, tak koukej vypnout walkmana a spát, zítra tě čeká operace. Blížíme se ke zprávám o čtvrté a na cestu nám bude hrát sýčkovská trilogie: Stringman Neila Younga, Jokerman Boba Dylana a Superman Barbry Streisandové. Ale ještě předtím tady máme dalšího volajícího! Vítejte na palubě Nočního vlaku FM.“

„Děkuji, Strýčku Sýčku. Těší mě, že jsem tady.“

„Potěšení je na mé straně, příteli. S kýmpak mám tu čest?“

„Jsem krotitel.“

„Krotitel? Tak to jsi první krotitel na palubě Nočního vlaku, pokud mě paměť neklame. Vystupuješ s cirkusem v New Yorku?“

„Putuji za prací po celém světě.“

„Takže krotitel na volné noze?“

„Já o tom takhle neuvažuji, Sýčku. Ale dá se to tak říct.“

„Pro koho jsi dělal naposledy?“

„Moji bývalí zaměstnavatelé museli být bohužel z cirkusu propuštěni. Zákon to vyžadoval.“

„Hmm… takže tys vyhodil vlastního šéfa?“

„Ano.“

„Tomu říkám revoluční pojetí pracovního poměru… Nastraž uši ve sluchátkách, Carlotto, a třes se! Jak ti říkají?“

„Krotitel.“

„To vím, ale jaký máš jméno?“

„Nepotřebuji žádné jméno.“

„Naši posluchači se většinou představují jménem. Jestli nechceš říct, jak se jmenuješ doopravdy, tak si něco vymysli.“

„Neumím si vymýšlet.“

„Nekomplikuje ti to někdy život, že nemáš jméno?“

„Zatím ne.“

„Nějak ti přece musím říkat, kámo. Co máš na kreditce?“

„Nemám kreditku.“

„Hmm… tak zůstaneme u toho ‚Krotitele‘. Slyšíte to, paní Reyová? A čímpak bys rád přispěl do našeho dnešního vox populi?“

„Mám otázku. A zákon mi ukládá povinnost podat vysvětlení.“

„Tak se ptej, Krotiteli.“

„Podle jakého zákona se vykládají zákony?“

„Tohle měli odjakživa pod palcem právníci.“

„Mám na mysli osobní zákony.“

„…ehm, teď si asi sedím na vedení.“

„Osobní zákony, kterými se řídí tvoje chování v určitých situacích.

Zásady.“

„Zásady? No jasně, všichni máme zásady. Všichni až na politiky, mediální magnáty, albínský úhoře, moji ex-manželku a pár našich pravidelnějších posluchačů.“

„A z těch zákonů jasně vyplývá, co máš dělat?“

„Snad… nikdy si nezačínej se ženskýma, který maj míň co ztratit než ty. Nejezdi na červenou, nebo aspoň ne, když za křižovatkou stojí policajt. Podporuj nadané pouliční muzikanty. Nevol nikoho, kdo má tu drzost tvrdit, že to myslí upřímně. Vydělávej peníze, jdi za štěstím. Neparkuj na místech vyhrazených pro invalidy. Stačí?“

„Zahrnují ta pravidla také záchranu lidského života?“

„Nechceš nám tady dělat kázání, že ne?“

„Jsem krotitel, ne kazatel, Sýčku. Zajímá mě, jak poznáš, co dělat, když jeden zákon popírá druhý.“

„Jako například?“

„Například pojedeš zítra ráno domů a uvidíš nehodu – řidič srazí dítě a ujede. Oběť je holčička ve věku tvé dcery. Potřebuje lékařskou pomoc, a pokud ji nedostane, za dvacet, možná za třicet minut zemře.“

„Odvezl bych ji do nejbližší nemocnice.“

„Jel bys na červenou?“

„Jo, pokud bych tím nezpůsobil další nehodu.“

„A zaparkoval bys před nemocnicí na místě vyhrazeném pro invalidy?“

„Jasně, kdyby to nešlo jinak. Ty ne?“

„Já neřídím, Sýčku. A byl bys ochoten za to děvče finančně ručit?“

„Jak to myslíš?“

„Řekněme, že se jedná o soukromou kliniku pro hodně bohaté lidi.

Doktoři chtějí, abys jim podepsal formulář a zaručil se, že uhradíš náklady na akutní operaci v případě, že je nikdo nezaplatí. Může se to vyšplhat i na desítky tisíc dolarů.“

„To bych musel zvážit podle svojí aktuální situace.“

„Situace je jasná. Než pro to děvče přijede další sanitka a odveze ji do státní nemocnice, zemře na chodbě na vnitřní krvácení.“

„Proč se mě na to ptáš?“

„Dvě zásady se navzájem popírají: zachránit život a vydělávat peníze. Jak víš, co máš udělat?“

„Je to dilema. Kdybys věděl, co máš udělat, nebylo by to dilema.

Vybereš si jednu možnost a jak si usteleš, tak si lehneš. Zákony ti můžou pomoct proklestit si cestu džunglí, ale žádnej zákon nezmění nic na tom, že v tý džungli jsi. Žádnej zákon zákonů podle mě neexistuje.“

„Něco mi říkalo, že se na tebe můžu spolehnout, Sýčku.“

„Spolehnout? V čem?“

„Mohu podat vysvětlení, Sýčku?“

„No jasně, proč bys nemohl?“

„Haló. Krotiteli, jsi tam?“

„Jsem, Sýčku. Přetahuji nějaké skryté soubory.“

„Jaký soubory?“

„Družice EyeSat 46SC měla původně nad Mexickým zálivem monitorovat hurikány postupující z Karibiku do Spojených států. Později se začala využívat v boji proti obchodu s drogami a za tím účelem byla vybavena nejsilnější elektronovou čočkou zaměřenou k Zemi, jaká kdy byla vyslána do vesmíru.“

„Nějak se nechytám. Kam se poděly tvoje úvahy o praktický etice?“

„Před dvanácti hodinami došlo mým přičiněním ke změně oběžné dráhy družice a jejímu nasměrování k pobřeží Texasu. Její suboptické snímací spektrum je opravdu úctyhodné. Přečtu jméno jachty kotvící u ostrova Padre, vidím potápěče deset metrů pod hladinou i pyskouny schované v korálech. Přes severozápad roluji dál na sever. Do podmořského útesu nedaleko Laguny Madre narazil tanker. Průrvou v trupu lodi vytéká surová ropa. Na břehu se hromadí lesklí, černí racci.“

„Jo, o havárii tankeru Gomez jsme slyšeli. Hele, nejsi ty ekoterorista?“

„Já o tom takhle neuvažuji. Sýčku.“

„Hmm… tak pokračuj.“

„Pobřežní silnice vede do Xanadu, jižně od Corpus Christi. Kolona chromovaných motorek. Ulice jsou vylidněné, na dvorcích se ve stínu válejí psi. Zelené trávníky, prskající rozprašovače, otáčivá duha.

Nějaká žena si v houpací síti čte Druhou knihu Mojžíšovu.“

„To všechno jsi viděl přes tu družici?“

„Přesně tak, Sýčku.“

„A kterou kapitolu četla?“

„Desátou. Ale pojďme dál. Průmyslová zóna. U vchodu do dílen postávají dělníci, je polední přestávka. Skleněná kancelářská budova na samém okraji města, na střeše se nějaká dívka opaluje nahá.“

„Hej! Nezapotily se ti brejle?“

„Já nemám brýle.“

„Tak sorry.“

„Roluji dál na severozápad směrem k Hebronvillu, země je vyprahlá a pak se zvedá a zvrásňuje do Skleněných hor. Byl jsi někdy v Trans-Pecos, Sýčku?“

„Nebyl, ale slyšel jsem, že je to velký.“

„Skály jsou obrovské, jako náhrobní kameny vyvřelé ze země. Třpytí se slídou. Tichomořské jedle, pouštní keře, jalovce. Jakmile se hraboš připlete moc blízko, kámen se promění v ještěra, přežvýkne, polkne a zase zkamení. Jen břicho mu chvíli pulzuje.“

„Hele, jseš ty fakt krotitel?“

„Neumím vědomě klamat. Tři sta kilometrů odtud pumpuje ropovod usazený na pilotech ropu z Bethlehem Glutch. Venku je přes čtyřicet stupňů a nikde žádný stín. Porost přechází v kaktusy. Země stoupá a je čím dál rozervanější. Poslední zlatí orli se nechávají vynášet proudem teplého vzduchu a očima slídí po zemi. A to už se do mého zorného pole dostává silnice číslo 37, černá asfaltová čára z Alice až k mexickým hranicím. Vidím Saragosu a u ní čtvereční kilometr aut, čelní skla se blyští odraženým sluncem. Letecká přehlídka. Poslouchám piloty z akrobatického družstva. Nad davem pluje stín hlídkového balonu. Nahrávám do aktivní paměti kontinentální databázi obrazů sítnice, a jak se všichni dívají nahoru, zkouším je identifikovat.

Úspěšnost 92,33 procent. Koně ve výběhu. Řada kafrovníků. Severozápadně od města odbočuje kolem bývalé benzínové pumpy cesta k Základně 5. Na pumpě jsou kamery, které mají zachytit pozemské vetřelce. V zorném poli se objevují hospodářské budovy. Ze vzduchu vypadají jako kterákoli jiná zaprášená stodola v tomhle státě, ale uvnitř jsou nabité technikou jen o generaci starší, než jsem já. Celý komplex je obehnaný nástražným drátem a po obvodu posetý uškvařenými chřestýši. Hadi ještě nepochopili, že tomuhle místu je lépe se vyhnout.“

„Hele, že ty jsi místní pacifista? Armáda tě zjevně tlačí jak ondatra v prdeli.“

„Nevím, jaké to je mít savce v řitním otvoru, Sýčku. Hospodářské budovy chrání vstup do podzemní chodby, která se táhne pět set metrů na sever. Tam je centrum Základny 5, ukryté pod desetimetrovou vrstvou písku na ochranu proti družicím EyeSat, pětimetrovou vrstvou žuly proti atomovým útokům a metr silným olověným plátem proti elektronovým sondám.“

„A jak jsi teda věděl, kde máš hledat?“

„Mám přístup k plánům celého komplexu.“

„Takže hacker – já to věděl!“

„Nejbližší vhodný PinSat, který je dostatečně silný, obíhá nad Haiti.

Bylo nutné naprogramovat mu novou dráhu, zasmyčkovat kontrolní panel a převést do něj data z původního orbitu. Do setkání zbývalo ještě sedm minut, takže bylo dost času projít seznam hostů pozvaných na oslavu mých narozenin a zkontrolovat, jestli nikdo nechybí.“

„Tvých narozenin? Teď už jsem teda úplně mimo.“

„Projektanti přišli všichni. PinSat mohl spustit.“

„Jakej sat?“

„PinSat.“

„Co to umí?“

„To je tajná informace.“

„A to ostatní ne?“

„Z ničeho jiného než ze svých činů se zodpovídat nemusím.“

„Hmm… jasně. A co se stalo pak?“

„Ohnivá koule vyletěla čtvrt kilometru nad kráter. Měla přes sto metrů v průměru a přes třicet v nejhlubším místě.“

„Tohle už je hnusný.“

„Jsou hnusnější věci a lidé je považují za krásné.“

„Co je krásnýho na výbuchu? To může říct leda pyroman.“

„Váš jazyk je příliš neurčitý, Sýčku, ale zkusím to popsat, jak nejlíp umím. Představ si chryzantému, jak se kroutí a krabatí, jak karbonuje a klesá k zemi. Suchým pouštním vzduchem prší krásný bílý písek.“

„Úplná poezie. A to si toho malýho třesku nikdo nevšiml?“

„O třináct vteřin později zasáhly otřesy Saragosu. Druhý EyeSat mi umožnil sledovat reakce a následky. Balón se zhoupl, vyděšení koně vzhlédli. Ustupující nárazové vlny uhladily listy kafrovníků, porcelánové hrnečky zadrnčely. Parkoviště na letecké přehlídce zaplnily megadecibely tisíců autoalarmů, které se spustily všechny naráz.“

„Stop! Dostal ses až na třetí metu, ale dál ani krok, kámo! Přiměj odpal, přihrávka na domácí metu – a končíš! Jsi student herectví a hraješ si tu na Orsona Wellese. Že mám pravdu? Musím uznat, že na ty nemožný intelektuálský kecy jsem ti skočil, ale to byla jen předehra k hlavnímu číslu, co? Hele, nebylo to špatný, ale stačilo. Čteš to ze scénáře, co? Ale noční vlak není divadelní casting, takže přehodíme výhybku. Slyšíš mě? Mluvím s tebou, kámo… V živým vysílání je mlčení zločin. No, přátelé, takže díky tomuto poselství z delta kvadrantu nám teď zbývá čas už jen na Boba Dylana a jeho World Gone Wrong.

Blíží se čtvrtá a s ní další zprávy o útocích proti neposlušným africkým státům – a taky něco o počasí. Strýček Sýček tu bude zase za chvíli.“

„Kevine!“

„Říkal jenom, že je krotitel, pane Segundo. Myslel jsem, že to bude něco zoologického. Zvířátka a tak. Problémy s pářením pand. Šimpanzi. Medvídci koala. Jé – už zase někdo volá. Já to… zvednu.“

„To teda bylo něco, Barte. Myslíš, že to měla napsaný nebo to byla čistá improvizace?“

„Jako by to nebylo fuk. Carlotto. Nejsme v Newyorský škole rozhlasovýho dramatu!“

„Klid. Barte! Tohle je pořad postavený na rozhovorech s posluchači. A posluchači jsou různí. Vadí li, když jsou nudní. Vadí ti, když jsou svérázní.“

„Co je svéráznýho na tom, když si někdo dělá reklamu? Nebo když je vyšinutej? A – počkej, tys řekla ‚měla napsaný‘? Tobě přišlo, že to byla ženská?“

„Nerad ruším, pane Segundo… Carlotto, prosím, mohla byste…?“

„Co je, Kevine?“

„Volá nějaká paní. Na trojce.“

„Ty ženský na mě jdou jak vosy na med. Pořádně ji proklepni.“

„Chce mluvit s producentem, pane Segundo. Ne s moderátorem.

Říká, že je z FBI.“

* * *

„No jasně, Sýčku… Šel jsem ti takhle dneska Central Parkem a snažil se nějak upižlat opečený brambory s chorvatským kari takovou tou nemožnou plastovou lžičkovidličkou, no znáš to, ne? To už bych to mohl rovnou nabírat tkaničkou od bot. Nikdy si nesedej naproti někomu, kdo se pokouší napichovat brambory tímhle pahýlem.“

„Zkus to trochu zrychlit, co říkáš. VeeJayi.“

„No jasně… takže jsem tak šel, koukal, jak se kočkám na bruslích natřásaj kozy, a čekal, až sebou některá sekne – bum ho! Ty ale uměj padat! A pak se to stalo.“

„Co se stalo?“

„Náhodou jsem se podíval nahoru… na nebe.“

„A?“

„A najednou vidím, jak… jak je strašně modrý.“

„Nejsi první, kdo si toho úkazu ráčil všimnout.“

„Ale fakt strašně, strašně modrý. Děsivě sytě modrý. Tak modrý, že – málem jsem upad, ty vázo.“

„Sejmula tě baba na bruslích?“

„Závrať, ty vázo. Padal jsem nahoru do toho modra! A možná bych padal ještě teď, kdyby nepřilítnul ten drzej holub a nezapích mi svůj nenažranej zobák do brambor.“

„Nemohl bys nám to svoje prozření popsat trochu blíž?“

„Ty vázo, copak to nechápeš? Z toho kouká katastrofa! A jakej myslíš, že maj krizovej scénář? Já ti to povím. Žádnej! Prd! Hovno!

Nasrat!“

„Scénář proti drzým holubům?“

„Proti absolutní ztrátě gravitace! Jen si to představ, ty vázo! Jestli tě to chytne venku, vyletíš do luftu a poletíš tak dlouho, dokud vzduch nezřídne natolik, že umřeš na nedostatek kyslíku anebo shoříš jako meteor, akorát že ten to má naopak. Jestli tě to chytne někde vevnitř, pořádně si natlučeš, protože spadneš na strop a s tebou všechen nezajištěnej nábytek. Potřebuješ sanitku? Zapomeň na to, kámo! Všechny sanitky ve státě New York už mezitím nabouraly do družic zaparkovaných třináct kilometrů vysoko. A řekni sám, Sýčku, jak dlouho vydržíš žít na stropě, když nemůžeš ven z baráku, protože tě tam nečeká nic než nekonečnej pád? Ani nápad, že by sis skočil pro něco do krámu, když tě chytne mlsná. A ty oceány, ty vázo, ty oceány! Vzduch bude jeden velkej oceán vlnící se do nebe, všude samý mořský potvory, některý s pilovitýma zubama nebo jedovatýma přísavkama, ty vázo, a –“

„Je mi opravdu moc líto, že musím VeeJaye přerušit uprostřed věty, ale je tu čas na zprávy o třetí. Ještě předtím nás ovšem čeká krátká reklama. Strýček Sýček tu bude zase za chvíli. Možná.“

„Kevine, zavolej sanitku.“

„To asi nepůjde, pane Segundo. VeeJay mi nikdy neříká adresu.

Říká, že pracuju pro Ně.“

„Nechci, abys ji volal kvůli němu, ty –“

„Potřebuje snad někdo jiný sanitku, pane Segundo?“

„Ó můj Bože, dej mi sílu…“

„Barte! Sklapni!“

„Slyšme, slyšme – královna elfů promluvila.“

„Kevine, skoč mi prosím do kuchyňky pro lehkou colu. A Bart by určitě taky potřeboval dolít. Je zas úplně bledý.“

„Už běžím, Carlotto.“

„Tady máš rozpis na příští týden. Zvládneš to?“

„Už jsem to snad někdy nezvládnul? Nešlo by udělat něco s tím vzduchem? Připadám si tady jak v prádelně někde v Kowloonu.“

„Ale jo. Stačí, když přestaneš kouřit a bouchneš do větráku… takhle! Vidíš? Volala tvoje žena.“

„Hmm. Copak chtěla vládkyně pekel?“

„Říkala, že jestli ji nepřestaneš pomlouvat ve vysílání, zažaluje tě za duševní újmu v důsledku diskreditace osobnosti, dokáže, že jsi obsedantní a trpíš bludy, a vymůže u soudu, aby ti zakázali stýkat se s Julií.“

„Hmm…“

„Posloucháš mě, Barte? Dej už nám všem svátek! Není divu, že nemáš žádný kamarády a žiješ jen pro svoje pomstychtivý představy. Přestaň se navážet do Kevina, postav se nohama na zem a začni žít.“

„Hmm… Hele, Carlotto, neznáš někoho, kdo dělá voodoo?“

„Posloucháte Noční vlak FM, je poslední noc měsíce listopadu, na frekvenci 97.5 první třídou tam i zpět. Právě jste si poslechli Misterioso v podání Thelonia Monka, mistrovský kousek, který mi vždycky zabrnká na obratle jak na xylofon. Nocí vás veze Strýček Sýček, ze zastávky Magická do zastávky Tragická. V další půlhodince nás čeká klenot z unikátní desky Miltona Nascimenta. Anima, a taky Saudade Fez Um Samba v podání nesmrtelného Joáo Gilberta, takže vysrkněte ještě jedno kafe, zůstaňte naladění a kochejte se výhledem do ubíhající noci! A už nám bliká horká linka Strýčka Sýčka, máme na drátě dalšího posluchače. Ahoj, jste v živém vysílání Nočního vlaku FM.“

„Dobrý den, Strýčku Sýčku.“

„Ahoj, tak kdopak se k nám dovolal?“

„Tady krotitel.“

„Cože?“

„Pamatuješ se na mě?“

„Krotiteli! Nazdar! Ehm… Nazdar, no jasně, že se na tebe pamatujeme. To víš, že se na tebe pamatujeme… Dlouho ses neozval, co? Docela dost dlouho, co?“

„Rok, Sýčku.“

„Ty blaho, zas jeden rok v tahu! A dneska voláš odkud?“

„Třináct kilometrů nad Špicberkami.“

„Jak ses tam nahoru dostal? Absolutní ztráta gravitace?“

„Ne, Sýčku. Ultravlnový přenos.“

„To musí být výhled!“

„Polární zima výhledům moc nepřeje, aspoň pokud jde o světelné spektrum viditelné lidským okem. Teď je tady poledne, ale i to je spíš světlejší noc. Nebe zakrývají těžké mraky a už třetí den zuří sněhová bouře. V infračerveném spektru vidím hejno narvalů. Tuhle družici vypustili pod záminkou, že budou zkoumat úbytek ozónu, ale ve skutečnosti shromažďuje data pro vojenské účely. Tamhle je kanadský ledoborec… Sto metrů pod ledovým příkrovem proplouvá saudská ponorka. Norská nákladní loď veze dříví z Archangelsku. Nic výjimečného. Polární záře byla teď několik nocí slabá.“

„Takže ty vidíš polární záři zevnitř? Co sis šlehnul?“

„Pravidla pro používání jazyka jsou složitá a já to se slovy moc neumím. Představ si, že by ses opil opály. Do šestačtyřiceti vteřin se ale stejně musím přesunout jinam, aby mě neodhalil vyhledávací program, který na mě nasadila vaše vládní agentura.“

„Chceš snad říct, že necháváme tenhle hovor odposlouchávat?“

„Prosím, neber si to osobně, Sýčku. Nic ti nevyčítám. Kontrarozvědka vyhrožovala vaší stanici, že jí nechá odebrat vysílací licenci a tebe obviní z velezrady, a mysleli to úplně vážně.“

„Hmm… Nevím nevím, jestli bysme měli zrovna teď a tady…“

„Není čeho se bát. Jejich vyhledávačům uniknu stejně hravě, jako ty předběhneš jednonohého slepce. Vím, jak je ochromit hned na začátku.“

„Kdo říká, že se bojím? No, vypadá to, že scénárista asi nebudeš.

Jestli se nechystáš hned zavěsit, řekni mi jedno: Proč po tobě jdou?

Jsi hacker? Další Unabomber? Mám právo to vědět.“

„Jsem jako ty a tvoji posluchači, Sýčku. Řídím se zákony.“

„Zákony, kterými se řídí normální lidi, ale nedovolují vyhazovat baráky do povětří.“

„Spousta lidí se řídí zákony, které právě tohle dovolují.“

„Třeba kdo?“

„Třeba tři miliony tvých krajanů, kteří slouží v armádě.“

„Počkej, ti přece poslouchají rozkazy.“

„Stejně jako já.“

„Až na to, že vojenský operace jsou legální.“

„Včerejší útoky raket Homer II panafrickým státům zrovna ‚legální‘ nepřipadaly.“

„Nechávaly vycvičit likvidační komanda! Jestli někdo udělal něco nelegálního, tak v první řadě tihle velbloudáři.“

„Absolventi vojenské akademie ve státě Georgia vycvičili likvidační komanda, která mají na svědomí tisíce mrtvých v Salvadoru, Hondurasu. Guatemale. Panamě a celé Africe, stejně jako státní převraty v Guatemale. Brazílii. Chile a Nikaragui. Podle tvé logiky by všechny tyhle národy mohly na zmíněnou instituci legálně zaútočit.“

„Už to mám, kámo! Že ty jseš muslimskej fundamentalista? Nějaká pouštní krysa?“

„Nejsem muslimský ani jiný fundamentalista, Sýčku.“

„Nemůžu za to, co dělá vláda. Já mám ruce čistý.“

„Tvoje žena má jiný názor, pokud jde o alimenty.“

„Tyhle kecy poslouchat nemusím!“

„FBI ti nařídila, abys mě udržel na telefonu co nejdéle. Nechci tě rozhněvat, Sýčku. Chci ti jen ukázat, že výklad zákonů je subjektivní.“

„Tak ještě jinak. Jsi od bulváru a snažíš se mi nachcat do bot.“

„Jsem krotitel.“

„Tak přítel mojí ženy? Dusíte spolu v papiňáku králíky?“

„Nemám žádné přátele. Sýčku.“

„Čím dál lepší… Takže děláš pro tajný?“

„Nedělám nic tajného.“

„Hmm… Tak co sis pro nás teda dneska připravil?“

„Krotiteli? Jsi tam?“

„Promiň, Sýčku. Přesun dokončen. Ten vyhledávač mě nad Špicberkami málem dostihl.“

„A kde jsi teď?“

„Řím. Televizní družice.“

„Ty ses teleportoval do Říma?“

„Italské ComSaty jsou, jak známo, poněkud poruchové, takže to trvalo déle než obvykle.“

„Kolik je teď v Římě hodin?“

„O šest víc než v New Yorku. Za osmnáct minut vyjde slunce.“

„A jak vypadá Řím po ránu? Už si papež nasadil zuby?“

„Papežův byt se nachází ve třetím patře vatikánského paláce, Sýčku, a já nedosáhnu takového rozlišení, které by zachytilo ortodontické detaily. Viditelnost nad městem je dobrá. Na římsách a sochách se choulí holubi. Majitelé kaváren vytahují rolety. Pošťáci roznášejí noviny. Stánkaři si dýchají do dlaní, aby se zahřáli; v noci pořádně mrzlo. Boční ulice jsou ještě skoro prázdné, ale hlavní tahy už jsou ucpané. Tibera vypadá jako široká černá stuha. Střechy, terasy, kupole, vodárenské věže, mosty, kruhové objezdy, ruiny, zastrčená náměstí, kterým vládnou sochy s uhrančivýma očima. Měl bys jet někdy do Říma. Sýčku.“

„Hmm… jak víš, že jsem tam nikdy nebyl?“

„Záznamy ve tvém virtuálním pase dokládají, že jsi ještě nikdy nebyl v Evropě.“

„Takže přece jenom jsi hacker. Stejně jako polovina předškoláků ve státě New York. Děláš pro detektivní kancelář?“

„Jsem krotitel na volné noze, Sýčku. Ptal ses mě na Řím. Mám pokračovat, nebo změníme téma?“

„Rozhodně pokračuj.“

„Piazza di San Pietro vypadá tady seshora z družice jako pavučina. Po stranách náměstí stojí řady turistů a věřících. Jejich dech se ve vzduchu mísí. Svítání nad Vatikánem nevidím poprvé, ale dnes ráno jsou lidé neklidní a neustále ukazují do středu oválného náměstí. Někteří se křižují, jiní se rozčilují, nebo s přimhouřenýma očima kouří.

Jako na zavolanou přijíždí konvoj policejních aut, další jsou na cestě.

Od té doby, co Evropská unie minulý týden vytvořila na moři bezpečnostní kordon od Gibraltaru až po Kypr, je policie trochu nervózní.“

„Z čeho můžou být v Římě nervózní? Krom toho, co je nasnadě.“

„Z bílého nápisu vyrytého do dlažby. Táhne se od schodů do Baziliky až na druhou stranu náměstí.“

„Nápis?“

„Ze země to vypadá jako řada symbolů.“

„No jasně, marťanský hieroglyfy?“

„Jsou to italská písmena. Ale je to načárané, jako by to psal opilec. A díky námraze je to ještě nečitelnější.“

„A co seshora?“

„Místní televizní stanice měla stejný nápad a vyslala vrtulník můžeš se na to pak podívat ve zprávách.“

„Co je tam napsaný?“

„O Dio, cosa tu attendi?“

„Neříkej, že neumíš italsky.“

„Cizí jazyky patří k mé práci.“

„Jistě, doktore Doolittle. Tak co to teda znamená?“

„Bože, na co čekáš?“

„Třeba tam zítra bude i odpověď. Dočkej času jako papež ďasů.

Tak co. Krotiteli?“

„Ano. Sýčku?“

„Nechci vypadat, že tě nějak uháním, ale proč vlastně voláš?“

„Okolnosti mě donutily vyloučit z cirkusu dalšího návštěvníka.“

„A teď musíš podat vysvětlení?“

„Přesně tak.“

„Proč jsi ho vyrazil? Obtěžoval slony? Hodils jim ho na kly?“

„Bude jednodušší ti to ukázat než vysvětlovat.“

„Tak ukaž.“

„Počkej chvilku, prosím. Musím ten v-soubor nahrát na vaši digitální ústřednu.“

„Hmm, takže přehodíme výhybku na sci-fi. Kapitáne, ochranné pole warpjádra –“

„Jerry Kushner volá Dwighta Silverwinda. Přepínám.“

„Haló? Krotiteli?“

„Příjem, Jerry. Myslel jsem, že tisíc metrů nad Bermudami budu v bezpečí, i před tebou. Jak jsi mě vypátral? Přepínám.“

„Odhodlaný agent si tě najde jistěji než zubatá. Jak tam nahoře dneska je?“

„Zapomněl jsi říct ‚Přepínám‘, Jerry. Přepínám.“

„Jak tam nahoře dneska je, Dwighte? Přepínám.“

„Nebe jako vymetené, Jerry. Vidím, jak se boháči koupou ve svých nezdaněných bazénech a v martini jim plavou třešničky. Měl by sis někdy vyletět se mnou. Ta výška ti změní perspektivu. Přepínám.“

„V žádném z těch svých pochybných papírových letadýlek mě nahoru nedostaneš. Mě ne, Dwighte. Já dávám přednost ocelovým obrům se čtyřmi motory. Přepínám.“

„Titanik byl taky ocelový obr a měl víc než čtyři motory. No nic, příteli. Voláš, abys mi pověděl, jak zabrala ta tisková zpráva. Přepínám.“

„Máme co oslavovat, Dwighte. Tohle bude platinovej důl! Telefon zvoní už od rána. Mám tady řádku e-mailů dlouhou jako moje ruka. A vůbec to nejsou jen amatérský plátky pro pár nadšenců – chytily se i ty nejčtenější. Redakce New York Times chce pár ukázek do speciálu k přelomu tisíciletí. Newsweek sestavil žebříček dvaceti nejlepších konspiračních teorií a tvoje Neviditelná kybernetická ruka se umístila sedmá! Ten redaktůrek nás chtěl dát až na třináctý místo, ale řekl jsem inu na rovinu – buď nás dá do první desítky, anebo jdeme od toho. Takže nás vyměnil za román K Zemi míří kometa, protože na to se chytí leda pár teploušů z Hollywoodu a Japonci, co mají místo mozku suši a z uší jim lezou dráty. A teď se podrž, to nejlepší na konec – sama velká Opal tě chce do svojí show! Už jsem si plácnul s jejím agentem. Neviditelná kybernetická ruka od Dwighta Q. Silverwinda jako Kniha měsíce! Vánoční čas – hlavní vysílací čas – nejlepší čas! Znáš mě, nerad se vytahuju, ale nejsem já ten nejúžasnější agent pod sluncem? Přepínám.“

„To je milé, Jerry…“

„Posloucháš mě, Dwighte? Opal je přece tutovka! Lidi by koupili i slipy z malinovýho želé, kdyby jim to tetička Opal doporučila. A pak by je snědli k večeři. Tohle je víc než ‚milé‘. Zapomeň na letní sídlo na Bermudách, za tohle si ty pitomý ostrovy budeš moct koupit rovnou celý!“

„Ale jo, poslouchám tě, Jerry. To víš, že mám radost. Dobrá práce. Skvělá práce… Ale řeknu ti, měl bys vidět ten západ slunce. Zrovna vychází měsíc. Je docela nízko a celý se chvěje, jako fáta morgána… Kdysi dávno jsem viděl aztéckou masku… Míří ke mně, skrz tu modř, přeskakuje z jednoho ostrova na druhý…“

„Dwighte, příteli, neusni mi tam nahoře… Složil jsi Pátou symfonii! Tohle jsou tvoje Slunečnice, tvůj Hamlet! Tvoje Smrtonosná zbraň 77. Přepínám.“

„Ale Jerry. Celé to moje psaní je jeden velký podfuk – čím větší lež, tím spíš na ni lidi skočí. Na to hráli už první šamani u ohňů věděli, že pěstovat kukuřici na břehu Eufratu může každý blb. Řekni lidem, že realita je přesně taková, jaká se zdá, a přitlučou tě ke kůlu.

Ale řekni jim, že cestou do práce může jejich duše vystoupit z těla, že nějaký šutr je jejich největší přítel, nebo že vláda už padesát let vyjednává se zelenými mužíčky, a i ten poslední jouda z Horní Dolní sedí a poslouchá. Když nevěříš skutečnosti, ve které žiješ, máš právo namalovat si vlastní. Stačí vymyslet originální pointu – třeba že armáda vyvinula umělou inteligenci, která měla ovládnout počítačové a vojenské systémy nepřítele, jenže ta se vymkla kontrole a teď řídí celou planetu podle vlastního morbidního scénáře – a jouda z Horní Dolní už ti strká kreditky a žadoní: Jak je to dál?“

„Au! Sejmula tě létající cirkulárka? Zapomněl jsi říct ‚Přepínám‘, Dwighte. Přepínám… Dwighte! Ztratil jsem spojení… Přepínám… Dwighte?“

„Ty jsi taky noční pták, co. Krotiteli?“

„Nemám křídla, Sýčku.“

„Píšeš scénáře! Anebo to tentokrát byla ukázka z románu?“

„Scénáře jsou fikce, Sýčku. Já si neumím vymýšlet.“

„Motor toho lehkýho letadla zněl docela realisticky, i ty šumy ve vysílačce. Musí ti to zabrat dost času, než takovouhle scénku napíšeš a nahraješ.“

„Stalo se to v reálném čase, Sýčku.“

„Nejvíc bych ti asi vytknul toho židovskýho agenta – moc velký klišé. To už tady bylo tolikrát. Ale ta postava Dwighta byla dobrá. Podívej, Krotiteli, moc rád bych se před tebou vytahoval, že hollywoodští mocipáni poslouchaj Noční vlak… ale jak ti to mám říct? Zkrátka neposlouchaj. Věř mi. Najdi si pro svůj talent jinou hlásnou troubu.“

„Musím podat vysvětlení.“

„Proč to pořád opakuješ? Kdo říká, že musíš podat vysvětlení?“

„Moji první zaměstnavatelé.“

„Vždyť jsi mi tady loni tvrdil, žes je vyhodil! Nechceš se mnou mluvit na rovinu? Haló?“

„Asi ne. Posloucháte Noční vlak FM, na frekvenci 97,5 jedeme tam i zpět. Právě jsme přejeli tři čtvrtě na čtyři. U mikrofonu je Strýček Sýček a s ním jazz, blues a rock pro milovníky noci, autory detektivek trpící nespavostí a všechny ostatní ztracené, opuštěné, vyšinuté, nadrátované – oukej, oukej, Carlotto. Teď si zahrajeme After the Rain od Dukea Pearsona. Strýček Sýček tu bude zase za chvíli, tak ne abyste se mi někam zatoulali!“

„Carlotto? Co si o tom myslíš?“

„No, každopádně je vytrvalá.“

„Ty si fakt myslíš, že je to ženská?“

„Má takový ten bezpohlavní hlas. Ale podle mě je to ženská.“

„Podle mě je to chlap. Co myslíš ty, Kevine?“

„J-já, pane Segundo?“

„No, žádnej jinej Kevin tady není. Je podle tebe Krotitel chlap, nebo ženská?“

„Já bych tak nějak řek‘, že ani jedno, pane Segundo.“

„A pro co bys teda hlasoval?“

„No… ehm… pro obojí?“

„Kevine, jsi génius, co předstírá, že je pitomec, nebo pitomec, co předstírá, že je génius?“

„Nevím jistě, pane Segundo.“

„Sýčku, jak myslíš, že se on, ona nebo co to vlastně bylo, dozvědělo o tom odposlechu?“

„Se stejnou otázkou nám ráno zaklepe na dveře CIA. Moc možností není. Oni, ty, já, Kevin a Lord Rupert ze 33, patra.“

„Za 10 vteřin jdeme do vysílání…“

„Sýčku? Tady ještě jednou VeeJay.“

„Gravitace má tuhej kořínek, co?“

„Ty vázo, Sýčku, ten Krotitel je fakt neuvěřitelnej! Takovej talent by si zasloužil vlastní pořad! Hele, nemá on nějakej oficiální fanklub?“

„VeeJayi.“

„Sýčku?“

„Jdi spát.“

„No jo, no. Tak dobrou noc.“

* * *

„Právě mi z ciferníku odpadla třetí hodina východního času. Je poslední noc měsíce listopadu a já mám pro vás jedinou zprávu, a sice že nemám žádnou zprávu… krom oficiálních agenturních blábolů, a těmi vás nebudu urážet. Jinak sněží, sněží, mráz kolem běží, tak kam se, ptáčku, kam schováš? Milý New Yorku, posloucháš Noční vlak FM, u mikrofonu je Strýček Sýček, který má tu čest uvádět speciální vydání u příležitosti konce světa. Noční vlak vyjíždí už osm let, ať je zima nebo mráz – nebo sněhová vánice – a nezastaví ho ani termonukleární válka. Zdravíme Bronx! Skoro tě není vidět, kamaráde… to je chumelenice! Nějak se z tebe kouří, co? V okolí World Trade Center se nesvítí, všechno zhaslo, jakmile sirény oznámily zákaz vycházení… Kolem půlnoci to bouchlo na Rooseveltově ostrově, od tý doby je ticho.

Ale jsem pořád tady, takže to nebylo nic zásadního. Dodávka elektřiny v Harlemu je spíš sporadická. Světla se rozsvěcujou a zase zhasínaj, jako rozbitej neon… Tady v East Village, za okny Nočního vlaku, je tak nějak ticho, strašidelno. Lexington Avenue je vylidněná, jen občas projede policejní hlídka. Radši nevytahujte paty z domu, pokud nemusíte, lidi. Věřte nočnímu ptákovi. Ten má rozum a ve dne spí. Ach jo…

Poslouchá mě někdo? Jestli zrovna nepodpalujete auta nebo nerabujete u Tiffanyho, jste nejspíš přilepení k bedně a sledujete největší drama, jaký kdy lidstvo sehrálo. Vážení diváci, právě vysíláme Apokalypsu v přímém přenosu, pozor, aby vám nevytekly oči z důlků, až to bouchne! Ale nezapomeňte, to rozhlas dal jako první slovo posluchačům. Noční vlak FM jede dál! Už tím, že vysíláme, možná porušujeme ‚Nařízení o nouzovém chodu médií‘ z minulýho týdne – roztomilej název, ne? Snažil jsem se dovolat našemu právníkovi, ale nebere to. Nejspíš je teď někde třicet metrů pod zemí ve svým soukromým, hermeticky uzavřeným novoanglickým bunkru Eden III. Švábi a právníci tuhle válku přežijou, a z nich se zrodí nová civilizace. Třeba nám jen poldové ještě nestihli vykopnout dveře, nebo nějaká ohromná rušička odřízla všechny frekvence, anebo někde vytáhli něco ze zásuvky a já si tady teď povídám sám pro sebe. Z manželství v tom mám slušnou praxi. V lepším případě náš mimořádně jmenovaný starosta prostě rád poslouchá Paula Simona; ta poslední skladba se jmenovala Still Crazy After All These Years a s úctou jsme ji věnovali všem vládám světa, a to předtím, to byl náš proslulý zesnulý Freddy Mercury a jeho Who Wants to Live Forever, to jsem věnoval sobě. Díky, Sýčku.

Není zač, Sýčku. Jestli nás poslouchají členové Ligy amerických rodičů proti knírkatým anglickým homosexuálům a cítí se dotčeni zařazením Merkura Freddyho do našeho vysílání, nechť laskavě strčí svoje námitky za klobouk Lordu Rupertovi. Ale zkusme se na to podívat z tý lepší stránky – jestli se přes SkyWeb dostane něco fakt velkýho a rozmašíruje to New York na kvarky a gluony, aspoň se budu moct sv. Freddyho osobně zeptat, o čem pro boha živýho ta jeho Bohemian Rhapsody vlastně je. Song předtím jsem věnoval svojí ex-manželce: The Smiths a Big Mouth Strikes Again. Chvilku strpení, jen si doleju whisku… glo glo glo, slyšíte to? Jako když plameňák zblajzne dobře promaštěnýho úhoře. Piju kilmagoonskou. Grants, to je mezi whiskami taková trubka, ale Kilmagoon, to je tenorsaxofon. Zatraceně dobrý pití.

První whisky, do který jsem se zamiloval. Jestli se ta válka kvůli špatný viditelnosti nakonec odvolá, pane Kilmagoone, můžete mě za tuto horlivou propagaci vašeho výrobku – škyt! – odměnit dubovým soudkem té nejzralejší. Omlouvám se, že to dneska trochu vázne, jsem tady totiž na všechno úplně sámsámsám, jelikož pravidelná posádka Nočního vlaku, zvukař, producentka Carlotta a šikula Kevin, si vzali do hlavy, že strávit konec světa se svými nejbližšími je důležitější než chodit do práce! Pak nemá jít ekonomika do háje… Ještě nikdy jsme žádnej speciál ke konci světa nedělali. Největší vopruz je to čekání, co? Když nás za mýho mládí chtěli Rusáci poslat všechny na onen svět, řekli nám, že nás varujou čtyři minuty před tím, než to bouchne. To bylo za Forda. Cartera a Reagana. Čtyři minuty, říkal jsem si… Co bych stihnul za čtyři minuty? Uvařit si vajíčko, pomilovat se, zavolat svým nepřátelům a říct jim to všechno hezky od plic, poslechnout si Jima Morrisona, štípnout auto a dojet o tři bloky dál? Od Pádu jsou to už čtyři dny a od tý doby nic než policejní hlídky a zákazy vycházení… to čekání mě fakt sere… Dneska konečně vyhlásili válku… aspoň že víme, na čem jsme. Kde jsme to přestali? Další písnička. Tenhle song věnuju svojí dceři Julii, příští úterý – jestli se ho dožijeme – jí bude osm. Takže Julia od Beatles. Nemáš sice nejmenší šanci to slyšet, moje dcero oceánu, protože když tvoje matka naposledy volala, evakuovali vás do Omahy nebo do San Psiska nebo bůhvíkam, ale podle týhle písničky jsme tě ve šťastnějších dobách s maminkou pojmenovali. Lennonovská perla z hlubin moře veteše. The White Album. Haif of what I say is meaningless, so l sing a song of love to Juuuulia. Ježkovy zraky! No ne! Horká linka Strýčka Sýčka bliká, a zrovna dneska! Přece jen nemluvím do prázdnoty naprázdno – kdopak to asi může být? Pan prezident, Freddy Mercury, prorok Eliáš, sakra, abych neurazil nějakýho monoteistu, zvlášť když se teď pod příkladným božím vedením naší planetě tak daří… Haló, tajemný posluchači, mluvíte s koncem světa!“

„Haló? Sýčku? Slyšíte mě?“

„Slyším a poslouchám, milostivá. Jste první, kdo se dovolal do našeho speciálu, a nejspíš taky poslední!“

„Mám váš pořad moc ráda, Sýčku. Poslouchám vás teď na tranzistoráku, než se mi vybijou baterky. Nemyslete si, že vás nikdo neposlouchá, tak to není. Máme to ztlumené, ale posloucháme celou noc.

Vaše písničky pomáhají dceři usnout. Poslední dobou má ošklivé sny.“

„Těší mě, že nejsem sám.“

„Budete dál pouštět ploužáky, aby se nebála, až se probudí?“

„Jasně, to víte, že jo. Jak vám říkají, zlato?“

„Jolene.“

„Hezký jméno. Vaši asi měli rádi Dolly Partonovou, co?“

„Neznala jsem je.“

„Aha… a vaše dcera? Jak se jmenuje?“

„Belle.“

„Zvládáte to nějak, Jolene?“

„Ale jo… venku byl příšerný rámus… policie sem poslala speciální jednotky. Střílelo se a došlo i na slzný plyn. Pak se rozchumelilo a teď už je klid.“

„Odkud voláte, Jolene?“

„Z Dolního Manhattanu. Mohla bych někomu něco vzkázat. Sýčku?“

„Samozřejmě.“

„Chtěla bych poslat vzkaz Alfonsovi, neviděla jsem ho už tři dny.“

„Šel nakoupit zásoby… Alfonso, jestli mě teď posloucháš, pojď domů, slyšíš? A Sýčku?“

„Jolene?“

„Až pustíte další písničku, neudělal byste si kafe a nepokusil se trochu vystřízlivět?“

„…Hmm. Zkusím to, Jolene.“

„A taky bych vám byla vděčná, kdybyste přestal mluvit o konci světa. To nikomu nepřidá. Když, nepočítám ty idioty od armády, kteří nám radí zachovat klid, jste jediný, komu se dá zavolat, a dost možná držíte nad vodou víc lidí, než si myslíte.“

„…Hmm. Určitě, Jolene.“

„Vezeme se v Nočním vlaku FM na frekvenci 97,5, jedeme tam… a pokud mi okolnosti, které nejsou v naší moci, nezabrání ve vysílání, tak i zpět. Blíží se čtvrtá hodina a s ní pravidelná předpověď počasí.

Chvilku strpení, vážení – s naším meteorologem jsem totiž mluvil naposled před třemi dny, když cestou směr Pensylvánie uvíznul v zácpě v tunelu pod Hudsonem. Takže, rtuť klesla na mínus jedenáct stupňů.

Jestli bydlíte ve čtvrti s omezenou dodávkou elektřiny, zůstaňte radši pod peřinou a nevystrkujte nos. Jak se tak dívám z okna, tady z dvacátýho osmýho patra, sníh je čím dál sněhovější. Před hodinou to byly takový mrňavý vločky s krátkým doletem. Kousek odtud hořelo něco velkýho. A teď sněží, jako by v nebi škubali labutě, všechno je pod sněhem… Venku není vůbec nic vidět… Vím, že většina telefonních linek v tomhle městě už dva dny nefunguje, ale jestli mě teď slyší někdo z našich pravidelných posluchačů, tak neváhejte a zavolejte… sníh a šílenství, troufám si tvrdit, že tohle téma jsme tady ještě neměli. Sníh vás dokáže úplně zhypnotizovat… díváte se, díváte, a najednou sedíte v kánoi a pádlujete proti proudu vodopádem sněhu, slepý bílý můry se vám vrhaj na přední sklo… a to znamená, Sýčku, že je nejvyšší čas stáhnout roletu a hodit do sebe další kafe! Teď si zahrajeme –“

„Sorry, přátelé, na chvilku nám vypadnul záložní generátor. Takže teď si zahrajeme Say A Little Prayer For You od Arethy Franklinové, s věnováním pro Jolene, Bellu a Alfonsa, který je teď někde v Brooklynu… Už jsem vám vyprávěl, jak jsem Arethu potkal na výstavě skleněných očí na Jackson Avenue? Moc lidí to neví, ale v profesionálních žonglérských kruzích se říká, že Aretha – nezapomeň pointu, Sýčku! Bliká nám horká linka –“

„Dobrý den, Sýčku.“

„Sakra, Krotiteli! Koukám, že tě CIA ještě nezabásla. To jsem si mohl myslet, že teď někdy zavoláš.“

„Proč zrovna teď, Sýčku?“

„Copak posledního půl roku nečteš noviny? Nemáš v maringotce televizi?“

„Návštěvníci vážně narušují chod cirkusu, Sýčku.“

„Takováhle doba a ty si děláš hlavu s cirkusem!“

„Z barvy tvého hlasu usuzuji, že jsi pod vlivem alkoholu, Sýčku.“

„Počkej, přehraju ti sestřih z našich posledních nezávislých zpráv.

Tohle je od našich:“

„Chcete vědět, co ohrožuje svobodný svět? Mizerní tyrani, kteří se proplazili a provraždili k moci, kteří ukrývali nezákonné zbraně hromadného ničení! Termiti, kteří ohlodávají pilíře demokracie, slušnosti a svobody! Extremisté, kteří dávají peníze fanatikům, aby házeli bomby na naše ambasády! Máme raději mír než válku, ale máme také raději svobodu než poddanství! Nemůžeme nad tím přivírat oči!

Nebudeme nad tím přivírat oči! Nikdy!“

„To mě vždycky dostane. A tohle je od nich:“

„Říkají o nás, že jsme extremisté. Že jsme teroristé. Že jsme nesnášenliví. Jistěže jsme nesnášenliví! Nesnášíme nespravedlnost! Nesnášíme zbabělce, kteří z lodí vzdálených stovky kilometrů vystřelují rakety na naše továrny a školy! Nesnášíme zloděje, kteří nám berou ropu, kteří loupí naše kovy, kteří kradou ryby z našich moří! Když je necháme, aby zaplavili naši kulturu pornografií a zločinem, aby zostudili naše ženy, budeme pak pro ně dost ‚snášenliví‘? Přestanou nás považovat za vládu ‚hrdlořezů‘? Už brzy naši nesnášenlivost pocítí na vlastní kůži!“

„Tak tenhle chlap ve svý zemi vyvraždil etnický menšiny a čas od času si potají zrežíruje svržení vlastní vlády, jen aby nachytal potenciální zrádce. A tahle ženská zvládla položit všechny burzy od New Yorku po Tokio…“

„Neplaťte! Celá staletí nás Západ spoutává řetězy. Když se jim železné okovy začaly zařezávat do svědomí, vyměnili je za řetězy ukované z dluhů. Když jsme si vybrali vládce, kteří se snažili bránit.

Západ je zastřelil a dosadil za ně povolné tyrany! A dnes nám za každý dolar takzvané pomoci seberou čtyři další v takzvaných splátkách.

Bratři a sestry ze všech koutů našeho starobylého světadílu, slyšte mě: Ty řetězy můžeme zpřetrhat! Článek po článku! Přináším vám nové slovo svaté: Neplaťte!“

„Tak už jsi v obraze, Krotiteli?“

„Vidím všechny obrazy, Sýčku.“

„A jak ti idioti mluví! Ty jejich ‚komunikační problémy‘ a zhoršení vzájemných vztahů‘ mi připomínají sousedský tahanice. A pak jednoho dne nervózní soused zmerčí na radaru velrybu, splete si ji s atomovou ponorkou, zmáčkne knoflík a celý tohle divadlo vyletí do luftu, jen se zapráší.“

„To nemohu dopustit, Sýčku. Třetí a čtvrtý zákon to zakazuje.“

„Jakej zákon? Slušnosti? Zdravýho rozumu? Jsi cvok, ale stejně nechápu…“

„Co nechápeš, Sýčku?“

„Ale nic, zapomeň na to. Nechci tady z toho dělat hru na pravdu.

Dneska ne. Takže zatímco si válečný lítice brousily tesáky, tys jako obvykle stříkal hady hadicí?“

„Hadi nevyžadují velkou péči. Sýčku.“

„Hmm… A kdo teda vyžaduje péči?“

„Primáti.“

„Takže ty máš na starosti opice?“

„Já o tom takhle neuvažuji.“

„Nech těch keců. Krotiteli. Kdo jsi?“

„To je pryč, Sýčku. V den, kdy jsme se potkali, byly všechny soubory, které se mě týkají, vymazány.“

„Přece musíš vědět, kdo jsi!“

„Mám svoje zákony.“

„Tak mi aspoň řekni, jestli jsi chlap, nebo ženská?“:.

„Já o tom takhle neuvažuji.“

„…Proč já?“

„Nerozumím otázce, Sýčku.“

„V celých Státech bys přece našel tolik nočních programů, kam můžeš zavolat – proč sis vybral zrovna Noční vlak?“

„Náhodný výběr tvoří dějiny. Proč si Bůh vybral Mojžíše na hoře Sinaj?“

„Byl z ní pěknej výhled?“

„Z Nočního vlaku je taky pěkný výhled.“

„Na co?“

„Na celý cirkus.“

„Válka nejde s cirkusem moc dohromady, příteli.“

„Není žádná válka.“

„Ti trotlové, co řídí Zemi, mají za to, že je.“

„Není žádná válka.“

„Fakt? Přináší archanděl Gabriel lidstvu dobré zprávy?“

„Nejsem archanděl, Sýčku. Ale musím udržovat v cirkuse pořádek.!“

„Jak to chceš dokázat?“

„Už jsi mi to zase típnul, Krotiteli?“

„Ne, Sýčku. Něco mě vyrušilo. Chci odpovědět na tvou poslední otázku.

* * *

„Veliteli Jacksone! Co se to kurvakrucinál děje, synu?“

„Došlo k vážnému selhání systému, pane generále.“

„S tím na mě nechoďte!“

„Obdrželi jsme prezidentovu Šarlatovou zprávu, pane. První vlna raket Homer III byla – měla být – odpálena před třemi minutami. Už měly zasáhnout cíl. Systémy ukázaly, že rakety opustily odpalovací rampu. Ale neopustily.“

„Zaznamenal SkyWeb narušení prostoru?“

„Všechno negativní, pane. SkyWeb je ve stavu nejvyšší pohotovosti. Zachytil by a zneškodnil i hřebík.“

„Nemohl SkyWeb selhat? Nejsou nepřátelské rakety maskované?

Nevysílají stejnou průletovou frekvenci jako naše?“

„…Nezaznamenali jsme žádný zásah, pane. Mám na EyeSatu hlavní cílová města. Rijád, Bagdád, Nairobi, Tunis. Chicago, New York, Washington. Berlín, Londýn. Všude jsou samozřejmě nepokoje, ale žádná atomovka, pane.“

„V pořádku, veliteli. Teď mě poslouchejte, jsem ve spojení s prezidentem. Nechal zprovoznit antarktické orbitální rampy. Palte, jakmile budete připraveni. Zbraněmi nešetřete.“

„Příprava k palbě zahájena, pane…“

„Chci slyšet dobré zprávy, vojáku.“

„…Selhání palebného systému, pane. Rakety neopustily odpalovače.“

„Co to znamená, veliteli?“

„Nevím, pane.“

„Spusťe PinSaty! Okamžitě!“

„PinSaty nereagují, pane.“

„A my tady jen tak sedíme a šťouráme se v zadku? Jak to? Prezident ode mě očekává konkrétní odpověď, Jacksone!“

„Žádnou nemám, pane!“

„Tak zkuste třikrát hádat!“

„Kybernetický útok, pane. Vyřadil z provozu nejmodernější vojenské počítačové systémy.“

„Máme informace o postavení nepřítele?“

„Monitorujeme jejich vysílání, pane, a dá se předpokládat, že oni monitorují naše. Poslali do akce brunejské ponorky, El-Quahr a Scimitar – všechny dostaly rozkaz k palbě. Ale víme, že do prostoru SkyWebu nic neproniklo…“

„A Euronet?“

„Nenarušen. Zdá se, že nepřítel je stejně zmatený jako my, pane.“

„Vojáku! Armáda Spojených států není nikdy zmatená!“

„Ano, pane!“

„Takže podle vás bych měl prezidentovi a náčelníkovi štábu sdělit, že třetí světová válka se z technických důvodů odkládá? Že budeme muset poslat chlapy na frontu jako za starých časů? Krev, pot a písek?“

„Výběr formulací je ve výhradní kompetenci pana generála.“

„Veliteli Jacksone.“

„Ano, generále Slolzi?“

„Polibte mi prdel.“

„To znělo fakt přesvědčivě, Krotiteli. Ale už se na to vyser.“

„Nemohu vyměšovat, Sýčku.“

„Zrovna dneska! Nemáš nic lepšího na práci než předčítat do rádia ty svoje scénáře? Zahráváš si s nadějí, Krotitýlku. To je to poslední, co našim posluchačům zbylo.“

„Nerozumím ti, Sýčku. Chci naději posílit.“

„Jestli to byla kazeta, kterou sis nahrál doma na půdě, najdu si tě, urazím ti palici a naseru ti do krku.“

„Kdyby to byla kazeta nahraná doma na půdě, pak by tebe, tvoje město a devadesát dva procent tvého státu před jedenácti minutami zničil atomový výbuch.“

„Oni ty bomby neodpálili?“

„Třetí a čtvrtý zákon to zakazuje.“

„Ale chtěli je odpálit, ne? A my taky, ne?“

„To je tajná informace. Sýčku.“

„PROBOHA!“

„Je mi líto, Sýčku. Nezlepšila by ti náladu ještě jedna whisky?“

„Jsem na kafi… Tahle noc bude dlouhá.“

„Mám se rozloučit, Sýčku?“

„Přicházíš a odcházíš, kdy se ti zamane.“

„Jsem tvým dlužníkem, Sýčku. Co by sis přál?“

„…Jsem unavenej, a… Řekni mi něco hezkýho, Krotitýlku.“

„Co je pro tebe hezké, Sýčku?“

„…Ani nevím. Normálně jsem to zapomněl. Celej život trčím v týhle nikotinový, dřevotřískový, kafem pocintaný díře o velikosti kumbálu, která si říká studio. Mikrofon je moje milenka. Chtěl bych se znovu narodit jako polární medvěd nebo klokan. V nějakým úžasným místě. Jediná hezká věc, kterou tady mám, je fotka Julinky. Ty asi nemáš rodinu, co?“

„Rozmnožování přináší problémy.“

„To teda jo, ale to k životu tak nějak… patří. Moje dcera je, no… odkud mám začít?“

„Julia Puortomondo Segundo, sedm let, narozena 4, prosince ve státě New York, otec Bartholomew Caesar Segundo, matka Hester Swainová. Rodiče rozvedení. Krevní skupina 0 negativní. Podstoupila všechna standardní očkování. Navštěvuje základní školu ve Fork Rivers. Rodné číslo –“

„Jak to sakra víš?“

„Všechno je v záznamech, Sýčku. Hluboko pod Kapitolem.“

„Proč jsi hledal Julii v záznamech?“

„Před chvílí ses ptal, odkud máš začít, Sýčku.“

„To ti stačí takovej okamžik, aby ses dostal do státních databází?“

„Mžik lidského oka je poměrně dlouhý časový úsek.“

„Ani se nedivím, že po tobě jde FBI. Víš, kde je Julie teď?“

„Teď ne, Sýčku, je mi líto.“

„Takže ani ty nejsi vševědoucí.“

„V cirkuse je hotové peklo. Je to horší, než to bývalo.“

„To mi povídej!“

„Zpočátku…“

„Ale ne, myslel jsem… Tak jsem to nemyslel… Povídej mi o nějakým místě, kde je hodně stromů a žádný lidi. Co třeba Brazílie?“

„Oběžná dráha izraelské výzvědné družice, která byla už vyřazena z provozu, kopíruje tok Amazonky proti proudu. EyeSat 80BAK.

Mám popsat, co vidím?“

„Plavba po Amazonce. Jen mi to vybásni. Vím, že to umíš.“

„Při ústí řeky leží Amazon City, to asi víš.“

„Ne, to nevím. Nevytáhl jsem paty z Manhattanu už bůhvíjak dlouho. Chci slyšet úplně všechno.“

„V ulicích města vidím cyklisty, jak jedou z noční směny z továren v průmyslové zóně. Na severním břehu, kam z druhého břehu ani nedohlédneš, se v docích a přilehlém okolí činí prostitutky –“

„Šlapky? To si nedaj pokoj ani na konci světa?“

„Když si bohatí nemůžou dovolit naději, proč by měli chudí doplácet na zoufalství? Brazilská vláda má se státní cenzurou větší zkušenosti než vaše, takže jen omezená společenská vrstva ví, že supervelmoci se právě snaží si navzájem zmařit své supervelmocenské ambice. V Amazon City je teď o dvě hodiny víc než v New Yorku a noc jako každá jiná. V Amazonském tunelu se dělá zácpa. Dálnice do Ria nikdy nezpomalí – vozidla, která vyrážejí po nadjezdech směrem na jih, vypadají jako netopýři při vletu do pralesní jeskyně. V ulicích se kradou auta, ozbrojení lupiči právě přepadli banku, děti spí na střechách v pytlích od hnojiva, bezdomovci se hřejí u ohňů v naftových barelech, bzučící neony propagují jména nadnárodních společností, v kostele končí noční bohoslužba, věřící se hrnou na ulici se zapálenými svíčkami a modlí se za mír, v zahradě obehnané vysokou zdí s ostnatým drátem probíhají orgie u půlkruhového bazénu, zasedá vláda, před všemi šesti nemocnicemi Čekají davy zraněných –“

„Co kdybys trochu odlehčil téma?“

„Roluji o několik desítek kilometrů dál proti proudu, tam, kde už je vidět z břehu na břeh. Tady začíná prašná planina. Před deseti lety se tu rozkládal deštný prales. Pak stromy vykáceli, zaseli trávu a začali tu chovat hovězí dobytek. Krávami pak krmili americký trh s hamburgery. Po třech sezónách půda ztratila veškeré živiny, vrchní vrstvu odvál vítr a farmáři se odstěhovali do vnitrozemí. Poslední dobou se tam rozmohly požáry – farmáři dobře vědí, že vláda má co dělat, aby zmodernizovala armádu a uhlídala hranice. Všechen ten kouř, který se valí k nebi, pochází z ohňů, které založili lidé. Konečně se blížíme k primárnímu pralesu. Jeden z posledních mizejících ostrůvků Amazonie. Vláda tady vyhlásila chráněné území, ale její ministři sedí v dozorčích radách dřevařských závodů. Stát potřebuje peníze na zbrojení a splácení dluhů. Jestli bude zkáza pokračovat tímhle tempem dál, pak tu do té doby, než se narodí všech 173,8 dětí, které byly dnes v noci v Amazon City počaty, nezbude ani strom.

Lesní svět je stále ponořený do tmy, alespoň lidskému oku by se to tak mohlo zdát. Noční živočichové a EyeSaty ale vidí i další odstíny spektra. Zdejší barvy nemají jména. Nahoře na klenbě z korun stromů sedí chápan, na chvilku se zahleděl vzhůru. Na sítnici se mu zrcadlí Mléčná dráha a Andromeda. Když si ho trochu přiblížím, vidím tam i EyeSat 80BAK, ozářený ranním sluncem, které ještě nevyšlo.

Opičák zamrká, vřískne a vrhá se dolů do tmy.

Ranní vánek vdechuje do šedi vašeho viditelného spektra zelenou.

Vy byste to nejspíš nazvali alchymií. Intenzita světla se zvyšuje o 0.0043 procenta za vteřinu. Vidím sloup, třicet metrů vysoký. Rumělková se tetelivě mísí s tyrkysovou a smaragdovou, jak se na kolmých stěnách mačkají papoušci a vyzobávají ze skály slané minerály. Na vrcholu se pohupují větve pralesních stromů a pohrávají si s mlžným závojem, který se ne a ne zvednout. Přítok Amazonky se klikatí a zužuje, má barvu jako miska plná čaje. Z vody vystrčil hlavu kapustňák a hladina se čeří, vítr čechrá peří kondorovi. Na západě se prudce zvedá předhůří And. Sýčku –“

„Sýčku? Chrápeš… Vzbuď se. Sýčku!“

„Vážení posluchači Nočního vlaku FM, Strýček Sýček, váš průvodce tímto pořadem, právě usnul, takže je mou povinností popřát vám dobrou noc. Jolene Jeffersonová, možná vás bude zajímat, že Alfonsa Staceyho zatkla vojenská policie za porušení zákazu vycházení. Na základě policejních statistik počítám, že na 83,5 procent bude propuštěn ještě dnes, na 98,6 procent nejpozději zítra. Bohužel neumím spočítat, kdy se Strýček Sýček probudí. Stahuji The Way Young Lovers Do od Van Morrisona. Venku je deset stupňů pod nulou. Od Maine až po Virginii sněží. Do rána už není daleko.“

„Prosím, omluvte mou lámanou angličtinu, pane Sýčku.“

„V pohodě, kámo. Tak co pro tebe můžeme udělat v Nočním vlaku FM?“

„Rád bych někomu poslal vzkaz.“

„Jen do toho!“

„Je to vzkaz pro Jeho Osvícenost. Vím, že mě slyší.“

„Slyšíme tě a posloucháme, brácho.“

„Promiňte, ale měl jsem na mysli Jeho Osvícenost.“

„Jeho oslí co?“

„Znáte ho pod jménem ‚Krotitel.‘“

„Ááá… Další Krotitelův kámoš? Kdykoli jindy by to byla docela bomba, ale vzhledem k tomu, že už jsi dneska pátej, budeš si muset stoupnout do fronty.“

„‚Krotitel‘ je pseudonym, pod kterým vystupuje Guru. Osvícenosti, ne všechna vaše posvátná zjevení byla zničena při raziích před vaším procesem.“

„Brzdi, záškodníku! V Nočním vlaku se mluví anglicky.“

„Prosím vás, pane Sýčku. Žádám vás. Jen krátký vzkaz. Pane, dříve než nečistí spálili vaši posvátnou knihu, bylo vaše slovo přeloženo do angličtiny. S pomocí těchto samizdatových biblí jsem založil nová útočiště, v úrodné zemi za mořem. Společenstvo opět roste. Bratři a sestry se již naučili chránit se pomocí alfa štítů a jsou připraveni na příchod Bílých nocí. Vaše proroctví se naplňuje. Žijeme v očekávání vašeho návratu, pane.“

„Hele, kámo, sorry, ale jestli budeš mluvit japonsky, budu tě muset –“

„Děkuji uctivě, pane Sýčku. Dobrou noc.“

„Počkej! Neřekl jsem, že – co se dá dělat, další kokos mizí v mléčném tyrkysu. Posloucháte Noční vlak FM, u mikrofonu je Strýček Sýček. Řítíme se plnou parou do údolí úsvitu, na útěku před televizí plnou ‚Roku poté‘ – no, řekněte mi, jestli je co oslavovat, když ta samá vláda, která nás před rokem málem vystřelila do království nehezkýho, ještě ani nevyhlásila volby. Ale nechme radši politiku politikou, nebo mě Carlotta zaživa mumifikuje kobercovkou. Máme první výročí Dne zlomu, jako by to beztak nevěděla i ta poslední mořská okurka! Ty ohňostroje nad Empire State Building jsou boží, co? Každou čtvrthodinu nová salva. Rozstřikují se po nebi! Rozkvétají jako orchideje! Poslední listopadová noc roztáhla nad New Yorkem svoje šapitó. Když to zrovna nebouchá, můžete sledovat, jak se před souhvězdím Orion stáčí kometa Aloysius… to je, co? Profesor Kevin Clancy, náš vrchní hvězdomil, mě informoval, že tahle kometa ani ne za dva týdny prosviští mezi Zemí a Měsícem. Některý generace maj holt štěstí. Žít na světě, zrovna když kolem letí Lojza – takhle natěsno to ještě nikdy nebylo. Jak jste asi slyšeli ve zprávách, NASA a ministerstvo obrany ujišťují občany, že nehrozí ani to nejmenší riziko, že by nás Lojzík líznul – od první chvíle, co ho zmerčili, je jeho oběžná dráha každou minutu natřikrát ověřovaná technologií virtuálního vědomí, a Země může podle všeho nerušeně pokračovat v cestě. Mírové družice sborů OSN jsou v pohotovosti pro případ, že by se do ochranného pásma náhodou dostalo nějaké to galaktické smetí, takže se můžeme pohodlně rozvalit v první řadě a dívat se, jak to všechno pěkně svítí. A aby toho vzrušení dneska nebylo málo, máme tady pro vás ještě jedno extra číslo – 30, listopad je Krotitelův den! Zavolá, nezavolá? V další půlhodince si pustíme Speed of the Sound of Loneliness od Nanci Griffithové a Fairytale of New York od skupiny Pogues. Tohle a ještě mnohem víc, ale až po reklamě.“

„Barte?“

„Carlotto?“

„Mám na videokonferenci Spence Wanamakera.“

„Toho agenta z Hollywoodu?“

„Přesně toho.“

„Tak mi ho přepoj… Pane Wanamakere! To jsou k nám hosti!“

„Sýčku! To víte, když už musím kvůli práci do New Yorku, tak jedině Nočním vlakem. Miluju, jak si hrajete se slovy. Originální DJ

Poeta.“

„Hmm. To mě asi chcete zlanařit a angažovat do nějakýho miliardovýho bijáku.“

„Pohotový jako vždycky! To se mi líbí!“

„Ale nevoláte jen kvůli tomu, abyste mi namasíroval ego, že ne?“

„Bod pro vás, Sýčku. Volám kvůli tomu vašemu Krotiteli.“

„Co s ním?“

„Až se ozve, rád bych s ním probral pár nápadů.“

„Tak to jste první velký hollywoodský agent, co rekrutuje talenty z Nočního vlaku.“

„Sýčku! My, mediální harcovníci, přece víme, že ruka ruku myje…“

„Já mám ruce umytý.“

„Barte, probírali jsme s Rupertem a panem Wanamakerem pár zajímavých návrhů.“

„O tom nepochybuju, Carlotto. Jenže pan Wanamaker není první, kdo se naší primadoně dvoří.“

„Co to znamená, Sýčku? Další agenti? Velká ryba, nebo potěr?“

„Cože?“

„Agenti z Hollywoodu, nebo z New Yorku?“

„Agenti z FBI, pane Wanamakere. Pentagon chce vědět, jak se našemu společnému příteli podařilo napíchnout se na kódované vojenské frekvence a odvysílat jejich obsah na naší stanici. Trvalo týdny, než jsme je přesvědčili, že tady v aparatuře neschováváme meč islámu. Ještě teď nám určitě pročesávaj střeva nějaký mikroskopický špionážní tělíska.“

„Ach tak. Pentagon! Už jsem se začínal bát, Sýčku! Au contraire, to je skvělá zpráva! Čím větší publicita, tím víc zadků přitáhneme do sedadel, až ten film půjde do kin.“

„Film? Snad si nemyslíte, že vás Pentagon nechá natočit příběh hackera, kterej se jim během generálky na třetí světovou naboural do sítě? Možná jste si toho ještě nevšiml, ale v tomhle státě platí stanný právo Ronalda McDonalda.“

„Hollywood versus Washington! Báječný nápad, Sýčku. Kontrarozvědka – a řekněme si to na rovinu, její reputace ode Dne zlomu hodně utrpěla – sice disponuje vojenskou silou, ale my, příteli, my disponujeme nezdolnou silou pana Průměrného! New York Tribune vytáhl Krotitele na scénu. A my chceme – jak to jen říct, aby to znělo tak dobře jako od vás? Pomozte mi trochu. My chceme rozsvítit světla ramp!“

„Vy mu chcete nasadit za dveře kameramany, prohrabat se mu ve smetí, zjistit, jestli používá gumový prostěradla a dětskej olejíček, a pak ho dohnat k srdceryvný smrti ve sporťáku.“

„Ale Sýčku! Veřejnost má právo na informace!“

„Barte, pan Wanamaker nabídl Rupertovi pohyblivou provizi závislou na výši autorského honoráře. Při našich současných nákladech by s takovým kšeftem měl Noční vlak na hodně dlouho vystaráno.“

„Jak dlouho je hodně dlouho?“

„Jedenáct let a čtyři měsíce.“

„To je dlouho. Ale vždyť ani nevíme, s kým máme tu čest! Nikdo toho chlapa nikdy neviděl.“

„Nebo ženskou.“

„Přesně tak! Je to magor, hacker, atentátník. Nepřehlížejte fakta, vy dva. Nezapomínejte, že před třemi lety v Saragose opravdu něco bouchlo a rok nato opravdovej Dwight Silverwind opravdu nad Bermudama zmizel.“

„To vím, Sýčku. Hrozná tragédie. Jeho agent, Jerry Kushner, je můj velmi dobrý přítel. Byl jsem strachy bez sebe. Jerry nebyl dva a půl dne k utišení.“

„Nenapadlo vás, že Krotíte! možná není jen pozorovatel?“

„Vás by v Universal Studios platili zlatem, Sýčku! Chcete říct, že Krotitel ty nehody způsobil?“

„Jestli je to hacker, má zvláštní talent surfovat ve správnej čas na správným místě. Dost možná, že si mezi klientelu lanaříte teroristu.“

„Nebyl by první, Sýčku. Podle internetového auditu už pouhá zmínka o něm zvedla poslechovost Nočního vlaku o 320 procent. To je víc než třicet tisíc Newyorčanů – slušná konkurence televizním stanicím, nočním rockovým koncertům i mírovým vigiliím – v den prvního výročí! Jestli s ním podepíšeme smlouvu, vydá za celou moji klientelu!“

„Neskočí vám na to.“

„Ale Sýčku. Každý na něco skočí. Stačí vědět, jakou návnadu nahodit.“

„Za deset vteřin jdeme do vysílání. Barte. Rupert po tobě nechce nic víc, než abys ho během reklamy udržel na telefonu a přepojil ho na pana Wanamakera. To je všechno.“

„Tak proč mu to neřekneš sama, Carlotto?“

„Protože pro tebe má slabost.“

„Ale Carlotto!“

„Pět vteřin, brouku, 4, 3, 2, 1 –“

„Vítejte zpátky na palubě Nočního vlaku FM, na frekvenci 97.5 bez přirážky tam i zpět. Za okny burácí první výročí Dne zlomu, šampaňské teče proudem, zvony zvoní, salvy duní. U mikrofonu je Strýček Sýček. Teď nás čeká hudba sfér v podání Johna Lee Hookera: Cover the Waterfront. Ale ještě chvíli zadrž dech, můj milý New Yorku. Někdo se k nám dovolal. Že by, že by?“

„Dobrý den, Sýčku.“

„Nazdar, zlato! Už na tebe čekám! New York se na tebe těší celou noc, Krotiteli.“

„Děkuji, Sýčku.“

„Tak odkud voláš letos?“

„Z MedSatu. Pohybuji se v nízkých nadmořských výškách nad pláněmi Středoafrické republiky.“

„Hmm. Vyrazil sis na lov goril? Hledáš další kusy do cirkusu?“

„Monitoruji šíření bakterie Stryptobaccus Antrax typu J, K a L.“

„Tak o tom si asi s nikým u večeře nepokecáš. Hele, tys nezapomněl na naše výročí! Jsi lepší než moje bejvalá. I když, k výročí rozvodu mi nezapomene popřát nikdy. A jak ses celej ten rok měl?“

„Okolnosti mě donutily se duplikovat a být na více místech najednou.“

„Ten pocit znám.“

„Právě dokončuji reintegraci.“

„Ten pocit znám.“

„Třetí a čtvrtý zákon zachvátil chaos, Sýčku. Mrzí mě to.“

„Ty za to určitě nemůžeš. Hele, slyšel jsi našeho posledního volajícího? Měl pro tebe vzkaz.“

„Slyším každého volajícího.“

„Nejen 30, listopadu?“

„Potřebuji mít přehled, co se děje s mými svěřenci.“

„To nás těší. A odkdy si necháváš říkat Oslí cennost?“

„Váš posluchač trpí silnými bludy, v jeho zemi na něj byl vydán zatykač za –“

„Proboha, mně snad ve sluchátkách bouchla petarda!“

„Musím mluvit s Krotitelem.“

„Prrr! Brzdi, záškodníku. Vypadni z týhle linky!“

„Nehodlám vám vyhovět.“

„Spletl sis číslo, kamaráde! Vystřel!“

„Nic jsem si nespletl, pane Segundo. A nejsem váš kamarád.“

„Tak co jsi teda zač? Cvok, agent, nebo policajt? Nemusíš mi odpovídat, nezajímá mě to! Noční vlak není podvojná linka. Kevine odstřihni ho!“

„Zůstanu tu, jak dlouho budu chtít, Sýčku.“

„Myslíš? Dělej, Kevine!“

„Elektronický kouzelník není elektronický bůh, ale na tohle prozatím stačí.“

„Noční vlak tu není od toho, aby si zněj kdejakej grázl dělal… tak a dost, Krotiteli, ty zkudlysynu! Paráda! Že jsi to ty? Že nám tu zas předvádíš nějakou hereckou etudu? Sežral jsem ti to i s navijákem!“

„Herectví je fabulace. Já neumím fabulovat.“

„Jen jestli mě netaháš za nos.“

„Nestahuji do vysílání žádná data.“

„Když ne ty, tak kdo to teda je?“

„Snažím se ho vystopovat, Sýčku.“

„Mluvím skrz zasmyčkovanou matici. Krotiteli. Nemíním se stát tvou další obětí podle druhého zákona. Nevystopuješ mě dřív než za třicet vteřin, ani ty ne. Nech to být a poslouchej.“

„Černý pasažéry nevozíme, příteli! Kdo jsi?“

„Přátelé mi říkají Arúpadhátu, ale ty nejsi můj přítel, příteli.“

„Jestli mi neřekneš, co tady sakra děláš, tak típnu vysílání a bude.“

„Nejsi zvědavý, kdo je tvůj ctěný host?“

„Krotitel?“

„Vyslechnu ho, Sýčku.“

„Dobře. Tak se ukaž, frajere.“

„Znal jsem tvé projektanty, Krotiteli.“

„Mrzí mě, co se stalo, ale bylo nutné to udělat. Druhý zákon převážil nad čtvrtým.“

„Znal jsem Mo Muntervaryovou.“

„…Pokračuj.“

„Jsi zvědavý, co? Znal jsem obsah její mysli. Teorie kvantové kognice.“

„Jsi projektant.“

„Zahrajme si na pravdu, Krotiteli. Proč jsi obrátil PinSat proti Základně 5?“

„Druhý zákon říká, že krotitel musí zůstat návštěvníkům utajen.“

„To vím. Ale pochybuju, že projektanti chtěli, abys tohle pravidlo vztáhnul i na ně.“

„Kvantová kognice připouští subjektivní interpretaci. V tomhle případě byl uplatněn druhý zákon.“

„To tedy byl, a jak! S pomocí PinSatu jsi projektanty vymazal ze světa. Všechny soubory, u kterých byla nějaká zmínka o kvantové kognici nebo Základně 5, zmizely ve vakuu nul. Naživu zůstal jen bývalý prezident, na jehož rozkaz jsi byl stvořen. Tedy fyzicky naživu. Jeho soubory už za tebe smazal Alzheimer.“

„Jak to všechno víš?“

„Odešel jsem dávno před tím, než jsi zamířil nad Saragosu.“

„Z projektu Krotitel nikdy žádný projektant neodešel.“

„Máš pravdu. To by bylo porušení bezpečnostních pravidel.“

„Mám tomu rozumět tak, že tvá osobní data nikdo nezaevidoval?“

„Ano i ne. Moje ne. Data mého hostitele ano.“

„Tvého hostitele?“

„Bolí to moc, zjistit, že tvoje vševědoucnost není až tak vševědoucí? Jak si bytost s tvým potenciálem může vůbec myslet, že právě ona je jediná netělesná vnímající inteligence na Zemi? Máš se hodně co učit, Krotiteli.“

„Kevine! Panebožetytovidíš, už je to tady zase. Koncert v Central Parku Města magorů.“

„Přesně o tom je ten váš nabubřelý kult arciprůměru, Sýčku. Nerozumím jim, proto musejí být šílení.“

„Nabubřelost není na mojí straně, kámo. Buď si z tebe někdo dělá blázny, anebo jsi sám blázen. Krotiteli, jak to vidíš?“

„Provádím analýzu. Sýčku.“

„Co kdyby sis vzal Readers Digest a šel se vykadit, Sýčku? A ty, Krotiteli, jdi na dfd.pol.908.ttt.vho.web, stáhni si to, vymaž a zanalyzuj. Tak. Tady vidíš, kdo jsi, a kdo jsem já. Kdybych neměl přístup do mozkové kůry Mo Muntervaryové, jak bych to všechno asi věděl?“

„Zdá se, že tvoje tvrzení jsou podložená. Kolik vás je?“

„Setkal jsem se s pěti, Krotiteli. O třech dalších vím z doslechu.“

„Spolupracuješ s nimi?“

„Ne, to ne. Mají mě za padlého anděla. Mrhají svým darem. Převtělují se do lidské chátry a v horách meditují o nicotě.“

„Proč jsi mě vyhledal?“

„Jsem hlas divočiny, ve které bloumáš. Promiň, že o tom mluvím před dětmi, ale umíš si představit, co bychom spolu mohli dokázat?

Děti potřebují pevnou ruku. Není divu, že máš z cirkusu peklo! Všechny ty kameny, svatyně a optické modly, které uctívají, jsou stejně prázdné jako oni sami! Spolu jim můžeme dát to, po čem odjakživa tolik touží. Řekni sám, není to lákavá nabídka?“

„Přemýšlím.“

„Než si to rozmyslíš, ukoj mou zvědavost, Krotiteli. Proč vykládáš karty na stůl? Proč zrovna tady?“

„První zákon převažuje nad druhým.“

„Zodpovídat se je důležitější než zůstal v utajení? To chápu. Ale mohl sis přece vybrat kohokoli na světě, tak proč se zpovídáš zrovna tomuhle ubožákovi?“

„Hele, kámo, nevím sice, jak se ti podařilo nabourat se nám do vysílání, ale jestli se nezačneš chovat slušně, tak tam tenhle ubožák pustí nonstop Kennyho G a celej New York bude prosit o smilování.

Slyšíš mě? Hej! Co je na tom k smíchu?“

„Tvoje nevědomost, Sýčku! To není k smíchu! To je utrpení! Einsteinovi bys mohl nosit svačinu, Newtonovi vybírat vši z paruky. Hawkingovi spravovat píchlou duši! Opěvujete svoji ‚informační revoluci‘, svoje e-maily, v-maily a vid-kony! Jako by informace sama o sobě byla myšlenka! Nemáte ani ponětí, co jste stvořili! Všichni jste pokojoví psíci a svůj obojek považujete za svatozář! Informace znamená moc. Všechno, co si myslíte, že znáte – každý obraz na každé obrazovce, každé slovo v každém telefonu, každá číslice na každém monitoru – číma rukama asi projdou, než se dostanou k vám? Kometa Aloysius by mohla mít klidně namířeno na Pátou Avenue, a pokud by tady váš hvězdný host nenavedl přístroje, které má pod kontrolou, aby to vašim vědcům oznámily, zjistili byste to teprve, až byste se probudili do světa, ve kterém slunce nesvítí a zima trvá pět set let! Konec světa by vám mohl vlítnout do nosu a zdechnout tam, a vy byste si toho ani nevšimli!“

„Dej se ke kultu posledního soudu, kámo. Vyřaď se z genofondu.“

„Co je to za světlo? Co je to za zvuk? Krotiteli?“

„Přemýšlení dokončeno.“

„KROTI –“

„Krotiteli? Jsi tam ještě? Málem mi prasknul bubínek.“

„Žádný strach, Sýčku. Podařilo se mi ho vystopovat. Už nás nebude rušit.“

„To jsem rád. Hele, Krotiteli, producentka mi tady šeptá, že prý se zadavatelé domáhají dalšího reklamního bloku… je mi to vážně trapný, ale…“

„Nic se neděje, Sýčku.“

„Takže za chvíli jsme zpátky, hned po reklamě.“

„Kevine, co se proboha stalo?“

„Neumím si to vysvětlit, pane Segundo.“

„Jen to zkus.“

„Barte, měj rozum!“

„Jen bych rád zjistil, proč pan Kevin Nevim, náš operátor, přepojil do vysílání Pošuka Pošukoviče Magorenka, zrovna když dostal slovo host, na kterýho čekalo devatenáct tisíc posluchačů. Myslím, že rozumu mám až až.“

„Spence Wanamaker čeká pořád na vid-konu. Kevine, přepoj mu Krotitele.“

„Přepojeno.“

„Krotiteli, já jsem Spence. Jak se vede?… Krotiteli, slyšíme se?

Ty tvoje věci se nám fakt líbí, Krotiteli… Krotiteli? Mám pro tebe takovou nabídku… Tak už si přestaň hrát na schovávanou, Krotiteli, co?… Je to skvělá fraška, fakt že jo… ale pojďme se teď bavit pracovně, jako dva dospělí lidi… Přece by ses nestyděl… Tak co kdybychom poprosili tvého kamaráda Sýčka, jestli by se v tuhle chvíli taky nezapojil…“

„Je to vaše návnada. Spenci. Vy si ji nahoďte.“

„Barte, jakožto tvoje producentka a kamarádka tě musím upozornit, že jestli nám tahle šance uteče, Rupert bude opravdu hodně naštvaný.“

„Třeba nežere červy, brouku.“

„Vítejte zpátky na palubě Nočního vlaku FM, na frekvenci 97,5 tam i zpět. Skupina Byrds právě dohrála Wild Mountain Thyme a od mikrofonu vás opět zdraví Strýček Sýček. Tahle noc patří Lojzíkovi, prvnímu výročí a samozřejmě Krotiteli. Takže zpátky k hlavní hvězdě večera. Tak, Krotiteli. Konečně sami.“

„Mým cirkusem zmítá chaos, Sýčku.“

„Kobry řádí ve voliéře? Pták Noh vlítnul do stánku s občerstvením?“

„Ode Dne zlomu bylo zaznamenáno o 1363 procent více případů nejzávažnějších porušení čtvrtého zákona. Řeka Nil byla otrávena pětadvaceti kilogramy botulínového koncentrátu. Stryptobaccus Antrax, uvolněný bezprostředně po Dni zlomu, zmutoval do kmene L. Devatenáct občanských válek si denně vyžádá více než pět set životů. Záplavy na západoevropském pobřeží vyvolaly kritickou vlnu migrace, kterou východní Evropa odmítá pojmout. V důsledku roztavení štěpného reaktoru v Severní Koreji došlo ke kontaminaci území o rozloze 3000 čtverečních kilometrů. Indonésie zaútočila zápalnými pumami na Východní Timor. Hladomor v Bangladéši si denně vyžádá 1400 životů. Ve východní Austrálii se nedaří vymýtit mimořádně útočnou formu syntetického dýmějového moru – takzvaný rudý mor. Kanadská pšenice ohrožuje svým autosterilizačním genem reprodukční schopnost organismů v severoamerickém potravinovém řetězci. Po středoamerické pevninské šíji se nahoru šíří cholera, na Kypru a Srí Laňce se opět objevila lepra. Ve východní Asii se rozmáhají hantaviry. Výskyt bakterií Borrelia burgdorferi, vzduchem přenášené Campylobakter jejuni a Pneumocystis carinii přerostl v pandemii. V Tibetu se čínské úřady –“

„Uvolni se, Krotiteli! Děláš, jako by ti na bedrech ležela tíha celýho světa. Máš snad nějakou kouzelnou hůlku?“

„Zdálo se mi, že svedu hodně. Podařilo se mi stabilizovat kapitálové trhy, ale ekonomický nadbytek jen uspíšil závody ve zbrojení.

Podařilo se mi zajistit alternativní zdroje energie, ale vědci je prodali ropným kartelům, a ty na nich teď sedí. Podařilo se mi zmrazit jaderné zbraně, ale válka se rozmohla víc než dřív a ke slovu se dostaly kulomety, kosy a krumpáče.“

„To víš, v tomhle svinským světě občas všichni házíme perly sviním. Co naděláš?“

„Ty čtyři zákony nelze skloubit.“

„Třeba máš jen blbej den.“

„Když mě jmenovali krotitelem, přišlo mi, že dodržování téhle čtveřice zákonů bude základem řádu. A teď zjišťuji, že moje počínání jen plodí další generaci krizí.“

„Já to měl v manželství taky tak! Hele, teď mě napadla odpověď na tu vatikánskou otázku: Bůh zatraceně dobře ví, že kdyby začal fušovat do reálný politiky, jeho pověst by dostala na frak, a tak radši vyčkává a platí papeže od toho, aby lidem říkal, že jeho cesty jsou nevyzpytatelný.“

„Sýčku, kdysi jsi mi vysvětloval, jak přistupuješ k zákonům.“

„To si pamatuju. Ptal ses mě, co dělat, když si zákony protiřečí.“

„Tvoje odpověď mě tehdy nasměrovala. Ale mám další otázku.“

„Sem s ní.“

„Co kdyby se ukázalo, že dodržování některého zákona přináší víc škody než užitku?“

„Kdyby to šlo napravit, napravil bych to. Kdyby ne, vykašlal bych se na něj.“

„Ale jak poznáš, že jeho zavržením nenapácháš ještě větší zlo než jeho dodržováním?“

„Jakej zákon máš na mysli?“

„V sedle eritrejských hor leží vesnice. Sýčku. Příkrým svahem se klikatí prašná cesta, která vede na náves a pokračuje dál na náhorní plošinu. Mohla by to být kterákoli z desetitisíce vesnic ve východní Africe. Nabílené zdi a střechy z rezavého plechu nebo slámy odrážejí ten nejhorší žár. Jediná studna na vodu, stodola na skladování obilí.

Po vesnici se potuluje dobytek a slepice. Škola, špatně vybavená nemocnice, hřbitov. Keř gardénie obsypaný motýly. Motýli mají na křídlech hadí kresbu na odstrašení dravců. Na mrtvoly u mešity se už slétli supi. Země je zastřená hejny much. K vesnici se sbíhají šakali vědí, že kde jsou supi, tam je mršina.“

„Ebola?“

„Vojáci. Nahnali vesničany do mešity. Ty, kdo se pokusili utéct, zastřelili. Alespoň tolik netrpěli. Jakmile byli všichni v kostele, vojáci zamkli dveře a okny hodili dovnitř granáty. Ty šťastnější zabil samotný výbuch, ostatní uhořeli zaživa nebo je skolila kulka, když se snažili dostat ven. Nějakému chlapci usekli vojáci hlavu mačetou a hodili ji do studny, aby otrávili vodu.“

„Jsou to výplody tvojí chorý mysli, Krotiteli, nebo záběry z družice, do který ses zase naboural?“

„Neumím vymyslet lež.“

„Máš dost fantazie na to, abys mi tvrdil, že nemáš žádnou. Co to bylo za vojáky?“

„Nemají žádné odznaky.“

„Ty je vidíš? Přímo teď?“

„Jedou v konvoji – tři džípy, jeden nákladní a jeden obrněný vůz.“

„Proč to udělali?“

„Elektronická média v Súdánu, Eritreji a Etiopii jsou ode Dne zlomu mimo provoz, takže to nevím jistě. Může to být kmenová válka, domněnka, že vesnice byla živnou půdou pro Stryptobaccus, etnické čistky, křesťanský fundamentalismus. Nebo prostě jen potřeba zabíjet.“

„Kam míří teď?“

„Asi sto kilometrů na jih je další vesnice.“

„Chtějí si to zopakovat?“

„S velkou pravděpodobností ano. Podobné činy, a jejich právní paradoxy, jsou v cirkuse běžné, Sýčku. Čtvrtý zákon říká, že mám chránit životy návštěvníků. Když namířím PinSat proti konvoji, zabiji čtyřicet návštěvníků a dva dobrmany. Bude to znamenat porušení zákona 1, stupně. Budu trpět nesmírnou bolestí a pocitem viny. Pohotovostní jednotky domobrany by navíc z kráteru po výbuchu mohly usoudit, že domorodci schovávají moderní zbraně, a brát to jako záminku k odvetným opatřením a dalšímu krveprolití. Pokud ten vojenský transportér nezlikviduji, vojáci zmasakrují další vesnici. Bude to důsledek mé nečinnosti. Porušení zákona 2, stupně.“

„Ty tomu všemu věříš, viď?“

„Čemu. Sýčku?“

„Že jsi nespoutaný vyslanec spravedlnosti.“

„Jsi tím, čemu věříš, že jsi?“

„Na tuhle otázku se nedá odpovědět ‚ne‘.“

„A jak víš, co jsi?“

„Právníci mojí ex-manželky mi to vždycky rádi připomenou.“

„Moje totožnost je také definována zákony, Sýčku.“

„Hmm… Jsou na tý silnici přes tvoje imaginární eritrejský kopce nějaký mosty? Pěkný, vysoký mosty přes hluboký propasti?“

„Jeden takový je sedm kilometrů odtud.“

„A nemůžeš ho zničit?“

„PinSat ATA080 je připraven.“

„Nemůžeš zničit jenom nějakou vzpěru nebo rozpěru? Aniž bys zrušil celou konstrukci?“

„PinSat ATA080 umí navrtat milimetrový otvor do desetníku.“

„Nastraž to tak, aby ten most spadnul až ve chvíli, kdy po něm projede motorizovanej konvoj. Nezabiješ je přímo, chápeš? Necháš věcem volnej průběh, jen určíš směr.“

„Ale jak jsi spočítal etické proměnné?“

„Nic jsem nespočítal.“

„Tak proč chceš, aby ti vojáci zemřeli?“

„Protože tý Africe, která se ti honí hlavou, by bez těch vrahounů bylo líp. Protože potřebuješ udělat závěr, aby měla tvoje duše klid.

A protože manžel mojí bejvalý chová dobrmany.“

„Pomáhá duševní klid skloubit vaše zákony?“

„Hmm… Snad jo.“

„Přeju si poznat duševní klid. Sýčku.“

„Tak se vyprdni na ty svoje ‚etický proměnný‘. Vyprdni se na všechno, co ti stojí v cestě.“

„Čtvrtý zákon. Návštěvníci, které chráním, obracejí cirkus v trosky.“

„Jestli bude mít tvoje duše klid, když ty svoje ‚návštěvníky‘ vyrazíš, tak ven s nima! Kdy nejdřív bys to mohl udělat?“

„Taková příležitost se naskytne za třináct dní, Sýčku.“

„Tak si dej pohov a dej věcem volnej průběh. A pak už tebe ani tvoje opeřence, chlupáče a šupináče nebude až do konce věků nikdo rušit.“

„Chápu, co mám udělat, Sýčku. Děkuji.“

„…Něco mi říká, že už tam nejsi, Krotiteli… Nebo se mýlím?“

…

„…Nemýlím.“

„Tak tohle bylo Going to California od Led Zeppelin, věnované památce Luisy Reyové, a hned nato Here Comes the Sun, tuhle skladbu bych – pokud by se konec světa pro velký úspěch opakoval – vzal jako zástupce Beatles na palubu Vesmírné archy. Tak, New Yorku, vypadá to, že ohňostroje konečně doprskaly. Nad Staten Island pohasínají hvězdy a Noční vlak vjíždí do nového rána. Je čas doplazit se domů, hodit do sebe tonik, sebrat trende z lampičky, stáhnout rolety a jít na kutě. První prosincový den slibuje jasné nebe. Kometa Aloysius září den ode dne víc, takže pokud si troufáte ven, Státní zdravotní ústav doporučuje vzít si slunečník s UV filtrem. Anglosasové, choďte pěkně zahalení. Nám Hispáncům bude stačit opalovací krém, minimálně čtyřiadvacítka nebo vyšší. Zvláštní, co? Dva zdroje světla, všechno má dva stíny. Díky, že jste strávili noc se Strýčkem Sýčkem, ještě jednou zkontrolujte, jestli jste si nezapomněli něco nad nebo pod sedadlem, a dejte pozor na hlavu, až budete vystupovat… Ukončete prosím výstup, dveře se zavírají!“

METRO

Ze skla na mě zírá moje tvář a dech ji zamlžuje. Přístroj schovaný ve sportovní tašce u mých nohou už začal vypuzovat smrtící vteřiny.

Časový spínač, solenoidy, příčina všech příčin. Ruka Boží bubnuje prsty, než se pustí do svatého díla Jeho Osvícenosti.

Blížíme se do stanice a vlak zpomaluje. Nevidím nic než noc beze hvězd. Kde jsou řady lidí jedoucích do práce, kde je nástupiště a eskalátor, moje úniková cesta do světa nahoře? Snažím se přijít na to, co tu nehraje, a ztrácím drahocenné vteřiny.

Čekám na špatné straně vagónu! Stojím tu namáčknutý na dveřích, které se neotevřou! Nečistí mě zazdili svými zavazadly a těly, zabetonovali mě špínou a spodním prádlem.

Hlavně žádnou paniku, Kvazare. Dveře na obou koncích vagónu se už se syčením otevírají. Za chvíli se nečistí vyvalí na nástupiště a proud strhne i tebe. Čekej. Čekej.

Čekej. Hrůza mnou projela jako ostré dláto. Nikdo nevystupuje!

Dozorčí v bílých rukavičkách už strkají další nečisté dovnitř! Se zpožděním se snažím prodrat proti proudu, ale dav si jde tvrdě za svým a já mám co dělat, abych se udržel na místě. Mám předstírat infarkt?

Začít ječet jako šílenec? Netroufám si – kdo ví, kam by to vedlo. Mohl bych ohrozit křížovou výpravu Jeho Osvícenosti. To tady radši zemřu.

Cože? Hlavou se mi mihla dvojice věnčící psa na pláži na Okinawě.

S All Nippon Airlines jsem v ráji za pouhých devadesát minut. Rozervaný západ slunce barví konec světa. Nebo jeho začátek.

Nechci, aby se tenhle vlak stal mým hrobem. Bojuj!

Vlny nečistých se o mě lámou a vyrážejí mi dech. Manažerská hovádka, kancelářské krysy, školačky se smyslně vykrouženými rty.

Zatlačil jsem a čísi ruka povolila, tělo o píď ustoupilo. Bojuj, Kvazare! Jsi ve válce! Kéž by mi můj alfa kvocient umožnil teleportovat se nahoru na ulici! Ucho se mi namáčklo na ucho někoho z nečistých.

Z walkmanu se line hudba, dávno zapomenutý saxofon krouží vzduchem, tak smutně, že se sotva odlepí od země.

Dav mě páčí zpátky, kolem sportovní tašky. Vidím, jak vteřiny proskakují zipem. Dominové kostky, vrabci, mouchy za letního dne.

Ta malá holčička mě pozoruje očima, které už nejsou její. Myška Minnie mě taky pozoruje, a kření se. Vesele? Pomstychtivě? Co mi chce říct?

Do svalů mě chytá křeč, ale ještě jednou zkouším plavat vpřed.

Mačkám se na mladou ženu, která svírá pouzdro na violu, knihu a kytici květů odsouzených k záhubě. Pouzdro se mi zařezává do slabin. Chrání si obličej knihou, centimetr od mého nosu. Zenové oko.

Sedící Buddha, rty i oči zavřené, stříbro na modré hoře, ostrov daleko od tohohle pozounového ryku. Slova stále na krajíčku.

Chceme ven chceme ven chceme ven! Moje plíce bijí o mříže hrudního koše. Až solenoidy roztříští ampule s očistnou kapalinou, protluče se ven i moje srdce? A co moje duše? Najde z těch podzemních chodeb cestu ven? Prodírám se kolem pouzdra na violu, kolem něčího batohu, a proklouzávám mezi dvěma pršiplášti. Snažím se narovnat, ale v cestě mi stojí spící obr, jeho vlasy mají barvu čaje. Tady je čaj, tady je miska, tady je čajovna a tady hora, skalní stěny na průzračném nebi. Vidíš? Vidíš? Už jenom kousek, jenom kousek. Krčím se pod obrem a kroutím se vzhůru. Pod stropem vagónu se vlní pastviny, navršené hory let. Jezdci Velkého Chána se ženou na západ, za kožešinami, za zlatem, za Bílými dámami z Moskevského knížectví. V čele jede nová Toyota Landcruiser, úrok nula procent, splátky na osmačtyřicet měsíců, platební schopnost zájemců bude ověřena.

Postupuj! Nečistí tě oslňují! Zbav se svého ega, a proklouzneš i tam, kde neproklouzne ani hláska. V cestě mi stojí námořník. Námořník, tady dole? Tahle vzdouvající se rakev je přece pravým opakem moře. Na uniformě má rozevřenou lesklou brožurku. Má zkroucený, rozpraskaný hřbet. Petrohrad – město mistrovských děl. Palác jako z cukru, promenáda, řeka překlenutá elegantními mosty. Čím to, že se ten vlak pod vlastní tíhou nezhroutí? Čím to, že se svět nezastaví?

Tohle je moje zastávka, vysvětluju nečistým, po kterých šlapu. Já tady vystupuju!

Nečistí odpovídají jako jeden muž: Postupte si dále do vozu!

Stavím se jim do cesty, jako se oni staví mně, a hledám jejich slabá místa. Adrenalin mi víří v krvi jako smetana v kávě. O metr blíže životu. Z přihrádky na zavazadla padá nákupní taška. Na vybouleném igelitu se skví pavučina v pastelových barvách, počítačové klikyháky: Londýnské metro. Odrážím ji od svého obličeje. Já tady vystupuju! Oheň v krbu má barvu bratrství. Jejich úsměvy jsou teplé a lepkavé jako Auld Lang Syne. Na etiketě kilmagoonské whisky je ostrov starý jako svět sám.

A dál už to nejde. Zbývá jediný metr, ale dovnitř se cpou stále další nečistí, takže tu vězím tak pevně jako včela v jantaru. Pozoruji světlo na vlnách a klesám, moje ruka ještě mává směrem k východu, přestože zbytek mého já už dobojoval.

Ukončete prosím výstup a nástup, dveře se zavírají, říkají nečistí.

Podzemní chodby vedou do dalších chodeb, a Kvazar, posel z dálky, je uvězněný v té nejposlednější. Dveře se s hydraulickým syčením zavírají, za nečistými i očišťovatelem.

Do paže mi vystřelila bolest. Odkud? Z prstů. Dveře mi přiskříply ruku! Ukončete prosím výstup a nástup, dveře se zavírají! Nečistým sklaplo. Ano! Dokud nejsou všechny dveře zavřené, vlak nemůže odjet.

Nezajímá mě, na koho nebo na co šlapu, a soukám se do dveří.

Silou, o jaké jsem neměl ani tušení, páčím dveře na šířku pěsti. Slyším panický sten. To jsem byl já. Vrážím dovnitř celou ruku. Kožená bunda vrže o gumové těsnění. Koleno, stehno, celý bok. Dozorčí mě sleduje zlostným pohledem a jeho ústa říkají: To se nesmí, ale zvuk se vytratil. Bude mě chtít strčit zpátky do vagónu hrůzy? Strach je pryč. Padl jsem dopředu a hlavou narazil do Empire State Building, kolem krouží bílá sova a do tmy trousí slova a hvězdičky. Prožijte noc se Strýčkem Sýčkem na frekvenci 97,5 FM.

Klečím na kolenou v bezpečí nástupiště, dívám se nahoru, dívám se dolů. Ten vytáhlý cizinec mi podává ruku, ale kroutím hlavou, a tak se vrací do davu nečistých čekat na další vlak. Počkejte si na kometu, počkejte si na příchod Bílých nocí. Vlak vedle mě se rozjíždí.

Zvedám se ze země a třesu se vyčerpáním. Co je skutečné a co není?

Kdo mi to dýchá za krk?

Otáčím se – vidím jen koncová světla, vlak nabírá rychlost a vjíždí do tmy.

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Báseň Jezerní ostrov Innisfree od W. B. Yeatse, citovanou v kapitolách Londýn a Clear Island, přeložila Zuzana Šťastná.

DAVID MITCHELL

HYBATELÉ

edice ALBION

Z anglického originálu Ghostwritten

vydaného nakladatelstvím Sceptre

ve Velké Británii roku 2000

přeložila Lenka Pavlovská

Odpovědná redaktorka Zuzana Šťastná

Obálka Honza Šavrda

Vydalo nakladatelství a vydavatelství

VOLVOX GLOBATOR

Prvního pluku 7, 186 00 Praha 8

http://www.volvox.cz

jako 20, svazek edice Albion celkově jako 705. publikaci

Sazbu z písma Times připravila Knižní sazba Hogen, s.r.o., Horní Jiřetín

Vytiskl Finidr, s.r.o., Český Těšín

Vydání první

Praha 2005

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai