ANUŠE MITTENHUBROVÁ:

TŘI SESTRY

Drahé památce bratra Františka

připisuje

Autorka.

{Naplň svět láskou

a nebe se vší svou krásou

stane se skutkem.}

« I. »

Slunce hýřilo v rozdávání tepla, svět se usmíval v opojné nádheře kouzelného jara, jež vyloudilo ze země mrazem spálené šťavnatou zeleň trávy, ve které hořely jako čisté dukáty talířky blatouchů a svítily bílé hvězdičky sedmikrásek jako rozhozené vločky sněhu. Pak rozkvetly ještě růže upolínu, paprskovité hvězdíce kozí brady, modrý zvonek počal vyzváněti a k nim pospíšily připojit svou jásavou červeň i rozkvetlé kohoutky a vstavače, zvyšujíce k oslavě „Vzkříšení země“ pestrou nádheru přírody, jejíž barvy byť sebe jásavější a rozmanitější se nikdy netlukou.

A všecky ty něžné pozdravy jara chvěly se blahem pod polibky hřejivého slunéčka a okouzleny krásou půvabně nakadeřených, bělostných obláčků, jež svítily na čisté, krásně modré obloze jako kypře naduté, jemné, prachové duchničky, jež nachystal dobrotivý světa Pán pro pohovu rozkošných, dovádivých andílků, jichž zlaté hlavičky jakoby tu a tam vykoukly za měkkými těmi poduškami a šelmovská očka obdivovala se jistě zase nádheře zeleného světa.

Však bylo na něm krásně, kouzelně!

Jen vidět, jen chtíti vidět a slyšet, neboť veškerou tu krásu jarní pohádky, jež se rozhýřila stejně pro chudého i bohatého, opěvovalo tisíce neviditelných pěvců.

7$

kteří skryti v korunách stromů vysílali z neúnavných hrdélek svých jásavé zpěvy díkůvzdání Stvořiteli veškeré té krásy. Šedavý neposeda, vrabec, nekrčí již smutně hlavičku, jak to činíval, všecek zkřehlý mrazem, když země spala pod sněhem, ale čimčaruje a poskakuje vesele s větve na větev, hledaje a sbíraje nasycení pro svůj hladový žaloudeček, aby ho odškodnil za dlouhý zimní půst. A věru, bohaté teď nalézá hody, co závitků a kukel, z nichž by se co nevidět vyklubali žraví škůdci zelené nádhery i plodných květů, kdyby je nesprovodil se světa tento malý ubožák, jenž bývá neprávem kaceřován pro trochu mlsoty v době pozdější, na niž má přec jen poněkud právo jako na odměnu za svou snaživou práci v rozpuku jara, která není menší než užitečná horlivost milé vlaštovky.

A přece, kdyby někdo zvedl poraněného vrabčíka, nikdo by oň nepečoval s touže láskou, jako o vlaštovku vypadlou z hnízdečka. Jaká touha vzroste v srdci vrátit nebohé ptáče v lůno jeho rodinky, svěřiti je další ochraně milujících rodičů, a jak srdce zabolí, když nutno zanechat milé ptáčátko na pospas náhodě, pustiti je nazdařbůh do světa, aby si hledalo pomocí samo. Dříve chováno v útulném teple rodného hnízda, ocitá se nyní v drsném světě bez pomocí, bez rady, odkázáno jen na sebe; nastává mu trpký život, plný svízelů a strázně, jež někdy vítězně překonává, ale mnohdy jim bez milosti i podléhá.

Není trpčího osudu nad ten, když s drahou osobou, hlavou a živitelem rodiny odejde této i všechen blahobyt, v němž dosud žila, když se jako na povel rozpadnou před ní veškeré skvělé plány o krásné, bezstarostné budoucnosti a ona, ocitnuvši se v bezradné nemohoucnosti, jako to ptáče z hnízda vypadlé, sleduje přísnou ruku Osudu, jenž jí ukazuje šerou, ponurou cestu, plnou kamení a hloží, a zavelí: „Tou půjdeš nyní!“

Doposud kráčela jen po měkkých kobercích, po dráze sluncem ozářené a květy hojně zdobené, a nyní

8$

se tato rázem mění ve skalnatou, neschůdnou stezku, kam nepadne ani ten nejmenší odlesk zdroje života, božského slunce, kde ani jediné stébélko sytě zelené travičky nevyjasňuje její ponurou šeď. Všecko pusté, chladné, mrazivé, až mdlé oči bolestně těkají kolem, nemohouce nalézti osvěžení a posily.

Avšak hle, tam v úkrytu skal, kde bys ten div nejméně hledal, řítí se dolů zlatý proud drobných, zlatých kvítků a dále zelená záclona břečťanová. Čím to, že i na této tvrdé skále vyskytlo se místečko, kde skromná květinka nalezla živné půdy ku své vegetaci? I ten bohatý, sytě zelený břečťan bují zde tak radostně, že mu nestačí jen část prsti ve skulince, v níž svůj veselý život zachytil, a skotačivě vrhá se po chladné, kamenné lebi skály dolů, aby vyžil svůj život i v pustém okolí,

A třasořitka též se radostně natřásá a svýma zlatýma očkama vděčně pohlíží k modrému nebi a těší se, že i nad ní klene svůj azur a je vděčna slunéčku za každý, sebe přelétavější polibek, jímž pronikne jeho paprsek i do skalní prorvy a zanese tam kus štěstí a radosti.

Nikdy není šero noci tak nekonečné, aby je nepronikly paprsky dne, nikdy není neštěstí tak velké, aby na jeho místě nemohlo zapustit kořínky nové, mladé, veselé štěstí. Není třeba hledati je pouze na radostném výslunní a veselých výšinách života, ale také v sobě, v nitru svém, kde tkví pevně jeho základ, jejž v každé srdce na cestu do života vložil sám Bůh.

Široké okno v tupém štítě malého domku se zahrádkou, kolem níž běžela cestička přes luka ku krásné, mlékem květů zalité třešňové aleji a druhá k blízkému lesu, se otevřelo dokořán a z něho vyklonila se hnědovlasá hlavička dívčí, cloníc si bílou ručkou hnědé oči, jichž tmavé obočí, kresleno v pravidelném, úzkém obloučku, leželo na bílém čele jako dvě stopy smutku, prodlévajícího za ním.

9$

Přes všechnu mladou jarní krásu pohlížely mírné oči dívčí smutně do daleka a podle slz, jež se chvěly jako poprašek rosy na dlouhých brvách, dalo se souditi, že tam kdesi dlí kus dívčina srdce.

Za údolím, v němž po obou svazích roztroušena bělala se prostá stavení vesnická, ztopená v přítulnou zeleň zahrádek, sadů a lučin, zvedal se do výše štíhlý komín továrny, jejíž siréna ji nedávno denně probouzela z nepatrné vzdálenosti z bezstarostného spánku, svolávajíc lid do práce. Za to nyní táhlý zvuk jejího hlasu rozdírá jí často srdce přivoláváním vzpomínek na nedávnou minulost. Zrak plní se slzami kdykoli zahlédne za ohybem lesa tupou špičku komínu, trčícího k jasné obloze, jehož tmavý dým pospíchá za jasných dnů vesele do výše anebo při počasí pochmurném líně se válí ve vlhkém vzduchu, klesaje znaveně k zemi, a tu až sem do tichého zákoutí u lesa nese se jeho pronikavá vůně a vnáší do duše zasmušilost.

Jak ráda sledovávala Alena tyto chmurné kotouče ze svého bývalého domova, krásné, bílé vily, stojící nedaleko továrny uprostřed nádherné terasové zahrady, jež se táhla podél vsi téměř až k lesu, a nikdy nenapadlo jí, že život jednotlivcův podobá se onomu dýmu, který buď radostně pospíchal vzhůru do volných sfér, jako část oněch lidí, které starosti vezdejší netíží, již vesele pospíchají za radostmi života, nebo se váhavě a těžce převaloval, než nalezl cestu k výšinám, jako mnozí z těch, kteří krušně dobývají úspěchu, a zas klesal odevzdaně dolů k zemi, nenalézaje sil, aby se vyšvihl do výše, právě tak, jako mnohý nebožák zde na zemí marně se snaživá překonat nepřízeň osudu a v boji s ním klesá poražen.

Teprve nyní, kdy krutá rána osudu vypověděla jí z ráje bývalého domova, učí se Alena pozorovat nejen očima, ale i srdcem. Dříve byla bezstarostnou dcerou bohatého továrníka, která neměla se svými sourozenci jiného účele, než prostě vegetovat, žít bez význačné

10$

práce a jakékoli činnosti, které bylo by třeba věnovat sílu, mysl, vůli a nalézat v ní radost a pravý účel života.

A to činila nejen ona, ale s ní i její dvě mladší sestry a bratr. Všichni se učili jen tomu, co bylo třeba k tak zvanému společenskému vzdělání.

Alena i její sestry hovořily francouzsky, hrály na klavír, ona malovala, druhá vyšívala, jen třetí, nejmladší, šestnáctiletá Perluška, která mohla být ještě veselým, bezstarostným dítětem, byla pro život připravena nejlépe — nejpraktičtěji, což však nebylo zásluhou jejích vychovatelů, nýbrž její vlastní,

A František?

Aleně kmitla se myslí pobledlá bratrova tvář a útrpný úsměv zakroužil jí rtoma. Hoch bez nadání, student, jejž udržoval v rovnováze s ostatními soudruhy jen ohled profesorů k jeho otci a vlivnému jeho postavení.

A nyní, kdy postavení to padlo, otec mrtev a oni chudí — chudí, ukázaly se teprve všecky nedostatky povrchní výchovy, které s krutou nemilostí osud na nich obnažil.

Jak bude dále?

Alena přejela si rukou bílé čelo a zavzdychla hluboce.

„Alenko, proč jsi mne nevzbudila?“ ozval se za ní z vnitra pokoje, v němž všecky tři sestry spaly, svěží hlas,

Alena se rychle obrátila k lůžku, na němž seděla její nejmladší sestra Perla, majíc bosé nohy svislé s postele a natahujíc na ně rychle černé punčošky.

„Tys již ustrojena a já mám tolik práce!“ podotkla dívka vyčítavě, rychle se oblékajíc.

„Spala jsi tak pěkně,“ omlouvala se Alena,

„Spala?“ vyčítala Perla a zasmála se tiše, „cožpak o to, spáti bych mohla ještě dále, víš, že jsem bývala vždy takovou ospalou kočkou. Ale teď přece nemám času k lenošení, čeká na mne mnoho práce v zahrádce i v domě!“ připomenula.

11$

„Ovšem,“ přikývla Alena a trpký vzdech zvlnil její úzké rty. „Nemáme již služek, nejsme bohatí a ještě jsme tomu neuvykly, třebaže již půl roku minulo, co nám to okolnosti denně připomínají.“

„Ale, Alenko, což je chudoba tak velkým neštěstím? Vždyť jsme zdrávy, máme kam hlavu sklonit, dík prozíravostí dědečkově a k tomu máme všichni dvě zdravé, mladé ruce, které pracovati mohou a chtějí!“ podotkla mladší sestra s vážnou tváří, česajíc při tom před zrcadlem své plavé, kadeřavé vlasy se svítivě bronzovým odleskem. Její útlá, zdravě zbarvená tvář nebyla bezvadně pravidelná, ale měla cosi neobyčejně krásného a poutavého, a to byly dvě velké, zářící, tyrkysové modré oči s jasnými paprsky v zornicích, jež v růžové jako lupen růže, sametově měkké, čisté pleti a v rámci tmavých řas a stejně pravidelně kresleného obočí, v němž byla její jediná podoba s Alenou, zářily jako dvě horská jezera leskem čarovným, nevýslovně přitažlivým a neodolatelně měkkým. Rozkošná přirozenost a svěžest dýchala z každého jejího pohybu a musila si podmaniti každého, kdo se s ní stýkal. Tak myslila aspoň Alena, pozorující milovanou nejmladší sestřičku s nadšenou láskou.

„Ano, když ne všichni, aspoň my dvě a doufám, že i Franti — chceme poctivě pracovat. Jenže tys už v činnosti, bylas pohotově včas, ale já, já — já mám ruce svázány…“

„Čím pak — Alenko?“ udiveně tázala se Perla.

„Svou nepřipraveností. Uvaž, že mi jest už dvacet jeden rok. Umím sice klábosit francouzsky a německy, brnkat na klavír a tak trochu malovat…“

…krásně malovat,“ vpadla horlivě sestra.

„Tomu ty nerozumíš, holátko, tobě se ovšem všecko, co namaluji, líbí, poněvadž se díváš na vše s láskou — poněvadž mě máš ráda.“

„Ne, Alenko, to musí říci každý,“ bránila se Perluška a její krásné oči zářily jako dvě hvězdičky, „vždyť víš, jak bývali naši hosté nadšeni tvými obrazy,“

12$

„Ty milý, důvěřivý bloudku! Tenkrát jsme byli bohatí, nepřej si slyšeti jejích nynější posudek.“ Rty Aleniny se při těchto slovech trpce stáhly.

„Ale, Alčo,“ hlasem poněkud skleslým bránila své přesvědčení mladá dívka, „obrázky tvé jsou přece dnes právě tak pěkné, jako byly druhdy,“ dodala a její očí přelétly s upřímným obdivem několik pěkných akvarelů po stěnách pokoje.

„Ba právě — ty jsou a zůstanou stejné — jen lidé a okolí se změnilo,“ hořce uklouzlo starší sestře,

„Alenko, tys nespravedlivě roztrpčena — —“

Perluška objala sestru lichotivě kolem šíje a políbila její vážnou tvář.

„Jdi, jdi, kdo pak by byl takovým škarohlídem? Však ty dobře víš, co se o tobě vždy říkávalo u nás.” „U nás?!“ opakovala nyní už jen v duchu Alena, neboť pocítila té chvíle cosi jako stud před mladinkou sestřičkou, která měla tolik odvahy čeliti svou lodičkou odhodlaně tvrdému, hrozivému úskalí, v němž se tak znenadání octla.

„ … že jsi velice a neobyčejně nadaná,“ dodala po chvilce mlčení Perla,

„Cha, cha,“ zasmála se tlumeně Alena — „a tys tomu ovšem věřila?! Ovšem, ty dítě, milé, otevřené, s duší na jazyku. Ale všichni lidé neváží tak poctivě svá slova a zvláště, co se lichotek týče, ty jsou zbožím příliš bezcenným a lehkým a nelze je pokládati za bernou minci. Vzpomeň si, kdo vlastně pronášeli úsudek o mých obrázcích? Byli to vesměs tatínkovi úředníci a přátelé, kteří se domnívali, že chválit musí. Ale teď? Což jsi ani za ten půl roku nepoznala rozdíl našeho společenského postavení? Dnes a druhdy! Miláčku, přátelé nechodí za chudobou a proto nemáme teď žádných a s nimi odpadlo i nadšení a obdiv.“

„Aleno, ty víš, že máme ještě některé — vzpomeň jen na Jirkovského

13$

Alena se poněkud zarděla a Perla pokračovala: „Jistě nám mnozí zbyli, ale my o nich ani nevíme.“

„Měj si prozatím tu víru, Perluško,“ Alena pohladila něžně sestřinu svěží tvář,

A Perla pohlédnuvši jí do očí, viděla v nich smutek, ale v tom jí samé zasvitly modré hvězdy a ona vrhajíc se sestře kolem krku zvolala s tichým jásotem:

„A což pan profesor Vachek? — Vidíš, Alčo, ani jsem naň hned nevzpomněla. On, jako odborník sotva byl by pronášel uznání o tvém nadání, kdyby nebyl měl k němu podstatnou příčinu.“

Alena si představila svého starého churavého učitele, který trávil v Dluhanově několik prázdnin před svou smrtí. Byl profesorem na malířské akademii v Praze a jako otec velmi četné rodiny vítal každý mimořádný výdělek s vděčností téměř dojemnou, A proto na vyzvání otce Alenina, továrníka Lebedy, ujal se vždy o prázdninách rád vyučování mladé dívky, jež mu vyneslo mnohou přednost a tučný honorář, za nějž třeba více chválil žačku svou než právem zasluhovala. Alena aspoň byla o tom přesvědčena a nikdy nepřikládala svému malování hlubšího významu než toho jediného, že bylo pro ni skutečným potěšením a radostí.

„Pan professor rád přeceňoval, Perluško! Ostatně věděl asi příliš dobře, že tak zvaného nadání svého nebudu nadužívat, a proto si odpustil měřítko spravedlivé …“

„Aleno, proč se tak podceňuješ…?“

„To je nějakého klábosení — hned po ránu,“ ozval se z pozadí pokoje, kde stálo lůžko třetí sestry, rozmrzelý hlas. „Že se vám chce! Není možno ani se řádně vyspat!“

„Nu, Leo, což pak musíš spáti do soudného dne?“ zasmála se Alena. „Podívej se, jak jest venku krásně.“

„Podívám se, až se mi bude chtít, teď mám prozatím ještě chuť ku spaní. Když se vám venku tak líbí, jděte si povídat ven a nerušte mne — —“

14$

„Máš pravdu — půjdeme ven a spojíme zábavné s užitečným. Pojď, Alenko! Musím polit zeleninu, sice mi chudinka nebude růsti a přece jsem na ni obětovala hezkou část svých vlastních úspor, A potom říkáš, že jsem dobrou hospodyňkou,“ hovořila Perla a sejmuvši s prostého věšáku v koutě pokoje zastřeného ozdobnou záclonkou domácí zástěru, spěchala ven. „Pomůžeš mi, viď Alenko?“ obrátila se na sestru, která vyšla hned za ní.

„Je to dost smutné, že si nechám já — nejstarší, připomínat práci tebou — naší nejmladší!“ podotkla Alena.

„Co na tom? Můj Bože, ty máš jiné věcí v mysli než mou zeleninu.“

Dívky sešly se schodiště a Perla otevřela dvéře do kuchyně a pohlédnuvši na hodiny zvolala: „Jak jsem se mohla jen tak opozdit? Šest hodin pryč. Pojď rychle, pomůžeš mi zeleninu ošetřit a já se zatím porozhlédnu po kuklách a larvách, musíme tu havěť v čas umořit, aby nám nezničila ovoce a růže. Pak si doběhnu do kuchyně — Franti musí mít včas snídani!“

„A není tu nikoho, kdo by nás obsloužil, proto to musí učinit naše nejmladší… Fuj, Aleno, je to hanba!“ pomyslila si Alena v duchu roztrpčena sama na sebe. „Umíš jen věšet hlavu a mudrovat,“ a nahlas dodala: „Dovol mí dnes uvařit snídaní, Perluško! Pospíším si se zaléváním zeleniny a ty můžeš zatím obstarat to druhé!“

„Ale já ti aspoň zatopím! Nevíš ještě, jak ta naše kamna vzdorují, když se jim nevyhoví. Já už to dovedu. Jedna — dvě, to v nich hučí“ smála se Perla. „Nejdéle v půl sedmé nutno zatopit — Franti musí již v sedm odejít…“

„Nestarej se — budeš se mnou spokojena. Za dvacet minut zalejí záhonky tvé až radost — a pak, vždyť víš, že nebudu vařit kávu dnes poprvé …“

15$

« II. »

Rozvrat v rodině továrníka Lebedy dostavil se náhle a s prudkostí tak ohromující, jako blesk z čistého jasna. Paní továrníková, krásná, asi osmačtyřicetiletá dáma, zahájila právě zimní období svých zábav čajovým večírkem, při němž její choť pohovořil s roztomilou vlídností, jíž se vždy vyznačoval, se všemi hosty paní Irény, pobyl v jejich kroužku téměř do konce zábavy a hned příští ráno byl nalezen ve svém pokoji mrtev.

V celém okolí a hlavně ovšem v rodině Lebedové nastal nevylíčitelný poplach, když se ukázalo, že neudržitelný stav zdánlivě skvělých finančních poměrů továrníkových vehnal ho v chladný klín smrti. Rodina, stojící na vrcholu úcty, vážnosti, moci a blahobytu — octla se náhle v chudobě, bez živitele, v bezradném zoufalství.

Paní Lebedová krásná, elegantní dáma velkého světa, která uměla sice znamenitě poroučet a peníze mužovy rozhazovat!, ale neměla ani potuchy o tom, jak těžce se střádají — padala stále z mdloby do mdlob, volala smrt na sebe i své děti zhýčkané z části až nepřirozeně. Ani devatenáctiletý František nebyl veden k samostatnosti, ačkoliv měl jednou po otci podnik přejmouti. Byl to hoch neobyčejně vytáhlý, velký, jakoby v sebe pohřížených černých očí, útlého těla, jehož přílišným hověním a nedostatečným pohybem chorobně vyhlížející zevnějšek byl příčinou, že matka nedovolila, aby se nějak „namáhal“ nebo „přepínal“ a slabý manžel, ačkoliv náhledy své choti neschvaloval, ustoupil i zde, jako ve všem její vůli z přílišné lásky k ní, která byla sice neporovnatelně líbeznou, roztomilou dámou a zářící hvězdou v oblasti společenského života, ale která za to postrádala všecky dobré vlastnosti manželky a matky, jež mají býti hlavní ozdobou pravé ženy.

Na zdánlivě klidném nebi manželského spolužití Lebedových přeháněly se často mráčky a mraky — ba

16$

často i tlumená bouře zahřímala — ale o tom neměl nikdo ani tušení.

Jako jediná dcera vdovy po zemském radovi, ač zcela chudé, jen z pense žijící, ale na svůj stav velice hrdé, byla paní Irena vychována na miláčka Štěstěny, jímž také až do smrti manželovy byla.

V mládí obletována a obdivována vtančila téměř do manželství s bohatým mužem, pro jehož zlatou gloriolu dovedla obětovati lásku svého srdce k chudému inženýru, jehož hluboká horoucí náklonnost nemohla zhýčkané dívce nahraditi bohatství, o němž snila snad již od kolébky. Přes milující, oddané srdce, které div zoufalství nepropadlo nad její nevěrou, kráčela krásná dívka za svým cílem a zbožňována chotěm svým přímo blouznivě, dovedla si z něho učiniti poddajnou područ svých drahých přání a choutek.

A vážný, neobyčejně snaživý a činný tento muž stlal růže v cestu její, vděčen jsa až dojemně za každý úsměv, jejž mu vypočítavě uštědřila — a pro lásku tuto stal se odsouzeníhodným slabochem. Nic nebylo mu za těžko učiniti, za letmý polibek rudých rtíků rozkošné ženy, nedovedl ničeho odříci své zbožňované Iréně a ona jezdila do drahých lázní, kde žila s přepychem knížecím, a vrátivši se domů, pěstovala sporty, v pařížské obleky se halila, přátele hostila a slavnosti strojila, zatím co muž do úmoru pracoval, svůj mozek šíleně přepínal, jen aby mohl vyplnit každé přání milované choti.

Paní Lebedová nebyla zlou, něco nečestného nemohlo se jí vytýkati, ale byla úžasně povrchní, jen za požitky se honící ženou, která i ve svých dětech, jež přišly za sebou teprve až po víceletém manželství, viděla loutky dané jí k zábavě a potěšení. Milovala je sice, dle svého posudku, velice, obzvláště Leopoldu a Františka, ale svým způsobem, neznajíc nějaké obětavosti a sebe menší ztráty svého obvyklého pohodlí, kterých se nikdy nezalekne pravá láska mateřská. Nechápala nikdy také složitého a těžkého úkolu, jakým jest

17$

výchova dětí — byla jednou z oněch četných matek, s nimiž se stále potkáváme, které se domnívají, že jsou tu děti pro ně a nikoli ony pro děti a jež se hodí spíše ke všemu jinému, nežli k vznešenému úkolu, jejž ukládá mateřství.

Pokud byly Lebedovy děti malými, směly navštěvovat svou matku jen v určitých chvílích a tu si š nimi pohrála a pobavila se a když ji omrzely, posílala je pryč. Děti odcházely poslušně, vycítivše, že matka nesnese odporu, zklamány a mlčky, s tajnou ranou v srdéčku, jež rostla lety víc a více, zvlášť u Aleny a Perly, které svou vážnou, hloubavou myslí postřehly záhy povrchnost matčiny lásky a staly se k ní nedůvěřivými a plachými, Za to Lea, mladší o tři roky Aleny a o dva roky starší Perly, dovedla se vlichotit v matčino srdce nejhlouběji a jsouc jí zevnějškem nejvíce podobna, stala se jejím miláčkem.

Ve městě, od něhož byla dluhanovská továrna vzdálena téměř půldruhé hodiny, kralovala paní Lebedová jako nějaká bohyně, kolem níž se vše otáčelo a jejíž příklad byl nadšeně sledován. V létě na cestách a v lázních, na podzim a v zimě ve víru zábav a společností doma, neměla paní Iréna ani času pro svou domácnost a svoje děti. Svět se svými cetkami zaujal jí celou a ryzí zlato doma svěřeno rukám cizím.

Ale přes to osvojila si rozhodování ve výchově svých dětí a nepřipustila nikdy, aby se splnily, příliš demokratické názory jejího chotě. Nedopustila, aby byly „přetíženy“ učením, poněvadž byla přesvědčena, že nebudou potřebovati nic jiného, nežli společenského brusu a oné povrchní vzdělanosti, která dovede oslňovat planým řečněním, jako papoušek naučenými frásemi,

Lebedovy děti nesměly chodit do veřejné školy, ač si toho továrník velice přál, matka obstarala jim vychovatelku dle jejího zdání dobrou a myslila, že tím vykonala záslužný čin pro blaho jejich. Ale když František dospěl jedenáctého roku, nepovolil již továrník úsilí své

18$

choti a dal ho zapsati na gymnasium bolkovické přes její vůli, což mu dlouho odpustili nemohla a ve své starosti o křehoučkého syna nařídila, aby byl František do Bolkovic dovážen povozem, do jehož měkkých podušek mladý pán vždy znaveně zapadl a stalo se často, že s tichou závistí pohlížel za studentíky, kteří v houfcích spěchali vesele za tímže cílem, jakoby byl tušil, že by i jeho útlému zdraví velice prospěl takový mírný, nucený pohyb na zdravém vzduchu.

Pan Lebeda měl ovšem v úmyslu předati jednou svůj podnik synovi a přál si, aby v tom směru nabyl praktického vzdělání, ale když hoch, jindy lhostejný a mdlý — vyslovil na otázku otcovu přání, že by raději navštěvoval gymnasium nežli reálku, podrobil se pan Lebeda jeho žádostí. Snad stalo se to jen čirou náhodou, že František se tak náhle k slovu hlásil, ale jisto bylo, že tato náhoda stala se tak pomocnicí hochova osudu při budování jeho budoucností, jež se bráti měla směrem zcela jiným, než jak ji zřel ve svých představách starostlivý otec.

František byl v jádru hoch svědomitý, měl dávku po otci zděděné pilnosti, ale matčinou věčnou úzkostí o jeho zdraví stal se změkčilým chlapcem, jenž, nemaje v sobě žádné opory, nenavykl si vůbec spoléhati něčím sám na sebe a poddával se všem okolnostem jako třtina větrem se klátící. K nějaké námaze, ať tělesné neb duševní nevzpružil se nikdy, takže všecky schopnosti, jež spočívaly v jeho povaze, zůstaly nevyužity, zanedbány a zakrněly v trpěné lenosti úplně.

Hoch byl jako role, v základě sic úrodná, ale hospodářem tak zanedbaná, že pro pejřavinu nedbalostí jeho rozplemeněnou nemohlo se tu dařiti užitečnému semeni. Matka, urovnávající stále zhýčkanému synovi cestičku, netušila, že se těžce na něm proviňuje, podobně jako zahradník, který láskou sveden zalévá svou milou květinu příliš často, až tato v rozbahnělé půdě zakrní a hyne.

19$

Když František vzrostl na štíhlého, poněkud neohrabaného jinocha a jeho, dříve matce podobná tvář pozbyla přechodem let své bývalé sličnosti až na tmavé oči, jež přes to, že byl výraz jejích mdlý, jakoby znavený, třpytily se jako černé démanty, menšil se stále dřívější vroucí zájem matky o něho víc a více a soustředil se téměř jedině na Leopoldě, jež dospěla v dívku vzácné krásy, vedle níž vážná, pobledlá Alena zanikala jako prostý květ fialky vedle královské růže,

Alena podobala se nejvíce svému otci, jak povahou, tak podobou. Její tichá, hloubavá mysl vycítila záhy, že mezi rodiči není té pravé harmonie, jež jest základem rodinného štěstí, a přesvědčila se záhy, na čí straně jest vina a třeba otec nikdy před ní neprojevil, jak trpí povrchností a nesrdečností své choti, neušlo jí jak se zachmuřuje jeho vysoké čelo, když matka, omlouvajíc se stále chvatem svého společensky významného postavení, pohovořila s ním jen ledabyle, téměř v letu. Stalo se, že Alena nalezla často otce zamyšleného a tu se osmělila přiblížiti se k němu a důkazy své příchylnosti zahnati chmury s jeho vážného čela. Tak sblížila se s otcem velice a stala se mu z jeho dětí nejmilejší a nahradila mu aspoň část onoho milého, útulného kouzla domova, jež mu opomenulo dát manželství se ženou, která nikdy neměla pochopení pro toto tiché štěstí, rozkvétající jen v prostých, čistých srdcích.

Jako nejstarší dcera domu nebyla Alenka příliš záhy uvedena do společnosti, neboť přes to, že byla paní továrníková mnohem krásnější ve své vyspělosti zralé ženy, nežli její nemotorné „káčátko“, jak tehdy se zálibou Aleně říkávala, přece měla tato velkou přednost, již nemůže a nedokáže zastíniti krása sebe vypočítavěji na odiv stavěná; měla svěžest a půvab svého mládí, jehož kouzlo dovedla ocenit i marnivá, samolibá matka, a proto nemohla se odhodlati, aby si ve své mladistvé dceři postavila po bok sokyni, jejíž přirozené přednosti

20$

mohly snadno slaviti vítězství nad vědomě uplatňovanou krásou matčinou.

A ježto Alena nikdy příliš netoužila po společenských zábavách, jako na příklad její o tři roky mladší sestřička Lea, nepřišla do ní dříve až současně s touto, která si dovedla na matce své právo na pobavení vybojovati.

Obě sestry, osmnáctiletá Alena a patnáctiletá Lea, objevily se jednoho dne po boku své krásné matky v jejích slavnostně osvětlených salonech a pří tomto prvém vystoupení do světa zvítězila na celé čáře Lea.

Tato rozená koketka, s nepřekonatelnou líbezností společenských vlastností matčiných, krásné, na svůj věk neobyčejně vyspělé dítě, ladného, pružného tílka, s nahnědlou, broskvově zbarvenou a sametově hebkou pletí, s černým, téměř nepřirozeně velkým okem, krvavě rudými rtíky, chvějícími se věčným smíchem, jenž poodhaloval jejich kyprou, šťavnatou červeň, aby se za nimi zářivě zaskvíti mohly dvě řady dokonale pravidelných, jako perličky bílých zoubků, musila samozřejmě vyniknouti podle vážné Aleny, jejíž zjev, sice o sobě poutavý a milý ztrácel se úplně po boku veselého diblíka, jenž si dovedl prvním pohledem získati srdce každého, k němuž se přiblížil.

Paní továrníková, okouzlena svou vlastní dcerou, ale poněkud co žena ve své marnivosti poražena, musila po tomto nesporném vítězství Leinu říci sama sobě, že ono odsunutí Alenina prvního kroku do společnosti bylo chybným tahem na šachovnici života, jenž se více napraviti nedá.

Zkušená dáma postřehla, že Lea vždy Alenu zastíní a že tato již nikdy nedosáhne úspěchu, jenž by jí byl neminul, kdyby se byla objevila ve společnosti sama. A zklamaná matka přemítala, že mohla býti Alena už zasnoubena — anebo dokonce i provdána, a ona že již mohla míti zabezpečenou a opatřenou tuto svou nejstarší, které se její srdce nedovedlo nikdy vážně nakloniti.

21$

Alena zůstala pak v mysli matčině jakýmsi vykřičníkem, který této neustále připomínal provinění, jehož se na ní ve svém sobectví dopustila.

Alena toho nepozorovala. Domnívala se, že bylo zcela správné jednání matčino, neboť sama nikdy nezatoužila po jejích zábavách, nikdy jí nebývalo proti mysli, když jí matka za dnů svých zábav nařizovala, aby za večera již komnaty své neopouštěla. A zatím co ze salonů matčiných, nádherně osvětlených doléhala v její pokojík tlumená hudba, Alena hroužila se do svých zamilovaných knih, aneb hrávala si se sestřičkou, o pět roků mladší Perluškou mnohem raději, nežli s osobitou Leou, která bývala umíněnou svéhlavičkou a jako miláček matčin mohla si dovoliti vše, co se v nestálé a rozmarné hlavičce její zrodilo.

Aleniným nejmilejším zaměstnáním bylo kreslení a malování, ale této její zálibě, v níž vlastně spočívalo její nadání, nevěnovalo se v rodině příslušné pozornosti a jen tak namátkou, spíše z lidumilnosti se stalo, že továrník jí vždy přes prázdniny objednal učitele v profesoru Vachkovi, který si za své letní útočiště vyvolil poetický Dluhanov, doufaje v jeho lesnatém okolí nabýti opět zdraví, jež bylo dlouho trvající nemocí silně poroucháno. A ačkoliv tento muž upozornil továrníka na pozoruhodné nadání jeho dcery, nepřikládal tomu pan Lebeda víry, a druzí tomu prostě nerozuměli.

Vychovatelka, slečna Roudnická, neměla již s Alenou co činiti, ostatně i jinak nebyla by si toho povšimla, ježto vůbec konala své povinnosti vůči dvěma mladším dceruškám Lebedovým beze všeho zájmu, bez radosti nad vývinem dětských, sobě svěřených dušiček.

Byla jako živý automat, bez duše, který strojově vykonává, co se od něho žádá, její lhostejnost mizela teprve pří četbě francouzských románů, v mlsání, v němž byla mistryní a při přemílání různých společenských historek a klípků, kterými bavívala svou paní, jež si ji

22$

proto velice oblíbila, přehlížejíc naprostou vychovatelskou neschopnost osoby, jejíž péči svěřila své děti.

Alena milovala Perlušku horoucně a tato přilnula k své velké sestře zcela jinou hlubokou láskou, než jakou v ní probouzela matka, Lea i František, jenž se vůbec svých sester velice stranil. Láska Alenina k Perle byla jasným paprskem v životě skromné, beznáročné dívky a mladistvá sestřička nalézala v ní vždy svou oporu a důvěrně jí svěřovala zase své starosti, zájmy a radosti. Továrník vyhledával občas společnost těchto dvou dcerušek a zvlášť po scénách se stále impulsivní, kvasivou, neustálé požadavky mu kladoucí chotí, okříval u těchto dívek, jako nemocný na svěžím, zdravém vzduchu. V Perlušce byly soustředěny všecky ušlechtilé vlastnosti Aleniny a spolu i příjemné vlastnosti Leiny.

Dovedla býti tichá, vážná, hloubavá, ale také veselá, dovádivá, s tím rozdílem od Ley, že nevěděla ničeho o sobectví a vypočítavostí, jimiž se tato vyznačovala, její veselost prýštila z dobrého, laskavého srdce, schopného největší obětavosti a lásky.

Nejmilejší její zábavou byl pobyt mezí dětmi dělníků jejího otce. Často vytratila se zcela tajně zadními dvířky z rozsáhlého parku, v jehož středu zvedalo se bílé, půvabné obydlí továrníkovy rodiny, a zaběhla na stráň u lesa, kde měly snad všechny dluhanovské dětí své Eldorádo, a kdež také Perluška ztrávila s nimi nejkrásnější chvíle svého dětství.

O těchto výletech nesměla ovšem matka zvěděti, zvlášť od příhody, na kterou Perluška dlouho vzpomínala a za níž musila trpěti i tím, že jí byl dlouhý čas, na rozkaz matčin, odpírán její nejmilejší pamlsek: čokoládová huspenina se smetanovou pěnou.

Bylo tehdy krásné letní odpůldne, kdy slečna Roudnická ve svém pokoji vyspávala, nestarajíc se o svou nejmladší svěřenku, již zanechala ve společnosti Alenině. Tato se vypravila se sestřičkou do zahrady a Perluška, majíc v Aleně svou spojenkyni, přivolala si svou nejmilejší

23$

tajnou družku-, o rok starší Haničku Tružilovou, dceru vrátného, ku které se s velkou ochotou a dychtivostí přidal její o dva roky starší bratr Vojtěch, jemný, dobrosrdečný chlapec, přítulných a přemítavých očí, jenž si s dívkami mnohem raději hrával, než s chlapci a býval často milým jejich společníkem.

Rodina Tružilova měla domek, stojící nejblíže u panské zahrady a Vojtěch vystál často dlouhé chvíle u pracně vyhlédnuté skuliny drátěného, živě obrostlého plotu, vyčkávaje, až se za ním na cestě žlutým pískem vysypané objeví rozkošná dívčí postavička, černých, kadeřavých vlasů a očí tmavých jako noc. Nic nepomohlo, že naň malá Lea při nahodilém setkání vysokomyslně ohrnovala nosík, Vojtěch byl by snad běžel kraj světa za jistotu, že se tam kdesi setká se svou černovlasou, krásnou princezničkou.

Lea se nikdy neobjevila tak jako Perla, mezi dětmi na stráni, a Vojtěchovi se zdála tak vznešenou a nepřístupnou, jako skutečná princezna a pohlížel na ni, když ji náhodou potkal, vždy v průvodu vychovatelky neb matky, s posvátným zanícením, jako na svatý obrázek,

S tajenou bázní a přec pln neuvědomělé touhy spatřiti krásnou dívčinku aspoň zdaleka, vešel se sestrou do krásné panské zahrady, vděčen jsa Perlušce, že splnila jeho dávné horoucí přání.

Zatím co Alena snila nad svou knihou v jedné z besídek a jen tehdy vzpomněla si na dětí, když jejich hovor a smích hlučněji zahlaholil, Perla z opatrnosti zůstala s dětmi podál vily, aby snad náhodou nevnikl do této zvuk jejích hlasů.

Vojtěch dovoliv se Perly, procházel se po zahradě pln dychtivosti po krásách zde skrytých a když se konečně vrátil ze své toulky k děvčátkům, hrajícím si tiše na břehu potoka, jenž zahradu s parkem protékal, uřízl zde několik vrbových prutů a počal z nich robiti píšťalky, Zkoušel pak jednu za druhou a když konečně

24$

vynašel tu, jež se mu zdála míti nejlepší zvuk, pravil, ukazuje jí své malé přítelkyní.

„Takovou bys nikde nedostala, Perluško, Žádný nedovede natlouci píšťalku tak jako já. Podívej se — zapískám na ni i písničku: ,Červená růžičko, proč se nerozvíjíš?‘

Ačkoliv tóny, jež hoch vyluzoval spíše v hrdle než píšťalkou, měly jen v malých zlomcích podobu zamilované písně jeho otce, kterou si tento často zanotoval před odchodem z domova do služby, přece dívky naslouchaly velmi pozorně a chválily výrobek Vojtův opravdu nadšeně.

„Ukaž, dovedu-li tak zapískat jako ty,“ napřáhla Perla ruku po Vojtově píšťalce.

„Ty dovedeš všecko,“ usoudil dvorně hoch, vzpomenuv si, jak mistrné dovede Perluška házet míčem, takže s ní málokdo ve hře závodit mohl, jak obratně „frnká“ fazolemi a šoupá je do dolíčků, jak tluče „špačka“ a mrská „káču“. Obratné ručky dívčiny opravdu snadno dokázaly vše, třebaže neměla ve zmíněných, hrách takového cviku, jako děti ostatní.

Dívka přijala píšťalku od hocha a přiložila ji ke rtům, chystajíc se také zapískati, když v tom zahlaholil z postranní stezky matčin hlas, v jehož zvuku chvěla se patrná rozhořčenost.

„Opovaž se bráti to do úst!“ a již tu stála jako bohyně krásná paní továrníková, zahalená v nádherný župan z bílého hedvábí zdobený bělostnými krajkami, jež slabý větérek nadouval, takže se zdálo, že kolem její pružné postavy proudí hřebeny stříbrných vln. Paní, pohlížejíc rozhněvaně na děti, tázala se zhurta;

„Kdo vám dovolil vejíti do zahrady? Hned se mi odtud kliďte, opovážlivci a chraňte se vejíti sem po druhé! Dala bych vás vyštvati psy!“ hrozila.

„Já jsem si je přivedla, matinko,“ hlásila neohroženě devítiletá Perla — „a nedám jím ublížit,“

25$

Matka na ni zablýskla pohněvaným zrakem a tázala se zprudka: „A mělas k tomu dovolení?“

Perluše sklopila hlavu a mlčela,

„Dobře víš, že si nepřeji, abys se stýkala se všelijakou sprostou čeládkou,“

Toto pohanění bodlo hrdého Vojtu, jenž si vždy na sobě velmi zakládal, ježto býval nejlepším žákem ve škole a nyní dokonce již celý rok studentem na témže gymnasiu jako František — a proto změřil pyšnou paní od hlavy až k patě pohledem tak povýšeným, že se tomu až zasmáti musila.

„Hleďme, na uraženého křečka! — Jak domýšliví dovedou býti i tací chudáci!“ pomyslila si paní továrníková a u vědomí své převahy, vztáhla velitelsky pravici a zvolala přísně: „Kliďte se mi ihned odtud a neopovažte se více vtírati se sem“ a obrátivši se na Perlu, opodál zaraženě stojící, dodala: „A ty, hloupé děvče, se ani trochu neštítíš dotknouti se rty svými píšťaly, kterou měl v ústech špinavý kluk?“

Vojta, jenž pojal ulekanou sestru za ruku a odcházel s ní už, obrátil se po těchto slovech znova po hrdé paní a zatím, co jeho hnědé očí metaly blesky hněvu, ohradil se nyní zcela mužně vůči nedůstojné urážce vznešené dámy.

„Nejsem žádný špinavý kluk! Podívejte se jen, mé ruce jsou čisty jako sníh, však se i Hanička schválně umyla v potoku, když nás sem Perluška zavolala.“

Ačkoliv se vynasnažil zachovat si hrdý vzhled, nemohl zabrániti, aby mu slzy nevytryskly z očí a lítostivý vzlyk nepřelomil hlas.

Cítil se hořce pokořeným tento synek chudého otce, ale hrdá paní necítila v té chvíli, že jednáním svým ponížila vlastně sama sebe.

Perluška hleděla za dětmi jako vyjevená a z besídky bledá jako smrt sledovala výjev ten Alena,

Malou dívku poháněl přátelský soucit za odcházejícími, byla by jim ráda podala důkaz své lásky, ale

26$

matka rozhněvána troufalostí dělnického dítěte, chytila svou dcerušku za ruku a zatřásla nemilosrdně útlou její postavičkou, jako zuřivá vichřice malým strůmkem, „Zakazuji ti znova všechen styk s továrními dětmi. Což se nestydíš ty — dcera továrníkova, míchat se mezi dělnickou chamraď? To bys si věru brzo osvojila pěkné způsoby! Ať se mi to víckrát neopakuje. Pamatuj si, že si toho nepřeji a že bych tě krutě potrestala, kdybys se odvážila vzdorovat mé vůli a přestoupiti můj zákaz,“ Měkké, laskavé srdce Perlino cítilo hlubokou nespravedlnost matčina jednání a dívka oplakala hořce toto její nařízení, pro něž se cítila velice nešťastnou. Dlouho pak bránila se touze volající ji v kroužek veselých, bezstarostně dovádivých dětí na stráni za parkem, ale poněvadž jest zakázané ovoce od nepaměti nejžádoucnější a nejsladší, obešla po čase přání matčino a nechodila sice již za park na stráň mezi ostatní děti dělnické, ale omezila se právě jen na svou nejmilejší družku, vrátných Haničku,

Tato byla na svůj věk velice statnou a bystrou dívkou a ježto její matka byla zdraví velmi útlého, musila Hanička často v domácnosti zastati práce dospělé ženy. Stávalo se často, že Perluše nalezla Hanu při pilné práci a tu vždy s jásotem vysoukala rukávky s oblých paží vzhůru a pomáhala Haničce uklízet, umývat nádobí, zametat, drůbež krmit i k neckám si jednou postavila stoličku a horlivě, s obdivuhodnou zručností pomáhala družce, až je při pilné práci, při níž si dívky vesele prozpěvovaly, vrátná překvapila,

A bledá paní spráskla ruce nad malou pomocnicí a něžně a mírně s ní promluvila, takže jí slova její hluboko uvázla v mysli a ještě když odcházela, poznávajíc, že čas její vypršel, o nich přemítala,

„Neodháním vás, Perluško,“ pravila k ní vrátná, ,,od praní proto, že by se snad pro vás tato práce nehodila — ne, — četla jsem kdysi pohádku, jak i dcera královská vlastnoručně utkala, ušila, vybílila a vyprala dvanáct

27$

košil pro svého prince, a zůstala přes to nadále krásnou a bohatou dcerou královskou. Žádná práce nezůstane člověku viset i na rukou a nehanobí ho, kdyby byla tou nejprostší. Bůh nám dal ruce, abychom pracovali a hlavu, abychom přemýšleli. Někdo pracuje více rukama, jiný zas jen hlavou — obé jest záslužné — a posvěcené požehnáním božím, I mnozí boháči nestydí se pracovati, poněvadž na stálost bohatství spoléhati nelze, a jest dobře, je-li člověk bohatý připraven na osud jakýkoli. Avšak vaše matinka by se velmi hněvala, kdyby věděla, jak si u nás krátíváte čas, a pomáháte Jeničce při práci a kazíte si své pěkné šatičky.“

Ale Perla, ačkoliv uznala pravdu slov Tružilové, přišla podruhé zas a od pilné, přičinlivé Haničky hravě se naučila všem domácím pracím, k nímž by se doma sotva byla směla „snížiti“ a tak náhodou připravila se pro Budoucnost, jež přinesla netušené změny a žádala si tvrdou daň života i od její rodiny, doposud osudem tak hýčkané.

O Perliných návštěvách u Tružilů nikdo se nedozvěděl, poněvadž k ním využila oněch nestřežených chvil po obědě, kdy téměř celý dům odpočíval. Tu mohla snadno vyklouznouti a nepozorována se vrátiti, jen když nepromeškala pravý čas, Alena, jež byla její důvěrnicí, ráda mlčela, poněvadž sama na sobě pocítila, jak velice se ubližuje mladé, těkavé mysli, když se jí zamezí veškeren styk s bytostí stejně vyspělou, když dítě odsouzeno věčně jen k společnosti dospělých,

S Leou, jež si velmi ráda (hrála na přemoudřelou, si Perla nikdy nerozuměla, tyto sestry měly povahy příliš odlišné, než by byly mohly v něčem souhlasili, přes to rozkošným zjevem svým vzbuzovala Lea v Perle obdiv, jenž často hraničil na pokoru a probouzel v malém, dobrém srdci Perlině zvláštní pocit ohleduplnosti a starostlivosti o zhýčkanou krásnou sestřičku.

Lea zvykla jíti životem jako obdivovaná princezna, jíž se každý koří a veškerá přání z očí se vyčítají. Matka

28$

učinila si z miláčka svého modlu, jíž musilo vše ustupovati a jejíž skvělý zjev oprávňoval ji k nejsmělejším snům. Po svém prvém vystoupení na zábavě matčině, vrhla se Lea do proudu společenského, domnívajíc se, že není pro nic jiného na světě, než aby užívala všech rozkoší, jež jí bohatství rodičů zabezpečovalo. Rok co rok jezdívala pak s matkou do lázní a na cesty a náklad na tyto věnovaný se proto zdvojnásobil, ježto krásná Lea musila mít i krásnou folií a zamilovaná matka nešetřila v ničem, jednalo-li se o to, uplatnit co nejvíce její krásu a roztomilost.

A zatím, co obě domnívaly se držeti vlákna osudového přediva ve vlastních rukou, odňal jim je rázně a ujav se svých práv, ztrestal nemilosrdně jejich odvážnou vyzývavost.

Přišla katastrofa ve chvíli nejméně čekané a strhla rázem veškeré vzdušné zámky snů a tužeb, jako když vítr foukne do domečku z karet.

« III. »

„Franti, vstávej, máš již nejvyšší čas!“ ozýval se tiše svěží Perlin hlas za dveřmi malé ložnice Františkovy, nalézající se před pokojem paní Lebedové, jejž jako nejlepší místnost v domě, přijala za svůj útulek a bydlela v něm od oné hrozné chvíle, která jí přinesla strašlivé rozčarování z jejích vznešených snů.

Paní Lebedová byla s počátku úplně zdrcena neštěstím, jež ji stihlo a vyčítala v duchu trpce svému zesnulému choti, že ji s rodinou zanechal v chudobě, odstraniv se zbaběle se světa. Ani stín lítosti nevloudil se v její sobectvím ztvrdlé srdce, když hleděla v jeho ztuhlou tvář, a nepomyslila ani, jaké strašlivé duševní boje musil překonati tento ohleduplný, obětavý muž, když seznal, že se octl na okraji srázu, odkud nebylo východiska mimo neodvratný pád do propasti,

29$

Krásná paní, tento zhýčkaný miláček osudu, nedovedla si ani představiti, jaká hrozná muka prožívalo srdce Lebedovo, když poznával, že jeho podnik, výsledek to jeho celoživotního přičinění, jeho úsilovné práce a vytrvalé snahy počíná zvolna, ale neodvratně klesali, následkem nešťastných shod okolností, jež se nenadále kol něho nakupily, z nichž jedinou záchranou bylo by bývalo vložení nového obrovského kapitálu, jejž továrník však k disposici neměl. Naopak nebyl schopen sehnati ani menší částky peněžní, tak byl vyčerpán neustálými požadavky své krásné paní, jež rostly do závratných obnosů, které se rozbíhaly v jejích bělostných, něžných ručkách jako rtuť.

Lebeda dlouho tajil blížící se krisi a zoufale se bránil katastrofě, jen k jednomu činu nemohl se odvážiti, ač by byl snad tento aspoň z části odvrátil jeho úplný pád. Nebyl by snesl tázavého a udiveného pohledu černých, ohnivých očí své chotí a raději volil smrt, než by byl předstoupil před ni a řekl: „Iréno, musíme se uskrovnit!, musíme šetřiti, abych si opět pomohl z krise, jež se přivalila jako vysoká vlna a hrozí pohltiti nás. Tvé drahé záliby a choutky nemohu déle podporovali, nesmíš aspoň nějaký čas pomýšleti na kolikaměsíční pobyt v drahých lázních, nesmíš strojili nákladné slavnosti a zábavy, a musíš zaměnili drahocenné pařížské úbory, jež pohlcují obrovské sumy peněz, za jednoduché šaty, jimiž se spokojují ostatní dámy. Nechci ti vyčítali, že tys byla příčinou neudržitelnosti mého stavu, nikoli, k tomu tě příliš miluji, slabost byla na mé straně, nemohl jsem ti odříci ničeho, třeba jsem věděl, jak těmito nesmyslně vyhozenými obnosy zatěžují finančně svůj podnik. Vynaložím všecky své síly, abych se opět pozvedl z této krise a za čas budeš moci zase míti to, po čem tvé srdce zatouží, jen nyní měj strpení a nedoháněj mne k nejhoršímu a neodpírej mi svůj úsměv …“

Snad znal Lebeda příliš dobře svou choť, a tušil marnost takových proseb a proto s napjetím všech sil

30$

zdržoval k neodvratné ráně napřaženou ruku osudu tak dlouho, až sám podlehl. Odešel a nepodal ani choti své vysvětlení, aby nepadl stín výčitek na její další život, že to nebyly jen špatné obchody, jež zavinily krisi jeho podniku — a ona hleděla do jeho hrobu s pohrdáním, že zbaběle opustil svět, zanechávaje rodinu svou chudobě na pospas.

Záhy po katastrofě musila být továrna úředně prodána a majetníkem jejím stal se jakýsi pan Houchin, bohatý prý Američan, který, zaslechnuv o rodině nešťastného svého předchůdce, složil určitý kapitál na skromné obživení této. A tak aspoň poněkud finančně zabezpečena, odstěhovala se Lebedova rodina do malého domku na druhém konci vsi, stojícího osaměle u lesa a jejž před léty postaviti dal otec Lebedův, jako svůj výměnek, poněvadž nemohl přivyknouti rušnému životu společenskému, jejž v domě synově zavedla spanilá snacha,

Starý pán sídlil tu v ústraní několik let před svou smrtí, naleznuv milou náhradu za svůj předešlý činný život v pěstování malé zahrádky, založené kolem domku, jenž stál v popředí jejím, obrácen úzkým průčelím k cestě vedoucí opodál přímo k lesu.

Nelze vylíčiti celé ponížení a malomocný hněv paní továrníkové, když opouštěla nádherné sídlo posavadní a stěhovala se do svého „vyhnanství“, odkázaná jen na úroky kapitálu, poskytnutého jí — hrdé, vládychtivé dámě, téměř milostí neznámého cizince, jenž obratem ruky stal se pánem všeho, co dříve patřilo jí.

Pokud žil tchán paní Irény, zabloudila ona málokdy k němu na návštěvu, vymlouvajíc se svému choti, že „chalupa“, v níž se usídlil, uráží její krasocit a smysl pro vše jemné a souladné, proto bylo pro ni nemalým pokořením, když nyní zcela ochuzena musila překročiti práh této chalupy, aby v ní přebývala.

Alena s Perlou daly sem dopraviti z vily různé drobnosti, jež jim zůstaly ze všeho toho přepychového

31$

zařízení, které zakoupil pan Houchin s celým obydlím Lebedových, a vyzdobily nynější svůj byt tak, že to v něm vyhlíželo velmi roztomile, aniž byly v něm patrny stopy bývalého puritánství, v němž si starý pan Lebeda tak liboval.

Různé krásné výšivky, drobnůstky, přehozy, koberčíky, obrázky, vázy a nypy, dodaly mu kouzla roztomilé důvěrnosti a útulnosti, jež však ve své pýše těžce uražená paní nedbale a vysokomyslně přehlížela. Zabrala pro sebe nejkrásnější pokoj v domě, jenž sousedil s jedné strany s úzkým pokojem Františkovým a s druhé strany s dosti prostornou jídelnou, jež měla sloužit i za pokoj obývací, přijímací atd. a zatarasila se v této své „cele“ jako nějaká klášternice.

Z domu vůbec nevycházela, majíc s počátku výmluvu na deštivé, nevlídné podzimní počasí, celou zimu trvala zahrabána ve své četbě a teprve jarní slunéčko vylákalo jí poprvé do zahrady.

Zvyklá na přepychovou nádheru kolem sebe a pohodlí dámy, jejíchž rozkazů očekává zástup služebníků, cítila se těžce oklamanou osudem, jenž tak rázem obrátil list v knize jejího života, prozářený jasem štěstí, slávy, lásky a moci a zavedl jí v ponurý jeho stín. Nejtíže na ni dolehlo, že neměla již nikoho, kdo by všecky její rozmary ve skutek uváděl, že musila většinou sama sebe obsloužiti, poněvadž Perla přetížena prací v domácnosti, jen velmi spoře mohla učiniti zadost jejím rozkazům.

V mnohém jí sice obsloužila též Alena, ale když rozmrzelá, unuděná a roztrpčená matka žádala nemožnosti a ve své podrážděnosti za všecku ochotu a starostlivost tyto své dvě dcery notně potýrala, ohradila se Alena proti tomu svým klidným způsobem a zastala se proti bezdůvodnému tyranisování matčině nejen sebe, ale i Perly, která trpělivě snášela všechny nemilosrdné výstřelky matčina nervového podráždění, v něž upadala nyní velmi často.

32$

Dlouho to trvalo, než si bývalá bohatá paní továrníková uvědomila, že jest opravdu chudou, a jakž takž smířila se s osudem, jenž byl by dolehl daleko krutěji a nemilosrdněji, nebýti rozvahy a mírné domluvy Aleniny a obětavé rozšafnosti a pilnosti Perliny.

Paní továrníková neměla ani potuchy, jaké množství oblázků a bodavých trnů odstranily jí s cesty tyto dcery, zatím co Lea, pohřížená ve svůj zármutek nad ztrátou význačného společenského postavení, neměla jiného smyslu, než kráčeti ve šlépějích matčiných.

A ku podivu, zatím co tato u přítomností druhých svých dcer upadala v nervové křeče a byla ve své podrážděnosti nesnesitelnou, okřívala očividně ve společnosti Leině, která nesouc její věrnou podobu vlastnostmi svými zůstala pravou dcerou své matky. Když se paní Lebedová vzhlížela v kráse své prostřední, zapomínala poněkud na „pokoření“, jehož se jí dostalo a očekávala s určitostí, že její krásnou Leu čeká podobný osud jako jí, a že až se provdá za bohatého muže, navrátí zase své matce její bývalý ráj na zemí. Všecky její myšlenky otáčely se jen kolem této naděje.

Takové povrchní štěstí kouzlila si paní továrníková jen pro svou prostřední dceru a že by mohlo také potkali Alenu neb Perlu, to jí ani nenapadlo. Kdež pak Alena — vážná, chladná dívka, hodila by se spíše za katedru, než za oslavovanou choť bohatého muže, — a Perluša — Popelka ta si zajisté nalezne svůj ideál někde mezi zeleninou, v brázdě na poli, anebo za pultem kupeckého krámu,

A ku podivu, tyto střízlivé vyhlídky do budoucností obou dívek neurážely nikterak hrdou paní, jako jí nepřipadlo nepřirozeným nesmyslné vyvyšování Leopoldy nad ně. —

Perluška snesla do pokojíku matčina nejkrásnější ozdůbky, ale tato měla pro vše jen pohrdavé pokrčení nosu, což na štěstí její starostlivá „nejmladší“ nepostřehla a ve své horlivosti a snaze, aby matce co nej—

33$

více usnadnila trpký osud, plnila dále vázy v pokoji matčině čerstvými květinami, které zásluhou Haničky Tružilovy získávala z panského skleníku, v němž se vždy pěstovati musívaly nejmilejší matinčiny druhy a krášlila byt její s upřímnou péčí uhladiti „ubohé“ matince další životní pouť co nejvíce.

V úzkém pokojíku s jedním oknem, jehož dvéře vedly též na chodbu a který dle všeho sloužíval starému panu Lebedoví za šatnu nebo pokojík pro sluhu, nalezl útulek František a hrdou paní hryzlo s počátku velice, že její syn je tak skromně ubytován, jako chudý studentík. Ale nebylo jiné pomoci. V přízemí domku nalézala se ještě kuchyně s příslušenstvím a nahoře ve štítě byl jen jediný značně prostranný, světlý pokoj, z něhož si dívky zařídily ložnici. Pěkné čisté půdové komůrky sloužily jim za šatny.

Toto obydlí bylo ovšem velmi stísněné pro rodinu zvyklou veškerému možnému pohodlí, ale skromná Perluše s Alenou se tu brzo vžily a oné zdálo se tu vše tak pěkné a milé a těšilo jí drobné její hospodaření tak, že se tu cítila záhy zcela spokojena.

František, vždy slabý a mátožný, jenž neměl v sobě ani té nejmenší opory, zdál se probouzeti v novém okolí ze své nezdravé lhostejnosti, byl sice roztrpčen na osud, jenž ho vytrhl z pohodlného lenošení, ale rána dopadnuvši tak nenadále jako blesk z čistého jasna zanechala v něm své blahodárné stopy, jako jarní bouře, jež smete a zničí na stromě vše nepravé a zhoubné, aby pučeti a bujeti mohl volně a radostně k okrase a užitku světa.

***

„Což pak ještě spíš, Franti? Ozvi se přec!“ naléhala tiše Perla s šetrnou ohleduplností k matce, která si obyčejně dlouho na loží hověla.

„To je hrůza — sotva si člověk ulehne, už aby zas vstával,“ ozval se z vnitra pokoje rozespalý hlas. Perla se usmála shovívavě,

34$

„Bože, tys ospalý zajíc, Franti! Já jsem s Alenou již dávno vzhůru. Pospěš rychle, snídani máš připravenou, studenti na tebe čekat nebudou.“

Z pokoje bylo slyšeli mrzuté bručení a protahování se na loži, ale za chvíli poznala Perla dle neklamných známek a zvuků, že se bratr již obouvá a vzdálila se, aby mu předložila snídani.

Konečně František vyšel.

Byl to vyzáblý mladík, jeho mdlá, bezbarvá tvář lemovaná byla bujnou kšticí světle kaštanových vlasů a oživena černýma „matčinýma“ očima, jež sice postrádaly onoho ohně a lesku, který z nich sršel v tváři Leině, ale přes to byly nejkrásnější ozdobou Františkova zjevu.

Student vyšel z chodby na verandičku táhnoucí se podél zadní delší části domku do poloviny téhož a spatřiv tu obě sestry za vkusně prostřeným stolem naň čekající, zabručel rozespale: „Dobré jitro!“ a usednuv před „svou“ snídaní, zakousl bílé zuby do skývy měkkého chleba, jež ležely pěkně narovnány v košíčku pokrývečkou vyloženém, uprostřed nevelkého stolu.

„Což budeme jíst ke kávě stále jen suchý chléb?“ tázal se student po chvíli, sahaje po druhé skývě,

„Není výborný, Franti?“ zasmála se Perla. „Mně chutná znamenitě, uvidíš, že sním nejméně tři krajíce.“

„Což pak ty bys i kameny louskala!“ poněkud pohrdavě ohrnul ret František.

„A víš proč, ospalý bratříčku?“ tázala se Alena, které také výborně chutnalo.

„Hm, to bych rád věděl!“

„Protože jest již dlouho vzhůru, má kus práce za sebou a žaludek dokonale vytrávený.“

„Ch — ch,… prosím tě, když se jí to líbí,“ podotkl nedbale František.

„Líbí, nelíbí, Franti! Někdo u nás domácnost obstarali musí, ježto si služky držeti nemůžeme, A je to dost hanba, že úkol ten připadl naší nejmladší — neboť

35$

ona se v tom nejlépe vyzná — já se tomu od ní teprve učím!“

„Hm — Perla tomu ovšem rozumí — a těší ji to!”

„To je to! A není lenivá! Ostatně časné vstávání jest zdravé tělu i duši. Jak by se tobě na příklad krásně ráno studovalo. Přivstal bys si, prošel nádherným jitrem, osvěžil se krásou přírody a zasedl k snídani vesel a bez starosti, protože bys měl jistotu, žes připraven k práci, jež tě čeká.“

Třebaže toho nedal na sobě znáti, pochopil František již dávno, že už se nemůže déle spoléhati na ohleduplnost profesorů, na kterou dříve tak často hřešil a která byla, to cítil teprve nyní, neodpustitelným proviněním na něm samém. Byl však příliš zpohodlnělý a zlenivělý a neprobudila se v něm doposud ona neoblomná síla vůle, která divy vykoná.

František byl sice již vyburcován ze své dřívější lhostejnosti, věděl, že nyní musí spoléhat sám na sebe, ale stále ještě scházela mu jakási vzpruha, již by byl poslechl rád, jíž by byl bez reptání obětoval všecko své pohodlí a jež by mu pevně určovala jeho cíl a úkol.

Proto se doposud bránil následkům převratu v rodině a domníval se, že mu ještě šťastná náhoda přispěje na pomoc, aby mohl nějak účinně obejíti přísné požadavky života. Napomínání Alenino, která je pokládala, jako nejstarší ze sourozenců, za svou povinnost, nerad slyšel, ačkoliv je uznával, tvářil se, jakoby nemělo smyslu,

„Pro Boha, Alčo, nečastuj mne hned po ránu svým kázáním! Tobě se snadno řekne „připraviti se,” ale dlouhý zvyk je někdy mocným pánem a nedá se lehko odstrčiti. A pak rád bych věděl, koho by vzpružil ku práci takový obrat z hojnosti k chudobě, jak tomu jest u nás. Každého druhého by omrzel svět, kdyby byl na mém místě!“

„Tak zlé to není, milý Franti. My jsme tu všichni s tebou v téže okolnosti, A konečně — nouze necítí

36$

žádný z nás. Jiné lidi stihly katastrofy daleko hroznější a dovedli se zase k životu vzpružiti. Nezbývá nám než vpraviti se do poměrů. Doposud dokázala to nejlépe z nás naše Perluška, ta vpravila se již dokonale ve své hospodaření na vlastní pěst. Jest to skutečně obdivuhodné,“

„Ach, to je povyku pro nic a za nic!“ bránila se bodře Perla, „mé štěstí bylo, že jsem si všímala všech potřebných prací a také se jim včas přiučila,“

„Ale kde — prosím tě — kde?“ divil se s náhlým zájmem František. „Nikdo z nás nesměl se přece nikdy družiti k služebnictvu; kdes tedy odkoukala jeho práci?“ dodal, obrátiv se pohledem k Perle.

„Čemu se kdo naučiti chce, to jde takřka samo od ruky.“

„Hm, já jsem si nikdy nechtěl čistiti šaty, boty — ba ani jsem nevěděl, že jest to potřeba tak nutná a teď to chtěj nechtěj musím všecko dokázat a k tomu i uklízel po sobě, nenechali věci rozházené, tak jak od ruky odpadnou, a kdo ví, co ještě.“

„Nu vidíš — a dokážeš to — a neubývá tě!“ smála se vesele Perla, „Však většina tvých kolegů podobně se obsloužiti musí a studují k tomu ještě s vyznamenáním — jako Jožka Tružil a Ferdík Zakolanský, tento musí ke všemu ještě matce dříví z lesa nanosit a rozštípat —“

„No, děkuji pěkně, abych snad ještě i tohle dělat musil —“ podrážděně prohodil František.

„Toho není a snad ani nebude třeba — to já jen tak připomínám, co druzí tvoji kolegové dělat musejí,“ ohradila se Perla.

„A odkud ty to všecko víš?“ divil se bratr.

Perla se drobátko zarděla. Zdálo se jí, že Franti není ještě tak nestranný, aby mu říci mohla jaké dávné přátelství vázalo ji k rodině Tružilových.

„Žila jsem, zatím co vy jste snili,“ řekla jen s neobvyklou vážností, nad níž Franti pohrdavě vyprskl,

37$

„Prosím tě, ty — patnáctiletá žabka?!“

„Ano já, která jsem předešlého měsíce dospěla svých šestnácti let —“ odvětila důrazně — „z toho vidíš, že možno člověku žít, jakmile se mu rozum dostaví.“

„Ovšem, přijde na to, co se tím životem myslí!“

„Co jiného než vážný, skutečný, prací obohacený život…

„Ano, prací — neboť bez práce…“ — nikdo nejídá koláče …“ vpadl posměšně František Aleně do řeči… „To jsem již slabikoval před dávnými lety v slabikáři a vy samy podle našeho předešlého života víte, jak jest to přísloví hloupé a bezpodstatné. Dříve jsme nedělali nic a předkládalo se nám to nejlepší, teď se na příklad Perla plahočí celý den a musí jisti suchý chléb a my s ní…” — „V jistém smyslu máš pravdu, Franti… chtěla svůj názor hájiti Alena, ale student ji opět přerušil.

„Eh, prosím tě, jaký to má smysl, rozebírati takové nesmysly? Soudím podle toho, co vidím jasně před sebou —“ dodal nakvašeně a jeho bledá tvář oživla pěkným ruměncem — „Ostatně myslím, že by se tu dalo sedět až do poledne! Čas utíká — musím jíti“ a uchopiv knihy řemenem svázané, jež si prve již z pokoje svého donesl, podotkl ještě trpce: „A teď měřte cestu přes hodinu dlouhou, nalokejte se hojně prachu ze silnice k osvěžení svých plic, aby byly připraveny pro pěti až šestihodinné vdechování vonného ovzduší učebných síní a vaše mysl schopná přijímati a vydávati dary ducha svatého.“

„Od továrny bys to měl o dvacet minut dále, utěšuj se tím,“ Alena musila se smáti náhlé horlivosti svého bratra.

„Děkuji pěkně — útěcha pro trestance!”

„Ale, Franti, Franti — buď rád a vděčen osudu, že studovati můžeš …“

„Halóó — haló!“ ozvalo se s cesty před domkem volání mladistvého hlasu.

38$

Franti ještě ve spěchu přijal od Perly v papíře zabalenou pomazánku a vstrčiv ji do kapsy svého kabátu, odcházel z domova jako skutečný chudý student, pravý druh ostatních dluhanovských studentů, kteří naň čekali na cestě a s nimiž se spřátelil teprve od té doby, co byl nucen jako oni choditi pěšky do Bolkovic.

Byli to tři statní hoši. Nejstarší z nich devatenáctiletý Vojtěch Tružil, oktaván, pak jeho bratr Jožka, septimán a konečně Ferdík Zakolanský, též septimán. Dva poslední navštěvovali reálku, Vojtěch s Lebedou gymnasium.

Tito hoši chodili denně po celý čas svých studií do Bolkovic a mysl jejich, vzpružovaná mladistvým nadšením a důvěrou v lepší budoucnost, neklesala nikdy pod nesnázemi, jež jim často bídné počasí v cestu stavělo. Vše překonali ochotně, s radostným zápalem a nikomu z nich nenapadlo proto žehrati na osud a záviděti těm, kteří měli studie pohodlnější.

František se jim zvolna přizpůsoboval, ačkoli zvlášť na počátku, kdy za nevlídných jiter podzimních a tmavých zimních, musel vyjíti a podstoupiti nezvyklou tu námahu, hořce vzpomínal na své bývalé pohodlí, kdy zahalen v teplé kožichy v kočáře neb saních do města se vozil. A tu teprve cítil často krutou nespravedlnost sociálního roztřídění a hanbil se za to, že ho druhdy nenapadlo nabídnouti kolegům místa ve svém pohodlném kočáře.

Teprve nyní, kdy nemohl již na nikoho spoléhati, probudila se v něm občas zděděná píle a svědomitost a ukázalo se, že není obdařen menšími schopnostmi nežli studenti průměrní a že jeho nemohoucnost byla mu téměř vsugerována přílišnou starostlivostí matčinou o jeho zdraví.

Nejstarší ze soudruhů Františkových, nám známý již Vojtěch Tružil, byl tichý, ale hrdý hoch a říkalo se o něm, že se již kolikrát dostal do konfliktu se svým třídním profesorem, protože nemohl snésti nespravedlnost

39$

tohoto pána, zastal se mnohdy až nepředložené svých kolegů a měl proto u onoho silný vroubek. Jednou mu profesor Havránek dokonce pohrozil — mezí čtyřma očima — že se přičiní o to, aby mu maturitu pokazil. Bůh ví, čím to bylo, že mírný hoch nemohl se podrobiti přáním a rozkazům tohoto podivného učitele, jenž ve své mstivostí a nenávisti neznal slitování, o němž bylo mezi studentstvem známo, že svou nespravedlivou předpojatostí mnohému z nich ztrpčil léta studijní a jemuž přílišná dobrota a shovívavost ředitelova nedovedla čeliti, přehlížejíc optimisticky všecky přehmaty, jichž se tento zarytý nepřítel jakéhokoli svobodného smýšlení a zaostalý, šplhavý austrofil dopouštěl.

Maje tajnou obavu před mstivostí profesora Havránka, žádal Vojtěch svého otce hned o prázdninách, aby mu doholil vystudovati oktávu na gymnasiu jiném. Ale starý Tružil, jenž dosti těžce nesl náklad na studie obou svých synů, odmítl rozhodně jeho žádost a s rázností, jež nesnesla odmluv, určil, že Vojtěch buď dostuduje v Bolkovicích anebo nikde. Vojtěch se s těžkým srdcem podvolil a umiňoval si, že se nedá již strhnouti ve svou nešťastnou prudkost, že si raději jazyk ukousne a dá si líbit i všecky „špičky“ a poznámky zaujatého profesora.

František Lebeda nevšímal si s počátku těchto bojů spolužákových, jako vůbec neměl zájmu na ničem, co se kolem něho dělo. Teprve v poslední době probouzela se v něm jakási nepatrná pozornost pro život mimo něho a zdálo se, že tato vlastnost vyvíjí se v něm stále více, čím patrněji mizela jeho bývalá netečnost.

Bratr Vojtěchův, o dva roky mladší Jožka, studoval s vyznamenáním jako jeho soudruh Ferdík, ale přes to, že byl daleko lepším studentem než jeho bratr, nebyl by to v něm na pohled nikdo hledal. Byl velice hovorný, zdál se povrchní a těkavý a matka o něm říkávala, že je všudybylem a „kde vítr, tu plášť“. Vojtěch, předurčený otcem pro stav kněžský, zdál se mnohem hloubavější

40$

a bystřejší a bylo opravdu podivné, že nikdy se nemohl schopnostmi svými měřiti s Jožkou.

Třetí ze čtverlístku dluhanovského, Ferdík, podobal se velice svou povahou Jožkovi, byl právě tak řečný, kypící, pln kvasivých plánů, ač ne tak hrdý a cílevědomý jako Jožka, Uzavřený Vojtěch se rozehřál jen tehdy, když se hovořilo o přírodě a jejích divech a jedině Františkovi se jednou v důvěrné chvíli svěřil, že by chtěl mnohem raději studovat filosofii nežli bohosloví.

Oč šťastnější byl podle něho Jožka, který hned od počátku svých studií šel za určitým cílem, k němuž ho táhla láska a přesvědčení. Vědomí, že jest předurčen pro stav nežádoucí, činilo Vojtěcha čas od času jakoby zakřiknutým a hned na obrátku prudkým. Když soudruzi rozvíjeli plány o svém budoucím povolání, mlčíval, za to František oživoval, zvlášť když některý ze soudruhů gymnasistů horoval pro povolání lékařské. Tu počalo vždy živěji bíti nerozhodné srdce mladého Lebedy a cosi jako touha po stejném nadšení, po životě svého cíle si vědomém, počalo se v něm probouzeti a jeho znuděné, zlenivělé myslí se zdálo, že kol něho svítá růžová zář červánků, slibujících krásný východ slunce.

A tato společnost hochů různých povah, které si dříve panskými choutkami a nectnostmi pokažený hoch nevšímal a s nimiž nyní cestou do města a zpět prodléval nejméně dvě hodiny denně, měla naň zřejmý vliv, jenž se uplatňoval stále více. Jeho slabošská, nepevná povaha byla ještě s části měkkým voskem, jenž čekal na ráznou ruku, jež by ji uhnětla v žádoucí tvar. Po otřesu, jenž před ním rozvrátil uhlazenou, rovnou cestu v rozrytý skalní sráz, po němž bylo třeba namáhavě kráčeti k volnému rozhledu v nádhernou světa šíř, nastala proň doba neznámých mu doposud bojů, které čistily a tříbily jeho povahu jako oheň zlato. Pohrdavá netečnost a lhostejnost, do níž se dříve halil a jež na něm doposud patrna byla doma — padala s něho mezi soudruhy, kteří v jeho nenadálém neštěstí mu bodře

41$

podali své pravice, zapomínajíce, že dříve neuznal ani jednoho z nich za hodna, aby mu nabídl místo v kočáře, jímž se pohodlně do školy vozil. Nyní měli před sebou stejnou, neschůdnou cestu za dalekým cílem, ale nad ní zářilo nadějné teplo sluneční, které dovede i na úhoru vylákati nejkrásnější květ.

« IV. »

„Ubohý Vojtěch!“ vzdychla Perla, když bratr zmizel za brankou zahradní,

„Proč ubohý?” tázala se Alena, pohlížejíc svým mírným, hnědým okem do dálky a přisedla blíže k sestře,

„Vždyť má přece před sebou možnost dospěti jednou ku krásné samostatností, k životu plodnému a užitečnému. To spíše my jsme ubohý, Perlo! Já proto, že jsem se neučila, dokud byl čas a nepřipravila se řádně k výdělečné činnosti, a ty, poněvadž nyní, stavši se naší hospodyňkou, nemůžeš více pomýšleti na nějaké odborné vzdělání, za nimž bys musila do světa. Ostatně, i kdybys chtěla a bylo možno držeti si placenou hospodyni, nelze na to pomýšleti z ohledů finančních. Obdivuji se ti, ty naše milá Popeluško, které jde práce od ruky jako po šňůrce a jež by nejraději vše proměnila v zlato, čehož se její pilné ruce dotknou. Jak velice se podobáš oné vybájené Popelce, svým sebeobětováním, svou nesobeckou prací, aby naše dvě nemohoucí princezny necítily tolik útisk nemilosrdného osudu, jenž netáže se člověka, zda jest schopen snésti tu ránu, jíž mu nachystal a bije, bije, kamkoli se mu zalíbí. Takovým nepřekonatelným osnovatelem náhod a překvapení jest ten život a provádí s lidmi hry opravdu prapodivné. My doposud žíly v klidu, bez vzruchu, v pohodlí až hříšném, nic nás z něho nevyrušilo, nic nerozrušilo a najednou vysypalo se na nás z neviditelného rohu osudu takové množství

42$

tragických změn, že mi divno až některou chvíli, že jsme se všichni udrželi na nohou a neklesli pod jejich tíží…“

„A vše by se snášelo krásně — lehce — kdyby byl s námi zůstal drahý tatínek,“ podotkla Perla tiše. ,,Tak mi stále připadá, Aleno, že jsme mu mnoho ublížili svou netečností k jeho bojům, že jsme ho málo milovali za všecku jeho dobrotu, že nám nenapadlo dříve, jak osamělým musil se cítit ve svém velkém domě, v tom svém snažení, připravit nám bezstarostný, pohodlný život.“

„Nezvedej již roušku s této bolestné rány a nechej ji v klidu vykrvácet. Drahý tatínek již odpočívá po krutém zápase, jejž mu osud připravil, a ježto byl jeho život jedinou, nepřetržitou nití vytrvalého snažení, píle a práce, chceme my — jeho dcery — uctívati památku jeho pilnou prací a státi pevně všude, kamkoli nás život postaví; na cestě za tímto předsevzetím bude nás zajisté provázet jeho požehnání. Perluško, jsem již dávno odhodlána jíti do světa a vydělávat si sama svůj chléb. Doma jsem jen pouhým příživníkem a není tu místa pro mne. Ty konáš vše, co potřeba, tak obratně a lehce, že se jen styděti musím za svou nemohoucnost v ohledu tom. Ostatně necítím se povolanou k takové práci a pak dvě jsme tu stejně zbytečny. Vydělávat nějakou ruční titěrnou prací bych rovněž nemohla, nikdy by mě taková zbytečná práce neuspokojila, umořuje také příliš ducha a jest zastaralá, poněvadž vše, co kdysi s takovou úmornou pílí a vytrvalostí zrobily naše babičky a prababičky, lze provést stroji a konečně matinka by nesnesla, abychom některá z nás pracovaly takto na výdělek. Tohoto zdánlivého ponížení musím ji ušetřiti a proto jsem se rozhodla zkusiti štěstí ve světě,“ dodala s úsměvem,

„Alčo, Aleno, ty chceš odejít — ty mne chceš opustit?“

„Ulehčit ti chci, můj drahý bloudku. Bohužel, moje nedostatečné vzdělání v určitém oboru, jenž by mně

43$

zajistil úplnou samostatnost, brání mi ve výběru, musím se spokojit s tím, nač mé síly, doufám, postačí. Vždyť víš, jak mělké jest vzdělání dam z tak zvané lepší společnosti. Hraji prostředně na klavír, dokáži pěkné ruční práce, dovedu vládnout dost obstojně tužkou a štětcem, mluvím též francouzsky, německy i trochu anglicky, což shrnuto vše dohromady má cenu jen pro ty dámy, které se tu a tam rády svým vzděláním zablýsknou, aniž by však v čas potřeby z něho těžiti mohly, S troškou vaření, v němž bych se, myslím, záhy vycvičila, mohla bych se státi snad i zcela dobrou hospodyňkou, kdybych se provdala za muže v obstojném společenském postavení, poněvadž dovedu býti skromnou a z lásky dokázala bych odříkati se mnohého. Ale to jsou samé sny, víš, maličká? Mohla bych se provdati jen z velké, vroucí lásky a jinak také svou svobodu nezadám —“

Alena vytáhla z kapsy dopis a zvedajíc jej do výše, dodala: „Hledala jsem něco přiměřeného, a zde jest výsledek mé snahy …“

„Pro Boha, Alčo, co zamýšlíš?“

„Tatínek by úmysl můj jistě schválil,“ předeslala ještě Alena, zaútočivši takto předem na úctu a lásku Perlínu k zesnulému otci. „Lituji jen, že jsem o tom neuvažovala dříve za jeho života, jak by ho byla potěšila má snaha býti na světě užitečnou. Bylo nám však vštípeno přesvědčení, že jako dcery bohatého továrníka se dobře provdáme a my nepřemýšlely, jak nedůstojné jest pro nás toto mínění, jak samy sebe pokořujeme tím, že bezmyšlenkově přijímáme tento názor, jako samozřejmý. Cítila jsem vždy nevolnost při tom, ale nedovedla jsem si uvědomit, že je to má dívčí hrdost, která se vzpírá zastaralým náhledům o ženské méněcennosti, o neschopnosti její stát na vlastních nohou, o potřebě opory pro ni v silné paži mužově. Jak jest to vše směšné a jak podivně s námi osud zatočil. Nyní jsme chudá děvčata a poněvadž jest bohatství často hlavním účelem, pro něž se muž žení, octly jsme se na vyhlídce, dostati se v onu

44$

přebytečnou třetinu žen, jež se musí vyzbrojiti samy k boji o život, ježto se pravděpodobně sotva nalezne druh, který by starost tu s beder jejich sňal. Ostatně, aspoň nás nikdy nebude strašit obava, že nám byla ona pomoc nabídnuta jen proto, že jsme stály v záři zlata, což zůstane vždy nejodsouzenější lidskou vlastností. Nikdy dříve nenapadlo mi sledovati ženské emancipační hnutí a teď bývá příčinou jedné z nejčistších mých radostí, když poznávám, co bylo ve směru tom již vykonáno. Krok za krokem nabýti lze přesvědčení, že nelze více popřít stejnou duševní schopnost a stejnou zdatnost ženinu s mužem ve všech oborech práce, vyjímaje pouze ty, k nímž třeba větší procento sil tělesných. Avšak duchem vyrovná se žena muži vždy…“

„Co chceš vlastně podniknouti, Alčo,“ tázala se rychle Perla, dostávši se konečně ke slovu. Pohlížela na sestru velmi napiatě a objala úzkostlivě její štíhlou šíji.

Tato políbila něžně čisté sestřino čelo a rozhlédnuvši se z otevřené verandy po mladé jarní nádheře, odvětila s planoucím pohledem: „Jsem přijata osamělou starou dámou za sekretářku a společnici a do tří dnů musím býti již na místě,“

„Společnicí!“ vykřikla s hrůzou Perla, neboť zatanul jí případ bývalé společnice matčiny, jež dlouho odevzdaně snášela zlé rozmary a neodůvodněné týrání své paní, až konečně jednou všecka zoufalá utekla tato jemná bledá dívka z domu Lebedových a nevrátila se více, nemohouc déle snášeti příkoří hrdou velitelkou jí činěné. Na to nepřijala již paní továrníková žádné nové společnice a proto představa oné bledé tváře dívčí, s očima plnýma slz, uvízla tak pevně v mysli Perlině, nejsouc zastíněna jinou — novější,

Alena, její dobrá, milá Alča, měla se nyní státi snad také takovou smutnou bytostí, takovým podnožem pro rozmarně nepokojné střevíčky nějaké bohaté dámy?

45$

Perluška stiskla vášnivě sestřinu šíji a šeptala jí s očima plnýma slz,

„A já tě nepustím, nepustím, Alčo, představ si, co bych tu měla bez tebe?“

„Bude ti smutno, vím, miláčku, asi tak jako mně bude se stýskat po tobě, má milá, dobrá sestřičko,, ale neúprosná nutnost neohlíží se na naše city — ty jsou v životě vůbec postrkovaným pastorkem — ale uvaž sama, nebude-li tak lépe? Víš, má Perlo, nesmíš mne přemlouvati, já jen z toho důvodu jsem ti vše zamlčela a přicházím k tobě již s hotovou věcí, poněvadž jsem se obávala své slabosti, že bys mohla můj plán zviklati svými námitkami. Rozvážila jsem vše dobře a nevíš, jakého sebezapření bylo mi třeba, abych se neprozradila. Nyní se již nic změniti nedá. Jsem přijata a říkám si „va bangue!“ Poslyš, co mi ona dáma píše!”

Alena rozevřela list a četla:

{„Slečno,

rozhodla jsem se pro Vás z čiré náhody a doufám, že toho litovati nebudu. Byla to těžká volba mezi oněmi šedesáti žadatelkami, jež mi nabízely své služby na moji nabídku v novinách. Váš obrázek však rozhodl, neboť jste poněkud podobna osobě mně kdysi velmi milé. Až přijedete, povím Vám, jaká práce Vás u mne čeká. Pro svou osobu potřebuji Vás co společnici a pro svou činnost jako filantropka — co sekretářku. Doufám, že jste na obě dosti připravena, nemožnosti nežádám.

Vypravte se z domova co nejdříve, čeká na Vás dosti zadržené práce.

Zdraví Vás

Bož. Bezděková.“}

Obě dívky setrvaly okamžik mlčky — zdálo se jim oběma, že z řádků bohaté dámy čiší chladná povýšenost a nezastíraná úsečnost.

46$

„Ta dáma je lidumilka?“ tázala se po chvíli Perla, jakoby nevěřila svému sluchu.

„Ano — a doufám, že následek toho pocítím sama na sobě — proto se o mne neobávej —“

„A ty se domníváš, že budeš spokojena v takovém nezvyklém, tak příliš odvislém postavení?“ namítala Perla opět úzkostlivě.

„Drahoušku, nezbývala mi jiná volba. Kdybys věděla, jaké množství žádostí jsem odeslala a jen tato jediná setkala se s výsledkem — není-li to pokyn osudu?“ snažila se žertovati Alena. „Nemůžeme vždycky míti to, co by se nám zamlouvalo, máš toho doklad sama na sobě. Nepamatuješ se již, jak jsi horovala pro povolání učitelské? A zatím je ti určeno spravovati domácnost!

I to jest dílo Prozřetelností! Uvaž, jaký by byl nastal zmatek u nás, kdybys ty byla dlela na studiích, a za tebe nebylo tu nikoho, kdo by se byl ujal vedení naší domácnosti. Smiřme se s tím, že vše na světě jest pro něco dobré a zajisté i moje seznámení se slečnou Bezděkovou nezůstane bez významu na mou další budoucnost.“

Perla se zamyslila. Alena měla pravdu. Osud sám připravil ji — mladou nezkušenou dívku shodou okolností pro úkol, jenž nyní spočíval na jejích bedrech. Nebyla v tom ironie — nikoli — ale síla předurčení, jež ji poháněla v ranném věku využít příležitosti a učiti se každé práci, jež se v dohledu jejím vyskytla. Opravdu jen shoda okolností podpořena ovšem její vlastní touhou a zálibou, vytvořila z ní — šestnáctileté dcery továrníkovy, rozšafnou hospodyni, která s obdivuhodnou obratností stačila zastati vše, co jí tak znenadání osud na bedra vložil. Konala to ráda, aniž ji kdy napadlo, že tím kuje okovy své vlastní svobodě a volnosti. Neměla chvíle oddechu, neboť když si vše obstarala v domácnosti, čekala na ní práce v zahradě, ze které mínila těžiti co možná nejvíce, aby matce nechybělo aspoň v ohledu tomto vše, nač zvyklá byla, jako milovnice různě připravených jemných zelenin, kompotů a zavařenin,

47$

na jejichž koupi by nebyl stačil přesně vyměřený obnos, určený pro domácnost.

Alena vysvětlila též Perle, že jejím odchodem zmenší se vydání pro domácnost a že Perla zbylý snad obnos bude moci použiti buď na přilepšení aneb uschovati jej pro „strýce Příhodu“, v čemž jí praktická sestra musila dáti za pravdu.

„A já se přičiním, abych ti mohla též nějaký příspěvek ze svého měsíčního platu posílati, neboť za nedlouho vyskytne se mnoho potřeb, o nichž nyní tušení nemáme, poněvadž jsme byly doposud opatřeny zásobami ze starého domova. Vidíš tedy, Perlo, že jest moje snaha po výdělku zcela chvalitebná a nutná. Až matinka vstane, oznámím jí svůj úmysl, prozatím nebudu tě déle zdržovati a máš-li ve vsi nějaký nákup, obstarám jej, chci se ještě trochu po milém zdejším okolí rozhlédnout!, než-li jej na čas opustím —“

„Na čas — ano, rozhodně jen na čas, má dobrá Alčo! Nebýti toho vědomí, těžko bych se s tebou loučila,“ podotkla poznámkou tou potěšená. Perla.

„Jdi tedy! Ve vsí nepotřebuji ničeho a není třeba, abys svou procházku podřizovala určitému směru. Matinka s Leou nepřijdou k snídani dříve až k desáté hodině, a do té doby budeš zas doma, viď?“

„Rozhodně!“

Alena vstala, stiskla Perle ruku a vyšla tak, jak byla v domácím prostém šatě, zástěrkou přepásaném a s hlavou nepokrytou, ven přes stráň do polí, jež se táhla podél lesa ve zdánlivé rovině až k lesnatému obzoru, Dluhanov sám i s továrnou a jejím okolím v pozadí táhl se romantickým údolím, jehož středem vinula se úzká stuha jasného potůčku. Údolí bylo uzavřeno s jedné strany olesněnýmí stráněmi a s druhé povlovným svahem, na němž se pestřily roztroušené selské chalupy se svými zahrádkami, k nimž patřila pole šířící se, jak již zmíněno, do daleké roviny prorvané tu a tam výmoly a roklemi. Střed vesnice oživoval rybník, jímž protékal

48$

potůček, jenž pak pospíchal v dál do náruče bystré Jizery. Svou malebností podobal se Dluhanov podkrkonošským, lázeňským útulkům, až na to, že mu scházelo romantické pozadí horského pásma.

V poli se již pilně pracovalo. A Alena, spatřivši vesele hovořící a smějící se lidi, z nichž mnozí si i rozmarně prozpěvovali, vzpomněla na příhodu, jíž se stala svědkyní, provázejíc matku a otce na vyjížďce k nedalekému panskému dvoru, v němž měl otec. jakési řízení se správcem o dodávce mléka pro tovární dělnictvo.

Spatřili téhož náhodou na poli a otec rozkázav zastaviti, odebral se k němu do pole, na němž právě pracoval celý zástup Slováků, kteří se u nás a na Moravě najímají často na celé léto, nalézajíce útulek ve velkých ratejnách při dvorech.

Alenu zajímalo sladké, měkké jejich nářečí a pozorovala se zájmem jejich čilé pohyby, smích a žerty, jež dosvědčovaly, jak jsou šťastní a spokojeni i při svém těžkém životě, tito skromní lidé.

Když se otec, .provázen správcem, přiblížil ke kočáru, oslovila matka tohoto, podotýkajíc: „Jací to otroci tito lidé — připomínají mi dobytek svou bezmyšlenkovitosti a tupostí.“

„Chybný to názor, milostivá paní — dovolte, abych jej opravil,“ namítl zdvořile opálený správce. „Tito lidé jsou si vědomi; že se jim u nás dobře daří. Dostanou tu dobrý plat mimo naturalií k obživě své a na zimu vrátí se domů, kdež z výsledku své letní práce zcela spokojeně žijí.“

„Ale, pane správče, jaké pak pohodlí mohou si dopřáti tito lidé?“

„Nu, takové, které odpovídá jejich touhám a přáním. Vždyť možno žiti spokojeně i při bramborech a černém chlebě, neznáme-li jiných lahůdek.“

„Neřekla bych, že tito lidé vyhlížejí spokojeně.“

„Račte se přesvědčit — a pozorujte tam ten oddíl,

49$

který právě dokončil svou práci. Věnujte mu na okamžik svou vzácnou pozornost.“

Paní Lebedová musila ze zdvořilosti chtě nechtě svoliti — a tak mohli všichni pozorovati, jak zástup dívek a žen shromáždil se na mezi ve stínu rozložité jabloně. Smích a žert hlaholil jim z úst, některé i bujně skotačily, o nějaké stísněnosti nebylo zde ani potuchy.

„Zanechte raději těch komedií a zazpívejme si,“ zvolala jedna z nich a ve chvílí ozýval se veselý zpěv táhlé písně slovácké.

„Tak nevyhlíží otročina, milostivá paní, ti lidé pracují rádi — s chutí,“ podotkl správce. „Každý nemůže si hovět v hedvábí, ale račte být ujištěna, že mnohý z těchto prostých lidí jest spokojenější než nejmocnější a nejbohatší lidé světa. V práci radostně konané, ať je jakákoli, přebývá štěstí života!“

Alena uvažujíc o této příhodě, cítila, jak jí vzrůstá v srdci pocit nekonečného blaha nad vědomím, že i ona jde určité práci vstříc. Nebude již déle příživnicí, zahálčivým trubcem mezi včelami, nalezla si již také činnost, která ovšem nebude odpovídati jejím tužbám, neboť kusé její předvzdělání odňalo jí všecku možnost výběru, ale byla vděčna osudu za to, co jí podával a doufala, že ve svědomitém konání povinností, jež na ni čekají, nalezne zajisté svou spokojenost a více si prozatím nežádala.

Stane se sekretářkou!

Alena se poněkud zachvěla, neboť neměla ani tušení, co vše bylo ve slově tom zahrnuto. Slečna Bezděková sice ve svém insertu podotýkala, že žádá spíše společenskou vyspělost, než-li nějaké odborné úřední vědomosti, na základě čehož osmělila se zkusiti své štěstí i Alena. Bylo jí příznivo a dívka s důvěrou očekávala, že s úsilím veškeré své snahy povinnostem svým najisto dostojí. Ne-li , bude si hledati místo jiné. Byla to

50$

odvážná sázka, ale odvážnému prý štěstí přeje. Ona s pomocí boží půjde odhodlaně vstříc novému období svého života.

« V. »

Zamyšlená stočila se k lesu a sešla opět po zalesněné stráni dolů na úvozovou cestu, lemovanou kvetoucími třešněmi, která se táhla od lesa ku vsi as čtvrt hodinky odtud vzdálené. Bylo tu krásně, v šťavnaté zeleni luk počala pestřiti se jarní flora vylákaná letos tak záhy teplými paprsky slunce a rozvíjející se květy třešní vydávaly jemnou, něžnou vůni. Duben nastupoval teprve svou vládu a příroda již připomínala krásou svou vnady kouzelného máje.

Alena šla se sklopenou hlavou, až ji náhle vyrušil z myšlenek pozdrav příjemného mužského hlasu.

Vzhlédla rychle a setkala se s pohledem vážných, šedých očí, které na ni pohlížely z otevřeného, mužného obličeje s neskonalou něžností,

,,Jaká to šťastná náhoda, slečno Alenko!“ navazoval hovor mladý, prostředně vysoký muž, drže uctivě smeknutý klobouk v ruce a přistupuje s napřaženou pravící blíže k ní, „Neměl jsem doposud štěstí setkati se s vámi, ač bych si toho byl tolik přál. Váš nový domov připadal mi jako začarovaným zámkem, v němž dlela moje milá, vzácná přítelkyně v tuhý spánek zakleta. Již přes půl roku jsem vás neviděl a kdybych náhodou nebyl zvěděl od pana bratra, že jste stále doma, byl bych se domníval, že jste odtud odjela, ani se nerozloučivši se svým oddaným přítelem, A já měl toho tolik na srdci, a tolik jsem doufal dosíci od ústní rozmluvy s vámi. Jak jsem šťasten, že konečně se chvíle ta dostavila.“

Pohlédla naň jen tázavě a svolila, aby se k ní připojil. „Od oné doby, co jste mi zmizela z očí, schází mi cosi krásného, milého, co mi život oslazovalo, stýská se

51$

mi po oněch pozdravech, jež jsem k vám vyslati směl, když jste chodívala kolem továrny na procházku do lesa.“

„Ale pane účetní, snad byste nežádal, abych i nyní ještě vážila cestu na druhou stranu kolem továrny jen proto, že se vám to líbilo? V našem okolí je dosti pěkných blízkých procházek a netřeba k vyhledání lesů přecházeti teprve celou dlouhou vsí a tovární čtvrť. Ostatně přiznám se vám upřímně, že se mi též po onom okolí občas zasteskne,“

„Jen po okolí? A na přátele v něm dlící nevzpomínáte?“ namítl tiše a byl by jí tak rád řekl, jak nesmírně jí má rád a že v onu chvílí, kdy neštěstí tak náhle přikvapilo na její rodinu a kdy se stěhovala z nádherné vily ve skromné zákoutí svého nynějšího domova, vzrostla v něm veliká naděje, jež v smutném tom obratu viděla předzvěst štěstí skromného, chudého pracovníka, jenž si dříve netroufal pro bohatství a vysoké společenské postavení milované dívky, pozvednouti k ní svůj zrak. Stala se chudou, nic nestálo již mezi nimi a on čekal jen na příhodnou chvíli, svěřiti se jí se svou touhou.

Mladý muž měl srdce přeplněné, ale k vyznání nemohl se odvážit. Pohlížel na ni mírným, oddaným zrakem a ona odpovídala na jeho hlasitou poznámku,

„Na takové milé, oddané přátele, jakým jste mí býval vy, se nezapomíná, pane účetní, třeba nás život rozdvojil.”

„Děkuji vám, slečno Alenko; ani nevíte, jak velice se mi stýskalo po hovorech s vámi, jak jsem vždy okřál, Když mě šťastná náhoda s vámi svedla. S nikým nemohl jsem si tak od srdce pohovořit, jako s vámi o své práci, svých plánech, o své minulosti, o nejvniternějších svých myšlenkách, o světě a lidech. Tak vše — vše, mohl bych vám svěřit o sobě, jako nikomu na světě — tak — jako právě — nu — tak — jako nejlepšímu příteli, —“ připojil s lehkým povzdechem.

52$

„Vaše důvěra mne těší, pane Jirkovský,“ odvětila, potlačujíc pohnutí, neboť zabušila v té chvíli, jak to vlastně vyhlíží v nitru .tohoto dobrého, ušlechtilého člověka, jehož si její otec pro jeho výbornou povahu velice vážil.

Hovoříval s Alenou o něm a na jeho výslovné přání, zvala ho i jeho choť do svých zábav, ač mu bylo proto podstoupiti s ní dosti tuhý boj. Paní Iréně zdál se býti Jirkovský mužem příliš nepatrným, jak svým zjevem, tak svým postavením a když o jmeninách manželových, kdy pozváno bylo k slavnostní tabuli ve vile všecko jeho úřednictvo a ona blahosklonně se všemi promluvili musila, povšimla si ho lépe, nechápajíc přání mužovo, proč zrovna jej by měla zváti do svých vlastních společností, kamž mimo ředitele a inženýra továrny nebyl zván již nikdo.

„Žije tak příliš osaměle, je nešťastným nad ztrátou matky a sestry, jež ho nedávno stihla, přeji si, aby se rozptýlil a rozveselil,“ namítal pan Lebeda.

Paní továrníková dlouho odporovala, ale konečně pomohly Jirkovskému k vítězství jeho housle. Byl mistrným houslistou a paní Iréna právě potřebovala k osvěžení svého večírkového programu takového umělce, jenž byl milerád ochoten pobaviti hrou svou hosty paní Lebedové.

Když učinil své povinnosti zadost, stál obyčejně stranou a pohlížel často dost netečně na čilý ruch kolem sebe.

Alena bývala druhým tichým pozorovatelem matčiny společnosti, občas pobavila se s některou ze starších dam vážným rozhovorem anebo naslouchala s celou duší hudebnímu přednesu různých umělců, jež matka občas zvala ku svým dýchánkům.

A tu k ní jednoho večera přistoupil otec a upozorniv ji na Jirkovského, pravil: „Alenko, věnuj trochu pozornosti panu účetnímu, zdá se mi, že se tu cítí nesvým, jakoby zaprodaným a to bych nerad, mám dobrého toho

53$

hocha srdečně rád. Věř, že si tvé pozornosti skutečně zaslouží. Vy, oba máte stejně vážnou povahu, podej mu příležitost, aby se mohl pobaviti s tebou. Jest mužem charakterním a nemusíš se obávati, že by v tom shledával něco více, než jen společenskou ohleduplnost, na kterou, bohužel, otec se zamlčel a Alena tušila, co dopovědět nechtěl.

Matinka opravdu zcela bezohledně zapomínala na přítomnost účetního, a bylo až příliš patrné, že jej jen zúmyslně zanedbávala.

Od té doby Alena často ztrávila ve společností Jirkovského mnohou příjemnou chvíli a oba se záhy velice spřátelili. Jirkovský byl mužem velmi jemným a ušlechtilým, ale přes hloubku svého vzdělání do krajnosti nesmělým a společensky plachým, jako snad všechny hluboce založené, v nitro své zahloubané bytosti. Kdyby byla bývala Alena domýšlivější, byla by brzo poznala, že jest to ona, která ho vábí do večírků matčiných, kterým by se byl jinak velice rád vyhnul. Když se dívka někdy do zábavy nedostavila, byl by se Jirkovský nejraději hned vytratil, tak ho nudil pobyt v bavící se společnosti,

Alena chodívala občas do lesa na procházku a kdykoliv šla kolem továrny, účetní vyskytl se na blízku a někdy se dokonce i osmělil přidati se k ní. Uzavřeli spolu opravdu srdečné přátelství a byli by se sblížili snad ještě více, kdyby v to nebyla padla ona neslýchaná katastrofa, která je ovšem rozdvojila pokud se prostory týkalo, ale která za to nesmělého nápadníka společensky přiblížila k milované dívce.

Když Alena pohlédla se strany na Jirkovského a seznala, jak mu oči září, tu se jí zdálo, jakoby se bylo před ní objevilo náhlé světlo, před nímž musila bezděky přivříti oči, jak se jím cítila oslněna. Ale pocit ten trval jen okamžik a dívka snažila se žertem zaplašit vážnou náladu, jež se jich obou zmocnila.

54$

„Jiné dámě byste tím sotva učinil poklonu,” zasmála se zvonivě, „ale já si toho právě vážím, že jste si mne vyvolil za přítelkyni. Stavíte mě tím na úroveň muži a to se stává u vás — pánů světa, zřídka kdy!”

„Proč by se to nestalo? Poctivý, řádný muž staví vždy ženu na týž stupeň jako sebe, ba, výše ještě nežli sebe, ježto v ní vidí ztělesněny všecky nejlepší vlastnosti člověka dokonalejšího.“

„Ho — ho, pane účetní, zdá se, že jste poněkud zabrousil v jihozemskou obrazotvornost. Neboť u nás je až příliš často projevováno thema o menších schopnostech ženy, z čehož se vyvozuje pak i její méněcennost.“

„Aj, naše staré thema,” usmál se Jirkovský a úsměv ten jeho vážné tváří velmi slušel. „Víte-li ž ještě, slečno Alenko?“ Jeho pohled utvěl na ní s laskavou mírností, jakoby ji pohladiti chtěl.

„Ano, byl to obyčejně kámen úrazu oněch nahodilých rozmluv, jež nás spolu svedly a po delší době i dnes se k problému onomu znova vracíme. Čím to?“

„Snad proto, že chceme být dobrými kamarády a že jeden druhému chceme náležitě objasnit své názory,“ řekla vesele.

Jeho šedý, mírný pohled zesmutněl opět.

„A domníváte se opravdu, slečno Aleno, že by bylo na světě lépe, kdyby se ženy postavily ve všem na stejný stupeň s muži? Obávám se, že by pak zmizela se světa veškerá jeho poesie.“

„Jaký jste škarohlíd!“

„Nikoliv, slečno Alenko, já nosím snad až příliš růžové brýle a jsem proto také spokojenější než mnohý pessimista. Nečetla jste ještě nikdy Micheletovo pojednání o ženách? Zmiňuje se o určení ženině, které přináší samo sebou, že čím výše vyspěla po stránce poetické a náboženské, tím prospěšněji a záslužněji působí v životě denním. Praví, že žena jest mužova neděle. Není mu jen mírem, ale i radostí. Ona jest mu sůl života, která teprve mu život náležitě

55$

zhodnocuje. Neděle značí radost, volnost, svátek. Žena jest proto lepší, světější částí mužovy duše. Jest mu čtvrtinou, třetinou, či půlí života. Ne, jest mu život celý! Nemyslete, že jsem fanatik, slečno Alenko, ale mám přibližně takový ideál ženy, jak se o něm zmiňuje tento slavný francouzský myslitel a ten se přede mnou vznáší jako jasná hvězda ve tmách. Pohleďte na záhon květin, které jsou užitečný nejen tím, že skytají potravu a úkryt včelám a motýlům, ale také svou krásou osvěžují duši i srdce člověka, posilují nás v činnosti, budí měkké, vděčné myšlenky a pocity a nedají nám zajít ve ztrnulém sobectví, nesrdečném spěchu za úspěchem a ziskem, aby nám připomenuly, že jest na světě ještě něco jiného než jen hrubý požitek, zisk, ztráta a práce

„Zdá se mí, že byste si přál, abychom my ženy byly takovými květinami? Jaká to čest a potěšení pro nás, býti určeny k osobní radosti pána světa!” podotkla Alena skoro posměšně.

„Slečno Aleno, vy mne nechcete pochopiti,“ podotkl účetní patrně dotčen, „nebo jsem se špatně vyjádřil? Bůh uchovej, nemám ani nejmenšího přání omezovati nějak schopností žen. Jsou mnohé z nich přímo povolány svou něžností, jemností, cituplností, laskavostí a milosrdenstvím k obětavému povolání lékařskému, jakož i ke krásnému a záslužnému stavu učitelskému. Ženě nemá býti bráněno vztáhnouti ruku po všem, k čemu schopnost cítí, ale ona nemá zapomínat na své ženství, nemá setříti se sebe onen kouzelný pel poesie, květinové vůně a krásy, bez nichž i pro ni svět ztratil by hlavní svůj půvab!”

Alena byla hluboce pohnuta a teprve po chvíli podotkla tiše:

„Obávám se, pane účetní, že vaše názory o ženách musí zkaliti brzké zklamání.”

„Jsem jist, že nikoli. Jsou tu ovšem výjimky, ježto není na světě věci, o níž mohl by platiti úsudek bezvýjimečný,

56$

ale mé vlastní přesvědčení poučilo mne, že opravdu žijí na světě ženy-andělé a můj názor není proto mylný. Naučil jsem se posuzovati ženy podle své matky a sestry a bylo by pro mne nejtrpčí ranou, kdybych si jednoho dne říci musil, že takové, jim podobné již neexistují. Moje maminka byla vysoce vzdělanou ženou, četla mnoho a učila se stále a byla by mohla zajisté každého okamžiku zastávati nějaké povolání ve veřejnosti. Ale jejím působištěm byla rodina, domov a zde vykonala mnoho dobrého, mnoho požehnaného. Tatínek říkával o ní, že jest jeho dobrým geniem, jeho nejmilejším soudruhem, a mně po smrti otcově byla nejlepším rádcem, nejdražším přítelem, jako sestra, jež se jí ve všem podobala. Vypravoval jsem vám již, jak nemilosrdně urvala mi nákaza tyfová tyto dvě drahé bytostí, téměř jedním dnem, jichž odchodu budu želeti až do své smrti. Co dobrého a krásného mohly ještě vykonati, zvlášť Zdenka, jako příští žena a matka! Jinak bylo souzeno, zbyl jsem tu z rodiny naší sám a nelze se diviti, že v srdcí mém zůstal trvalý smutek pro odchod bytostí tak vzácně ušlechtilých. Avšak promiňte, slečno Alenko, zatoulal jsem se zcela nevolky do říše vzpomínek.“

,,Chápu vás, i váš velký zármutek.“

„Mluvili jsme o vzdělání žen. Doufám, že mi dáte též za pravdu, že ono šablonovité vzdělání, za nímž se pachtí mnohé ženy, jest jen na újmu onomu vzdělání dle požadavků srdce, jež si má osvojit každá žena. Neboť to nejkrásnější se při tom ztrácí. Vždyť v tom spočívá blažený život všech, zůstane-li světu zachována poesie ženy, lásky — domova — poesie rodiny. Rodina — domov má býti ženě cílem nejsvětějším a jsem přesvědčen, že veliká většina a možná, že všechny tajně i zjevně po tomto svém pravém cíli touží, a že my mužové, jakož i mnohé drsné požadavky života nesou na tom velkou vinu, že právě ty pravé, nejlepší ženy nikdy tohoto, cíle svého nedojdou.“

Alenino srdce bušilo živě. Mluvil jí z duše a k úctě.

57$

již k němu cítila, družil se v této chvíli vřelejší zájem, jenž ji obyčejně vždy zaujal, když se s ním rozhovořila. Vycítila jemným instinktem ženy, že se jeho věrné srdce naklonilo k ní pevně a neodvratně, neboť takové povahy jako on, milují v životě jen jedenkrát.

Dříve se domýšlela, že obdiv jeho k ní podporuje i bohatství a význačné společenské postavení, v němž se nalézala a proto se jí dnes zmocnilo tím větší pohnutí, když se přesvědčila, že ona sama, bytost její, bez přívěšku bohatství jest mu žádoucí.

Cítila, že kdyby jen slovíčkem mu najevo dala svou náklonnost, že by nalezl odvahu a položil jí k nohám své srdce — svůj život a ona by ihned nalezla svůj cíl, neboť v hloubí její duše ozýval se mocný hlas, jenž jí našeptával, že to, co se této chvíle tichounce k ní blíží, jest ono velké, vroucí, tiché štěstí, o němž s chvějící se touhou sní srdce každé dívky, a jež nelze nikde jinde nalézti než v lásce ušlechtilého muže, v oblasti vlastní rodiny — v krásném, milém domově, po boku věrného druha, uprostřed milovaných dětí.

Ano, blížilo se k ní to štěstí a ona mohla po něm jen ruku vztáhnout, leč neučinila toho. Zachtělo se jí boje, neznámá síla pudila ji do neznámých dálek, do světa, do života, do činnosti s vlastní zodpovědností, takže se jí vlastní štěstí zdálo čímsi méněcenným podle úkolu, jemuž chtěla spěti vstříc.

Kdyby se byla s Jirkovským takto setkala před svým rozhodnutím hledati stůj co stůj ve světě samostatnost, byla by zajisté bez otálení ruku vztáhla po tichém štěstí rodinném, třebaže náklonnost její k tomuto muži nebyla tak závratná, jak si vlastně vždy lásku představovala.

Proto nyní nebyla schopna zviklati rozhodnutí, na němž se již pevně ustálila. Dočasná odluka zajisté jim oběma neuškodí a přesvědčí-li se Alena, že svět a veřejnost nemůže jí nahraditi to, co jí poskytnouti mohla rodina, může se vždy ještě vrátit. Vnitřní hlas jí ovšem

58$

šeptal, aby se spokojila s tím, co jí podává poctivá pravice Jirkovského, ale onen druhý, který ji do světa lákal, byl silnější, mocnější a proto zvítězil.

Účetní čekal patrně na povzbuzení z jejích úst a když se mu ho nedostalo, odhodlal se k projevu zřejmějšímu.

„Slečno Alenko, máte-li jen poněkud bystrý zrak, mohla jste již dávno pozorovat, že od prvé chvíle našeho setkání patří mé srdce vám. Mám vás vroucně, upřímně rád, vámi vyjasnil se mí opět svět, zatemněný odchodem milované matky a sestry. Kdybyste se mi nebyla stala společensky rovnou, byl bych snad mlčel dále, ale vaše chudoba snímá mi zámek s úst. Není již překážek, které nás dříve dělily, jsem mužem samostatným, ve skromném sice, ale zajištěném postavení a přičinil bych se všemožně nahraditi vám aspoň z části, co jste ztratila. Alenko, mohla byste mne také milovati?“

Jeho hlas se chvěl a jeho poctivý, otevřený obličej byl pohnutím pobledlý.

Zastavila se a podala mu ruku, zakroutivši mírně hlavou. Vzhlédla jen na okamžik, ale rychle zas sklopila zrak, neboť prosebný výraz jeho šedých, důvěřivých očí byl by jistě zviklal její předsevzetí. A již první slovo z jejích úst roztříštilo rázem všecky vzdušné zámky jeho krásných nadějí.

„Ctím vás, a vážím si vás hluboce, pane účetní, — i ráda vás mám, jak dobře víte, jako žádného druhého muže na světě, ale domnívám se, že bych se vám špatně odvděčila za vaši lásku, kdybych vám nemohla dáti více než ony vroucí sice, ale zcela klidné city. Představuji si lásku jako bouři, před níž vše musí ustoupiti. My známe se ještě málo, a já nepochybuji, kdybychom se byli stýkali více, že by láska má k vám byla vzrostla tak, že bych se ani na okamžik nerozpakovala a podala vám ruku svou ráda — s jásotem. Jsem příliš upřímná a mám vás příliš ráda co dobrého, milého přítele, než abych

59$

vám mohla předstírati city, jež nenalézám v srdci svém. Jednoho dne sám byste mě proto odsoudil. Buďme proto rozumní. Vytkla jsem si již úkol a půjdu za ním v několika dnech, avšak dost možná, že se brzo vrátím a pak, seznám-li , že mé srdce jest schopno podati vám ono štěstí, jež hledáte a jež si plně zasloužíte, — a že i vy jste nezměnil své city ke mně — pak si promluvíme opět. Dnes nelze mi zvrátit rozhodnutí, k němuž mne svedla touha po činnosti, po boji — snaze a práci.“

„Což byste tuto touhu nemohla ukojiti i ve spolku se mnou? Domníváte se, že v životě provdané ženy není snahy, činnosti, práce a boje?”

„Připouštím, že tomu tak jest, mám ale na mysli boje jiné — existenční — chci zkusiti svou sílu bez jakékoli opory. Nuže, příteli Bohuši, smiřte se s tím, rozejdeme se nyní jako přátelé, — je-li to vůlí osudu sejdeme se později a štěstí naše — dá-li Bůh — bude tím hlubší, tím dokonalejší — —“

„Dá-li Bůh!” opakoval skoro bolestně a sevřel pevně její ruku. Bylo mu hrozno v duši, podobně jako tehdy, kdy blízek zoufalství pohřbíval drahou matku a sestru.

V tom ozvalo se čistým ranním vzduchem pronikavé zapísknutí tovární sirény, připomínající mu práci a povinnost. Dělníci nastupovali po krátké přesnídávce opět svou práci a úřední hodiny Jirkovského počínaly.

„Zpozdíte se, příteli?“ připomenula Alena otázkou.

„Nikoliv, slečno Alenko, siréna houká o čtvrt hodiny dříve, pospíším si pak a budu za deset minut na místě.“

„Jak se vám daří pod novou firmou?“ tázala se dívka s tváří zarmoucenou.

„Náš nový pán je americkým Čechem a pokud jsem měl příležitost poznati, jest mužem velmi roztomilým, a co hlavní — lidumilným — šlechetným. Nechce se tu však ještě letos usaditi a dojíždí sem občas z Prahy automobilem.“

„Jak mne to těší, že jste spokojen.“

Usmál se trpce.

60$

„Nuže, s Bohem tedy, příteli, děkuji vám za vaši důvěru!“ zastavila se a podávala mu ruku.

Uchopil ji a zvedl k ústům s uctivou vroucností. „Snad byl bych učinil lépe, kdybych byl mlčel,“ namítl tiše.

„Ó nikoli, příteli Bohuši, — věřte, že jste dobře učinil — vaše slova budou mne stále provázeti.“

„Bylo by to bezúčelné!“

„Kdo ví? Do budoucnosti nevidí z nás nikdo. Vím, že jiného muže nebudu milovati nikdy!“

Otevřenou tváří mladého muže šlehla zář radosti.

„Děkuji vám, Alenko!“ a poznovu pozvedl ruku její ke rtům a něžně jí pohladil.

Zarděla se a vztáhla jí zpět.

„Neuvidím vás již?“

„Bude lépe, když nikoli,“ řekla a srdce jí mocně zabušilo.

„Napíšete mi o sobě?“

Pokrčila rameny.

„Snad, A když i nenapíši, nesmí vám to býti důkazem, že na milého přítele Bohuše zapomínám,“ dodala rychle, postřehnuvši stín v jeho tváři.

„Je to vaše vůle a já musím být spokojen.“

„S Bohem tedy a buďte zdráv!“

Vracela se k domovu oklikou, zatím co on zamířil rovnou ku vsi. Za okamžik podlehla Alena ponoukání vnitřního hlasu a obrátila se. Spatřila ho státi se smeknutým kloboukem v ruce: pohlížel za ní.

„Milý, dobrý, zlatý člověk!“ řekla si a zamávala mu rukou ještě jednou na pozdrav. Zdálo se jí, že se musí k němu vrátit a podati mu pravici ke společné pouti životem. Pak nemusila by se již starati sama o sebe a mohla by vésti, byť ne blahobytný, aspoň z části tak pohodlný život jako dříve. Ale mladá dívka zapudila ihned tyto sobecké myšlenky. Nikoli, nebyla by schopna předstírati čity, o nichž srdce její ničeho nevědělo, a přelhávati muže, jehož si tak vysoce vážila pro jeho

61$

poctivost a měkkou, jemnou duši. Nikoliv, musila by proto opovrhovat sama sebou. On zaslouží býti vroucně milován. Alena vykročila rázněji a pomyslila si: „Zůstanu věrnou sama sobě, probudí-li vzdálenost a odloučenost v srdci mém onu pravou lásku k němu, bude vždy i pak dosti času na štěstí — jinak zůstaneme navždy jen dobrými přáteli,“

« VI. »

Bylo již skoro devět hodin, když vyšla ze svého pokoje s tváří znuděnou a rozmrzelou paní Iréna Lebedová… Byla dosud krásnou ženou vysoké, plné postavy, zjev to opravdu majestátní, jenž na první pohled musil vzbuditi obdiv, který však zvolna mizel, čím déle naň byla pozornost soustředěna. V tmavých očích paní Lebedové bylo cosi tvrdého, nelítostného, co musilo každého odpuditi, kdo s ní déle prodléval. Bylo patrno, že se uměla dobře přetvářeli a že málokdo, s kým se společensky stýkala, znal její pravou povahu. Rána osudu poodhrnula závoj této přetvářky a odkryla nemilosrdně, co pod ním skryto bylo. Byla zvyklá míti kolem sebe zástup lichotníků, a ve svém nynějším nuceném ústraní velice postrádala společenský vír a pestrost života, v nichž si dříve tolik libovala a myšlenka, že ani po ročním smutku za zesnulého chotě nebude lépe, činila ji velmi rozmrzelou.

Nevlídným, rozespalým pohledem rozhlédla se po jídelně a seznavši, že tu není prostřeno, prošla dveřmi na chodbu a zamířila k verandě. Zde přistoupila k prostřenému stolu a pozvednuvši bílou rukou pokryvečku, která skrývala chléb na misce, aby neoschl, ohrnula pohrdavě ret, ale pak usedla s hlubokým povzdechem do proutěného křesla.

V tom vcházela již na verandu Perluška (digr v1), přinášejíc matce na podnose snídani. Zaslechla matku v kuchyni,

62$

vycházeti na verandu a pospíšila si, aby dlouho nemusila čekati.

Paní Lebedová poděkovala jen nedbale na pozdrav dceřin a míchajíc čerstvě slitou kávu, vzpomněla si na svůj stříbrný kávový příbor, v němž jí panská dříve kávu k lůžku nosívala, pokrčila nosem a chtěla pronésti něco o nechutném slévání kávy v kuchyni. Ale neřekla ničeho. Příjemná vzpomínka postavila před její duševní zrak krásnou, drahocennou čínskou mísu, plnou jemných mandlových a máslových křupinek, jež bývaly jejím nejoblíbenějším zákuskem.

Za to nyní. Suchý chléb musí jisti a kávu jí Perluše slévá jako nějaké děvečce. Již chtěla pronésti, že by tu chudou snídaní měla ráda alespoň „slušně“ podanou, ale vzpomenuvši si včas, že nemá služebnictva, jež by jen uklízelo, mylo a čistilo, mlčky míchala lžičkou slabý odvar kávy, o němž se kolikráte již vyjádřila, že by takový nebyla v jejím domě pila ani čeleď. Ale Alena matce pokaždé vysvětlila, že dávka kávy, jež se ve vile spotřebovala pro jednu osobu, musí stačiti nyní pro všechny, až si to matka konečně trochu zapamatovala a nezmiňovala se již více o tom, ačkoliv se jí denně nová výtka vznášela na rtech.

Perluška, předloživši matce koflík, čekala okamžik na oslovení, ale když paní Lebedová mlčela, odcházela opět za svou prací.

„Nemáš aspoň kousek másla na chléb?“ tázala se matka, rozmrzele obrátivši se za ní,

„Matinko, odpusť, nemám; k večeru dojdu si pro čerstvé. Kovářová bude dnes teprve stloukat,“ omlouvala se Perla a vrátila se k matce,

„A na čem chceš uvařit oběd? Snad ne na sádle, nebo rostlinném tuku? Chceš, abych si ještě ke všemu pokazila žaludek? Nemohla jsem nikdy pozříti jídlo na takovém omastku připravené.“

„Mám ještě malou zásobu převařeného másla,“ vymlouvala se Perla a tázala se v duchu sama sebe, kdy

63$

konečně matka nahlédne, že jest třeba velice, velice šetřiti, aby vystačily s určeným obnosem.

„Kde jest Alena?“

„Vyšla si ven, matinko!“

„A Lea ještě asi spí?“

„Ano, matinko!“

„Oh, jaká to strašlivá, ukrutná nuda. Nevím, budu-li to moci déle snésti!“

„Matinko, nyní budeš moci podnikat již procházky.

V lese jest úplně sucho a překrásně. Můžeš choditi s Leou na procházky a potěšíš se zajisté v krásné boží přírodě,“ dívka se zadívala nadšeně otevřenou verandou do zahrádky.

„Takové hlouposti mne nedovedou rozptýlit. Víš, že jsem nikdy nechodívala na procházku pěšky, a nebudu tak činiti ani nyní.“

„Aspoň zahrádkou se projdi, matinko. Podivíš se, jak tam všecko vůčihledě roste — bují.“

„To mne nikdy nezajímalo, tyto hlouposti mohou baviti takové šestnáctileté slečinky jako jsi ty,“ odtušila mrzutě paní Lebedová.

„Ano, mně baví a těší pozorování přírody velice. Vidím, jak vytrvale a bez ustání pracuje na úkolu Tvůrcem jí daném a jsem nyní mnohem raději na světě co poznávám, že i já mám v něm svůj úkol.“

Svůj úkol!

Rozmarnou paní nikdy nenapadlo, že jest snad také na světě proto, aby tu vyplnila nějaký úkol, a proto se jí tato slova z úst mladičké dcery dotkla velmi podivně. Neuznávala také nikdy nějakou činnost jiných lidí, neměla času vůbec uvažovati o tom ve svém rušném životě a nemohla ani nyní posouditi, co třeba vše Perle vykonati, aby mohla ona a Lea bezstarostně dále žiti. Dívka měla neobyčejnou schopnost odstraniti z okolí matčina vše, co by v ní probouzelo bolestné vzpomínky a bolelo ji velice, že nemohla jí poskytnouti všecko tak, jak tomu byla zvyklá dříve.

64$

Matce odpouštěla Perla ráda její nemohoucnost a naprostou nepraktičnost a chápala, že by jí bylo těžko učiti se po čtyřiceti letech pracem, o které se po celý svůj život nezajímala.

Za to Leina nečinnost ji často mrzívala a trvalo to dosti dlouho, než ji s Alenou odnaučily domýšleti se, že si může stále hráti na úkor jejich — na milostivou slečnu. Dalo to práci Aleně, než sestru naučila samu se obsloužiti a nežádati neustále pomoci Perliny.

Marné však bylo očekávání sester, že Lea projeví později snahu býti též nějak v malé domácnosti užitečnou, že se vpraví do nastalé změny a odloží bezohlednost bohaté a hrdé dámy, čímž skromnou sestru velice urážela. S počátku snažila se zvlášť Alena napravili sestře hlavu, ale když její úsilí bylo marné, vzdala se s Perlou veškeré naděje, neboť na oporu matčinu v tom ohledu nemohly se dívky spoléhati. Ta se ve svém miláčku jen zhlížela a dívky s hořkostí v srdci cítily, že Lea má v ní pro své velkopanské choutky horlivou zastánkyni. Proti dvěma bylo těžko bojovali, zvlášť když úcta a vážnost k matce ukládala dcerám všemožnou šetrnost a ohleduplnost.

Perla, pohlížejíc zamyšleně přes dřevěné zábradlí verandy do zahrady, vzpomněla si, jak se bude cítit opuštěnou, až tu nebude Aleny, její milé důvěrnice, která jí byla oporou.

Co tomu matka řekne, že chce Alena odejít?

Perla chtěla se již zmíniti o úmyslu sestřině, když se ozvalo sklapnutí kliky u zahradní branky a hned na to stoupala Alena po čtyřech kamenných stupních na verandu.

„Ruku líbám, matinko — dobré jitro!“ zdravila tato matku.

„Kdes tak časně bloudila, Alčo?“

„Časně? Ale, matinko, vždyť bude co nevidět devět hodin! Byla jsem se ještě porozhlédnout po milém domově.“

65$

Matka na ni tázavě pohlédla.

„Doufám, milá matinko, že mi promineš, svěřím-li ti teprve nyní, že jsem přijala místo …

Paní Lebedová prudce vstala.

„Místo, ty? Jaké místo?“ tázala se velitelsky a z očí sršely jí blesky.

„Společnice a sekretářky —“

„Společnice — sekretářky?“ opakovala po ní

a sklesla do proutěné lenošky zpět. „Tedy taková lepší služba — ty, moje dcera! — Nikoliv, nikam nepůjdeš! Dosti již té hanby …“

„To přece není hanbou vydělávati poctivě svůj chléb?“

„Ne, Nesvolím — abys sloužila cizím lidem, za několik bídných korun!“

„Uvaž, matinko, že jsem pro vás doma jen přítěží — zbytečným příživníkem Perla se bez mé pomoci dobře obejde a bude vám všem za to moci přilepšiti.“

Tento důvod měl sice velkou moc v sobě řízen jsa trefně na sobectví paní Lebedové, ale hrdá paní těžko skláněla hlavu pod příkaz nutnosti a namítla ještě již povolnějším hlasem: „A nemohla bys nějak jinak, způsobem méně nápadným zajistiti nám nějaké přilepšení?“ Tato slova šla těžce z úst ženy, která do nedávná stála v záři zlata.

„Nelze, matinko, přemýšlela jsem již mnoho o tom. Ostatně, co na tom, takové povolání zastávají dívky z nejlepších rodin .,.“

„Když je k tomu chudoba přinutí…“ doplnila trpce paní.

„Chudoba cti netratí —“

„Proč jsi se dříve se mnou neporadila?“

Alena se trpce usmála. Jaký smysl byla by měla ta porada? Nezkušená matka byla by jí úkol, jenž si předsevzala, značně ztížila.

„Bylas ovšem prohlášena při projednávání pozůstalosti — vlastně úplné nemajetnosti —“ podotkla paní

66$

přitrpkle, „za svéprávnou, ale jako dobrá dcera mělas respektovati moje přání, — já bych nebyla nikdy přivolila k takovému ponížení!“

„Matinko, to ponížení jest jen illusorní. Odpusť, musím-li ti připomenout, že žijeme jen ze skromného obnosu, jenž právě postačuje na vedení domácnosti. Věz, kdyby nebylo vzorné píle a obratnosti Perliny, že by se často dostavily mnohé nedostatky. Na kapitál, z jehož úroků žijeme, nelze sáhnouti, poněvadž nám, jak ti dobře známo, ani nepřináleží, ježto byl položen k vydržování naší domácnosti jen na dobu dočasnou. Na pomoc cizí počítati nelze, bylo by ostatně ještě těžší dovolávali se soucitu tam, kde jsme dříve závist budili, lépe spoléhati na sebe — na svou vlastní pěst.“

„Těch několik tvých haléřů nás stejně nevytrhne,“ podrážděně podotkla paní.

„Dovol, matinko! To bude moci nejlépe posoudit Perluška, a já vím příliš dobře, jak těžce doléhalo na ni pomyšlení, jak bude dále, vystačí-li s vyměřeným obnosem až dojdou všecky bohaté zásoby, jež jsme si přivezly z vily. Chce se sice vynasnažit — —“

„Snad také nějak vydělávat?“ vpadla matka.

Perla stojíc za matkou dávala Aleně odmítavé znamení a tvářila se při tom tak úzkostlivě, že se srdce Alenino stáhlo trpkostí nad její něžnou ohleduplností k matce, jež nikdy nemohla ocenit a nechtěla mnohdy ani uznat veškerou šetrnou dceřinu péči o sebe. Alenu přinutily významné posuňky sestřiny k výmluvě snad poněkud nepřiléhavé, ale dosti obratné,

„Perla se chce vynasnažit utratit co nejméně a ušetřit co možná na vydáních, jež by nemusily být, kdyby i Lea chopila se díla a pomohla Perle spravovati prádlo nebo pěstovati zeleninu, aby nemusila k práci najímati cizí lidi.”

„Neviděla jsem tu doposud cizích lidí a také bych jich v okolí svém nesnesla ,.

67$

,,To proto, že jsem doposud pomáhala Perlušce já — za mne bude musit pracovati Lea.“

„Vidíš, nový důvod, žes neměla odcházet,,

„Snad proto, aby mohla Lea dále lenošit a Pánu Bohu čas ukrádat? Nechceš-li jí, matinko, domluvit, aby Perle pomáhala, aspoň jí čas od času připomeň, aby se jí nenechala obsluhovat jako nějakou služkou. Neškodilo by, aby si též uvědomila, že je stejně jako my chudou dívkou, která nesmí žádati, aby jí sloužili jiní, naopak, která musí být ochotna k službě pro jiné.“

Paní Lebedová se při této Alenině řeči nervosně obracela stranou a činila rukou stále odmítavý posuněk, jejž sestry tak dobře při ní znaly a jímž dávala najevo vždy svou nelibost nad tím, že si někdo dovoluje posuzovat chování jejího miláčka.

„K samostatnému povolání není dostatečně odborně vzdělána, jako bohužel my všechny, a nechceš-li, aby propadla zahanbujícímu a nečestnému životu žen zahálčivých a požitkářských, bdi nad tím, aby se alespoň naučila tomu, co každá žena středního stavu uměti má a musí!“

„Když nikdo jiný, tys se opravdu minula s povoláním; kantorovat uměla bys opravdu výborně. Dříve bylas jako putička, ničeho sis nevšímala, ale teď se v tobě čím dál více uplatňuje tvůj otec, nejen podobou, ale i povahou — jen hled, ať nejdeš jeho cestou.“

„Matinko, tatínek byl vzorným mužem a kdyby …“ Alena se zamlčela; spolkla raději trpké slovo, jež jí nevážná poznámka matčina o milovaném otci na rty vynutila.

Paní Lebedová nervosně zakašlala.

„Nestarej se déle o Leu a mluv o sobě. — Pokud vím, nebylas ani ty do nedávná příliš obeznámena s pracemi vhodnými pro ženu středního stavu,“ podotkla téměř uštěpačně. „Co se Lei týče — jest mou starostí jak bude dále zíti. Netázala jsem se tě po tvém úsudku

68$

a zakazuji ti domýšlivou opovážlivost, která tě svádí připomínati mi mou domnělou povinnost.“

„Nechtěla jsem tě uraziti, matinko,“ omlouvala se Alena mírně. „Ale jako tvé nejstarší dítě, jako žena dospělá, schopná jasného a zdravého posudku dovolila jsem si, upozorniti tě jen. Jest nutné, že odcházím z domova, litu ji jen, že to není za účelem povolání samostatnějšího, než-li onoho, jemuž jdu vstříc. Doma jsem přebytečnou nulou, za to ve světě mohu vydělat svůj vlastní chléb, a třeba bys to zneuznávala, mohu prospěti aspoň poněkud, vám všem i jiným lidem. Zde bych neužitečně zakrněla a snad bych i přivykla onomu zahanbujícímu pocitu, že nezaslouženě ujídám váš chléb. Mám svoji hrdost a nechci být nikomu přítěží.“

„Vždyť bys se mohla provdati?“

Alena pohlédla na matku skoro udiveně. „Myslíš to doopravdy, matinko? Nejsem již bohatou — a pak ty víš, že jsem ani dříve nepomýšlela na to.“

„Provdají se jiné, také chudé a výhodně, volí-li s rozumem,“ paní Lebedová vzpomněla na svojí minulost.

„Bez lásky neučinila bych toho nikdy!“

„Blouznilko!“ ohrnula matka ret, „víš přece, kdybych jen poněkud naznačila radovi Hribalovi…“

„Ustaň, matko — neponižuj mne. Vysvětlila jsem tehdy panu radovi sama, že se pro zaopatření nikdy neprovdám a jsem přesvědčena, že svou nabídku po druhé opakovat nebude.“

Paní Lebedová pokrčila pohrdavě rameny. Třeba by si byla velmi přála tento sňatek Alenin s bohatým finančním radou, byla příliš pohodlnou, aby se rozčilovala proto, že tomu Alena rozuměla jinak,

„Mělas svůj osud v rukou, mohlas se státi bohatou dámou a nemuselas se rvát se životem, jak máš nyní v úmyslu. Jsi svéhlavou, umíněnou, jiná matka by ti poručila a musila bys se podrobit.“

„To bylo možné v předešlém století, nyní však již

69$

nikoli — nedala bych se nikdy přinutit ke skutku, s nimž by mé nitro nesouhlasilo.“

„Lea by se zajisté nerozpakovala učinit něco podobného z lásky ke mně …“

„Já bych to však nedokázala, nikdy — nikdy!“ Alena se zarděla rozčilením — „Raději bych zemřela! Takto se obětovat nedovedu! Nyní má každý právo sebeurčení, a já si je též vzíti nedám. A pak nalezla jsem si již své povolání.“

Paní Lebedová hleděla na dceru pohněvaně, ale přemohla se a podotkla co možná klidně:

„Klameš sama sebe. Domníváš se, že si dobře usteleš — to jest konečně tvou věcí, pak ale nemluv o nějakých povinnostech k nám …“

„Nechápeš, matinko, mou dobrou vůli. Nevím ovšem, jak dopadne finanční záležitost mého nového postavení, ale buď ujištěna, že na sebe budu myslet vždy na místě nejposlednějším. Nezapomenu nikdy na své povinnosti k vám. Víš přece také, že vám chci ulehčiti odchodem svým.“

„A státi se společnicí — sekretářkou!“ podotkla paní Lebedová uštěpačně. „Jdi si tedy, jdi — aspoň se tu trochu projasní. Tvé stálé poučování mne už omrzelo!“

„Neodvážila jsem se nikdy poučovati tě, matinko! Jen tolik jsem si dovolila, že jsem ti připomínala stejná práva naše s Leou, že jsem nedopustila, abys ji stále vynášela a nadržovala jí na úkor naší dobré, obětavé Perly. Obávám se, že nikdy neuznáš množství práce, jež na jejích bedrech spočívá a že…“

„Zakazuji si již další kázání! Nechci již ničeho slyšeti…“

„Ani si nepřeješ věděti nic bližšího o mém příštím povolání?“ krotce tázala se Alena.

Matka mlčela a obrátila uraženě hlavu stranou.

70$

« VII. »

„Dobré jitro — ruku líbám, matinko,“ ozval se v tom dívčí jasný hlas a Lea, vysoká, krásná bruneta vešla na verandu. „Nazdar Aleno!“ dodala nedbale, uklonivši se dříve před matkou.

Paní Lebedová obetkala krásný dceřin zjev s patrnou zálibou a její pohněvaná tvář se rázem vyjasnila, jako když slunéčko vysvitne na zamračené obloze.

Lea se spustila podle ní do hlubokého křesla.

„Zavolej, prosím, na Perlu, aby mi donesla snídani!“ vyzvala sestru pohybem královny. — „Mám již ukrutný hlad!“

„Snad bys se mohla obsloužit sama, Leo. Perluška jest zajisté jinak zaměstnána a meškala by se…“ podotkla mírně Alena a její vážný hnědý pohled spočinul káravě na krásné sestře.

„Ach, to je trápení, kdy budu již konečně jednou zbavena stálého připomínání, že se mám obsluhovat sama?“ vzdychla Lea a opřela nedbale svou krásnou hlavu o vysoký lenoch křesla. „Však ona se Perla přihlásí až mě uslyší. — Perlo! Perlo!“ zavolala hlaholivě.

„Kdo ví, je-li Perla v kuchyni. — Jdi si pro snídani sama, Leuško!“ odvážila se matka napomenouti dívku lichotivým hlasem, který zněl spíše jako prosba než-li rozkaz.

„Kdybych neměla tak velký hlad, sečkala bych raději —“ namítla Lea. „Jsem jaksi všecka zmalátnělá.“

„To jest následek dlouhého spánku, kdybys si přivstala, byla bys svěží a čilá —“ podotkla Alena.

Lea bez poznámky odešla, ale hned se zas vrátila s koflíkem v ruce.

„Naše hospodyně nesla mi již kávu vstříc, och, ona dobře ví, jak se mi protiví každá zbytečná námaha!“

„Pro tebe jest zbytečnou — jakou pak má býti Perlušce?“ podotkla opět zcela mírně Alena. „Jest třeba, abys si už jednou pevně zapamatovala, že jí aspoň pro

71$

svou osobu meškati nesmíš, když už se nemůžeš odhodlati pomoci jí v jiné práci.“

„Což pak ji nějak meškám? Vždyť pro mne stéblo nepřeloží. Učesám se sama, obléknu a dnes jsem si dokonce i šaty vyprášila a do skříně zavěsila. Ráda bych věděla, co tys vykonala, že mi čteš takové levity.“

„Loučila se s okolím —“ podotkla matka — „Alča přijala místo sekretářky a odjede už pozítří,“ dodala s přídavkem ironie.

„Povolání?“ divila se krásná dívka, míchajíc zvolna kávou. „No, zaplať Pán Bůh! Zbavíme se aspoň mentora!“ doložila briskně.

„Leo!“ namítla matka.

Dívka odkryla pokrývečku s misky před sebou a vzala si skývu chleba.

„Můj Bože, zase suchý chléb! Ta Perla nás utrápí! Je to soužení!“ zvolala spíše ze svévole a mrzutě krčíc nos, lámala nedbale bílý chléb.

Paní Lebedová ji se zálibou pozorovala a myslila si: „Chudáčku, jíš ten chléb tak nerada, jako já, ale jakáž pomoc?“ Zrak její zabloudil na opodál stojící Alenu, jež stále čekala, až ji matka vyzve, aby jí pověděla něco bližšího o svém úmyslu. Tato si také pohledem na ni svou povinnost připamatovala a vyzvala ji, aby pověděla, kam ji vlastně zanese její nový úkol.

„Do Prahy, matinko!“ A Alena dnes již po třetí rozvíjela své plány. „Doufám, matinko, že nyní souhlasíš s mým rozhodnutím?“

„Nezbývá mi nic jiného, zdá se mi skoro, žes opravdu jednala moudře. Kdo ví, jaké štěstí čeká na tebe v živém velkoměstě.“

„Hned bych jela za tebe, Alčo!“ prohodila Lea. „Co zde v té věčné nudě? Takhle k divadlu bych chtěla — to byl by život — aspoň trochu podobný onomu krásnému, jehož jsme vždy užily v lázních, víš, matinko?“

Lea se blaženě protáhla a přivírajíc oči vmyslila se do zářivého okolí lázeňského, o němž Alena s Perlou

72$

ani tušení neměly, ježto matku doprovázela vždy jen Lea.

„Kdybys aspoň jednou byla jela s námi, Alčo, mohlas mít nyní pěkné vzpomínky do svého „sekretářského“ života,“ zvolala Lea posměšně.

„Víš, že jsem po tom nikdy netoužila,“ odtušila Alena a uklonivši se, odešla.

„Podivné dítě!“ podotkla matka, sotva Alena zmizela.

„Puritánka — kantorka!“ odsoudila sestru krásná Lea. „Ach, matinko, kdybychom tak mohly všemu ujít. Do lázní, do lázní! V tento čas začátkem dubna jsme se vždy už chystávaly na cestu. Ještě loni! Ach, skvostný, božský Meran!“

Lea sklopila tmavou, krásnou hlavičku a vzpomínala na blahé doby, kdy jako obletovaná, mladá krasavice slavila své triumfy v různých světových lázních, buď na slunném pobřeží Adrie v různých klimatických lázních, na francouzské Rivieře i u severního moře, zasněného Baltu, památníku to staré, dávné slávy Slovanů.

Viděla se v duchu kráčeti po boku černovlasého krasavce, s démonicky uhrančivýma očima madridského boháče, majitele velkých mramorových lomů v Řecku.

Jak ohnivě uměl ten krásný muž hovořiti.

A ona? Měla srdce chladné, vypočítavé a jejím cílem bylo: provdati se co nejvýhodněji.

Bylo to na půvabném Lido, když se s ním seznámila, načež Manuel Leonardes jezdil s nimi všude, kam se obrátily. Byl mužem neodolatelným a všecky ženy po, něm blouznily,

Lee lichotila velice pozornost krásného Španěla, který však byl ve svých výrocích velice opatrný a nikdy nepronesl vížícího slova. Lea toho nepozorovala a nejen ona, ale i matka soudila, že Leonardes co nevidět musí požádat o Leinu ruku.

Když se rozcházeli, pozvala paní továrníková mladého muže do Čech na Dluhanov, a počítala s jistotou, že pak dojde k zasnoubení Leinu.

73$

Leonardes se omlouval hned, když se hovořilo o korespondenci, že není velkým přítelem dopisů a že svým nejbližším příbuzným a nejdražším přátelům píše jen jednou za rok ku dni jejich jmenin a proto, když mu Lea oznámila smrt otcovu a celou jejich rodinnou katastrofu, nedivila se matka ani dcera, když došla od něho jen zcela kratičká, spíše zdvořilá než-li vroucí soustrast.

V dopise nebylo ani poznámky, že by se Manuel těšil na shledání, jak by se bylo mohlo od pravého nápadníka očekávati, ale obě dámy byly přes to pevně přesvědčeny o jeho upřímném smýšlení. Vždyť bylo v lázních tolik krásných a bohatých dívek a on přes to věrně, s nezměnitelnou zálibou vyznamenával Leu svou pozorností, nosil jí kytice a byl jí všude stálým společníkem.

Paní Lebedová byla sice zklamaná, když ani při loučení nepronesl rozhodujícího slova, ale pak si obě chování jeho vysvětlovaly svým způsobem a spatřovaly v tom jen šetrnost, že chce patrně až v domově své vyvolené promluviti rozhodující slovo.

Lea, jsouc si vědoma své krásy a počítajíc určitě na ucházení Manuelovo, cítila se v jistotě svého vítězství povznesena nad sestrami, jež se jí zdály býti ve své skromnosti a beznáročnosti tak nepatrnými, a dávala si ráda od nich sloužiti jako nějaká královna.

Přes svou krásu a ohnivost nezískal si mladý Španěl srdce Leina, a jen touha po brzké samostatnosti vdané paní a později naděje na skvělé zaopatření přiměla ji viděti v něm vítaného ženicha.

Na jeho soustrastný list odpověděla dosti záhy a svou bezvadnou frančtinou, která prý ho, jak říkával, okouzlila, pozvala ho poznovu jménem své matky do Dluhanova a paní Lebedová připsala k tomu vlastnoručně, že jakmile se otevře cestovatelské období, budou ho obě toužebně očekávati. Na tento dopis nedošla ještě odpověď, ale ony ji ani nečekaly, spíše jen ohlášení jeho příjezdu.

74$

„Vzpomínáš?“ podotkla paní Lebedová, položivši za okamžik bílou svou ruku na rameno dceřino, „Buď jen trpělivá, jednoho dne vyletíš opět do světa šťastná, zářící.“

„Ach, matinko, kdyby to už bylo. Unudím se do té doby,“ naříkala Lea. „Pověz jen, co zde počíti? Trochu té hudby se brzo zmrzí. Teď se mi teprve zdá, že mám Manuela jak se patří ráda, usoužím se snad touhou po něm!“

Lea odsunula nedbale prázdný koflík, povstala a všecka jaksi znervosnělá pokynula matce a sešla zvolna do zahrádky, v jejímž pozadí stála plamínková besídka. Lea zamířila k ní po čistě uhrabané cestě vznášejíc se se ve svém světle šeříkově modrém úboru ranním jako nějaká rusalka. Zamilovaná matka vstala s lenošky a přistoupivší k zábradlí verandy, pohlížela s patrným nadšením za ztepilou, krásnou dívkou.

Tato usedla na březovou lávku u vchodu besídky, opřela hlavu o lenoch, zadívala se k jasné obloze, po níž tichounce s nepatrnou živostí pluly bělavé obláčky jako stádo pasoucích se oveček. Pak sklouzl její pohled do rozkvetlé třešně před besídkou a ještě níže na zelený pažit, v němž se tu a tam již rozjásal zlatý kalich pampelišky.

Tiše, tiše kanuly k zemi sněžné lupénky kvetu, nesouce zemi něžný pozdrav z vyšších sfér. A v korunách stromů jasně čiřikaly sýkorky, ozýval se rehek a špaček obskakoval svoji budku.

Růžové paličky hroznových květů střemchy ve . svém prvém rozpuku, závodily s jásavou meruzalkou a drobným chrysanthémám podobné chomáče japonské forsitie usmívaly se z mladé zeleně, zatím co bledolící pustoryl drobnými svými hvězdičkami zdravil rozkvétající, ještě zcela temný šeřík a japonská gdoule vysílala rozpustile první výkřiky svých krvavých pupenů do světa, usmíval se něžný růžový hloh v mladém svém rašení na krásný boží svět. I magnolie letos tak

75$

časně rozkvetlé zachovaly své růžové zvony do květu bezu a tavolníku ba i zlatých dešťů.

Osamělý děd nahromadil do své zahrádky veškerou krásu bohyně Flory a v srdcí mladé dívky se cosi prvně pohnulo pří neuvědomělém obdivu nádhery, jež vyrostla pro potěchu bohatých i chudých.

Ale zanedlouho ohrnula Lea pohrdavě rudý rtík. Což může míti toto všední okolí kouzla pro ni — zhýčkanou dceru boháčovu, která se mohla nasytiti pohledu na nevyrovnatelně bujnou a skvostnou vegetací jižní a která mimo to mohla si dopřáti i jiných požitků a radovánek, s nichž ovšem spadl závoj božské poesie, poněvadž se zvrhly v požitkářství, jež okouzluje a omamuje sice své mladé vyznavače a ctitele svou novostí a rafinovaností, ale činí z nich za to záhy omrzelé a nespokojené bytosti, pro něž se těžko nalezne ozdravující lék.

Lea nebyla ještě ve svém jádře špatná, nebo zlá, jen obal, jen povrch byl umělý — nepřirozené dílo zvrácené výchovy, s jakou se nyní v moderním světě potkáváme, bohužel, tak často. Tu provrtá červ mnohý, krásný květ a jen málokterý nese pak ušlechtilé ovoce, zvláště nepřijde-li ještě včas blahodárná bouře a nesmyje-li a nespláchne-li červa a jiný jedovatý hmyz z jeho vonného kalichu.

Dívka se líně protáhla, načež si vytáhla na slunéčko staré rozkládací lehátko po dědovi a položivši se naň, počala bezmyšlenkovitě oškubávat zlaté pýří pampelišek, jež se jí při shýbnutí pod rukou namanuly.

Ale po chvíli zavřela zas zkolébána sladkou nečinností, své krásné, ohnivé očí.

Nenapadlo jí zaměstnati užitečně jemné, pěstěné ruce, složila je znaveně pod hlavu a počala sníti, přes to, že teprve nedávno opustila své lůžko, jež doposud rozházené čekalo na svou úpravu rukou Perlinou, která právě otvírala druhé široké okno pokojíku ve štítě domku, odsunovala z dřevěné římsy květináče a pokládala na ni bílé podušky sestřiny, aby paprsky

76$

sluneční vlíbaly do jejích útrob svou svěží vůní a zajistily osvěžující spánek oné lenivé dívce, která, zmírajíc nudou, nevěděla, jak si čas ukrátit.

Perla jen v letu upřela svůj hluboký, tyrkysový, tmavými brvami zastíněný pohled do jarní nádhery, vdechla hluboce sladkou, opojnou její vůni a pozvedla svou malou, nyní tak upracovanou ručku, jakoby krásu tu chtěla pohladiti a k sobě přivinouti, načež s radostným popěvkem na svěžích rtech spěchala za svými denními povinnostmi,

« VIII. »

Smutno bylo Perle po odjezdu Alenině, dívka dlouho postrádala zvuk jejího klidného hlasu a pohledu v její vážnou, oduševnělou tvář.

Její poslední myšlenka před spánkem patřila vzdálené sestře a když se ráno probouzela, hned k ní přiletěla vzpomínka, jak tu bývalo pěkně a útulno pokud byla Alena doma a co asi drahá sestra v této chvíli dělá? Zda také se ze sna již probudila, jako ona a vzpomíná-li též?

Perla poznala teprve nyní, jak velice Alenu miluje. Všude jí scházela, připadala si opuštěnou ve společnosti matky a sestry, s nimiž si nerozuměla, jež nechápala, a které zůstávaly stále vzdáleny její otevřené povaze, plné upřímné srdečnosti a citu, S Alenou, milou drahou Alčou, mohla si vždy od srdce pohovořiti — a proto těžko snášela její nepřítomnost. Perla toužila po sdílnosti, po přitulení se k bytosti jiné, stejně založené, jež by jí chápala a ji milovala.

Záhy po Alenině odjezdu změnil František své chování tak, že Perla, které ovšem tato změna neušla, a která z ní k velké své radosti dovedla obratně těžiti v bratrův i svůj prospěch, postřehla, že cosi mocného musilo působit na kolísavou mysl studentovu a blahořečila v duchu onomu dobrému vlivu, jenž v nejvyšší čas

77$

vyburcoval Františka k rázné činností. Nepodařilo se jí však vypátrati, v čem spočíval a kde tak znenadání vznikl, ačkoliv o to všemožně usilovala, nechtíc se bratra přímo tázati.

Bývalá Františkova podrážděnost, občasná plachost i prudkost zmizela, jako když čarovným proutkem šlehne a Perla plna radostného doufání hovořila s ním ve volných chvílích o jeho starostech a povinnostech, které nyní před zkouškami maturitními stále vzrůstaly a tímto svým porozuměním stala se milému bratru velkou oporou, nalézajíc za to zas pro sebe pochopení u něho, čehož dříve nikdy nebývalo. Tito dva sourozenci sblížili se tedy po odchodu Alenině velice, aniž si toho matka neb sestra Lea povšimly, za to vzdálená Alena se velice z toho radovala, když z Perliných zpráv událost tu vytušila.

Ke schůzkám s bývalou družkou a nejmilejší přítelkyní Perlinou — Jeničkou Tružilovou, nezbývalo nyní dívce času — její vzorná péče o zahrádku zabrala její veškeré volné chvíle, ale přes to, kdykoliv se jí příležitost naskytla, navštívila Jeničku, která se nyní, již vyučená v šití, zaměstnávala doma touto prací jsouc při tom stále ještě pravou rukou útlé svojí matky, která se nesměla mnoho namáhati, aby své chatrné zdraví neporouchala.

Hanička vstávala denně s kuropěním a v době, kdy se Lea Lebedová obracela na svém bílém lůžku ještě na druhou stranu, píchala již čile svou jehličkou, aby pokud možno co nejvíce využila svého švadlenského umění, které si osvojila za dobu tří let u jedné z předních švadlen v Bolkovicích. Bývávalo vždy její touhou přispívati rodičům na studie chlapců, a když se jednalo, kam s Jožkem a otec nechtěl prosby jeho vyslyšeti, že již dosti velké břímě vzal na sebe rozhodnutím dáti Vojtěcha na studie, tu hlavně spolupůsobila přímluva Haniččina a její slib, že budoucí svůj výdělek ráda

78$

všechen, obětuje na studie bratrů, takže po dlouhém vzpírání se vrátný přec svolil, aby i Jožka studoval.

Bylo u Tružilů rozhodnuto, že Vojtěch půjde do semináře, čímž odpadne rodičům starost o něho, ježto je lam o chudého studenta dobře postaráno, následkem čehož se fakulta bohoslovecká plnila většinou syny nemajetných rodičů. Zato na Jožkovy studie bylo třeba pilně šetřiti, neboť hoch hned od počátku horoval, že chce jen na techniku, aby se mohl státi strojním inženýrem. Otec totiž mínil, aby ze třetí reálky přešel na učitelský ústav, aby za poměrně krátkou dobu studijní nabyl výhodného postavení.

Ale Jožka nechtěl ani slyšet. Ne, necítil k tomuto povolání ani trochu náklonnosti a nepřál si býti ničím jiným, než-li inženýrem.

Snadno se to řeklo, ale těžký to byl cíl.

Tružil dlouho uvažoval. Když již jednou ke studiím Jožkovým svolil, nerad byl by syna nutil k povolání,, jež se mu nezamlouvalo, ač Vojtěchovi je určil dříve, než jej na studie dal, ježto již od jeho narození choval přání míti syna knězem, a proto mu také ani nenapadlo, že by se Vojtěchovi povolání to nezamlouvalo.

Když uvažoval, že nákladné studie technické budou převyšovat jeho síly, namítla důvěřivá vrátná: „Ale. Antoníne, nelámej si tím hlavu už nyní. Až ta doba přijde, ať si Jožka pomůže sám. Vystudovali ještě chudší studenti a byli z nich ti nejlepší lidé,”

„Ano duševně nejlepší, ale tělesně zříceniny. .Většinou samé trosky bývalých bujarých mladíků — souchotináři. Mladý hoch, má-li pilně studovat a dostáti řádně všem úkolům, jež se od něho požadují, má své břímě již dosti těžké. Málokterý snese bez úhony mimořádnou námahu pro výdělek, K tomu jest třeba kořínku hodně pevného a ty dobře víš, že naši hoši nejsou žádní Samsoni. Vzpomeň jen na Vošáhlikovic Emana, dřel se dřel na těch studiích, vydělával si kondicemi, celé noci opisoval akta advokátům a když si konečně mohl od-79$

dýchnout a měl v kapse doktorský diplom, shroutila se v něm všecka síla, jako silně přepínaná struna, a marné bylo úsilí o zachování mladého, nadaného a hodného hocha. Jaká to byla tehdy rána pro rodiče, když kladli do hrobu nadějného syna, na nějž mohli býti právem hrdi, ale pro kterého neuměli přínésti ani té nejmenší oběti. — Ne, toho bych se, má milá, nerad dočkal a když jednou Jožka do Prahy půjde, musíme ho podporovat, stůj co stůj. Tak tomu rozumím já a proto nevím, nevím, nebéřeme-li na sebe starost příliš velkou,“

„Tatínku, pomyslete, že pak budu již vydělávat také já!“ vmísila se v hovor právě přítomná Hanička. „Nebraňte Jožkovi — za učitele by se nehodil, s dětmi by si nevěděl rady. Než půjde na techniku budu vyučená v šití a pak všechno, co vydělám, přidám na jeho studie.“

„Ten úmysl máš teď, holenku, ale pak se přihlásí tvé požadavky, a proto nelze na to spoléhati. No, ale s pomocí boží, abych se nezdál tak zlým — pustíme se do toho.“

Tružil si od té doby odpíral svůj obvyklý půllitr piva k obědu a obnos zaň uložil do pokladničky na studie Jožkovy. Tu a tam podařilo se mu uložit i výminečně nějaký desetník a tak kapitálek v ní zvolna vzrůstal. Sáhnout se naň nesmělo ani v čas největší potřeby, čekal pouze na účel, pro nějž byl úložen. A tak od toho dne stála na skříní nepatrná pokladnička a Jožka zatím studoval na reálce dále, až dospěl do septimy a octl se před maturitou, právě jako jeho bratr Vojtěch — oktaván.

Jožka nosil domů vysvědčení s vyznamenáním a otce jeho těšilo stále více, že mu v dalších studiích nezabránil. Radostně se mu šetřilo, a odříkání stalo se mu zvykem, takže ho vůbec netížilo.

Dobří lidé mají ve svém nitru sílu od Boha. Jaké to zlaté slovo, jehož mnozí nechápou, nechtějí chápat, ač je tak prosté. Jak bylo by snadno žít, kdyby to všichni chápali a chovali v sobě. —

80$

Nedávno probudil však Vojtěch otce z jeho spokojenosti svým požadavkem, aby aspoň maturitní zkoušky mohl složití na jiném učelišti. Avšak vrátný o tom nechtěl ani nyní slyšeti a vypeskoval synovi řádně a zapověděl si, aby ho již svými rozmary více neobtěžoval.

Vojtěch tedy mlčel a snažil se, aby Havránkovi vyhověl, ale těmto svými posměšnými poznámkami, nedůstojnými rozvážného muže, přímo drásal citlivou vznětlivost jinochovu a tak se mezi nimi spory stále kupily, aniž bylo lze rozeznati, kdo jest jejich původcem. Vojtěch žil nyní ve stálém napietí a čím více se blížila rozhodující chvíle, tím stával se nejistější a svou plachostí pokazil si prospěch i u jiných profesorů. Viděl, že mu půda pod nohama stále více ujíždí a ve své uzavřenosti mučil se hroznými obavami a představami.

K novému požádání otce o svolení k přeložení zkoušek na jiném gymnasiu se odhodlati nemohl a tak pln trýznivé nejistoty pohlížel vstříc příštím dnům. —

Za krásného odpůldne seděla Perla v besídce, zabývajíc se správkou poškozeného prádla, které byla včera po vyprání hned v zahradě usušila. Scházel tu a tam knoflíček, neb trhlinka se objevila a pilná dívka, roztřídivší při skládání prádla porouchané kousky, zanesla je po skončeném odpoledním úklidu do své zamilované, plamínkové besídky a zde, přemítajíc o svých starostech a vzpomínajíc na vzdálenou Alenu a zesnulého otce, zabrala se do své práce, zatím co matka s Leou si hověly v odpoledním spánku, který končíval obyčejně ke čtvrté hodině, po které se záhy vracel i František z města a tu se pak u Lebedů svačívalo.

Avšak dnes vrátil se František výminečně hned po obědě a Perle neušla jeho zvláštní plachost a neklid, ale upokojila se hned, přičítajíc to vše rozechvění před zkouškami.

František se nyní stále pilně učil, ale matematika, tento kámen úrazu mnohých i dobrých studentů, jakož i klasické jazyky, činily mu stále mnoho potíže… Při

81$

nejlepší snaze a vůli nebyl s to proplouti tímto úskalím Charybdy a Scylly a Perla, s kterou o těchto svých nesnázích jedině hovořil, často ho svou důvěrou vzpružila k novému úsilí a budila v něm naději, že vše proň dobře dopadne.

Toho dne zapadl František hned po obědě do lesa na strání, aby se tu v klidu učil, Perla s povděkem uvažovala, že by to byl dříve nikdy neučinil z vlastní pohnutky. Jakou radost měla by Alena, kdyby spatřila, jak velice se v poslední době změnil ku svému velkému prospěchu. Za života otcova byl změkčilým, lenivým chlapcem, sentimentalistou, mladým strůmkem s nachýlenou korunkou, kymácejícím se nejistě v každém závanu větru.

Přemýšlel-li o své budoucnosti, stávalo se to obvykle na popud cizí a tu se pak vidíval na místě, k němuž by sám svým přičiněním nikdy nebyl dospěl, ale jež mu určitě přináleželo, jako synu bohatého továrníka.

Byly to nezdravé sklony, ale měly tu výhodu, že v mnohém ohledu zůstalo srdce hochovo čisté a neporušené, že nevzalo úhony v povrchním životě, jejž mu předváděl stále na oči matčin příklad.

Rána způsobena smrtí otcovou a rozpadnutím se velkého bohatství jeho rodiny, jež svou zlatou obručí svíralo nezdravě jeho mladou mysl, jako ledy mladý proud, jejž musila osvobodit teprve jarní blahodárná bouře svou kypící prudkostí, měla z části velký ozdravující vliv na jeho duševní vývin. Jeho duše spala stále kolébána pohodlím a naučenou lenivostí, jako řeka pod ledem a ona katastrofa byla zdravým otřesem pro ni, jako příliv dravé, horské bystřiny, jenž kalné stojaté vodě — prorazil bouřlivě koryto do blízké řeky, že mohla v náručí jejím volně a svobodně spěchati s ní vítězně dál do světa.

Ona rána v rodině Lebedových byla však jen příčinou jakési předehry velkého převratu v povaze Františkově, jež působila, že se vytrhl ze své ospalosti

82$

a uvědomil si, že nyní musí spoléhat jen sám na sebe, ale pak dostavila se ještě jedna okolnost, která na jeho probuzenou mysl počala působit dojmem trvalým a stavěla mu stále před oči představu nehotového ještě ideálu, jenž se obrazně oděl prozatím jen ve tři slova: „Až budu hotov!“

Vykročil po té hned odvážněji, ale jeho dobrou vůlí a snahu podlamovala nechápavost k jmenovaným předmětům, k níž družila se neschopnost paměti pro uložení dat zvláště v dějepise tak významných. Nebýti oné příhody, jež způsobila jeho patrnou změnu, o jejíž příčině Perla mnoho přemýšlela, byl by snad malomocně odhodil zbraň do žita a hledal si už nyní povolání, kusému svému předvzdělání přiměřené, čímž byl by ovšem způsobil velký zármutek své rodině a sám byl by sebe odsoudil k málo záviděníhodnému postavení podřízeného malého úředníka. Avšak nová vzpruha nedala mu klesnout a podepřela jeho síly a vůli překonati všecky překážky stůj co stůj.

Perla pracovala již hezkou chvíli v besídce, když se náhle vchod její zatemnil objevením se Františka. Tvář studentova byla nyní přes všecku námahu se studiemi zdravě zardělá; bylo na něm viděti, že se spěšnou chůzí poněkud unavil a rozehřál.

Sestra vzhlédla radostně od práce a činila mu rychle místo podle sebe.

„Bože, Franti, tys celý uřícen, co pak se ti stalo, žes tak domů pospíchal, čekala jsem tě až k svačině?“

„Rád bych s tebou o něčem promluvil!“

„Tak jako já s tebou, Anti! Mám něco na srdci a ráda bych se od tebe dověděla…“ zamlčela se.

„Ode mne? To bych věru rád věděl co,“ vpadl František udiveně a pohlédl na sestru svým tmavým okem, jež v poslední době tolik získalo svou probuzenou živostí.

Perla hleděla mu s napjetím do očí, jež příroda

83$

vložila do lidské tváře jako dvě okénka, jimiž jest možno nahlédnouti až na dno duše.

„Franti, co se stalo? Ty něco máš?“ zvolala, zapomínajíc na svou otázku a zkoumala pronikavým pohledem záhyby jeho duše.

Student stiskl zuby do rtů a hleděl chvíli do prázdna, pak stáhl obočí, jakoby cítil tělesnou bolest a řekl tlumeně, soukaje slova mezi zuby:

„Co bys tomu řekla, kdybych neprošel?“

Perla zbledla.

„Franti! — Pro Boha — to není možné! To zas ta řečtina — matematika —“

„I jinde to vázne! Nejsem s to zapamatovat si jediného letopočtu a ty jazyky …, eh, věru, darmo mluvit,.“ přiznával se malomyslně.

„Můj Bože, Anti, to nesmí — to nemůže být — ještě včera jsem psala Aleně, že můžeme čekati dobrý výsledek …“

„Dobrý výsledek…“ opakoval trpce student, ,,kdo

by si toho přál více nežli já? Hm a zatím mohu si

hlavu rozlámat logaritmy a různými formulkami, řeckými hexametry a fádními letopočty… Věř, Perlo, že vržení na tarpejskou skálu*&

[&Příkrý svah Kapitolu v Římě, s něhož byli svrhováni vlastizrádcové a někteří političtí zločinci. (Pozn. spis.)]

nemohlo býti více pokořující, nežli to zkoušení, s něhož nejsem.“

„Ale, Anti, nemyslela jsem, že bys mohl být tak malomyslným. Dokázali to jíní, proč bys nemohl ty?“

„Protože jsem někdy tak zabedněný — tak, tak, inu tak pitomý, — že nejsem schopen souvislého vyjádření myšlenek. Je to opravdu k zoufání — a pak…“

„Zbytečně se obáváš! Páni profesoři zajisté pozorují tvou snahu a uznají tvou píli…“

„Stydím se hluboce za svou zbabělost, ale ztrácím často veškerou důvěru v sebe. Nebýt připomenutí tatínkova, sotva bych vytrval…“ dodal tišeji a zabloudil

84$

zrakem na záhon růží, jež se právě rozpukávaly v poupátka zázračné krásy.

„Připomenutí tatínkovo?” vyrazila Perla jedním dechem. „Jaké připomenutí? Nevím o ničem!“

František vytáhl z náprsní kapsy zápisník, vyňal z něho malý lístek a podal jej Perle.

Dívka všecka udivena jej rozevřela a četla dychtivě jeho obsah:

„Můj Františku — žehnám Ti v poslední chvíli a vyzývám Tě ve jménu božím, abys pozvedl zas moje jméno ke cti. Tvůj nešťastný otec.“

Perla zbledla, načež upřela zaslzený pohled na dojatého bratra. „Pro Boha, Franti, kde jsi k tomu přišel? Kdes to nalezl?“ splynulo jí se rtů téměř jedním dechem. „Lístek od tatínka, nešťastného, drahého tatínka!“ dodala v slzách.

„Psaný krátce před jeho smrtí…“ podotkl student tiše.

„Ale, jak je to možné, Franti, že teprve nyní?“

„Je tomu asi šest týdnů, co mi jej odevzdal pan účetní Jirkovský!“

„Bože můj — pan Jirkovský? Ale jak se jemu dostal do rukou?“

„Knihou, již mu odevzdal tatínkův sluha Bohumil.“

Perla sepjala ruce a pohlížela s napiatou dychtivostí na rty bratrovy.

„Pan účetní půjčil tatínkovi jakousi odbornou knihu, kterou mu Bohumil vrátil, nevěda ještě ničeho o smrti otcově. Tatínek prý mu večer nařídil, aby ji neopomenul hned ráno panu Jirkovskému dodati, což také svědomitý Bohumil učinil, nemaje ani tušení, že takto vykonává poslední rozkaz svého pána. V následujícím shonu založil pan účetní knihu a když si ji před nedávnem vypůjčil nový inženýr Houšek a hledal v ní nějaké odborné pojednání, nalezl tento lístek. Odevzdal jej ihned Jirkovskému a ten, uhodnuv ovšem, že náleží mně, přinesl mi jej. Připomenutí otcovo vyburcovalo mne

85$

teprve k rázné činnosti, předsevzal jsem si pevně, že se přičiním, seč možno, abych nezklamal důvěru, jež otci ulehčila poslední jeho okamžiky.“

Dívka byla hluboce dojata. S očima plnýma slz líbala proužek papíru — otcův to vzkaz ze záhrobí.

Nyní se jí vyjasnilo, kde hledati příčinu nápadné změny bratrovy. Rozplakala se lítostivě a když jí bratr měkce hladil bohaté vlny krásných vlasů, zvedla k němu od pláče zardělou tvář, uchopila ho za ruku a přitisknuvši ji pevně k prsoum, zašeptala:

„Ty musíš — Franti — ty musíš splniti tatínkovo přání —“

„Jak bych rád to učinil, Perlo — přání jeho stalo se mi nyní jediným, nejsvětějším cílem — ale bohužel nejsem s to v jistém ohledu zdolati svou malomoc — lhůta jest příliš krátká …“

„Neobávej se ničeho, Franti, s pevnou vůlí všecko dokážeš…“

„Tak rád bych — tak nesmírně rád, ale když ta moje zabedněná hlava…“ a student stisknuv zuby pleskl se dlaní do čela.

„To se všecko překoná. Já si v první čas také nevěděla rady, jak si počínati a teď se směji svým bývalým nesnázím. Hračkou se mi nyní zdá, co jsem viděla dříve nepřekonatelným. Ó, člověk mnoho dokáže, jen když poctivě a opravdově chce!“

„Tatínek také často říkával, že člověk rázný a odhodlaný nezná překážek — a nezná též slůvka „nemožno“. Nenávidím se někdy pro svou slabošskou povahu a jen v tvé přítomnosti nabývám vždy většího sebevědomí, takže si připadám jako nemocný Ligarius, který se vzchopil již při spatření svého přítele Bruta a řekl mu, když se tento jeho nemoci divil: „Nikoliv, Brute, jsem zdráv, máš-li před sebou něco velkého.“ I já mohl bych této chvíle, kdy slyším tvůj hlas a vidím tvou tvář, říci pln přesvědčení: „Neměj starostí, Perlo, dokáži, co otec ode mne žádá!“

86$

„Neprospělo by ti, kdybys s Vojtěchem Tružilovým poněkud opakoval? Myslím, že právě on jest dobrým matematikem a řečtinářem.“

„Kdež pak, ten má nyní jiné starosti.“

„Co pravíš?“ pozvedla hlavu se zvýšeným zájmem Perla. „Stalo se snad něco? Chtěla jsem se tě právě optati. Hanička mi včera plačíc sdělovala, že je Vojtěch poslední čas velice zamlklý a zaražený a že se. obává, že se u nich něco stane? Pověz mi, co je s Vojtěchem?“

„Slíbil jsem Vojtovi, že ho neprozradím, ale věc se stejně již dále utajiti nedá. Chtěl jsem ostatně již dříve upozornit Jožku, ale Vojta mně s ním nikdy nenechal o samotě.“

„Tak mluv přece, co se stalo?“ chytla Perla bratra netrpělivě za ruku. „Jest možno, aby Vojtěch, mírný, rozumný Vojtěch něco provedl?“

„Nestuduje jíž,“ podotkl František. „Již skoro týden nenavštěvuje školu. Domlouval jsem mu, ale nechce o maturitě na bolkovickém gymnasiu ani slyšet. „Stejně bych neprošel — ustoupím raději,“ zní jeho odpověď. Myslím že co nevidět dostanou rodiče z ředitelství vyrozumění.“

„Nešťastný Vojtěch — co ho to napadlo? Proč to učinil?“ tázala se jedním dechem dívka, představujíc si v duchu, jaké strašlivé pobouření vzbudí tato zpráva v rodině vrátných.

„Měl opět rozepři s profesorem Havránkem a ten mu slíbil, že ho při maturitě projít nenechá, děj se co děj, a že se přičiní všemožně o to, aby byl Vojtěch za svou prý zpupnost potrestán a do smrti si zapamatoval zákon o nedotknutelnosti osoby profesorovy. Havránek je mstivý, zlý člověk, šplhavec, který si ve své zdánlivé povýšenosti dovoluje i na své kolegy, ale všichni se ho obávají, žádný se mu nevzepře a proto jsme všichni přesvědčeni, že by svou hrozbu splnil i přes vůli ředitelovu, který má zlaté srdce, ale má rád všude klid a jako velký optimista vidí v každém jen dobré vlastnosti.

87$

I s Havránkem po dobrém vychází, ačkoliv není možno, aby nevěděl, že i jemu tento lstivý šplhavec podrývá půdu pod nohama. Vojta pochybil velice, že si ho tak znepřátelil, neboť Havránek je z těch, kteří nikdy nikomu nic neprominou. Vojta cítil již dávno, že je vůči mstivosti jeho malomocným, poněvadž spravedlivými zbraněmi tomuto profesorskému monstru čeliti nelze a proto žádal již dvakrát otce, aby mu dovolil složití maturitní zkoušky v Praze. Ale vrátný o tom nechtěl ani slyšeti a nepřipustil ani, aby mu Vojta předložil své námitky a objasnil důvody, jež ho ke kroku tomu opravňovaly. Nyní ovšem asi starý Tružil těžko uzná svou vinu na celé této událostí a proto jest Vojtovo postavení tím horší. Snad by se byla dala celá věc jinak obejít, snad by druzí profesoři byli mohli působit ve prospěch Vojtův, ale on měl také svou hrdost a prošiti nechtěl a nyní je všecek zoufalý, když už couvnouti nelze.“

„To bude asi zděšení a smutek u Tružilů,“ povzdechla Perla, „Vidíš, jak se časy mění! Přávala jsem si často, abys se svou svědomitostí a snaživostí podobal Vojtěchovi a hled, ty zajisté při maturitě obstojíš — a on … ?“

„Jen jestli, Perlo!“ zasmušile podotkl bratr,

„Rozhodně, Franti. Či máš snad také v hrozném profesoru Havránkovi svého nepřítele?“

„Doufám, že nikoli, ačkoliv obzvláštním přátelstvím tohoto pána nemůže se pochlubiti nikdo z nás. V jeho předmětech jsem připraven dobře.“

„Nuže a kdo je ten ukrutník, jenž ti takovou hrůzu nahání?“ vyzvídala Perla.

„Hlavně jest to profesor Šalomounek. Jest strašlivým pedantem a domnívá se, že by bez řečtiny svět neobstál, jest do svého oboru tak zamilovaný a pohlíží s vrchu na každého, kdo by se odvážil popírat důležitost řečtiny. Soudruzi o něm říkávají, že si myslí v rýmech: „Kdo Iliady nečet v originálu, jest u mne onuce a patří do kanálu!“ a vážný student se tomu vesele zasmál. „To se

88$

rozumí, tou onucí nechce žádný z nás být a proto statečně slabikujeme Iliadu: Ménin aeide theá … třeba tomu ani za mák nerozumíme.“

,,Ubozí Tružilovi,“ obracela Perla nenápadně řeč na jiné pole, „snad by bylo dobře připravit je na tuto neblahou událost…“

„Však jsem tě chtěl požádati, Perlo, abys vrátnému naznačila, že nesmí ještě svým hněvem Vojtovu zoufalost podněcovati. Obávám se oň opravdu a bude také lépe, když Tružilovi dříve vše zvědí, než on tušit i bude.“

„Jsem ti vděčna, Franti, žes mi vše pověděl, neboť je naší povinností zabrániti možnému neštěstí. Půjdu k Tružilovům hned!“

Dívka rychle skládala svou práci, neboť v její hezké hlavičce uzrál ještě jiný plán mimo ten, o němž se svému bratru zmínila.

„Půjdu tam a ty, Franti, tuž se ještě více, neboť nesmíš propadnouti; věř, že obstojíš ve vší slávě .,podotkla s laskavou žertovností a připadala si té chvíle mnohem starší jeho.

Sklonila se k němu jako matka k trpícímu dítěti, pohladila něžně jeho tmavé kučery a pohlédla mu hluboko do očí. Pak chytila jej kolem šíje a upřímně ho políbila. Musila mu této chvíle podati nějaký důkaz své velké sesterské lásky. Nebylo v tom sentimentálnosti a bylo-li, nelze ji zavrhovat, neboť má mnoho, nesčíslně mnoho předností před moderní rafinovaností, jež nám již tolik mladých srdcí otrávila a zničila, takže nikdy pravého štěstí již nenalezla.

Čím jest mlha mladému jitru, tím jest citlivost mladému srdci; musíme projíti onou mlhou, chceme-li shlédnouti s vrcholku hory božské slunce,

« IX. »

V lehkých černých šatičkách, které její plavou líbeznost tak štědře uplatňovaly, v jednoduchém

89$

kloboučku, elegantní, svižná a roztomilá, spěchala Perla hned na to za svým předsevzetím. Avšak na cestě, jež se nedaleko jejího domova křížila, nezabočila k továrně, nýbrž opačným směrem k městu. Dívka sice řekla bratrovi při odchodu, aby matce, až se probudí, omluvil její nepřítomnost tím, že musila zajíti do města nakoupit různé maličkosti, ale František to pokládal jen za výmluvu pravého záměru sestřina, jenž ji vésti měl do domku Tružilových, což ovšem matka zvěděti nesměla, jsouc stále ještě zaujata vůči každému styku svých dětí s dělnou třídou lidu.

Perla sice uvažovala, že by k vrátným bylo třeba dojíti co nejdříve, ale vykonání druhého úmyslu nešlo odkládati na pozdější hodinu odpolední a dívka si jen z hloubi duše přála, aby nekonala cestu nadarmo. Slyšela v duchu stále slova bratrova, týkající se posudku o řediteli gymnasia: „člověk zlatého srdce, jenž se domnívá, že každý jest tak dobrý jako on!“ Dívka znala starého pána jen poněkud od vidění a nikdy se s ním nestýkala, ale přes to šla s důvěrou zanésti svoji starost člověku šlechetného, zlatého srdce a doufala, že jí neodepře své laskavé pomoci,

Asi po dvou hodinách vracela se oklikou kolem svého domova a její jemná tvářinka zářila radostnou důvěrou a v krásných, tyrkysové modrých očích zračilo se blažené uspokojení. Zamířila nejkratší cestou k továrně za vsí a čím více se k ní blížila, tím zasmušilejší stávaly se její vlídné oči.

Nastával jí těžký úkol zvěstovatelky zprávy Jobovy, jejíž nejostřejší hrot ulomiti nemohla, byť se snažila o to svým soucitem sebe více.

Srdce jí neklidné bušilo, když se octla na mírném návrší, odkudž byl do údolí pěkný rozhled a celá část dělnických domků a opodál nich uprostřed zahrady stojící bílá villa se objevily před ní jako na dlani. Měkká, balsamická vůně vanula dívce vstříc z rozsáhlé panské

90$

zahrady, s níž mísil svůj opojný dech květ starých, rozložitých lip.

Panská zahrada nebyla s této strany, nijak zastíněna, bylo odtud viděti až k samé vile, jejíž oslnivou bělost tlumilo množství kvetoucích květin na římsách okenních a na vysoké, širokým schodištěm vpředu opatřené terase. Široké, sametově měkké trávníky přerušované spletí zlatově se lesknoucích cestiček a zpestřené jásavými barvami nádherných květinových záhonů a koberců, táhly se až ku stinné smrkové chodbě, za kterou zvedaly se v malebné změně koruny listnatých stromů, zahalené nyní v mlžný opar záplavy sluneční. Podél vily zvedaly se skupiny snivých cypřišů, nádherných červených buků, akátů a pod verandou seskupena dokonalá výstava skleníkových květin na léto sem snesených, z nichž do dálky volaly krvavě rudé aurikule se svými nádhernými zvonci v celých chomáčích a něžné květy azalek různých barev, mezi nimiž se jemně natřásaly kartáčovité hrozníčky zlaté achatie. A před verandou leskla se hladina rybníčku, na kterém plovaly vážně bílé labutě a lesklé potápky koupaly své stříbrné peří v záři sluneční.

Malý to ráj — klidné, krásné ústraní pro šťastné — spokojené lidi!

Perle, jež se zastavila na pahorku uchvácena krásou tou, vstoupily slzy do očí. Hle, její drahý bývalý domov, dům, v němž se zrodila a kolem něhož kráčí nyní jako cizinka. Srdce se jí sevřelo a duše zahalila se do vzpomínek milých a drahých,

Každý kouteček zde znala! Jak ráda prodlévala u jezírka, lákala labutě k sobě a malým člunkem „maňáskem“ se po něm projížděla. Pozorovala téměř vzrůst každé květinky i rostlinky a radostně naslouchala výkladům starého zahradníka, jenž jí s obšírnou podrobností radostně vykládal, jak se ta neb ona rostlina a zelenina pěstovali musí, jakou půdu vyžaduje, jak přezimuje a jaký užitek může vynésti. Perla naslouchala

91$

s velkým zájmem a tak si hravě získala mnohou zkušenost a ponaučení, jež jí byly nyní velmi prospěšný.

Ach, jak krásně tu bylo, krásně, ale příliš ticho, jako mrtvo. Nový majitel sem dosud nezavítal na delší dobu. Hanička jí vyprávěla, že se tu zdrží nejdéle dva dny a účetní Jirkovský se jí nedávno zmínil, že v ní obývá nový inženýr Houšek, jenž jest rovněž americkým Čechem a podle všeho požívá velké obliby u majitele továrny. A tak to krásné sídlo leželo téměř ladem.

Mladá dívka překvapila se otázkou, chtěla-li by se vrátit opět sem? Zachvěla se a zrak se jí rozzářil. Ó, ano, chtěla by v krásná tato místa zpět, ale za jiných podmínek životních, aby si zde nepřipadala tak zbytečnou, nicotnou jako dříve. Čím byla by dosud, kdyby se nebyla dostavila ona strašlivá katastrofa, jež ji rázem tohoto krásného domova zbavila? Opovržení hodným příživníkem, jenž tyl z přičinění a práce druhých. Ó ne, k takovému životu nechtěla by se vrátiti. Teprve nyní — v chudobě stala se člověkem pravého života schopným, jenž zaujímá svou prací určité místo a mimo to vzrostlo v ní cosi, co dříve sice již cítila, ale co nedovedla odít v slova, nyní ví, že to byla láska — nesobecká, obětavá láska, která vpravdě dovede obšťastnit jedině toho, kdo jí v srdci chová.

Láska stála před ni jako světlo a vnesla v ni přesvědčení, že život sám o sobě jest rájem, jenže toho lidé uznávali nechtějí a ráj ten si v peklo proměňují.

Než si to vše uvědomila, přišlo neštěstí — ale stává se, že zlo, které nás potká, skrývá v sobě dobro, neboť cesta k výšinám vlastní dokonalosti vede často nejhlubší propastí. Katastrofa rodinná probudila v slabé dívce dřímající síly, jež by jinak neužity zcela zanikly, probudila v ní odhodlanost a neohroženou vůli urovnati opět cestu před sebou, A hle, slunce jí zářilo vstříc a všemocná bohyně Lásky podala jí pomocnou ruku k dalším úkolům. Všecky obavy, že nestačí na úkol, v nějž se uvázala, s ní spadly a ona nabyla vědomí, že vyšší

92$

moc postavila ji na místo, jež právě ona nejlépe zastane. Nikdo, ani Alena se nedověděla, jaké boje s počátku překonala ve svém mladém nitru, když se osud před ni postavil a rozkázal: „Ty musíš vykonati, co na tobě žádám, jsi k tomu způsobilá!“ Pak řekla si pevně: „Chci!“ a „Musím!“ a již hravě, jakoby zázrakem šla jí práce od rukou. Sama Prozřetelnost vyvolila ji za oporu celé rodiny a proto již v čas, kdy toho nikdo netušil, připravovala ji k úkolu, jejž jednou zastávati měla.

Matinka s Leou s ní ovšem spokojeny nejsou, ale to není její vina, navykly příliš na přepychový život a v nynější své chudobě nemohou nalézti spokojenosti, zvlášť když o to neusilují a hledají na všem nějaký stín.

Perla si hluboce povzdychla, a uvědomivši si, co ji sem vlastně přivedlo, vykročila zase odhodlaně na úvozovou cestu, lemovanou třešňovým stromořadím a vedoucí přímo kolem domku vrátného.

Musila zabočit kolem lípy, jež tvořila na pahorku střed na křižovatce nepravidelně se rozbíhajících pěti cest, tratících se většinou v pěkná lesní zátiší, z nichž jedna vedla oklikou za vsí na druhou stranu téže a běžela pak k lesu na svah, kde Alena tak ráda prodlévala a kam také František nyní chodíval, ježto se mu v tichu lesním dobře studovalo.

U lípy na křižovatce bývalo vždy nejmilejší místečko hrajících si dětí a Perlušika zažila tu kdysi s nimi také mnohé krásné chvíle. Vzpomenuvši na ony blahé okamžiky ranné mladosti, poohlédla se ještě po kvetoucí lípě, ale když se v prorvě, již tvořila široká cesta, směřující dolů ke vsi, objevily zraku jejímu za protějším svahem kontury zřícenin bezdězského hradu na světle zářící obloze jako nějaká fata morgana, nemohla se dívka ihned odloučiti od tohoto pohledu, jenž s údolím pod svahem, oživeným rybníčky a potokem, spěchajícím v dál, do náruče blízké Jizery, tvořil milý obrázek, jenž domovinu její v očích jejích povznášel na nejkrásnější koutek na světě,

93$

V tom ozval se slabý šelest a na cestu ke vsí vyšla vysoká postava mladého, elegantního muže, jehož asi právě tak, jako mladou dívku, zaujal protější pohled, neboť stanul uprostřed cesty a zahleděl se do údolí. Perla ho neznala — nespatřila tu ještě tento nápadný zjev a soudila, že to bude asi onen inženýr Houšek, o němž již kolikrát slyšela a který bydlel v jejich víle.

Mladý muž, jenž patrně o dívčině přítomnosti neměl potuchy, byl asi velkým milovníkem přírody, neboť stál dlouho nepohnutě, pohřížen v milý krajinný obrázek, zatím co Perla pospíchala dále za svou záležitostí. Nalezla Tružilovu Haničku v besídce zahrádky před vchodem, což uvítala s povděkem.

Vrátná nebyla doma, pásla opodál na stráni malá housátka a Hanička dodělávala cosi v ruce na svém díle, letních to šatech choti nějakého mistra z továrny.

„Perluško!“ zvolala, radostně družku vítajíc, ,,Už jsem tě věčnost neviděla! Ale svědčí ti hospodyňské starosti. Zesílilas a vyrostla jsi! Domýšlela jsem se již, že ke mně už více nepřijdeš,“ dodala vesele.

„Na tebe nezapomenu nikdy, protože mě k tobě bude vždycky vděčnost poutat. Kdyby nebylo našeho přátelství, stála bych tu bezradná a musila bych opovrhovat sama sebou.“

„Dušinko, nemluv již o tom a nepřičítej svoje zásluhy mně. Avšak nyní mi pověz, co tě přimělo zatoulat se zase jednou k nám. Vím, že ti nyní mnoho času nezbývá.“

Perla chopila Haničku za ruku a pohlédla jí vážně . do očí.

„Pamatuješ se, cos mi tehdy řekla, když — když jsme musili odtud odejíti?“

Mladá švadlena odpověděla družce tázavým pohledem.

„Říkala jsem ti tenkrát, že budeme musit velice skromně žít z obnosu, jenž nám byl velkodušností cizího boháče a lidumila vykázán, že nebudeme míti více

94$

služky, že matinka ze zoufalství stále omdlévá, Lea má křečovité záchvaty a jedině Alena zachovává klid. A tys mne tehdy těšila slovy, na něž jsem si často vzpomněla a jež dnes věrně opakuji. Řekla jsi: „Je to neštěstí, velké neštěstí pro vás, ale sešle-li Bůh ránu a kříž — dá i sílu snésti je.“ A neštěstí — chci říci nehoda — přeskakuje tak rádo s jedněch lidí na druhé, dnes má toho, zítra zas jiného vyvolence,“

„Můj Bože, Perlo, co znamená tento úvod?”

„To, abys nenaříkala a připomenula si bolestí jiných, až ti povím, co tvé sesterské srdce zajisté zabolí —“ „Pro svatou Pannu, stalo se snad něco našim hochům?“

„Nikoli, jsou oba zdrávi, ale na tobě jest, abys zabránila možnému neštěstí. Váš Vojtěch už nestuduje.“

„Pro Boha — co to mluvíš, Perlo, Vojtěch, že by —“ Hanička vyrazila přímo slova ta z hrdla a byla bledá jako stěna, načež jí Perla pověděla vše.

Věrná sestra srdcelomně zaplakala.

„Ten nešťastný, ubohý hoch — co ho to napadlo? Můj Bože, co tomu jen řekne tatínek! Perlo — Perlo — u nás se proto něco stane! Znám tatínka — nesnese tu hanbu. A Vojtěch, že na to nepomyslil? Domnívám se, že to není ani možné, snad se to, můj Bože, jen zdálo panu bratrovi.“

„Bohužel nezdálo, slíbil jen Vojtěchovi, že bude mlčeti, ale nyní, když by se vše stejně již prozraditi musilo a tvůj tatínek mohl by být s jiné strany s hrozivou nešetrností upozorněn, aneb by Vojtěch snad dokonce mohl z obavy před otcovou zlobou něco provésti, odhodlal se Franti porušit své slovo a požádal mne, abych vás připravila …“

Hanička zoufale zaplakala. „Proto tedy býval nyní Vojtěch tak často smuten a zamyšlen. A tatínek myslil, že to jest jen vrtoch s tou maturitou a nechtěl mu dáti za pravdu. Ach, vidím již tatínkovo rozčílení — to bude

95$

hrozné — jen, aby mu neuškodilo. A Vojta! — tolik si tatínek zakládal, že bude míti z něho kněze.“

„Haničko, Haničko!“ ozvalo se v tom volání mužského hlasu z domku.

.Tatínek!“ vyskočila dívka uděšena. „Pro Boha, co si mám počít — Perlo — Perluško, já nemám síly zasaditi otci tuto ránu — bude to strašlivé. Neopouštěj mne a pověz mu to sama, prosím tě, Perlo!“

Dívka chvíli otálela, pochybujíc o své schopnosti k vykonání úkolu tak těžkého, ale pak vzala družku za ruku a soucitně ji stiskla.

„Pokusím se tedy já,“ řekla odhodlaně a vyšla s dívkou z besídky.

Vrátný, spatřiv ji z otevřeného okna bytu, z něhož se usmívala bujná spleť kvetoucích pelargonií, vítal ji srdečně a zval ji zdvořile dále.

„Mám strašlivou žízeň — doběhni mi, Jendo, pro čerstvou vodu, nebo se zadusím,“ volal s hlučným smíchem. „Jest to horko k zalknutí!“ A statný, značně otylý muž stíral si pot s vysokého čela.

Hanička ochotně přikývla, zavedla družku do vlídné světnice, prozářené dechem čistoty a venkovské útulnosti a odskočila se džbánem k blízké studni pro žádanou vodu.

Perla se po několika běžných větách ujala hned svého poslání a odhodlaně slovy šetrnými sdělila vrátnému příčinu svého příchodu.

Tružil chytil se v první chvíli za hlavu a pohlížel na ni okamžik jako nepříčetný. Zdálo se mu, že mu v hlavě cosi praská, oči mu vylezly z důlků a obličej se stáhl, jako pří úporné tělesné bolesti a jeho mohutná prsa rychle pracovala. Perly zmocnila se při pohledu na nečekaný obraz úzkost a chtěla již skočiti ke dveřím a volati o pomoc v obavě, že se vrátný již již skáceti musí, když Tružil zhluboka oddychl a v mocném pohnutí složil svou těžkou hlavu do dlaně ruky, opřené loktem o stůl.

96$

„Pane Tružile, odpusťte Vojtěchovi, jsem přesvědčena, že musil bojovati dlouhý zápas, než-li se odhodlá! tak bolestně vás zarmoutiti!“

Vrátný potřásl prudce hlavou a zvolal mdlým hlasem: „Vím, proč to učinil,“ řekl tiše a myšlenka na ztroskotání dávného přání sevřela mu bolestně hruď. Pak přitiskl tvář do dlaní a zaštkal usedavě.

Perla si oddychla. Tento bolestný, tichý pláč, jenž otřásl mohutným tělem statného muže, byl důkazem, že nejnapiatější struna strašlivého rozčilení povolila. Dívka stála nad vrátným bledá pohnutím a z úst drala se jí bezděky uklidňující slova útěchy a posily.

V tom se tiše otevřely dveře a dovnitř vstoupil — Vojtěch. Jediný pohled na skupinu u stolu ho přesvědčil, co se tu přihodilo. Zalekl se a zbledl na smrt, ale couvnouti již nemohl.

„Franti mí svěřil…“ řekla jen Perla a jinoch nečekaje na další vysvětlení, vrhl se otci k nohám a prosil ho úpěnlivě za odpuštění, omlouvaje se, že jinak jednati nemohl.

Tružil, spatřiv syna u svých nohou, vstal. Jeho mohutná postava rostla do výše a rázem spadla s něho veškerá slabost z bolu nad zřícením se nejmilejšího jeho plánu,

„Žes nemohl?“ opakoval důrazně. „Co mohlo ti v tom brániti? Leda tvá pýcha! Sám professor měl snad umíněnému panáčkovi ustoupit, viď — viď, ty bídný — bídný — ničemo,“ vrátný chytil syna za ruku a divoce jím zacloumal. „A tos učinil ty mně — mně, který pro vás —“ zase se přerušil a zuřivě kousl se do rtů. „Můj Bože — toho jsem se dočkati musil? A ty, jen se přiznej — chtěls obejíti mé přání, chtěls svojí cestou jít i přes moji vůli. Jdi — jdi si tedy nyní kam chceš!“ Vrátný se od syna odvrátil a když ho tento prosebně za ruku chytil, odstrčil ho prudce. „Ale ne — ne — ani haléře již na tebe nedám …“

„Tatínku, odpusťte mi pro Boha, dovolte abych

97$

vám vysvětlil, jak mi bylo ubližováno — nemohl jsem snésti již to pokoření,“

„Haha, nemohl snésti pokoření,“ vybuchl opět vrátný s posměšným smíchem, „A nyní pokořit, ponížit celou rodinu ses nerozpakoval? Hm — ublíženo ti bylo? Od kdy pak se vzpírají nadutí studenti svým professorům?“

Vojtěch chtěl něco namítnouti.

„Mlč, ani slova nechci více slyšet od tebe. Je-li můj syn padouchem, zbabělost ho už nezachrání,“ vrhl rozhněvaný otec trpkou pohanu mladému hochovi ve tvář.

Perla by se byla hned na počátku rozmluvy otcovy se synem ráda vzdálila, ale vrátný svíral křečovitě ani snad nevěda její ruku, takže se nemohla ani pohnouti.

„Pane vrátný, odpusťte Vojtěchovi, Franti sám říkal, co vytrpěl od pana professora Havránka.“

„Měl tedy trpět ještě víc — život by ho to nebylo stálo,” tvrdě odmítl vrátný, „Co mu to vyneslo? — Že si zničil existenci!“ zahučel a hlas mu při tom divně přeskočil,

„Tatínku — přičíním se — — — „ odhodlal se opět

namítati Vojtěch, jemuž přítomnost Perlina byla velmi trapnou. Viděl, jak jí otec pevně ruku svírá a vycítil úmysl jeho, aby ho pokořil co nejvíce. Chtěl se ospravedlniti, ale otec nepřipustil; ostatně Perla věděla asi od Františka, že mu otec svou přísností bolestně křivdí.

„Tatínku, chtěl jsem …“

„Nezáleží na tom, cos chtěl,“ přerušil ho tento opět, „ale co jsi dokázal,“ dodal pohrdavě.

„Dovolte, chci vám říci — — — „

„Nechci ničeho slyšeti, poslyš, co ti řeknu já. Nemysli si, že na tebe obětují více jediný haléř, tvá lehkomyslnost zavřela ti bránu k dalšímu vzdělání. Pykej tedy za to sám! Padne ovšem stín s tvého skutku i na nás, ale nutno se podvoliti, v tom budiž naše pokání za to, že jsem chtěl mít ze svých synů pány. Zítra půjdu sám na ředitelství — — — —“

98$

„Tatínku — rád bych — — znovu vpadl Vojtěch.

„Mlč!“ zakřikl ho hrozivě otec, „pro mne tvá vůle neplatí… Hned zítra požádám pana ředitele, aby tě vzali do kanceláře. Sám jsi tomu chtěl! Jak si kdo ustele, tak si lehne.“

Perla snažila se vroucími slovy domluviti vrátnému, aby syna tak příliš netrestal, že si toho nezaslouží, a aby mu odpustil.

Vrátný pohlížel chvíli zarytě před sebe, ale pak zakroutil rázně hlavou.

„Nemožno, slečno Perluško,“ umlkl nerozhodně a teprve za chvíli pokračoval, „Vojta by sice zasloužil, abych nepovolil i kdybych mohl — ale já nemohu. Nemám jmění, jež bych na studie hochů obětovat mohl. V semináři byla by mi starost o Vojtu odpadla — pro Jožku jsem střádal od počátku jeho studií a snad ho budu moci podporovat aspoň tolik, aby nemusil své zdraví obětovat. — Vojta rozhodl sám nad sebou — já mu pomocí nemohu —“ a těžká slza skanula s očí Tružilových na zem,

Vojtěch zbledl na smrt a sklonil hlavu jako odsouzenec. Doufal stále ještě, že se mu podaří otce obměkčit, ale nyní uznal, že je všemu konec. Stále se těšil, že mu otec přece dovolí, aby dokončil jinde gymnasijní studie a aby voliti mohl povolání, k němuž ho náklonnost vedla.

Nikdo nezpozoroval, že zůstaly při příchodu Vojtěchově dveře jen přivřené a že v nich nyní již chvíli stojí Hanička. Dívka poslouchala s tlukoucím srdcem rozhodnému hovoru a její dobromyslné oči ulpěly úzkostlivě na smrtelně bledé tváři bratrově, ve které se obrazil patrný duševní zápas,

V nastalém tichu vešla dovnitř, přistoupila k otci a pozvedla k ústům jeho mdle skleslou ruku.

„Tatínku,“ zvolala vroucně, „smilujte se, odpusťte Vojtovi, vždyť vás nikdy dříve nezarmoutil. Tatínku, Vojtěch musí studovati dále, neboť co by z něho mohlo být nyní —? Budu pracovati ve dne v nocí, budu šít

99$

mimo dům a co vydělám ráda všecko přidám, aby —

aby — — — „

Vojtěch přiskočil k sestře a sevřel ji do náruče.

„Ty moje dobrá — zlatá,“ šeptal chvějícím se hlasem a obrátil se k otci s prosebným pohledem. „Tatínku, všeho se odřeknu, šetřit budu!“ sliboval.

Hanička vyvinula se bratrovi, svezla se před otcem na kolena a tisknouc jeho ruku k uslzené tváři, šeptala: „Odpusťte mu, tatínku!“

Vrátný bojoval chvíli s hlubokým pohnutím a pak vydechl jedním dechem: „Pro tebe, má děvenko, — odpouštím“ a Vojtěch pln radostné naděje líbal jeho pravici.

„Ale co s ním — co teď — bez — bez matury?“ vydralo se opět vrátnému zoufale z úst.

„Tatínku, pokusím se získati dovolení ku složení zkoušek na jiném ústavě,” nesměle podotkl Vojtěch,

„A dokonce snad i opakovat oktávu,“ s opovržením a s potlačenou bolestí vyhrkl Tružil. „Ne, nedovolím takto peníze vyhazovat a podporovat lehkomyslnou svévoli. Hanička má také jen jediné zdraví. Pykej nyní za to, cos si nadrobil — svoluji ke krátkým studiím na nějaké odborné škole, ale vyšší studie vypusť již z hlavy — v tom již nepovolím,“ tvrdě rozhodl vrátný, Vojtěch smutně zbledl a sklonil poznovu hlavu k prsoum, radostná naděje, jež mu přímluvou sestřinou svitla, rozpadla se jako zvětralý kámen,

„Ale považte, pane vrátný, že k návštěvě takových odborných škol, jež máte na zření, postačí obyčejně menší předvzdělání, než jakého nabyl Vojtěch. Ztratil by ta léta…”

Vrátný pokrčil rameny.

„To měl věděti dříve, na mém předsevzetí to ničeho již nezmění…” a vrátný pustil při slovech těch Perlinu pravici, již byl stále ve své dlani křečovitě svíral.

Dívka přistoupila k Vojtěchovi a podala mu ruku: „Přeji vám, abyste šťastně volil,” pravila a vzdálila se.

100$

Student stál bez pohnutí, jako v solný sloup obrácen.

Přání Perlinu usmál se trpce a bolestně — vždyť volba, ku které ho srdce svádělo, byla mu navždy znemožněna. Znal příliš dobře svého otce, a věděl, že neustoupí již ani o píď. Rázem rozpadly se všechny jeho sny a touhy, pohasla naděje v možný zázrak, jenž se mu usmál vstříc z obětavého slibu milé sestry. Krutě se Vojtěchovi mstila vzpoura uražené hrdosti, jíž v mladické nerozvážnosti a prudkosti podlehl, neboť mu zcela zavřela brány k cestě za vysněným cílem.

Bylo mu, jakoby se bylo setmělo kolem něho, jakoby hleděl kamsi do tmy, do nejisté, pusté a bezradné dálky, A v dálce té ztrácely se mu vždy víc a více dvě hluboké černé oči, zastíněné dlouhými černými brvami, jako hvězdy v mracích.

« X. »

„Tážete se, jsem-li spokojena, můj milý příteli?“ psala Alena Jirkovskému, „otázka to příliš obsažná, na kterou se obyčejně přisvědčí. Nu, učiním to prozatím též, dovolíte-li? Kdybych Vám byla psala záhy po svém příjezdu do matičky Prahy, byl byste snad mezi řádky vyčetl, že se mi zde poněkud stýská, že se mi těžce dýchá v těsných ulicích. Ale potlačila jsem v sobě venkovanku a zvykla si dost záhy a Praha mne za to odškodnila nesčíslným množstvím svých krás a půvabů, jež musí jí získati srdce každého Čecha.

Vyčítáte mi, příteli Bohuši, že jsem Vám doposud nepsala a líčíte, jakou lstí podařilo se Vám získati mou adresu. Zasmála jsem se tomu a naše slavná dluhanovská „pošta“ má mé plné odpuštění, že v ohledu tom porušila určené jí předpisy. Mohu si představiti, že náš poctivý, starý Kadlec netušil ani, jaké černé úmysly má „pan účetní z továrny,“ když se ho tento pán při řeči zcela nevinně otázal, kam že se poděla „Lebedovic nejstarší“, a byla v tom asi vůle samé Prozřetelností, že mu

101$

$$

Perluška před chvílí odevzdala dopis pro mne, a tak si pan účetní mohl na vlastní oči přečisti správnou adresu. Pobavilo mne Vaše humoristické líčení oné příhody, ani bych ve svém vážném příteli nehledala tolik břitkého vtipu.

Že jsem Vám nepsala dříve má tu výhodu, že jsem se zatím důkladně vžila v nové své postavení a mohu Vám o něm podati zprávy určitější.

Chcete, abych byla Vaším světélkem. Světlo — jas! Nevím, jsem-li s to vykonati úkol, jejž jste mi určil. Ale buďsi, mám alespoň ten nejlepší úmysl „svítiti“ nejen Vám, ale i sobě. Vidím, že jest Vám, drahý příteli, takového světélka třeba a promiňte mi, bude-li někdy nestálé, nedbalé, plápolavé, jen když neuhasne, viďte. Přičíním se, aby opravdu nikdy neuhaslo! Vaše bytost jest těsně spiata s mým bývalým domovem, s mou minulostí a proto máte právo na mou vděčnost. Nelekejte se toho slova. Stalo se již často, že vděčnost, vážnost a úcta, staly se základem citu vřelejšího. Mějte se mnou trpělivost. Mám Vás ráda, vážím si Vás tolik — tolik, jako nikoho na světě, ale zdá se mi, že jest také ve mne něco mocného, co se staví mezi nás a co se snad, doufám, dobou překoná. V slova to odíti nelze. Jen tolik Vám chci říci, může-li Vás to uspokojiti, že, budu-li vůbec kdy milovati muže — nebude to nikdo jiný než Vy — Bohuši!

Tak jsem Vám svěřila své nejhlubší tajemství, z toho vidíte; jak vysoce si Vás cením a jak Vám důvěřuji. Přátelství Vaše jest mi velmi drahým a scházel mi mnoho pohovor s Vámi. Avšak, kdybyste mi sám nebyl poslal dopis — kdo ví, byla-li bych Vám vůbec psala, Vidíte, to jest zas následek onoho záhadného „něčeho“, co mi nedá říci Vám třeba hned jasně a otevřeně, tak jak mi srdce velí: „Ano, Bohuši, chci jíti životem ruku v ruce — s tebou!“ Třeba míti trpělivost, snad čas přinese dobré rozluštění.

Pište mi zase, Bohuši, odpovím Vám ráda, z Vašich řádků ovane mne vždy dech milého domova, V takových

102$

chvílích všichni ti, jež miluji, vymaní se mi z myslí. Oč je mi proto domov ten dražší?! Neboť není to jen mrtvé místo samo, jež nám k srdci přirostlo, ale spíše nám je drahým činí milované osoby, s ním těsně spiaté.. Často si vzpomínám na Váš výrok při poslední naší rozmluvě, že kouzlem domova jest milující, oddaná a milovaná žena. Není snad ženy na světě, která by jím nechtěla být — ale dosti již — mohlo by se státi, že bych se stala sentimentální. —

„Buďme rozumní,“ řekla jsem Vám na rozchodnou — a připomínám to nyní zvlášť sobě. A Vás prosím, nepište mi o lásce —- — ani nevíte, do jaké bouře uvrhl jste svou malou přítelkyni svými slovy: ,,— jsou chvíle v životě mém, kdy všecko kolem mne mizí, kdy žiji jedině vzpomínkami a kdy celou duší teskním po polibku dvou drahých rtů! …“ Bohuši, nepište mí takto — nepřeji si toho.,, zdává se mi, že nejsem hodna, abyste mne stále stavěl v mysli své po bok své zbožňované matky a sestry, Nemluvme již raději o tom, Bohuši, jinak bych — ano, jinak Vám více neodpovím,

Alena.

Nezbytná douška: Zajímala mne zpráva o Vašem novém soudruhu a těším se z toho, že tento mladý, dle vašeho líčení nanejvýš sympatický muž získal si Vašeho přátelství. Nebylo dobře, že jste žil doposud tak osaměle — bez přítele. Člověk jest družný tvor a jest mu třeba upnouti se k někomu. Doufám, že i Vám nové přátelství s mladým oním inženýrem přinese mnoho milých chvil.

I já někdy velice postrádám družností a má Perla mi zde velmi schází. Někdy přála bych si míti perutě ptačí, abych k té své drahé sestře zaletěti mohla. A tu, aby se nehněval milý můj přítel i u něho bych se na okamžik zastavila a řekla mu, že v takových chvílích tesknoty přítelka jeho rozjímá, o čemsi, co mohlo být, kdyby zlý osud neměl své zlé rozmary a nebyl často tak krutým. Ale není to zdravé a proto — odstup, pokušiteli!

Vaše Alena,

103$

Mladá sekretářka dopsala dopis, opřela hlavu o dlaň a horké slzy vyhrkly jí z očí. Jaký to podivný neklid hárá v jejím nitru a brání ji odebrati se tam, kam ji touha vábí a stuliti se v hřejivou náruč onoho poctivého, dobrého muže, jemuž rovného by nikde nenalezla? Oh, kdyby věděl, jak mocně po něm často zatoužila, až jí z toho srdce bolelo, jak často k němu mysl její zalétá, skoro více a častěji než ku drahé, sladké Perle. Ale onen nejasný pocit, který ji současně svíral i opájel, který ji zdržoval, aby nedbala hlasu svého srdce, vzbuzoval v ní podivnou předtuchu, že na ni čeká jiný úkol, než ten, který od ženy žádá manželství. Vzpírala se tomu citu, ale neubránila se mu a tu pak obyčejně vytáhla ze zásůvky svůj objemný skizzář, v němž chovala množství podařených náčrtů i hotových obrázků, jež její štětec zachytil na plátno.

Byly to krajinky i genrové obrázky — podobizny — zákoutí — nálady — různé zajímavé typy a na všech byla patrna snadnost vrozeného uměleckého tvoření, výborný postřeh a pronikavost tvůrčího ducha.

Alena byla také dosti zaměstnána, ale jisto bylo, že teprve ve chvílích, kdy držela v ruce štětec neb tužku cítila se nejšťastnější a nejspokojenější, což naprosto postrádala při vykonávání svých povinností, v něž se uvázala ve své touze po samostatnosti. Stálá odvislost na cizí vůli ji však velmi tížila a často neodůvodněný zlý rozmar velitelčin otrávil jí i mnohé chvíle oddechu.

Slečna Bezděková, dáma téměř šedesátiletá, málo sympatického zjevu, ale v jistém směru duchaplná a velmi vzdělaná, upadla občas v podivínství, následkem čehož, byla někdy služba Alenina velice trpkou zkouškou pro mladou jemnocitnou dívku. Slečna měla značné bohatství, a poněvadž neměla příbuzných a chtěla snad za své jmění aspoň trochu slávy užiti, stala se dobrodějkou, známou téměř po celé Praze. Činnost její stále vzrůstala, byla předsedkyní neb jednatelkou několika dobročinných spolků, byla horlivou činitelkou při

104$

každém dobrém díle, v péči o nesmělé chudé, nešťastné dívky, chudé matky, děti slabomyslné, i tělesně slabé a ježto byla tím vším velmi zaneprázdněna a cítila se někdy znavenou, přijala pomocnici, na jejíž bedra složila své starosti a hlavně veškerou práci. Mohla si to dovoliti, zaplatila za to a její jméno skvělo se v čele čelných dobročinných oznámení a bylo v novinách stále velebeno a povznášeno.

Slečna musila každoročně vzhledem k svému útlému zdraví ztráviti nejméně dva měsíce na venkově, v tichých lázních neb horském ústraní, kde se oddala úplné nečinnosti a snažila se své vyčerpané síly zase povzbuditi a vzpružiti.

Již po kolik let zabývala se plánem navštíviti krásné Tatry, k nimž vížily ji milé vzpomínky z dob mladosti a plán ten měl se letos uskutečniti.

V sousedství čarovného Štrbského Plesa prožila kdysi v útulné myslivně milé okamžiky za svého letního pobytu tamže, v rodině milé matčiny přítelkyně provdané za lesního — Slováka, s nimž se tato seznámila za jeho studií na lesnické škole v Písku. Zde prožila též i jarní sen své lásky a nalezla tu v dceři myslivcově milou družku, již záhy osud zanesl po boku vyvoleného muže až za daleký oceán, kdež hledal pro své snahy půdu příznivější než ve staré vlasti. Dle pozdějších dopisů přítelkyních uskutečnily se z části plány mladého snaživce, ale pak již slečnu Bezděkovou dopisy nedocházely a milá líbezná Aňulenka, pravý to vonný lesní květ, zapadla v nesmírné té dálce nadobro.

Slečna Bezděková ve své dobré chvíli vyprávěla Aleně o této své přítelkyni a těšila se ze svého rozhodnutí zavítati v kraj kdysi jí tak milý, A Alena těšila se též na krásné zátiší v divuplných horách, o nichž četla již tolik zajímavého; zvláště když jí slečna slíbila více volnosti než v Praze, poskočilo jí srdce v naději, že tu nalezme zajisté množství nových obrazů pro svůj skizzář a možnost věnovati se nejmilejšímu zaměstnání, při

105$

němž se cítila vždy tak šťastna a spokojena, V Praze měla volnosti málo, obyčejně jen za časného jitra, než na ni velitelka zazvonila. A slečna Bezděková spávala obyčejně velmi dlouho, kdežto Alena vstávala velmi časně. Měla svůj vlastní pokojík, jejž si dle libosti své přizdobila a kdež byla jista, že jí při její zamilované práci nikdo nepřekvapí. Nejtrpčí kapkou pelyňku v novém povolání Alenině bylo, že se musila před svou velitelkou se svou láskou k malířskému umění tajiti. Upozornila ji na to stará služka slečnina, hned při jejím příchodu, když si dívka vyvěsila v pokojíku svém nejmilejší obrázky, které si přivezla ssebou, aby měla stále na očích kus svého domova.

„Jsou hezké ty vaše obrázky, slečinko, ale naše slečna o nich věděti nesmí —“ pravila k Aleně stará Kateřina dobromyslně. „Na štěstí vím dobře, že do vašeho pokojíčku nikdy nepřijde a proto si ho jen přizdobte, jak se vám líbí.“

„A proč má slečna takové obrázky v nelásce? Vždyť jsou to rozkošné krajinky, kus venkovského jasu a nádherná přírodní zákoutí, z nichž dýše svěžest a zář sluneční?“

„To jest, milá slečinko, dlouhá kapitola, jednou vám o tom povím. Snad vám neušlo, že v bytě u nás není ani jediného krásně malovaného obrázku a až se dovíte, že slečna nikdy v obrazárny nevkročí a vůbec malíře viděti nemůže, napadne vás snad, že se musilo někdy slečně něco tuze nepříjemného státi; proč na to vše tak zanevřela. A stalo se to opravdu také, milá slečinko! Je tomu už hezká řádka let, ale vězelo to v srdci tuze hluboko, a někdo nedovede zapomenout a odpustit teprve ne,“ vykládala raději hned Kateřina, která se asi cítila spokojena, že může si zas jednou bez překážky a nervosního okřikování své velitelky od srdce promluviti, „Víte, slečinko, naše slečna se měla jednou provdat za malíře — hm, měla velké bohatství a to asi toho panáčka zlákalo, protože ji rád neměl ani co by se

106$

za nehet vešlo. Byl to hezký panáček, ale nehodil se k ní, myslila jsem si to hned, když mi řekla, že je to její ženich. Ale můj ty Bože, byla také mladá a srdce volalo po svém a v mládí člověk nikdy mnoho rozumu nemá. Slečna se přesvědčila, jak jí panáček podvádí, že ho vábily jen její peníze a byl tehdy u nás strašlivý rámus, Chudák slečna, myslila jsem, že to bude její smrt, tak si to zabírala, A pak to začalo. Malované obrazy musily všechny z domu. Můj Bože, ubohá slečna zrovna zuřila, a od té doby mívá občas takové záchvaty, jejichž následky pocítíte, milá slečinko, také asi — —“ Kateřina se zarazila, zdálo se jí náhle, že řekla víc než měla a začala s prosíkem — „Ale, slečinko, prosím vás, pamatujte na jazyk svatého Jana — já bych už nerada službu měnila, sloužím u slečny skoro čtyřicet let a vím na moutě kuši, že by mě slečna bez milosti vykázala z domu, kdyby se dověděla, že doposud v mysli chovám onu záležitost. Ale chtěla jsem vás jen upozorniti, slečinko, abyste byla opatrna. Ve svém pokoji si ale můžete dělat co chcete — —“

Alena byla poctivé ženě vděčna za toto upozornění a později se také sama přesvědčila, jak jest slečna zaujata vůči umění, jež ona tak horoucně milovala. Nezbývalo jí však nic jiného než podrobiti se nutnosti a býti dle rady Kateřiny opatrnou. Slečna Bezděková zdála se býti spokojena se svou společnicí, nedotkla se jí nikdy zlým slovem, vyjma ve chvílích, kdy ji přepadaly nervové záchvaty, aneb jí migréna mučila — tu bývala velice mrzutou a podrážděnou, což se dalo omluviti jejím chorobným stavem, V této době byl Aleně chléb její opravdu hořký, ale byla dosti moudrá a přijala všecky nepříjemnosti nového svého povolání, jako nezbytnou nutnost. Zaměstnána byla po celý den. Ráno při slečnině snídani a as půl hodinky po ní, pak hodinku po obědě zastávala dívka úřad předčítatelky, stejná asi doba věnovaná společné procházce, načež Alena opisovala listiny, různá vyzvání, prodávala losy a vstu-107$

penky do dobročinných bazarů, pomáhala někdy v chudinské kuchyni, navštěvovala jménem své velitelky různé chudé, šila i prádlo pro ně a obstarávala různé nákupy.

Často při vykonávání těchto svých povinností vzpomněla na účetního Jirkovského a zdálo se jí, že musí sednouti ke stolu a sděliti mu, že není spokojena ve svém povolání, že mnoho, mnoho uvažuje o jeho lásce, která nyní nachází v srdci jejím ohlas stále vřelejší.

Bývalo jí někdy k udušení nudno v tomto puritánském prostředí, ač cítila upřímně s ubohými svěřenci své velitelky a uznávala, že tato koná dílo nanejvýš záslužné, urážela její jemnocit jistá chladnost a vypočítavost, jež za vším tímto počínáním prohlédnouti musila.

Příjmy Aleniny byly sice skrovné, ale přes to ušetřila každý měsíc určitý obnos a poslala jej Perlušce, aby mohla poněkud uvolniti svůj příliš těsně sešněrovaný rozpočet pro domácnost. Alenu vždy na chvíli obšťastnilo, když odeslala domů svůj příspěvek, ale záhy zase cítila kolem sebe podivnou prázdnotu, činnost její připadala jí kusá a nedostatečná a mladá rozkypělá duše její bloudila po závratných výšinách nerozbíraných snů, jež přicházely nevolány v tichých okamžicích před spánkem a staly se jí drahými a nepostradatelnými v denním životě spěchajícím rovnými kolejemi nudné jednotvárnosti.

Nabývala přesvědčení, že povolání, jehož se tak dychtivě chopila, neodpovídalo jejím schopnostem, že jest jí vyměřen jiný směr, jenž však pro svou neurčitost zůstával jí neujasněn. Stávalo se, že slečna podléhala roztrpčenosti nad osudem, jenž ji postihl a zanechal ve světě tak osamělou a tu se jí veškerá práce znechutila a nejsouc s to vyměřiti a určiti Aleně nějaké zaměstnání, propouštěla ji se slovy. „Nesnesu přítomnost druhé osoby, musím být sama!“ A tu zapadla Alena obyčejně do svého pokojíku a pohřížila se do své vlastní práce a

108$

se štětcem v ruce prožívala pak řídké svátky vyrovnanosti duševní a blaženého vsebejití.

Stará slečna nebyla by si nikdy pomyslila, co všecko děje se v plavovlasé hlavičce její společnice. Byla s ní spokojena, neboť Alena byla skromnou, vykonávala ochotně, s vlídnou pokorou každý její rozkaz a taková bezmezná poslušnost a beznáročnost byla vlastně hlavní podmínkou u její společnice. Nezmínila se sice ve své nabídce v novinách o těchto nezbytných vlastnostech své společnice, poněvadž si sama ani neuvědomila podmínku tuto, nejsouc zvyklá posuzovati nějak sebe a své konání. Zvykla si považovati se za příliš dokonalou, neviděla chyb svých, ale jenom cizí, Bylo to ovšem malicherné, marnivost se tu příliš hlásila, avšak lidé, které život těžce zklamal, stávají se podivíny, jichž nelze posuzovati dle obvyklého měřítka. Zničení osobního štěstí bývá často příčinou, že se trpkost zakoření hluboko v srdci a činí stranickým a nespravedlivým i člověka jinak ušlechtilého

V mládí svém byla by snad i odpustila muži, jenž ji oklamal, kdyby nebylo zlých slov pomlouvačů, jež mívají často rychlejší perutě než ptáci a zanesena na pravé místo způsobila i zde rozvrat úplný v důvěřivém srdci dívčím, jež v roztrpčenosti zpřetrhalo všecka pouta lásky své a osvobodivši se v krutém bolu z nedůstojného područí svých citů k vypočítavému muži, uzavřelo se

navždy vůči každé nové náklonností — —

Když se slečna rozhodla pro letní pobyt v Tatrách, konány ihned přípravy na cestu a Alena všecka oživla v radostí, že se opět záhy octne ve volné přírodě, v krásném, svěžím okolí zeleně.

« XI. »

Tatry, božské Tatry! Alenu dříve nikdy nenapadlo, že by se jednou podívala v ona místa, odkudž přichází do Čech a Moravy celý voj sympatických, nesmělých,

109$

dobráckých dráteníků, jichž sladká řeč tak mile sluchu lahodila.

Dámy vyjely za časných hodin z Prahy přímým rychlíkem přes Bohumín a Žilinu ke Štrbě a mladá společnice slečny Bezděkovy sledovala krajinu, kolem oken míjící, s největším zájmem. Za průsmykem jablunkovským objevil se již první předvoj hor, usmály se prosté slovácké dědinky, rozseté po stráních a svazích s chudými, jako dlaň maličkými políčky, které se jedna druhé tolik podobaly.

Duše Alenina letěla vstříc tomu prostému, poctivému lidu, jehož nemohla uživit rodná půda, takže musil daleko do světa chodit za svým malým výdělkem.

Na stanicí v Čace, kde plály v zahrádce nádražní krvavě rudé trsy rozkvétající růže grimsonky a pozdravovaly zdaleka blížící se vlak, vyklonila se Alena z okna a rozhlížejíc se dychtivě po malém nádraží, utkvěla pohledem na štíhlé postavě malého Slováčka, který chodil kolem vlaku s hlavou pyšně vztyčenou, prozrazující hrdost lidí „zcestovalých“.

Na Slováka zakýval cestující z vedlejšího vozu a hoch přiblížil se vážně jako král a upřel bez ostychu svůj otevřený zrak na cestujícího. Hovor jejích byl sice zcela běžný, ale nepostrádal významu pro posuzovatele přijíždějícího ze země vším bohatstvím oplývající.

Slováček černých, upřímných očí cenil v širokém úsměvu své bílé zuby na neznámého tazatele a jeho štíhlá, pružná postava, oděná v bílé široké, dlouhé spodky a volnou, na zádech a prsou vyšitou halenu, odrážela se pěkně od zeleného pozadí malé zahrádky, která prostým plotem vroubena tulila se po jedné straně k bílé budově nádražní. Mladý hoch, skutečný to krasavec své rasy, obracel v rukou svůj kulatý, pěkný kosárkem ozdobený klobouček a s jistou, neuvědomělou koketností prohrábl si občas bujný vlas, jenž mu proti zvyku Slováků ve volných kučerách do čela spadal, netušil ani, jaké trhání působí svým zjevem ruce Alenině,

110$

jež si ovšem netroufala načrtnouti tento obrázek, který svou rázovitostí tolik polechtal její uměleckou duši.

Zaujata pohledem nevnímala ani hovor, jenž cestující se Slovákem vedl, až zvučnější hlas jiného spolucestujícího, tázající se s jadrným důrazem: ,,Jak tu žijete, příteli?“ probudil její pozornost v tom směru.

A Slováček odpovídal dobromyslně: ,,I dobro, dobro, panko milý,“

Vlak se hnul a letěl dále krajinou, bohatou na půvaby, ale chudou na chléb a Alena, přemýšlejíc o Slováčkové ochotné odpovědi: „Dobro, dobro,“ uvažovala, jakým velkým darem je spokojenost při skromnosti. Nebylo tu blahobytu a přece zde žili lidé šťastni, spokojeni a libovali si v chudé své domovině. Jako děti přírody byly štěstí mnohem blíž, než ti, jimž průmysl zajišťoval větší blahobyt, ale zaváděl také jejich ducha a srdce různými pokušeními na cestu, jíž se obyčejně spokojenost vyhýbá.

Vlak řítil se dále přes Žilinu, podél řeky Kysuce, až se objevily v dáli před Sv. Mikulášem bělostné budovy obrovských podniků textilních v Rybar-Pol, kdež zaměstnáno přes 4000 dělníků. Závody mají svou vlastní poštu, nádraží, nemocnici, četnickou stanici, školy pro dělnické děti atd. Alena zkoumala s tajnou úzkostí, jaký to as podnik, jistě že německý neb maďarský, kdež skromní, ubozí Slováci pokorně sklánějí hlavy a vděčni za kus snazšího chleba, obětují bez rozmyslu, ba s velkým vděkem molochu maďarskému své mladé hlavičky a kdyby ses jich zeptal, jak se jim daří, odpoví jako onen Slováček v Čace s velmi spokojeným výrazem ve tváři: „Dobro, dobro, panko milý!“

Do stanice Štrby, kdež měly dámy vystoupiti, neboť odtud vedla vzhůru do Tater ozubená dráha až k Štrbskému Plesu, dorazil vlak se značným zpozděním, takže tu „zubačky“ již nebylo.

Na nocleh se ve Štrbě nedalo počítati a proto musily naše cestovatelky na radu přednostovu zpět do vlaku

111$

a zajeti až do Popradu, kdež nalezly útočiště v jednom z četných elegantních hotelů, připravených k pojetí velkého množství výletníků, kteří v stínu vysokých Tater tráví své letní prázdniny, a turistů, jež tu nalezli na svých tůrách jen přechodný útulek právě tak, jako Alena se svou velitelkou.

Ráno nastoupily cestu zpět jiným směrem překrásnou partií a to elektrickou drahou, stále v serpentinách značně stoupající, přes Nižní Smokovec a nádherné letní sídlo bohatých Maďarů, o něco výše položený Smokovec Starý a dále přes Vyšné Hágy až k Novému Štrbskému Plesu, kde dámy vystoupily.

Alena měla plnou duši obdivu a srdce nadšené krásou, za to slečna Bezděková, všecka utrmácená, nevnímala ničeho. Zmínila se jen, že tehdy, když tu v mládí svém prodlévala, nebylo tu ještě tak pohodlného spojení se světem pod Tatrami, nebylo tu elektrické dráhy, vedoucí z Popradu vzhůru, ani oné ozubené ze Štrby.

Jen kousek cesty od malé zastávky vedoucí přes les, nalezly dámy umělé jezírko, zvané Nové Štrbské Pleso, na jehož břehu týčil se hotel Mory, kde měly již objednané pokoje. Alena si zhluboka oddychla, když jim nad hlavami zaševelila sytá zeleň a svěží, pryskyřicí prosycený vzduch zavanul jí vstříc.

Slečna, která se dříve dala podrobně zpraviti o poloze různých zdejších hotelů, zvolila k svému pobytu hotel Mory, jenž stál poměrně vzdálen všeho lázeňského ruchu, zcela o samotě, nedaleko místa, kde stávala myslivna, v níž slečna Bezděková prožila kdysi kus svého mládí.

Zatím co slečna celé odpůldne po namáhavé cestě odpočívala, odebrala se Alena cestou přes les k perle tatranských krás, ke Štrbskému Plesu, na jehož břehu zvedal se nádherný Grand-Hotel, s jehož široké terasy oživené neustále množstvím hostí, bylo možno přehlédnouti celé Štrbské Pleso s půlvěncem tatranských vele—

112$

hor v pozadí — počínaje nahrbeným Kriváněm až po královskou Gerlachovku.

Zde panoval od rána dlouho do noci ruch se všemi přednostmi a stíny lázeňského života a když to vše Alena srovnala s tichým útulkem v Mory, těšila se vřele z dobré volby své velitelky. Toto ticho spolu s lehoučkým, svěžím horským vzduchem, jenž zdál se téměř nadnášeti člověka, takže necítil ani půdy pod nohama, bylo nejen pro slečnu velmi zdravé, ale těšilo i Alenu, která toužila celou duší po klidném útulku v lesnatém ústraní.

Z bytu svého v druhém poschodí měly dámy týž pohled na půlvěnec Tater, jako s terasy Grandhotelu, ovšem s popředím značně změněným; místo úchvatného, velebného Štrbského Plesa měly před okny jezero umělé— zvané Nové Štrbské Pleso, jež se onomu v ničem nemohlo rovnati a které dal majitel hotelu zhotovit patrně jen proto, že bez nějakého „plesa“ nelze si v Tatrách žádný osamělý hotel ani představiti.

Hned druhého dne zavedla slečna Bezděkova Alenu na místo, kde stávala před lety stará myslivna, k níž pojilo ji množství milých upomínek.

Myslivna byla již téměř rozpadlá a měla býti, jak se již slečna dověděla, letos zbourána docela, neboť o něco dále na volném, vyvýšeném prostranství, kolem něhož vedla cesta ke Štrbskému Plesu, stála již nová vkusná, kamenná myslivna s malou, řezanou verandičkou, usmívající se vstříc množstvím kvetoucích betunií, pelargonií, begónií i veselé, do výše se pnoucí řeřichy.

Stará myslivna byla všecka jako ukryta v malém dolíku a kol dokola obklopena mohutnými, prastarými kmeny. Slečna poručila Aleně, kam jí má postavit přinesenou stoličku a usadivši se zde, zamyslila se teskně.

„Sem budou směřovati mé denní vycházky, Aleno,“ pravila po chvíli, „netoužím po shlédnutí horských

113$

zákoutí, tkví mi dosud některá v paměti z dob mé mladosti…“

Alena maličko zbledla. Těšila se tedy asi marně na pobyt v Tatrách, bude vázána k své velitelce a neuvidí ničeho, nenačerpá nových dojmů, aniž získá pěkných náčrtků.

,,A poněvadž bych ráda o samotě přemýšlela, mohla byste vy prohlédnouti si zatím okolí, dovolím vám to ráda, dříve však si musíte nalézti vhodnou společnost k oněm vycházkám,“

V Aleně poskočilo srdce, vzala bledou ruku své velitelky do své pravice a pozvedla ji vděčně ke rtům.

„Děkuji, děkuji vřele za tuto laskavost,“ vydechla téměř jedním dechem. „Toužila jsem již dávno poznati zdejší krásy, ale obávám se přece, že byste mé pomoci mohla někdy pohřešiti.“

Vzpomínky z mládí působily na slečnu, že stala se přístupnější a sdílnější než jindy a byla vnímavější k touhám mladé duše, k nimž se poněkud svými vzpomínkami přiblížila.

„Obstaráte mi pěknou četbu a já vás občas sprostím vašich povinností až na některé hodiny denní,“ pokračovala slečna, kterou ovšem k tomu nařízení nevedl ohled na Aleniny touhy, ale vlastní záliba pro nerušené hloubání. „Ostatně nevím, naleznete-li přiměřenou českou společnost, bude tu, myslím, Čechů velmi málo, doposud tu bývali po většině jen Maďaři a Němci; však jste také četla v novinách, jak velice řídkým hostem je v krásných těchto místech náš krajan,“ rozhovořila se slečna s neobvyklou živostí.

„Což v zemi Slováků nebylo by možno nalézti průvodce Slováka?“ divila se Alena.

„Zde jsme daleko od slováckých vesnic a služby průvodců do hor obstarávají tu Maďaři, jinak lze se říditi dle značek. Nezapomínejte, že jsme v zemi slovanské jen dle jména, že v krásné svojí vlasti není Slovák pánem, ale jeho utlačovatel, podmanitel a vykořisťovatel

114$

— Maďar. Dělníky, nádenníky a služebnictvo tu naleznete slovácké — a i ti se snaží hovořit maďarsky. Slyšela jste naši pokojskou — Aranku — vidíte i jménem se přizpůsobují vládnoucímu národu — jak lámala maďarštinu a k slováckému hovoru jsme ji pohnout nemohly.“

Alena se zamyslila. Opravdu, sotva se tu octly, nabyly v ohledu tom smutné zkušenosti a přesvědčily se již cestou, že každý Slovák, který si chtěl dodati nóblejšího vzhledu, snažil se hovořiti maďarsky. Bohužel, to samé činívali často i Češi, Spočívá snad tato odsouzeníhodná pokora již v povaze slovanské? Avšak Jihoslovan a Rus by se takto nikdy neponížil. Bude to asi důsledek všech utlačovaných národů. Čech i Slovák pokládá jednou pro vždy všecky cizozemce za něco zvláštnějšího a mnohem lepšího než děti matky Čechie. Sebevědomí Čecha se vzpíná jako nejbídnější červ, když nad ním kráčí pár nejen zámořských, ale třeba jen sousedových bot neb střevíců k modloslužebnému oltáři: cizozemství, jemuž český Honza činí ode dávna svoje nejhlubší poklony. Což divu, následuje-li jej v tom i zakřiknutý Slováček?

Projevila myšlenky své nahlas a dodala:

„Náš český Honza byl bohužel ode dávna tvorem dobráckým, tichým, uctivým a zakřiknutým, ale za to Slovák-Jánošík dovedl se postavit a zbojně hájit svoje práva, uměl si dupnout a snad část jeho krve koluje ještě v jeho potomcích?”

„V některých asi; zrovna jako u nás setkáváme se s rytířskými zjevy pravého hrdinství, jež jsou však velmi řídké.“

„Snad by se jich nalezlo více, kdyby se ten zázrak stal a náš národ zaujal místo vládnoucí, snad bychom pak již přestali pošilhávati po cizí knutě a hrdost naše by se dostavila.“

„Kdo ví, pochybuji, že bychom v naší zemi dovedli vládnout ryze česky. Zajímá mne nyní opravdu,

115$

nalezneme-li tu své krajany; až se vrátíme do hotelu, požádáme sekretářku o seznam zdejších hostů,“

I Alena byla zvědavou na výsledek této otázky a byla by se nejraději ihned vrátila do hotelu, aby se přesvědčila o bezpodstatností slečniny domněnky, A čekalo ji opravdu zklamání.

Sekretářka — Maďarka, s kterou se dorozuměly německy, kroutila hlavou nad jejích otázkou a pověděla jim, že zřídka kdy ubytuje se tu Čech k delšímu pobytu — prý jen na den — dva a zas jde dále.

„To jsou tažní ptáci a jindy je není vidět, jen když hledají nocleh a zas ráno časně vyletí ven — to naši lidé nedělají. Ti se tu pohodlně usadí, sluní, chodějí do Grandhotelu na koncerty a vydají se asi jednou za čtrnáct dnů na delší tůru, a prohlédnou si tak při největším pohodlí také celé okolí, Turistů Čechů projde tu dosti, ale na delší pobyt usídlují se tu jen Maďaři a Němci,“ vykládala ochotně sekretářka a dodala: Zeptáte-li se v Grandhotelu neb kdekoli jinde, řeknou vám zajisté totéž,“

„Pobyt zde stojí velké peníze a naši krajané, kteří se sem vydají, nemají asi nazbyt —“ podotkla Alena, „a vyhledávají raděj k letnímu pobytu krásná zákoutí domácí, kdež se mají dobře za levný peníz,” „Zajisté — i já bych se tu sotva octla, nebýt mých vzpomínek, ty mne sem táhly, A ačkoliv jsem tu nalezla mnoho změněného, nelituji svého rozhodnutí,” mínila slečna Bezděková,

« XII. »

Probudilo se krásné ráno, s nímž nelze porovnati jitra v rovinách a slečna Bezděková, která chtěla oživiti dojmy z mládí, kdy se svou přítelkyní Anulenkou s kuropěním lůžka opouštěly a zanášely do čarovných lesních tišin své jiskřivé, mladé sny a touhy, obětovala

116$

poprvé několik hodin obvyklého prodlení na lůžku za rána a odebrala se s Alenou ku staré myslivně.

Dámy usedly na přinesená polní sedátka na stále šířící se výsluní před docela již zpustlou zahrádkou, která se zdála jaksi uděšeně přikrčena ke starému stavení, jakoby tušila, že poslední lhůta jejího života jest již na dny vypočtena.

Ranní lehoučké páry rozprchly se do lesních tišin za oněmi tajuplnými bytostmi, o nichž staré báje vypravují, že v noci navštěvují svět, a rychle stoupající slunce líbalo v rozsáhlé čelo probuzenou přírodu, která klidně, spokojena nádherou svou, hýřila štědře svými půvaby.

Nad vrcholky lesů chvěly se jasné sluneční paprsky, jichž plný proud zamířil právě prorvou lesní na široké prostranství před myslivnou, větérek svěží a vonný vál tichounce dotýkaje se mazlivě něžných stvolů bujných travin.

Zmíněnou prorvou viděti bylo odtud kostrbatý hřbet Soliska s předvojem drobnějších kopců, vybíhajících z malebně ozubených skalisek, krytých místy něžně se vlnícím zeleným podrostem, jenž se ve vyšších polohách měnil v zakrnělou kleč, kdež zase níže zachytila v některých živnějších místech svůj vzácný kořínek královská limba.

„Jak úžasně lehce se tu dýše,“ podotkla blaženě Alena, která ku přání slečninu zahalila její nohy v teplý šátek, aby jí ranní vlhkost neuškodila.

Slečna dlouho mlčela, zabrána ve své vzpomínky, z nichž ji vyrušilo zamňoukání velkého šedého kocoura, jenž si sem asi vyšel na procházku z blízké, nové myslivny. Jeho žalostný, táhlý hlas připomenul slečně příhodu, která pohnula tenké její rty k úsměvu a jsouc v náladě velmi dobré, počala ji Aleně vyprávěti:

„Když jsem sem přijela poprvé, přivezla jsem od své matky paní lesní angorského kocoura, který se stal jejím miláčkem. Bělík choval se po celou cestu velmi

117$

rozumné, ale když se octl zde, v prostředí zcela novém, pobíhal poděšeně kolem. Aby snad ho nenapadlo utéci, zavřela ho paní lesní do malé předsíňky, upravila mu zde v koutku teplé lůžko, na němž se, nasycen jsa dobrým teplým mlékem, ztišil. Ráno mne probudil hlučný smích a neobvyklý ruch. Pozvednu hlavu na lůžku a naslouchám a v tom již Anulenka klepe na mé dveře a za veselého smíchu vchází do mého pokoje, držíc v náručí červenavě růžový, chlupatý předmět. Pohlížím na ni všecka udivena, a Anulka, zvedajíc ke mně růžového chlupáče, počala mi jej žertovně představovat:

„To že je náš sněhobílý Bělík?“ vykřikla jsem, nevěříc svému sluchu a spínajíc údivem ruce. A Anulenka pospíšila si s vysvětlením. Kocourek se nespokojil se svým teplým lůžkem a z mladistvé bujnosti povaloval se asi celou noc po chladných dlaždičkách předsíňky, které dávala hospodyňka občas natírati cihlově červenou hlinkou, od které si bělostný kožíšek Bělíkův vypůjčil jásavé zabarvení nejkrásnějších červánků a trvalo to hezky dlouhý čas, než se zase vybílil, A týž kocourek měl asi v osudě psáno, že bělostná barva jeho kožíšku mu nezůstane věrnou, ale že musí zkusiti ještě jiné nabarvení.

Z Bělíka se stal tulák, jenž se jednou skoro docela ztratil, až ho nalezl hajný, který se umazaného miláčka lesních zhrozil a poručil své ženě, aby Bělíka řádně vymydlila, že jej pak usušeného teprve donese na myslivny. Hajná položila vykoupaného kocoura na pícku, ale ten, zatouživ patrně po větším teple, přitiskl se k plechové záklopce do výše vyčnívajících kamen, která povolila a milého Bělíka sazemi zasypala, takže když za chvíli na to s pícky dolů skočil, vyhlížel jako nějaký indický netvor, jehož se celá rodina hajných nesmírně polekala.“

„Dovolíte, milostivá, abych dokončil vaše zajímavé vyprávění ze života vlasatého Bělíka?“ ozval se v tom podle dam zvučný mužský hlas a ze křoví, u něhož se—

118$

děly, vystoupil vysoký, bělovlasý muž a smekaje svůj panama, klonil se uctivě.

Obě dámy překvapeně vzhlédly na tento ušlechtilý zjev, jenž prozrazoval, že mnohá bouře přeletěla nad jeho hlavou, ale že mu nescházelo též hrdé sebevědomí a duševní rovnováha. V jeho tazích zračil se klid a soulad, jakož i vznešená jakási důstojnost, s kterou setkáváme se zřídka kdy.

Stará dáma pohlížela všecka překvapena na cizince, jenž představiv se, vyprávěl ještě několik příhod ze života Bělíkova, a jmenoval všecky osoby, patřící k rodině Anulčiných rodičů.

„Ale, probůh, pane, odkud vše víte?“ tázala se slečna se zájmem u ní velmi řídkým,

„Z úst své vlastní choti, bývalé vaší přítelkyně Anulenky, již jste, jak jsem se prve přesvědčil, zachovala až podnes milou vzpomínku.”

„Vy, pane, že jste manželem mé přítelkyně?“ „Ano, neboť tuším, že jste prve hovořila o Anně Magdaleně Houskové, rozené Špirkové, která se v Americe provdala podruhé za inženýra Nováka, jehož mám čest ztotožňovat,“ usmál se cizinec.

Slečna hleděla jako s nebe spadlá na štíhlého muže s výraznou, hladce oholenou tváří, s duchaplným šedým okem, z něhož vyzírala ráznost a zdravý jemnocit muže, jehož životní lodička neplula vždy přímým proudem bez úskalí a překážek.

„Má choť narodila se v této staré myslivně jako dcera lesního Špirka a provdavši se za Miloslava Houška, odjela s ním do Ameriky, kdež po desetiletém manželství s ním ovdověla a za rok nato stala se mou chotí,“ pokračoval Novák a sejmuv poznovu klobouk, prohrábl si štíhlou pěstěnou rukou svůj bohatý bílý vlas.

Slečna mu podala ruku, kterou zdvořile políbil a promluvila několik slov, spíše konvenienčních nežli srdečných a vyslovila své podivení nad tím, že se její přítelkyně podruhé provdala.

119$

„Nevěděla jsem ani, že ovdověla, přestala mi brzo psáti,“

„Její choť byl mým dobrým přítelem, založili jsme společně v Brooklyne podnik a žili stále pospolu. Když Houšek umíral, odporučil mi svou rodinu, ročního chlapečka se ženou, — neboť starší dvě dětí manželům Houskovým zemřely — později asi za rok na to, stal jsem se chotěm Anulenky a otcem jejího sirotka, pro nějž jsem se vlastně stal nevěrným svému předsevzetí: neženit se vůbec. Nelitoval jsem toho, moje choť byla ženou vzornou, ušlechtilou, opustila mě však záhy po tříletém manželství a vzala s sebou i jediné naše dítě. Mně zůstal pro potěchu jen synáček z jejího prvního manželství.“

„To jsou zprávy po tolika letech nenadálé, nečekané!“ podotkla slečna. „Nedivím se nyní už, že na mne Anulenka ve svém rušném životě docela zapomněla,“

„Vzpomínala někdy přece na přítelku v dálné vlasti a dle vašich poznámek soudím, že onou Boženou, jež jí v mládí sestru nahradila, ráčíte být vy sama!“

„Nemýlíte se, pakli vzpomínala na Boženu, byla jsem to já. Život lidský je tak krátký, a mně se zdá, jakoby to před týdnem bylo, co jsem se s ní loučila. Že navždy — netušila žádná z nás. I já jsem mohla doporučený list poslat, snad by jej byla přece obdržela, ale to jsem stále myslela, že ona musí dříve sama psát — a tak jsem to

odkládala a život zatím ubíhal a léta prchala — —:

Anulenka mrtva — a já, celý život osiřelá, zůstala jsem tu…“ v těchto slovech bylo patrné slečnino pohnutí a Alena se podivila, jakého vroucího zabarvení je schopen její stále tak odměřený hlas.

Novák okamžik čekal, že se ho slečna zeptá na syna své přítelkyně, ale poznávaje, že jest zaujata spíše sama sebou, podotkl jako na ukončenou své zprávy.

„Když můj Míla dorostl, počali jsme oba toužiti po Čechách, já z lásky k staré vlasti, on ze zvědavé příchylnosti, aby spatřil a také si zamiloval onu zem, jež

120$

byla jeho rodičům i mně tak drahou. A tak jsme se loni rozhodli a opustili Ameriku, abychom se tam již více nevrátili.“

„Máte tedy v úmyslu zůstati již ve vlasti?”

„ — —a složiti své kosti doma,” dodal Novák. „Míloví se zde též líbí a je tu spokojen —“ inženýr se opět zamlčel, očekávaje poznovu otázku, týkající se syna Anulenčina, žádost, aby jí ho přivedl a představil, ale nestalo se nic podobného. Slečna neměla patrně pražádného zájmu na dítěti své kdysi milé přítelkyně.

„Máte zde snad nějaké příbuzné, že vás touha vábila zpět?”

„Nikoho! Osiřel jsem velmi záhy a odjel jsem, aniž jsem tu zanechal drahých osob..,” podotkl jaksi váhavě Novák a výrazná hlava sklesla mu zvolna k hrudi — ale hned jí zase pozvedl a pokračoval — „leží snad v povaze lidské, že úzce lneme k místům, jež nás viděla vyrůstat, že cosi neodolatelného vábí nás tam, kde jsme prožili své mládí, své jarní sny plné nehynoucího půvabu a nezapomenutelných slastí!”

„Zanechal jste asi přece ve vlasti kus svého srdce. Odcházel jste do zámoří mlád a korunou mládí bývá — láska…” usmála se slečna poněkud znaveně,

I jeho vážnou, rázovitou tvář přelétl úsměv,

„Ano, láska jest květinou života, třebaže mnohá tak rychle vadne a zanechává po sobě jen vůni tesknoty a žalu. Nová vlast mne zas přesvědčila, že práce jest listnatý strom, jenž poskytuje stín a dýše na nás ochlazení!”

Slečna začala pozbývat trpělivosti a zavolala Alenu. Tato přistoupila a slečna ji představila Novákovi jako svou společnicí. Rozpředla se krátká rozmluva, z které se dámy dozvěděly, že inženýr bydlí ve vile naproti Grandhotelu a že mu bude příjemno prodlíti někdy v jejich společností. Z kusé odpovědi slečniny uhodl však prozíravý muž, že by staré dámě častější styk po chuti nebyl a proto se zdvořile vzdálil,

121$

Za několik dní setkal se s dámami opět a když za krátké rozmluvy vyzvěděl, že Alena, jež se mu na první pohled zalíbila svým prostým zjevem a uhlazenou mírností svého chování, ráda by poznala zdejší okolí, k čemuž jí slečna dala již své svolení, nabídl se jí za společníka a průvodce.

„Prošel jsem již při svých denních procházkách dosti zdejší okolí i delší výlety jsem podnikl — postačí-li vám mé sporé zkušenosti, jsem milerád k službám…“ nabízel se inženýr a jeho bílá hlava sklonila se k mladé dívce spíše dobrácky nežli dvorně.

„Přijímám laskavost vaši s velkým potěšením, pane inženýre,“ odtušila dívka, pohlédnuvši do otevřeného oka tohoto cizince s dětinnou důvěřivostí.

« XIII. »

Perla byla nyní stále velmi rozrušena.

František skládal maturitní zkoušky a věrná sestra vstávala denně sotva den rozbřeskl a tiše probouzela bratra, aby se matka nevzbudila a on se mohl klidně zahloubati do svých studií.

Paní Lebedová neměla ani potuchy o strašlivém napjetí, v němž nyní stále žili její dcera a syn.

Mysl Františkova točila se nyní kolem jediného bodu: složití šťastně zkoušky maturitní! Za onu krátkou dobu důvěrného sblížení s Perlou a od okamžiku, kdy mu účetní Jirkovský odevzdal připomenutí otcovo, stal se ze slabého hocha cílevědomý mladík, jenž nebyl již třtinou, do níž se vítr opírá, jenž netápal již nejistě kolem, poněvadž klidná hladina jeho života se náhle zčeřila spodními víry, jimž bylo třeba se vyhnouti a na níž objevily se skalnaté výběžky, jež bylo třeba obeplout.

Perla stala se mu vzorem vytrvalosti a píle, nabýval stále pevnějšího odhodlání proniknouti výš a výše a obohatiti svého ducha vším, co mu podáváno bylo,

122$

Jen maturitu kdyby šťastné složil!

Ve své starosti nemyslil již ani na Vojtěcha Tružila, který skutečně z gymnasia vystoupil — poněvadž nechtěl býti zkoušen profesorem Havránkem, jenž ani na domluvy ředitelovy k smíru se nenaklonil, a konečně hlavně proto, že otec nechtěl mu dovoliti, aby šel za hlasem svého srdce, na fakultu filosofickou, nýbrž po důkladném rozmýšlení mu navrhl, že svolí ku složení zkoušek maturitních na jiném ústavě jen tehdy, slíbí-li mu syn, že se pak stane bohoslovcem,

Vojtěch, se zlomeným sice srdcem, zůstal pevným ve svém rozhodnutí a nikdo se nedozvěděl, jaké těžké chvíle prožil v této době, kdy nepozorován vytratil se často třešňovou alejí k lesíku a zde, složiv hlavu do dlaní, usedavě oplakával svůj nejkrásnější sen.

Byl potrestán těžce za svou hrdost a lehkomyslnost a byl by mnoho za to nyní dal, kdyby bylo možno škrtnouti z jeho života ony potyčky s profesorem, jež byly příčinou všeho toho zla, jež mu podrazilo nohy a zničilo všecky jeho naděje na povolnost otcovu až v rozhodné chvíli odepře jíti na kněžství.

Nyní bylo již všemu konec a nic nedalo se změniti. Jeho soudruzi s počátku s vděkem vzpomínali, jak za některé ,,odstonal“ hněv profesorův, ale záhy naň zapomněli ve svých starostech — před maturitou. Všichni se nyní úporně učili, aby dohonili, co buď lehkomyslně, zúmyslně, neb shodou okolností zameškali, všichni měli touhu aspoň projít, ať již s výsledkem jakýmkoli. Nikdo snad neprožíval se studenty toto duševní napjetí tak pronikavě jako — Perla.

Za to Leu ani nenapadlo zajímati se o výsledek studií bratrových. Žíla spolu s matkou svým trubčím životem a nedovedlo ji doposud nic zaujati. Teprve v poslední době zaproudila prudčeji krev v žilách jejího, pohodlností a nečinností zemdleného těla. Lea hrála totiž nejlépe ze sester Lebedových na klavír a bylo také je-123$

diným jejím zaměstnáním, že denně bavila svou matku v určité podvečerní hodiny svou mistrnou hrou.

Tato práce, či spíše zábava ji nijak neunavila a vytrvala u klavíru i celé dlouhé hodiny.

Paní Lebedová přes známou výtku Aleninu nemohla se odhodlati „ublížiti“ této své dceři tolik, aby ji nutila k pracím, k nímž necítila lásku. Perla je ráda vykonávala, ať se tedy jimi „baví“, myslila si tato stranická matka. Perla skutečně pracovala od rána do noci s úsměvem na rtech, vše kolem ní šlo jako na drátku, matka na ní nikdy nepostřehla únavy, nebo vyčerpání a proto pokládala za zbytečné, aby svou krásnou, jemnou Leu přesvědčila, že by její bílé, jemné ručky nijaké újmy neutrpěly, kdyby se snažila Perle pomoci aspoň v lehčích pracích. Naopak, když je viděla s jakou úžasnou hbitostí přebírají bílé a černé klávesy, s jakou bravurou zvedají se do výše, jakoby je jen hladiti chtěly, byla přesvědčena, že by hříchem bylo nutiti je k práci, jež by je zhyzditi mohla. Ne, to pomyšlení činilo tuto matku slabou a neuvědomila si ani, že na úkor jedné dcery hoví dceři druhé. Perla ujistila jí na počátku oné strašlivé změny, jež z nich učinila chudou rodinu, že nezná většího štěstí pro sebe, nežli sloužiti svým milým, pracovati pro ně a ulehčiti jim těžký osud co možná nejvíce. Měla tedy, co si přála!

Po odchodu Alenině nebylo tu již nikoho, kdo by byl zaslepené matce stále na oči stavěl křiklavý rozdíl její shovívavosti a jejího nadržování Lee na úkor Perlin a ona neměla tolik jasného názoru, aby v tom shledávala nějakou nespravedlnost.

Nepřemýšlela o tom vůbec, ale bez své nejmladší nemohla se obejít.

Říkávala jí ovšem, když byla v dobré náladě: „Perluško, tys hodná, všecko dovedeš, nevím, co bychom počaly bez tebe!“ Tím zdálo se jí, že učinila zadost své uznalosti. Konečně si zvykla na nynější Perlino vedení domácnosti, a nepostřehla ani, když v poslední

124$

době umlkl mladé dívce zpěv na rtech v starostech o milého bratra. Za to paní Lebedová starosti oň neměla, František na každou matčinu otázku, jak se mu nyní studuje, odpovídal: „Dobře!“ a ona ve svém pohodlí neuznala za dobré pátrali, zda tomu opravdu tak jest.

Alena psávala domů též spokojené listy, nikdy si nepostěžovala, že se ve svém očekávání zklamala a že si své postavení představovala jinak.

Její matku nebavilo líčení její o slečně Bezděkové a její činnosti, ale když došel Alenin první dopis z tatranských lázní, o nichž ostatně paní Lebedová doposud velmi málo slyšela a proto skoro pohrdavě pokrčila nosem nad touto volbou staré dámy, projevila větší zájem a Lea musila matce list Alenin přečisti nahlas.

Mladá sekretářka líčila vzletně přírodní krásu Tater, pokud ji dosud zříti mohla, ale to vše nevzbudilo pozornost matčinu ani Leinu. Obě dychtily zvěděti, jaký asi ruch tam vládne a jak se tam žije a byly zřejmě sdělením Aleniným zklamány.

Teprve na třetí stránce drobounce psaného dopisu utkvěl pohled Lein s větší pozornosti a mladá krasavice zvolala živěji:

„Konečně také kus zábavy!“

A povrchní matka hned se vzpružila a tázala se všecka oživena: „Něco zajímavého? Čti, tedy čti!“

„Chodívám nyní skoro denně na delší vycházky ve společnosti pana inženýra Nováka,“ četla Lea a doložila rozmarně — „Nu, konečně se naše Alča také začíná bavit,“ načež se zasmála podrážděně — „zatím já dřepím doma a drahý čas letí…!“

„Ale Leo!“ kárala ji matka — „čti, co jest to za pána onen inženýr Novák —! Novák, jsi četla viď! — Bože, těch Nováků musí na světě být!“ podotkla mimochodem a přivřela na okamžik očí, jakoby v myšlenkách cosi přivolávala,

„Hm, není-li bohat — takový inženýr!“ pokrčila pohrdavě rameny Lea — „to by musil být už skutečně

125$

krásným mužem s mnohými přednostmi, abych mu odpustila, že nemá továrny!“

„Leo, zapomínáš, že nejsi již dcerou bohatého továrníka a že se inženýři obyčejně počítají mezi dobré partie. Bože, kdyby si tak Alča rozuměla,“ zavzdychla matka.

„Ale, matinko, což jest třeba, aby si vzala hned prvního, s nímž se setká? Ostatně, kdo ví, je-li tento inženýr kandidátem ženitby,“ smála se Lea.

„Čti tedy dále!“

„Ach, zde je. popis… ach, ouvej … „šedivý, milý pán, velice duchaplný, jenž rád vypravuje o svých amerických zkušenostech…“

„Co pravíš! amerických zkušenostech?“ přerušila náhlé paní Lebedová čtoucí Leu neobyčejně živě a na její nyní stále tak lhostejné tváři objevilo se patrné vzrušení,

„Ano, ten pan Novák vrátil se nedávno z Ameriky a léty chýlí se k šedesátce … Ha, ha, ha — to je výborné — kdybys tak, Alčo, věděla, co jsme již kombinovaly — Hm — trochu starý seladon …“ hovořila Lea a pak četla list Alenin dále.

Ale paní Lebedová již neposlouchala a zprávy dceřiny nebyly již s to vzbudili další její pozornost.

Viděla před duševním zrakem jen jméno Novák, v literách drobných a tučných, bílých i černých a podivné rozechvění naplnilo její srdce.

A Lea se zatím smála líčení Aleninu, jakou náhodou přihlásil se Novák k její velitelce, jako manžel její bývalé přítelkyně.

„Tak se lidé podivně scházejí,“ podotýkala Alena a její matka bezděčně si opakovala, jsouc všecka zaražená: „Tak se lidé podivně scházejí!“

„Jest ku podivu, jaké porozumění a jaký jemnocit projevuje tento světa zběhlý muž vůči mně, dívce nezkušené …“ četla zas úryvek listu Lea a nový smích zaperlil se jí na rtech,

126$

„Nu, to zní už jaksi slibněji — naposled se naše Alča…“

„Leo, nedovolím, abys Alču urážela byť jen doměnkami,“ objevila se v tom v otevřených dveřích Perla, která vyslechla nevážné poznámky sestřiny. „Kdyby Alena věděla, jak její důvěrná sdělení pitváš a rozebíráš, jak si jí dobíráš, nenapsala by nám podruhé nic bližšího o sobě a chceš-li v tom pokračovat, pokládala bych za svou povinnost, sděliti jí to ,,.“ mladá dívka byla přesvědčena, že slova Leina nejsou jen nahodilým žertem, ale, že se za nimi .skrývá opravdové zlehčování osoby Aleniny.

Lea se perlivě zasmála, vstala ze své pohodlné lenošky, podala Perle list a pravila kousavě:

„Podruhé předčítej Alčiny listy matince sama, nebudu se proto horšit,“ načež se obrátila ke klavíru a po krátkém praeludování zahrála Weberovo: „Rondo“. Lichotivé tóny zahlaholily pokojem a nesly se otevřenými okny ven do přírody.

Když Lea skladbu přehrála, vyslovila matka přání, aby jí zahrála J. Sukovu: „Suittu“ aneb „Na břehu mořském“ od Bedřicha Smetany,

„Stále musím opakovat a přehrávat jen staré věci — nic nového, co by povzbudilo chuť ku hraní. Divím se opravdu, že se mně ty skladby již docela nezprotivily,“ znuděně podotkla Lea.

Matka pokrčila rameny a tvář se jí stáhla, jako při fysické bolesti.

Lea se zabrala do hledání not, konečně si předložila na pulpit Bethovenovy sonáty, z nichž desátou vyvolila a zabrala se s celou duší v přednes této brilantní skladby. Paní Lebedová se zvolna zvedla z pohovky a aniž by se z okna vychýlila, zahleděla se, záclonou skryta pátravě ke křovinám u cesty, běžící od lesíku k další cestě úvozové vedoucí do vsi a lemované stromořadím třešňovým.

127$

Již častokráte objevil se zde v této podvečerní době, kdy obyčejně Lea hrávala, vysoký elegantní cizinec, jenž svým bezvadným zevnějškem činil dojem muže z nejlepší společnosti. Paní Lebedová znala ovšem všechny úředníky z bývalé mužovy továrny a její zvědavost byla proto v napietí, kdo as onen mladý cizinec jest?

A skutečně i dnes spatřila onoho vysokého muže státi za křovím, kdež, domnívaje se patrně býti nepozorován, naslouchal mistrné hře Leině. Paní Lebedová ho chvílí pozorovala, pak ohlédnuvši se pátravě do pokoje, zda Perla již odešla, přistoupila k Lee a zašeptala tajuplně:

„Leo, onen neznámý naslouchá opět.“

Dívka přikývla jen hlavou, aniž hru přerušila a vítězný úsměv pohrál jí svěžíma rtoma. Dohrála skladbu, načež rychle vstala, přistoupila k oknu a zahleděla se v ono místo, kde obyčejně zajímavý cizinec stával.

Ten, spatřiv dívku v okně, vystoupil ze sivého úkrytu a smekaje hluboce, pozdravil ji se zřejmým obdivem. Přikývla roztomile, a neopomenula povzbudili ho jemným úsměvem, když ho cesta přivedla blíže a on kráčeje kolem nespouštěl zraku s její sličné tváře.

„Kdo to asi jest? zvolal matka, když Lea, sledovavši neznámého pohledem až zmizel, ustoupila od okna. „Nepochybně onen nový inženýr, o němž se onehdy Franti zmínil.“

„Asi, jinak by do našeho Zapadlova sotva zavítal na delší dobu muž, jenž by tu neměl svého povolání. Však já se to brzo dovím,“ slibovala si dívka, „takový rytířský zjev věru za to stojí,“ dodala se smíchem.

Paní Lebedová chtěla něco podotknouti, ale zarazily ji hlasy na chodbě a hned na to vstoupil František, vraceje se s knihou ze zahrady,

„Franti, ty už vyhlížíš jako vymačkaný hrozen!“ zasmála se rozpustile Lea, „Nikdy bych neuvěřila, jak takové studie mohou vyčerpati a když tak našeho prince

128$

pozorují, nemohu vám býti ani dosti vděčna matinko, že jste nepřipustili, abychom my děvčata také na sebe uvalily takové nucené jařmo!“

„Náhledy jsou různé. Perluška s Alenou zase lituji, že nestudovaly,“ namítal František.

Lea ohrnula pohrdavě rudý rtík.

„Což pak Alča, ta vždy milovala zvláštnosti a Perla může být ráda, že seděla doma. Teď by se jí hospodaření nelíbilo, kdyby měla v hlavě učenost. Dobře se tak stalo!“

František měl na rtech ostrou odpověď, ale jsa přesvědčen, že by se lehkomyslná sestra vysmála názorům sebe vážnějším, odvrátil se od ní a usedl na okamžik podle matky.

„A kde tys bloudil?“ tázala se tato, zatím co Lea nedbale klepala prstíkem o lenoch křesla a přitulila se do jeho měkkých podušek jako líná kočička.

„Nyní jsem byl chvíli v zahradě a před tím celé půldne v lese: „na Vejvani,“

„Nepotkals snad cestou domů vysokého, elegantního muže v šedém obleku s tváří hladce oholenou?“ tázala se matka náhle rozhodnutá,

„Ovšem — potkávám ho skoro denně!“ odtušil student poněkud nedbale.

„Nevíš kdo to jest?“

„Nepochybně inženýr Houšek z továrny, o němž mí říkal nedávno Ferdík Zaoral, že se asi stane jejím ředitelem, až odejde do pense ředitel Hribálek. Nynější majitel továrny mu asi velice přeje, poněvadž mu vykázal byt ve vile snad do té doby, pokud tu sám nebude bydleti. Jest prý neobyčejně pronikavým, bystrým člověkem a dle toho soudí všichni, že zde bude ředitelem.“

Matka s dcerou pohlédly významně na sebe,

,,S Jirkovským jsi o něm nemluvil?“

„Již dlouho jsem ho nespatřil —“

129$

„Měl bys ho snad jednou navštíviti,“ navrhovala matka a Lea se jejímu průhlednému úmyslu lehce zasmála …

Od oné doby, co počala silně kolísati její naděje, že bohatý Španěl Manuel Leonardes se přihlásí o ni jako ženich, trápila matinku starost, že v tomto ústraní bude asi velkým uměním krásu Leinu uplatniti a získati jí muže, jenž by celou její rodinu opět povznesl byť ne k bývalému blahobytu, tedy alespoň částečně, což by bývalé paní továrníkové zajistilo opět radostnější život, po němž nyní stále toužila, jako po ztraceném ráji.

„Sám jsem již na to pomýšlel,“ podotkl František, „ale nyní není mí možno, až po zkouškách. Vážím si pana účetního velice, již proto, že ho měl tatínek rád …“

Paní Lebedová se poněkud zarděla, ale na obloze shlukly se zatím šedivé mraky, z nichž se počal trousiti drobný déšť, takže v nastalém šeru nebylo lze spatřiti tuto změnu na tváři matčině.

Synova vzpomínka zapůsobila tísnivě na zhýčkanou dámu a připomenula jí, co by asi řekl její muž úmyslům, jež kroužily nyní její hlavou a jež ji přivedly na myšlenku těžili z přátelství Jirkovského, pro nějž musíval vždy její choť každé její vlídné slovo vybojovati.

Ale dlouhé rozvažování, zvláště o věcech nepříjemných, nebylo zvykem této paní a proto tázala se syna lehkým tónem, kdy se konečně zbaví svých starostí s maturitou.

„Za deset dní bude po všem,“ odtušil František a obávaje se, aby déle o tom hovořiti nemusil, odešel za Perlou do kuchyně, kdež s nezvyklou veselostí nazvedl poklici hrnce, v němž vařila dívka nové zemáky k večeři a zvolal: „Ach, to si dnes pochutnám na těch koroptvičkách motykou střílených. Jsou pěkné, žluťoučké jako kanárci a já mám strašlivý hlad, že bych vlka snědl…“

Perla ho pleskla žertovně po bedrách.

130$

„Tobě aspoň chutná, Franti, ať uvařím cokoli,“ pravila, připravujíc hlávkový salát, „ty aspoň nikdy nepoháníš mé kuchařské umění.“

„Protože mí nikdy tak nechutnalo jako teď, co hospodaříš ty.“

„Oh, při hojnosti by se mi hospodařilo mnohem lépe a ráda vám někdy předložím jídla lepší, když mi to poměry dovolejí, protože pak chutnává i druhým, již nemohou zapomenouti na bývalé lahůdky a drahé pokrmy. Tobě chutná také proto, že více pracuješ než dříve.“

„Ovšem také, ačkoliv stálé studování a učení mnoho chuť nepovzbudí, proto myslím, že příčina mé chuti přece jinde vězí.“

František se sklonil a políbil sestru něžně na sněhobílou šíji.

Pohlédla naň tázavě, usmívajíc se.

„Protože všecka ta prostá, ale výborně připravená jídla, jež nám předkládáš, posvětila tvoje obětavá láska.“

« XIV. »

Bylo opět krásné slunné ráno letní a dámy Lebedovy snídaly na verandě, když do zahrádky vešel listonoš a podával Lee, která mu rychle spěchala vstříc, dva dopisy, jichž adresa psána byla stejným rukopisem a jichž obálky byly opatřeny španělskými známkami.

V mladé dívce zatrnulo, když to postřehla a odevzdala matce dopis na ni adresovaný s tichým: „Konečně!“

Matka s dcerou pohlédly zářivě na sebe.

Leonardes žádá současně matku o ruku dceřinu a oznamuje asi svůj příjezd, napadlo je obě.

Lea nečekala, až matka dopis otevře a spěchala s ním do besídky a zde, vrhnuvši se na sedátko, chystala se v tichu vnímati čekané ohnivé vyznání lásky Manuelovy.

131$

Dříve než dopis otevřela přitiskla jej ke rtům, jsouc jista, že jí přináší „vysvobození.“

Pak rychle otevřela obálku a rozevřela aršík.

Ale již oslovení projelo jí nitrem, jako žhavá dýka, Leonardes psal:

{„Slečno Leopoldo,

odpusťte, že jsem neodpovídal na Vaše pozvání. Čekal jsem, až se zcela usadí zármutek Váš nad úmrtím otcovým, a pak jsem byl zas odvolán do Indie, kdež jsem byl nucen prožiti několik dlouhých týdnů, čímž omluvte mé dlouhé mlčení.

Seznal jsem z Vašeho posledního dopisu, že moje dvoření a poněkud ohnivější uctívání Vaší krásy, než jaké Vám snad projevují chladní Seveřané Vaší vlasti, probudilo ve Vás domněnku, jež nemůže dojíti splnění. Vyznávám upřímně, že bych se nikdy neoženil se ženou národnosti jiné než-li svojí a pak — odpusťte, že se dotýkám Vašich nynějších, zajisté tragických poměrů — nemohu si dopřáti přepychu pojmouti za choť dívku chudou, která mimo to má zvyklosti bohatých, ba možno říci — rozmařilých dam. Potřebuji mnoho peněz k zamýšlenému rozšíření svých podniků a nemohu se zatížiti sňatkem tak nerozvážným. Proto promiňte mí, že nemaje tušení o Vašich nadějích, živil jsem je svým nerozvážným jednáním, k němuž mě strhla Vaše okouzlující krása a spanilost.

Jsem přesvědčen, že i u Vás, jak tomu u mne bylo — osvědčí se přísloví všech národností: „sejde s očí, sejde z mysle!“ Nazvete mne třeba špatným člověkem, zasluhují toho, poněvadž, znaje svou nestálost, neměl jsem k Vám, dívce mladičké, hovořiti o lásce. Nedovedu být věrným, nemohu milovat tak, jak Jste — zvláště vy Seveřané — zvyklí — a dospěv k této jistotě soudím, že by bylo nesprávno, ba hříchem, kdybych Vám dále měl předstírati lásku, která vyprchala, jakmile mne zaujala nová, sličná dívčí tvář. Náš krátký

132$

sen lásky byl krásný sám o sobě a zachovám jej v milé paměti.

Konečně rozhodl jsem se nekráčeti již déle po srdcích důvěřivých žen a připoutali se manželstvím k jediné, kterou znám již dávno a již mi otec sám určil za choť. Poslechna jeho rozkazu, doufám, že tím nejlépe rozluštím svůj osud a kojím se nadějí, že i Vy, krásná Leo, naleznete lepší štěstí, než jaké by Vás bylo čekalo zde v neznámé, daleké Vám cizině po boku nestálého

Manuela Leonardesa.

Buďte šťastna!“}

Nechtěl ji tedy, věděl, že drží náruč rozpřaženou a přešel ji. Lea stáhla čelo v záhyby a stiskla pevně rty.

V duši její lámalo se cosi, připadala si jako bleskem sražena. Byla to nesmírná porážka její sobecké marnivosti. Bylo po naději, že sňatkem s Leonardesem vyjde z tíživých poměrů, v které ji uvrhla rodinná katastrofa a že se opět octne na výsluní života — v bohatství, jako dříve. Teprve za okamžik uvědomila si pokoření, jež jí uchystal nejemný Manuelův dopis a pronikavý stud s bezmocným hněvem jí zalomcoval.

Ne, ona od něho, ale on od ní odstupuje, on jí vrací daný slib. — Slib!? Byl to vlastně nějaký slib? — Nikoli — vždyť se stále o tom mluvilo kolem ní, že život v lázních neměří se dle příliš přísných pravidel a nevinný flirt je tu vždy dovolen, aniž se na něm staví základy pro budoucnost. —

Tak tedy skončily její sny. Matka přec jen pravdu tušila, když tvrdila, že nelze se více na Manuelovu lásku spoléhati a že Lea musí hledati svoje štěstí jinde. Ačkoliv Lea Manuela nemilovala, přec vnutila svému srdci zdánlivou lásku k němu a když seznala, že opravdu zcela úplně naděje její se rozprchaly, sevřelo se jí nitro žalem a trpkostí dosud nepoznanou.

133$

Květy překrásného jara musily zvadnouti pod prvým mrazíkem a stejně děje se v jaře lásky. I ono si žádá, aby srdce, v něž zavítati má, bylo připraveno k přijetí jeho, otřeseno a vyzkoušeno jarními bouřemi. Nejdříve musí zcela roztáti led a sníh, — všecka samolibost, marnivost a pýcha, rozmarnost a sobectví musí zmizeti pod sluncem velké, pravé a skutečné lásky, jako sněhové vločky pod teplým dechem jara.

Avšak v srdce Leino nezasvitlo dosud toto pravé slunce, a uměle vypěstovaná květina lásky nezapustila v něm žádných, hlubokých kořenů, a proto trpěla jen uraženou ješitností.

Smáčknuvši opovržlivě Manuelův dopis, vrátila se na verandu, ale matky tu již nenalezla. Proč a za jakým účelem psal Leonardes také jí?

Lea nalezla matku v jejím pokoji, sedící nehybné v lenošce. Na stole ležel otevřený lišt.

Lea pokládala se za oprávněnou věděti, co Manuel matce píše a proto uchopila list a četla:

{… snad bych se již vůbec nebyl ozval, leč posláním svého snubního oznámení, ale Váš dopis, milostivá paní, uložil mí povinnost zdvořilé odpovědi. Vytýkáte mí nepřístojné chování, a připomínáte gentlemanu, jejž jste ve mne viděla — jeho povinnosti. Děkuji Vám, neboť jinak nebyl bych, jak svrchu uvedeno, vůbec psal a jak pozoruji, jest tu třeba jistého vysvětlení. Bavil jsem se s Vaší slečnou dcerou vskutku vytrvale, byl jsem jí okouzlen, dvořil jsem se jí, ale domnívám se, že jsem nikdy neprojevil nějaké skutečně vážné úmysly. V lázních se rádi bavíme — ale nevážeme! Byla mi milou společnicí k lázeňskému flirtu, k zahnání venkovské nudy a uvážíte-li, milostivá paní, jak snadno získati lze důvěru takové mladičké, zhýčkané bytosti, jakou jest Vaše dceruška, musíte uznati, že by málokterý z mladých mužů zachoval, se tak korektně jako já, neboť slečna Lea jest skutečně krásná a neodolatelně půvabná.

134$

Jsem však šťastnou náhodou prozíravým mužem a poznal jsem záhy, že ani slečnino srdéčko o lásce ničeho neví, což mně bylo tím milejší. Její krása a líbeznost nadchla mě snad k slovům ohnivějším, ale ujišťuji Vás, že to vše, byla jen pouhá zábava a slíbil-li jsem slečně návštěvu v Čechách, nestalo se to s úmyslem nějakého poutání se pro život a jest mí velmi líto, byl-li jsem nesprávně pochopen. Jsem také slečně Lee vděčen za mnohé příjemné chvíle a proto račte mi dovolit, abych Vám jako její matince dal jednu radu. Chcete zajisté, aby Vaše dceruška byla šťastna — proto naučte jí velkému umění, spoléhat samu na sebe a nekořistit z lásky. Tu věc prohlédne i takový (snad jen zdánlivý?) don Juan, jako jsem já. Láska jest věcí příliš posvátnou, než by se obejít nechala a každý, kdo se na ní proviní, odpyká to v životě. A Vaší krásné dcerušky bylo by opravdu škoda, kdyby se měla minouti s pravým cílem ušlechtilé ženy. Toto jsem Vám, vysoce vážená, milostivá paní, musil také říci mimo svou omluvu —. Podlehl-li jsem někdy neodolatelnému kouzlu bytosti slečniny — omlouvám se jako slabý lidský tvor — ale poctivě mohu doznati, že jsem nikdy nekořistil z romantických nápadů její rozkošné hlavičky, aniž jsem pronášel sliby vížící mou svobodu. Lituji, že naše známost vyvolala takové nedorozumění a prosím, byste na mně nevzpomínaly ve zlém. Snad cizí řeč frančtina, jíž jsme se byli nuceni dorozumívati, nese toho mnohou vinu, za což ovšem nemůže padati na mne zodpovědnost.

Uctivě Vám ruku líbá a hluboce se klaní

Manuel Leonardes.}

„Matinko, matinko, tys mu psala? Tys mě dokonce snad jemu nabízela?“ vzkřikla téměř hluboce uražená Lea, přistoupivši k matce.

135$

Paní Lebedová vstala; její krásná tvář nesla přílíšné stopy utrpení, než aby se nad tím nebylo pohnulo Leino srdce.

Slova Leonardesova bodala téměř svým významem opičí láskou opojené srdce matčino a ve výroku, že láska nesnese kořistění, jsouc příliš posvátnou, aby se nechala obejít, četla svoje vlastní „mene tekel“. A to ji zasáhlo do nejhlubšího nitra,

„Leo, nevyčítej mi — psala jsem mu před dvěma měsíci, nemohouc se déle dívali na tvůj smutek. Soudila jsem, že ho miluješ — dnes bych to již nebyla učinila — Jest mi nemožno viděti tě v tomto nesnesitelném prostředí a domnívala jsem se, že jest mu třeba jen mého pozbuzení — myslila jsem, že není možno, aby tě nemiloval. Ubohé, nešťastné dítě!“

Lea se vzpřímila. „Proč mluvíš o neštěstí, matinko? Snad se nedomníváš, že budu pro toho Španěla tesknit? On mne lépe prohlédl než ty! Neměla jsem ho vůbec ráda! — Však mé přednosti dovedou ocenit i jiné oči — čí myslíš, že mám tuto trpkou porážku napsanou na čele? Nyní se cítím aspoň dokonale volnou!“

Matce i dceři zjevila se v této chvíli před duševním zrakem hrdá postava mužská s hladkou, výraznou tváří.

Lea zapomněla na všecko pokoření, jež prve procítila a matka na poučení, jež pro ni obsahoval dopis Španělův, obě si umínily, že tohoto muže navždy vyškrtnou ze své paměti.

Již druhého dne s určitým úmyslem vypočítavé koketky odebrala se Lea, ve vzdušném bílém, černou stuhou zdobeném šatě do lesa a zde zabrala se zdánlivě do vyšívání, Záhy pocítila vůní jemného doutníku a zbystřila svou pozornost. Byla by na to přísahala, že jest odněkud pozorována zajímavým inženýrem Houškem, ale její bystré zraky marně prorážely temno houštin.

Konečně zdálo se jí všecko čekání marným a složivši mrzutě práci, zvedla se, nechávajíc tu zúmyslně

136$

ležeti krajkový kapesník. Nalezne-li jej Houšek, zajisté jej bude chtíti vrátit, avšak Lea nevyjde nyní opět několik dní a on, není-li až příliš společensky nesmělým, donese jí ho do bytu a pak — pak bude již vykročeno na cestě za cílem.

Avšak druhého dne přinesl šáteček František, oznamuje, že jej nalezl na Vejvani. Nu, první pokus se nezdařil, ale proto není třeba složití ruce v klín a nutno jen vyčkati příhodné chvíle.

Nastalo deštivé počasí a nebylo možno vycházeti do lesa, Lea musila konejšiti své, po rozhodném skutku toužící srdce a kula prozatím jen plány pro nejbližší čas. —

Přiblížily se obávané chvíle zkoušek maturitních. Písemné zkoušky dopadly Františkovi výborně a když mu to třídní professor ve škole oznámil, vstouply mu slzy radosti do očí.

Teď ještě jen ústní — jak jen ty dopadnou? Stálé, šílené přímo učení začalo vysilovati všechny maturanty, vždyť to nebyla maličkost; ostatně většina z nich začala se řádně připravovat ke zkouškám již po Novém roce, kdežto František se svou liknavostí značně ve studiích opozdil, a tu když pak v pamět svou ukládal jeden výsledek úporného učení — ve studentské mluvě dření — za druhým, nabýval přesvědčení, jak byla klamná domněnka všech o jeho nechápavosti a malých schopnostech. Doháněl pílí svou i dobré studenty a professorům ovšem neušla jeho vytrvalá snaha a dobrá vůle napraviti, co dříve promeškal,

A tak se přiblížil Františkovi den ústních zkoušek maturitních. Někteří z kolegů jeho měli již po maturách, neboť se zkoušelo podle abecedy a poněvadž jen asi dva z nich dostali reparát po prázdninách a nepropadl dosud nikdo, soudilo se mezi studenty, že jest nálada zkoušejících professorů výborná a že snad žádný ze studentů nepropadne docela.

137$

František odcházel z domova již dopoledne, ačkoli měl být zkoušen až odpůldne. Ale neměl tu již žádného stání. Do posledního okamžiku se ještě učil, přehlížel knihy, opakoval a byl tak nervosní, že se mu některou chvíli zdálo, že vůbec ničeho neumí a že všecko jeho úsilí bylo marné. Až se octne před zeleným stolem a spatří vážné tváře zkoušejících profesorů, ředitele a inspektora, bude jistě v koncích. Oh, to bude trpká chvíle.

Perla dodala mu pří rozchodu několika vlídnými slovy odvahu, objala ho a pokřižovala na bledém čele.

„Jdi tedy ve jménu božím a důvěřuj sám v sebe,“ podotkla ještě, když již vykročil.

Ohlédl se ještě jednou a ona mu s úsměvem kynula, ačkoliv by byla nejraději šla s ním, aby byla pří něm v perných chvílích, jež naň čekají. —

Po obědě neměla již Perla doma stání a uklidivši narychlo, spěchala širokou silnicí do Bolkovic, uvažujíc, s jakými asi pocity bude se tudy ubírat nazpět. Ve volném okolí přírody neopouštěla ji důvěra v dobrý výsledek Františkova úsilí, vzpomněla na svůj hovor s ředitelem, jejž bratr nazval mužem zlatého srdce, na jeho slib, že se vynasnaží pokud to bude v jeho moci, Františkovi zkoušky usnadniti a upozorní profesory na jeho nynější patrnou snahu a vytrvalost.

Ale když se octla v úzkých ulicích starého, krajského města, padla na ni tíseň, která teprve, pak polevila, když došla na volné prostranství před gymnasiem, jež stálo v sousedství několika veřejných výstavných budov ve čtvrti velice úpravné a svěží.

Na prostranství, kolem něhož se budovy kupily, byl zřízen malý parčík a krásná slunná pohoda vábila mimojdoucí k pohově na četných lavičkách.

Perla vyčkala až se uprázdnila jedna z těchto právě proti gymnasiu, načež na ní usedla a nespouštěla téměř s očí poněkud zasmušilou tu budovu. Srdce jí neklidně bušilo, neboť rozhovor studentů, procházejících se

138$

kolem, nebo jen v Moučku opodál stojících, ji nijak nepovzbuzoval, I příbuzní studentů právě zkoušených, kteří tu na výsledek zkoušek dychtivě čekali, procházeli se tu rovněž se zřejmým napietím ve tvářích. Někteří studenti zvlášť dívku zneklidnili svými pesimistickými názory.

„Profesor Havránek dnes zuří — trhá asi hochy jednoho za druhým,“ pravil právě jeden z nich.

Havránek, toť onen, pro nějž si ubohý Vojtěch Tružil pokazil budoucnost. Kdo ví, co nyní ubožák počne? Jak může býti takový profesor, jenž má býti hlavně apoštolem lásky, mírností a ohleduplnosti, tak zatvrzelým? Perla cítila ulehčení, že František s Havránkem dobře vychází, ale přec ji tísnila obava, že ve špatné náladě mohl by i jemu citelně ublížiti. O něm se však bratr nikdy nezmiňoval, ale spíše se obává! profesora řečtiny a latiny.

„A „Šalomoun vítězný“ mudruje dnes asi více než jeho biblický předchůdce,“ hovořil opět jeden ze studentů, „Boček se byl „dívat“, má už tu dřinu šťastně za sebou a povídal, že Šalomounek „nasek“ hochům už dva reparáty.“

„Hm latinou a řečtinou se svět nespasí!“ podotkl jiný student z hloučku, který se zastavil k horlivé debatě několik kroků od Perliny lavičky. — „Můj otec vyprávěl včera, že měl na gymnasiu spolužáka, jemuž latinská a řecká mluvnice zůstaly navždy knihami sedmi pečeťmi zavřenými. Prošel prý jen z ohledu na jeho chudou matku, která náhodou posluhovala u jednoho z jeho profesorů, jenž mu svou přímluvou u kolegů pomáhal tak, že jakž takž konečně prošel, ač se v konferencích rok od roku hovořilo o tom, že se ten hoch marně studiemi namahá, a všichni se domnívali, že ho vysoké školy rozhodně „zkoupají”. A ten člověk, který prý se dodnes nedovede plynně německy vyjádřit, jenž si také nikdy nemohl zapamatovali jediného letopočtu, tento slabý, jen z. milosti profesorů trpěný student, jest dnes

139$

věhlasným, známým lékařem, který zachránil již sta životů, jež by byly dnes ztraceny, kdyby soucit s jeho udřenou matkou a lidumilnost nebyla působila na pány profesory, takže milostivě přivřeli nejen jedno, ale snad i obě oči nad jeho neschopností v předmětech, s nimiž po celý čas gymnasijních studií podnikal bezvýsledný zápas. Avšak dnes jest něco podobného nemožné, zemská školní rada má své příkré požadavky a zvlášť, je-li v čele takový pedant, jako Dr. Jirák.“

„Záleží též mnoho na předsedovi komise — je-li tento shovívavým — jinak je marná všecka námaha. Staří profesoři zapomněli, že kdysi stáli též jako odsouzenci před zeleným stolem, že se srdce jejich chvěla, svět se s nimi točil, rozvaha a jasný rozum prchaly v návalu úzkosti, připadalo jim též, že neumějí nic, přes to, že po měsíce přecpávali své ubohé hlavy, aby byli řádně připraveni. A v takových chvílích vlídné povzbuzení a laskavé slovo z úst povolaných koná zázraky, vrací rozvahu a sebevědomí.“

Studenti zašli a Perla již další hovor jejich neslyšela, jen ještě úryvek zalehl k ní z úst studenta jiného … ,,.,. ano ředitel je vzácný člověk — našinec a nebýt jeho…“

Perla naslouchala se sklopenou hlavou, srdce jí prudce bušilo a byla by se nejraději rozběhla za bratrem do zkušebného sálu a horoucně prosila profesory, aby neuzavírali srdce svá lidskému milosrdenství a nekazili závazným rozhodnutím svým budoucnost milovaného bratra.

Franti se rozhodl též pro povolání lékařské a když Perla slyšela vyprávěti onen příběh o slabém studentovi, jenž se později svojí vědou tolik proslavil, zdálo se jí, že týž osud mohl by potkati i Františka,

Dívka pevně svírala útlé prstíky a byla tak zaujata svou starostí, že si nepovšimla vysokého elegantního muže, který přešel těsně podle ní a pozoroval ji s velkým zájmem, načež přecházel opodál sem a tam a po—

140$

hled jeho zalétal vždy znovu k jejímu roztomilému zjevu s patrnou zálibou. —

Bylo skoro k šesté hodině odpolední, když vykřikl jeden ze studentů před gymnasiem: „Skončeno! maturanti jdou!“

Perla se nezdržela, spěchala rovnou k bratrovi a chopila ho s radostným výkřikem za ruku.

„Franti!“

Tajila se v něm všecka těžká úzkost přestálých obav, úzkost mizící pod přívalem blaživé důvěřivosti — vždyť Četla z jeho zářících očí, že dobře dopadl.

„Šťastně dokončeno, \ve dopadlo dohře!“ vyhrkl mladý Lebeda chvějícím se hlasem a tvář vzplála mu radostným ruměncem.

„Jak jsi hodná, že přicházíš!“ zvolal a políbil sestru přede všemi na tvář, „To byl dnes perný den, chvála Bohu, že minul a hlavně, že zkoušky dopadly dobře,“ „Měla jsem tolik úzkostí o tebe,” šeptala Perla tiše a zavěsila se, všecka štěstím záříc, v jeho rámě,

„Ale, Perluško, víš komu mám vlastně děkovati, že vycházím bez opravy? že jsem vůbec prošel?“

Pohlédla naň s usměvavou tázavostí.

„Tobě — ty milá, drahá perlo všech sester!“ vyhrkl vroucně tiskna k sobě její paží.

„Mně?“ divila se. „Žertuješ snad?“

„Nikoliv, má drahá sestřičko, jen se nečiň tak nevědomou! Ostatně, můj výrok byl by oprávněn, kdybych to myslel třeba jen obrazně; neboť kdo byl v poslední době mým dobrým geniem, kdo mě povzbuzoval a podporoval svou důvěřivostí? A víš, co mi řekl pan ředitel, když jsem mu děkoval za všecku laskavost mi prokazovanou? „Poslyšte, Lebedo, poděkujte také své sestřičce za její obětavost a povězte jí, že její upřímné sesterské. úsilí nás všecky hluboce dojalo a .přemohlo naší nedůvěru v poctivost vaší snahy a píle, že zaplašilo všechny námitky vyvolané vaší předešlou liknavostí a řekněme upřímně i nedbalostí. Uvážili jsme vaši

141$

situaci a zajisté sám jste pozoroval, že jsme vás všichni všemožně podporovali, abyste dnes odtud vyšel, jako vítěz. Važte si té sestřiny lásky a pozdravte ji srdečně ode mne. —“ Já ovšem jsem přesvědčen, že to bylo dílo páně ředitelovo a ptám se tě, cos to vlastně provedla, kdy to bylo…?“

„Netaž se, Antišku, nepovím ti nic,“ smála se štěstím zardělá Perla. „Vzpomeň si jen na nedávné krásné odpůldne u nás na zahradě, jak jsme také hovořili o rozhodnutí ubohého Vojty? Tehdy jsi se zmínil o zlatém srdcí svého pana ředitele a pak sdělils se mnou své obavy, nuže, neučinila jsem nic jiného jen to, že jsem zaútočila na jeho dobré srdce a zvítězila jsem. Jak — to zůstane mým tajemstvím — nemluvme již o tom. Blaží mě vědomí, že šlechetná, laskavá srdce ještě nevymřela a že mi tehdejší mé tušení dobře poradilo.“

Za veselého hovoru a smíchu kráčeli šťastní sourozenci zavěšení lehce jeden v druhém k domovu, nemajíce ani tušení, že jsou zdaleka sledováni oním vysokým mužem, jenž již prve věnoval Perlušce svou pozornost.

***

U Tružilů rovněž zaklepala radost po předchozích pochmurných dnech, ač i ta zůstala zkalena pomyšlením na Vojtěcha, jenž v lítosti nad sivou nepředložeností a v jistotě otcovy neústupnosti přecházel kolem jako stín.

Jožka donesl maturitní vysvědčení s vyznamenáním.

Otec pohnut stiskl mu ruku a zahuhlal do vousů: „A tebe — tebe byl bych odstrčil pro něho — nevděčníka.“

„Tatínku, nehněvejte se již na Vojtu,“ prosil Jožka, využiv otcova pohnutí, a větší přístupností, „svolíte-li, složí lehce maturu jinde a může pak jíti za hlasem svého srdce. Tatínku, chránil by se zavdati vám podruhé příčinu k; nespokojenosti,“ dodal, líbaje otci ruku.

142$

Vrátný se zamyslil, ale pak mávl odmítavě rukou. „Ať trpí za svou lehkomyslnost — má, co chtěl! Ostatně už jsem rozhodl, že půjde na zvěrolékařskou školu do Vídně*&,

[&Tato nepatřila tehdy ještě mezi vysoké školy]

bude: dříve u cíle a povolání to jest velmi dobré a výnosné a přičiní-li se Vojta, povede se mu také dobře.“

Jožka si netroufal již ničeho namítati a tak zůstalo při rozhodnutí vrátného. Když o něm Vojtěch slyšel, sklonil pokorně hlavu a podrobil se mlčky. Bylo mu, jakoby se mu byl kdesi za zády zachechtal osud a zamrazilo jej až do hloubi duše. Pak vyšel ven — ven do, volné boží přírody, jež mu byla v těžkých těchto dobách velkou těšitelkou. Obešel se skloněnou hlavou Dluhanov směrem k lesíku před domkem Lebedových a odtud, sešed níže za křoviny u cesty, zahleděl se k němu. Dlouho, dlouho tu vyčkával, ale marně. Okna v bytě Lebedových zůstala prázdná, nezjevila se v nich černovlasá hlavička s ohnivým, tmavým okem, jež mu svítilo v temnu jeho bezradného ztroskotání, jako jasná hvězda — ona hvězda štěstí, k níž toužil již dávno příblížiti se, ale jež se zatím nyní od něho vzdalovala stále více, jakoby nikdy víc neměla nad ním zazářiti.

Vojtěch hluboce vzdychl a opřev svou mladou bouřlivou hlavu o drsnou kůru stromu, zaštkal přerývaně. Pak se vzpřímil a udeřiv se dlaní do čela, dupl malomocně nohou: „Oh, prokleta budiž nerozvážná, mladická hrdost!“ Stiskl pevně zuby k sobě a ubíral se opět k domovu zvolna oklikou, jakoby se obával lidí. Bylo mu, jakoby se před ním zavíraly brány ráje a kolem něho rostla hustá, příšerná tma — —

« XV. »

Alena nalezla v inženýru Novákovi skutečně věrného kavalíra a průvodce, který s laskavou ochotou

143$

ušlechtilých starých pánů ujal se dívčiny na první pohled mu sympatické. Podnikali společně i výlety, trvající občas od ranného jitra až do večera, k nimž bývalo ovšem třeba zvláštního svolení slečny Bezděkové, která nade vše očekávání nalezla příjemnou jí společnost dvou starších dam, Němkyň, jež měly též porušené nervy, nesměly se namáhati dlouhou chůzí a jejichž přítomnost jí byla velmi milou, takže Aleny vůbec nepohřešila. Na zmíněně celodenní výlety nepropouštěla sice Alenu ráda a ochotně, jako na kratší, půldenní, poněvadž byla zvyklá na její všestrannou pomoc ráno při toiletě, ale nemohla Novákovi odepříti svolení, když osobně ji o ně žádal, a tu pak Alena vše včas velitelce nachystala k ruce, aby jí tak nepostrádala. Stávalo se též, že si vyšla dívka do blízkého okolí sama, když ji slečna propustila, vlastně sama pryč poslala, jsouc velice zaujata svými novými přítelkyněmi, a tu obyčejně brávala s sebou knihu většího formátu a do ní kladla malé svoje skizzy — výsledky těchto zcela osamělých procházek. Při výletech s Novákem konaných, scházela jí možnost zvěčniti krásné partie, jichž bylo všude hojnost, jen občas podařilo se jí zachytit tajně náčrtek, jejž pak obyčejně za svěží paměti propracovala časně ráno, než na ni slečna zazvonila. V těchto chvílích pracovala také na obrazu, jehož námět vnukla jí umělecká fantasie, probuzená nádherou zdejších přírodních krás. Plátno menších rozměrů představovalo zasněný kout u popradského plesa ve středu lesní tišiny za ranního šeření, kdy přísvitem vycházejícího slunce upozorněny, prchají v tmavý lesní klín tajuplné bytosti čarovných, andělských tváří, z nichž některé mizí tajemně v chladné vodě jezera, anebo se vznášejí na perutích mlžných závojů ke kostrbaté lebi mohutné Ostervy, Jsouce tklivě želané satyry a fauny, jíž plaše skryli své šklebící se tváře za sytou zeleň keřů a prastarých stromů, jež vykoupány v stříbrolesklé rose, plny nevystihlé, nevylíčitelné krásy, zvedají se oslnivě zářivému slunci vstříc.

144$

Sama Alena, jež byla autokritikem až nespravedlivě přísným, byla s obrazem spokojena a vkládala do něho celou svou duši. Pří pohledu naň probouzela se v srdci jejím tvůrčí pýcha a radost spolu s touhou ukázati některému odbornému znalci svou práci a vyslechnouti jeho směrodatný posudek.

Pozorovala v tichém nadšení své dílo, na němž bohatá svěží fantasie a obdivuhodný umělecký instinkt protápaly se zručně, odvážně a jistě všemi nesnázemi začátečníka, asi tak, jako ptáček nalézající cestu bez kompasu a bez mapy ku své pravé domovině, a tu se jí rozlilo hrudí hřejivé teplo a ona zapomínala na celý svět, cítíc se povolaná v řady těch vyvolenců milosti Boží, v jichž srdci vyrostla divotvorná síla pravého umění, jemuž se koří celý svět.

A přece Alena střežila a tajila se s uměním svým, zavírala své náčrtky a pomůcky opatrně do skříně a nezaschlé ještě plátno zmíněného obrazu napnula do rámce za skříň, kdež, jak ji oddaná Aranka ujistila, nikdo si toho nepovšimne, poněvadž do slečnina pokoje ona nikoho nepustí, sama v něm poklízejíc.

Byly také chvíle, kdy se Aleny zmocnila malomoc, a tu obyčejně nazývala svou práci bezcennou, bezvýznamnou mazaninou a nesáhla pak na ni třeba kolik dní. Společnost Novákova byla jí velmi milá a zapomínala tu na mnohé okolnosti, jež její mladou duši tolik tížily. Úcta, již v ní probudil na první pohled, rostla den ode dne. Byla vděčna osudu, že poslal jí v cestu muže tak všestranně vzdělaného a ušlechtilého, jehož rozhled byl nedozírně obsáhlý, že se jí často až hlava zatočila jako v závrati, když před ní slovy prostými, od srdce k srdci jdoucími, pronášel své zdravé, láskou k bližnímu provanuté a obsáhlou znalostí světa a života podepřené náhledy a posudky.

Novák byl lidumilem zcela jiného rázu nežli Alenina velitelka, pomáhal širokým vrstvám lidu i jednotlivcům, aniž někdy potuchy měli, že za jeho hrdým čelem vzni—

145$

kla ona vznešená, krásná myšlenka, jež tisícům trpících a zkoušejících přinášela úlevu a radost.

Dívka hovořila s tímto vážným mužem jako s otcem a cítila, že by se mu mohla svěřiti s nejtajnějšími svými myšlenkami, zvlášť když přemohla první ostych, jenž každou hlubší duši dívčí jímá, pod vlivem zvláštního insktinktu, jenž jí našeptává, že člověk, který se k ní přiblížil, jest bytostí nevšední.

Její zlatově hnědé oči přivíraly se s počátku poplašeně, když se v ně ponořil jeho: sivý, pátravý pohled a teprve tehdy ztišilo se její podivně zneklidnělé srdce, když jí jednoho odpůldne cestou k vodopádu Skoku, jež nebyla právě nejschůdnější, laskavě podpořil a pohladiv její kadeřavou, malou sportovní čapkou pokrytou hlavu, tázal se jí hlasem, jehož měkký přízvuk zalahodil hebce v její sluch:

„Jak vám říkával váš tatínek?“

„Alenko!“ pronesla s povzdechem a náhle se jí ulehčilo, jakoby se jí byl s prsou kámen svalil.

„Nemáte ho již a já bych vám tak rád, aspoň po ten čas, co zde budeme meškati, nahradil jeho oporu, jeho moudrost. Dovolíte mi to, Alenko? Buďte jen zcela klidná a nebeřte mi svoje rámě, neublížím vám! Jsem mužem práce. a není mi nic vzdálenější nežli choutky a výstřelky blaseovaných polostarců. Musím se vám ale přiznati, abyste poněkud prohlédla můj zájem o vás, že mne k vám cosi neodolatelně vábí, co nelze vyjádřiti a co má asi svou příčinu v dálné minulosti, kdy jste ještě vy nebyla na světě, a třebaže vše, co s ní souvisí, bylo pro mne kdysi nevyčerpatelným zdrojem žalu a zklamání, .vracím se k ní přes to rád, tak jako životem znavený poutník ve svou domovinu, kde ho již nikdo nezná, ale v které přes to nalézá kus svého, srdce. Čím blíže vás poznávám, zdá se mi, že nevolila jste povolání společnice: ze záliby, ale že jste přinucena byla sáhnouti po něm. Slečna Bezděková jest sice dáma vší úcty hodná, ale vaše. místo není u ní.: Její zásady nehodí se do dneš-

146$

ního života a vy zakrníte duševně i tělesně, setrváte-li v jejích službách. Nemohu jí také odpustit její zastaralé, šosácké názory na umění a umělce zvlášť. Zdá se mi, že právě vy jste povaha hluboce umělecky založená a že musíte trpěti víc než kdo jiný ve společnosti bytosti, jež je naprosto zneuznává ba — kaceřuje. Nemám-li pravdu?“

Alena mlčela a kráčela podle něho se sklopenou hlavou, což mu bylo odpovědí nejvýznamnější.

Od té doby pozoroval ji zvlášť v přítomnosti její velitelky velmi pozorně, ale zcela nenápadně, a když pak za několik dní ubírali se opět pospolu ke Kohlbašským vodopádům, majíce za sebou již delší jízdu elektrickou drahou a po krátké cestě i dva kilometry dlouhou jízdu elektrickou drahou lanovou s hotelem Tarajkou na konci téže, otázal se jí náhle: „Byla jste již zamilována?“

Alena se zarděla, zavrtěla prudce hlavou, zapřevši tak, aniž věděla z jakého důvodu, svou klidnou: lásku k Jirkovskému.

Octli se právě na můstku, jenž vedl přes široký vodopád, podle něhož šla cesta vzhůru k pěti spišským plesům a druhá běžela rovným směrem od něho a stáčela se v lákavé lesní tišině po zalesněném svahu v úzkých serpentinách až k Tatranské Lomnici. Zde ozýval se sterý jásot ptačích hrdélek, rušený jen zurčením potůčků, cválajících z kotlin pod Lomnickým Štítem do popradské nížiny.

Nebylo možno přejíti kolem, aniž by se noha nezastavila ve zbožném nadšení nad velkolepou, přírodou, jež svou divokostí i svou panenskou svěžestí loudí se v srdce a nutí chodce, aby zbožně sepjal ruce a vyslal Tvůrci této neobsáhlé krásy tichý vroucí dík. V divokém letu žene se dolů ledová spousta vody křišťálově čisté, tekoucí přímo ze sněhových polí tam nahoře přes ohromné balvany a vrhající se v perlících se kaskádách střemhlav do vodopádů. Podél hluboko vyhlodaného koryta týčí se v jasné, průzračné ovzduší temné královské

147$

lesy, nad jejichž vrcholky ční k nebesům sivá temena velkolepých hor.

Aleně pří pohledu na úchvatné panorama rozbušilo se srdce živěji, zatím co slunce žhavě pálilo, skály sálaly horkem a les voněl tisícerou, nepojmenovatelnou vůní, z níž nejvíc vyrážela svůj dech pryskyřice.

Novák pokynul Aleně na objemný, vysoko z koryta vody vyčnívající balvan, jenž jsa uhlazen jarními divokými proudy, hrnoucími se s ohromné výše se zuřivou vytrvalostí do údolí, vyvstával nad bystřinou, jež zpívajíc své hlučné, nepřetržité melodie, v nichž ozývala se slavnostní, echa tatranských velehor, řítila se s neúnavným spěchem za svým posláním.

Dívka, znavena poněkud, ráda poslechla pokynu svého průvodce a pozorovala okem rozzářeným pěnivý, o balvany se tříštící tok, jakoby zoufale neklidný a zas radostně skotačivý.

Novák, usedaje podle dívky, pravil svým vážným hlasem: „Uhodl jsem na první pohled, že Vaše dívčí mysl naplněna jest jinými plány, než jaké obyčejně ve vašich letech plnívají hlavičky vašich soudružek. Ve vašem celém zjevu jest jakési „něco“, co mi povídá, že byste stěží nalezla muže, s nímž byste mohla dojíti štěstí a že to také sama dobře víte. Patříte mezi hrdé dívčí povahy, jichž heslem jest: „Bez lásky nikdy!“

Aleně se při těchto slovech inženýrových sevřelo srdce, jakoby na ně sáhla ledová ruka.

„Schvaluji vám to, Alenko, neboť láska jest věcí příliš posvátnou, aby se s ní kupčilo. Srdce vaše jest zmužilé, jste dívkou chudou, sama na sebe odkázanou, což se mnohdy pokládá za neštěstí. Ale názor na neštěstí jest klamný. Pozorujte to, co nazýváme neštěstím, v souvislosti s celkem a uzříte, že z toho budou malé, sotva viditelné neškodné body. Často, velmi často vypučí na nich skutečné dobro i když je hned nepostřehneme. Aspoň mně se tak děje skoro stále. Vy nosíte hlavu zpříma, což se mi na vás tolik líbí, a nic vás neleká, že

148$

musíte hledat svou samostatnost. Myšlenka a touha úctyhodná, ale provedení velmi nesnadné. Každé povolání není vhodné pro každou povahu a domnívám se, že jste se již o tom přesvědčila dosti. Hlavním úkolem ženy zůstane vždy ten, aby se stala manželkou a matkou. Avšak bohužel, na světě jest mnohem více žen než mužů a poslání toto není pohříchu, určeno každé. Proto jsou dívky odkázány hledati přiměřená povolání, aby samostatně uhájily své životní potřeby. Záleží však na tom, jaké povolání by jim přineslo ono blaživé uspokojení z vlastního sebeocenění, bez něhož život pozbývá své ceny a ten není tak růžovým, jak si jej mnohé dívky ve svých hlavičkách představují. Rozumný člověk ví ovšem, že nám příroda darovala něco, co nesmíme zapřít!, chceme-li dojíti štěstí, a to jest v nás — potřeba využiti naše schopností a tímto způsobem zbudovati sobě ono štěstí nebo aspoň blaživou. spokojenost. A to jsem vám chtěl, milá Alenko, říci.“

Inženýr pohlížel na dívku vážně a ona, zírajíc v hučící peřeje křišťálové vody, naslouchala jeho lahodnému hlasu jako zbožný křesťan svátečnímu kázání.

„Kdyby se vám naskytla možnost hluboké, pravé lásky k muži, provdejte se zaň bez ohledu na nějaké společenské výhody, netažte se v této věci nikdy o radu rozumu, nýbrž svého srdce.”

Aleně mihla se v duchu oduševnělá tvář účetního Jirkovského, jeho prosebný pohled ji k sobě mocí přitahoval, ale ono „cosi“ se v ní poznovu vzepřelo při pomyšlení, že by měla žiti podle něho všedním životem mnohých žen, jež nemohou těžiti z vlastních potencí, které vznikají a rodí se jen v nitru povah svérázných — soběstačných.

Ne — ne, ono kvasivé „cosi“, jež jí celou prolínalo a jež v ní chvílemi až hrozivě burácelo, zvedalo se stále mezi nimi a třebaže uznávala, že by muže tak ušlechtilého, jehož by milovati mohla, již nenalezla — a někdy touha po tichém štěstí, jež může dáti ženě jen láska

149$

dobrého muže, ji poháněla, aby potlačila ono hrozivé burácení v nitru svém a podala mu ruku k společné pouti životem — nemohla přec vyřknouti vížící „ano“.

„Zdá se, že přemýšlíte o někom, kdo o vás velmi usiluje, kdo vás také miluje a jemuž náležeti nechcete — nemůžete?“ tázal se Novák.

Alena žasla nad jeho prozíravostí.

Když neodpovídala, pokračoval Novák: „Nechci, abyste má slova pokládala za vtíravost a domýšlela se snad, že chci na vás vyzvídati. Nikoli, toho jsem dalek a nemělo by to vůbec smyslu, poněvadž sdílnost vynucená podléhá vždy vlivům, jež nemohou míti s pravým přátelstvím nic společného. Ostatně, nejsem zvědav, mohla jste to již pozorovati, ježto jsem se vás vůbec ani netázal po vašem příjmení, poněvadž pro přátelství, jež k vám chovám, postačí jméno křestní. Také jste mi ještě ničeho nesdělila o své rodině, jen to, že jste ku přání své velitelky musila odložit černý šat, jejž jste nosila na důkaz smutku nad úmrtím svého otce. Stala jste se mí milou pro svou osobu a pak proto, že cosi z vás mně ovívá jako milý pozdrav bytosti mi jednou drahé, ale poněvadž jsem zde — ve své staré vlastí, nezanechal nikoho sobě blízkého — nebo lépe řečeno, zanechati nechtěl — nemám příčiny pozastavovati se nad tím, jsa vděčen náhodě, že mi popřála setkati a seznámiti se s vámi jako s bytostí vší úcty a sympatie hodnou. Až jednou vás překvapí touha po sdílností, povíte mi sama, ze své vůle něco podrobnějšího o své rodině — o svých rodičích; jsem jist, že mne to bude zajímati, byť by to nebylo z jiných ohledů, než jen ze sympatie k vám. Seznal jsem také, že mi důvěřujete a že ráda přijímáte, čím toužím poučiti vás.“

„Ano, jsem vám za to velmi vděčna, i za vaše vzácné přátelství, pane inženýre,“

„Na jehož základě bych rád, prve než se opět rozejdeme, zbudoval vaši úplnou spokojenost, neboť — chcete-li být upřímnou — nemůžete popříti, že nejste

150$

spokojena se svou tak zvanou činností u slečny Bezděkové!“

„Nikoli, ač se o to poctivě přičiňuji!“

„Vidíte, vidíte, jest rozumno, že jste si na pomoc přivolala aspoň dobrou vůli. Ale při práci, jež nás má cele vyplniti, jest důležitější, aby to byla práce taková, jíž konáme s láskou a radostí, do níž ochotně vkládáme veškeré své síly, která se hodí k našim schopnostem, při níž se cítíme s plným přesvědčením na pravém místě, jinak jest život náš zpola otráven a živoříme jen. Nic na světě nelze porovnati s požehnáním práce, proto třeba pracovati. Namítnete, že i vy pracujete, neboť si vyděláváte svůj denní chléb. Ale nejste při tom výdělku šťastna, milé dítě. Slečna Bezděková jest ve svém zaměstnání šťastnou, poněvadž je se zálibou vyvolila a může si je dopřáti, ježto jest bohatou. Pro vás však nemá významu, abyste se cvičila ve snahách dobročinnosti, již ovšem můžete v přípustném vám rozsahu pěstovat dále, ale učiniti je svým životním povoláním bylo by pro vás rozhodně nemístné. Jest sice krásné a zvlášť pro ženu velmi vhodné, býti takovým soucitným andělem, který může ze svého přebytku pomáhat chudým spolubližním, ale život nás učí, že nejdříve nutno mysliti sám na sebe, vydělávat si svůj vlastní chléb, není-li nám osudem dán bez vlastního přičínění. Věřte mi, Alenko, na světě není a nemůže, býti nic krásnějšího nežli vědomí, že jsme si svou budoucnost zajistili vlastní prací. Já jsem na příklad odešel do Ameriky zcela chůd a jen svému úsilí, své práci mohu děkovati, že tu stojím ve své milované staré vlastí zcela nezávislý, jako člověk, jenž může na své předcházející přičinění hledět se zadostiučiněním a dopřáti si krásného zakončení života v blaživé spokojenosti sám nad sebou. Zkuste, milé dítě, tímto způsobem dobývat své štěstí — —“

Co tím vlastně myslil — má snad ona také odjeti do Ameriky a zde dobývat si úspěchu s vytrvalou energií všech snaživců?

151$

Pohlédla naň tázavě a on pokračoval: „Musíte sama věděti a vypátrati, pro co měla byste schopnosti a hlavně náklonnost. Povězte mí něco o nějakém svém nadáni — jež nesporně ve vás dříme, svěřte se mi se svými touhami, zálibami. Snad ani nevíte a chováte v sobě schopnost, na které bylo by možno zbudovati krásnou, neodvislou budoucnost. Ameriky k tomu naprosto třeba není, tamější drsné požadavky existenční se pro ženu vůbec nehodí. Není třeba také milionů ku spokojené nezávislosti, kterou i u nás snadno naleznete, jen neživořte ve svém nynějším povolání a hleďte se vyšinout k samostatnosti. Uvažujte jen! Rozumíte-li šití, zařiďte si módní síň, jsem ochoten zapůjčiti vám do začátku příslušný kapitál, neboť — znaje vaši svědomitost — jsem jist, že byste mi je brzo vrátila, neboť by zajisté netrvalo dlouho a byl by položen základ k vašemu příštímu jmění. Tak se, dušinko, pracuje ve smyslu vlastního blahobytu a rodná země národohospodářsky zkvétá. Zajisté dařilo by se vám daleko lépe než ve vašem

nynějším povolání. Či snad dobře počítáte? Máte

nadání k cizím jazykům, k hudbě? Přemýšlejte!“

Alena obrátila zklamaně tvář a po chvíli pronesla tichým hlasem: „Ne, k něčemu podobnému schází mi odhodlání a jsem prozatím spokojena se svým výdělkem,“

„Hahaha — spokojena — s nějakými třemi, čtyřmi sty ročně? Ach, že nemáte vy dívky více ctižádosti a můžete se vůbec spokojit jen tím, co vám právě na oděv stačí! Hm — jest v tom vůbec velká krutost naší doby, že práce ženských rukou, namáhání ženských mozků platí se levněji, mnohem levněji než táž práce — ba mnohdy i horší — vykonaná mužem; ženy mají v sobě mnoho nevyužitých disposic a přece nechávají své nejlepší síly ležeti ladem. Zdá se jim, že se nejlépe hodí k povolání učitelskému, spokojí se býti společnicemi — vychovatelkami. V povaze ženy jest ovšem již vrozená schopnost k vychovávání, proto skoro každá mladá

152$

matka pudově vycítí, jak si má se svým dítětem počínali, aby vyrostlo ve zdatného, zdravého člověka. Toť schopnost, již sám Tvůrce vložil v srdce ženy a na té buduje se také veškeré rozpjetí a rozmach lidského rodu. Ale vedle těchto vrozených vlastností má žena mnohé, z nichž těžiti ukládá jí povinnost i moudrost životní. Ostatně, každý člověk má, řekněme třeba jen zálibu v něčem, o čem ani netuší, že jest to ten pravý základ, na němž lze budovati jeho životní úspěch, nemá-li bytí jeho ztroskotati a vyzníti v pouhé živoření. Jsem přesvědčen, že i ve vás dříme něco takového a že vaše čisté čelo políbily musy. Rád bych se toho dopátral a proto mé předešlé povzbuzování k volbě povolání bylo spíše jen povzbuzením, aby se otevřela vaše sevřená ústa a vy se mí konečně svěřila. Jsem pevně přesvědčen, že za vaším klidným vzezřením vře žhavá láva jako v sopce porostlé zelenou travou. Shledávám, že s takovou skrývačkou u vás ničeho nepořídím,“

Alena přejela si rukou čelo, aby skryla mocné vzrušení. Vzal ji za chvějící se pravici a pohlédl jí pátravě do očí,

„Vy malá netýkavko,“ prohodil něžně a pokračoval dále ve svém výkladu. ,,Nechcete-li učiniti ze mne svého důvěrníka, není třeba obávati se vám mého hněvu. Doufám však, že jste se již dosti přesvědčila, že mám na zření jen vaše dobro. Nuže, milá dušinko, neusvědčuji vás přece z ničeho, zač byste se musila hanbiti, naopak, kdyby skutečně ležela ve vás ona jiskra božského posvěcení, jež z milosti boží zapadla v nitro člověkovo, na umělce ho vyvyšujíc, provinila byste se sama na sobě i na onom božském daru, kdybyste jej nevyužitý nevzkřísila k příslušnému ocenění. Vaše neoprávněná v ohledu tom plachost, zakopala by hřivnu, její nevyužití mstilo by se také na vás. Nehleďte na mne tak udiveně, jsem přesvědčen, že dobře víte, proč k vám takto hovořím, A lichotím si, že mne ve své moudré

153$

hlavičce nazýváte jasnovidcem nebo vševědem. Že se nemýlím, Alenko?“ dodal s tajuplným úsměvem.

Alena se hluboce zarděla a srdce jí divoce zabušilo. Jak jen, probůh, mohl vypátrati její tajemství? Vždyť se mu nikdy ani slůvkem nepodřekla a nikdy si na procházku s ním ani svůj improvisovaný skizzář nebrala! Či snad přece postřehl, když někdy do zápisníčku načrtla pohled, jenž umělecká její povaha nemohla přejíti bez zvěčnění? Anebo ji snad Aranka přece prozradila? Ach, nikoli, ta milá duše by to jistě neučinila.

„Mám pro vás překvapení, jež byste patrně neuhodla, protože jste byla skutečně až úzkostlivě opatrnou. Poddáte se tedy, že ano?“

Přikývla jen, nebyla schopna slova, rty se jí rozčilením chvěly.

Novák vytáhl z náprsní kapsy svůj zápisník a vyňal z něho bílý, složený lístek.

„Před dvěma dny vrátila jste mi knihu, kterou jsem půjčil vaší velitelce a v ní nalezl jsem toto.“ Inženýr rozložil lístek a podal jej Aleně.

Přijala jej jako omráčena, neboť si rázem vzpomněla, že když knihu z pokoje slečnina odnesla do svého pokoje, měla tuto skizzu, již před tím vytáhla ze svého zápisníku, ležeti na stole, chtíc ji uložili do svého skizzáře.

V nevysvětlitelném zamyšlení vložila ji asi do oné knihy a odvedla ji pak inženýrovi, ani netušíc, že je v ní ukryt její zrádce.

Skizza představovala romantické lesní zátiší při břehu říčky Mlýnice do Popradu, s rozhledem na šťavnatou louku, zdobenou ostrůvky stromů, nad nimiž týčila své dosud zasněžené hroty část tatranských velehor: Kopky, Velká Vysoká, Osterva, Tupá, Koučistá, kdežto další část mizela po obou stranách za tmavým lesem, A poněvadž Alena vždy k svým obrázkům připojovala svou tvůrčí obrazotvornost, neobešla se ani tato skizza bez běžně jen nahozených náčrtků fantastických postav,

154$

které tu všude zřelo její umělecky zjemnělé a vytříbené oko,

„Znáte ten obrázek, Alenko?” tázal se Novák, pátravě na ni pohlížeje. Neušlo mu její pohnutí a bylo mu jí skoro líto.

Napřímila se poněkud a v duchu prolétla jí sebevědomá myšlenka, že to, co konala, není opravdu nic zlého a že není třeba, aby se déle tajila se svým uměním tomuto muži, jenž byl zajisté její důvěry více hoden než kdo jiný,

„Ano!“ vydechla po chvíli a upřela oči na několik štíhlých kmenů v popředí, jež stály na svahu podél břehu bystřiny vzpřímené jako vojáci na stráži,

„Nezklamal jsem se tedy přece,“ pravil inženýr a stiskl vřele její ručku. „Má domněnka byla správnou, tušíc ve vás umělkyni,”

Pohlédla naň s plachou výčitkou ve zraku a neubránila se slzám.

Porozuměl jí a pravil chlácholivě: „Nemyslete si, že žertují, Alenko, nikoliv! Nejsem sice odborníkem, ale musil bych býti člověkem bez citu a srdce, kdybych nepoznal, že ruku, jež toto načrtala, vedlo pravé umělecké nadšení. Ukážete mi nyní své ostatní práce, Alenko? Či se domníváte, že by to byla profanace, kdyby váš přítel spatřil dílo vašich požehnaných ruček?“

Sklonila hlavu a v srdci jejím odehrál se krátký boj, „Ukáži vám vše — ale jen vám ,,, neboť —“

„Nuže?“

„Slečna nesmí ničeho tušiti…“

Usmál se útrpně,

„Ovšem — tato nepřítelkyně všeho umění! Chápu vás, mé malé ubožátko!” řekl jemně a pohladil otcovsky její oblé rámě, „Ale domnívám se, že jest vaše úzkost v ohledu tom zbytečná. Slečnina nepochopitelná zášť k umělcům nemohla by se přece rozšířiti i na vás?“

155$

Alena zavrtěla prudce hlavou a připomněla si jasně vyprávění staré Kateřiny, jež rovněž svěřila svému příteli.

Zamyslil se na okamžik a pak se usmál: „Jak mnohostranné a nevyřešitelné jsou příčiny lidských zármutků a utrpení! Nelze posuzovati nám, jak dalece je oprávněna nenávist slečnina k umělcům, musili bychom se vžít do jejího utrpení, do zklamání, jež ji vyloučilo z účasti na nejkrásnějším štěstí lidském. Život mne naučil ctít zármutek každého, byť se mi zdál sebe malichernější, Ale vy se upokojte, Alenko! Předáte mi své črty, a máte-li třeba nějaký hotový obrázek, hned zítra časně ráno. Není třeba obávati se vám prozrazení, slečna přece ráda dlouho spí. O šesté hodině vyjdu vám vstříc na větší polovinu cesty. Tedy asi k turistické noclehárně u nové myslivny. Musím vaši práci viděti a těším se již na to, co spatřím, neboť tušení mi praví, že se nezklamu!“

„Nemluvte tak, pane inženýre! Prosím vás, nečiňte si představ, jež se nemohou splniti.“

„Uvidíme — platí tedy naše úmluva?“

„Prosím, vydám se ale raději podél Popradu na silnici ke Štrbskému Plesu. A tam mne po šesté naleznete!“

„Nuže budiž.. !“ vstával Novák a Alena učinila totéž, neboť blížila se k nim od Tatranské Lomnice malá karavana turistů a jejich veselý hovor, zpěv a křepká svěžest, s jakou kráčeli vzhůru, nakazily Alenu i jejího průvodce.

Připojili se k nim a Alena v touze vymaniti se z plachosti, jež v ní zbyla po onom důležitém hovoru s Novákem, oslovila jednoho ze starších pánů, jenž se jí představil jako profesor botaniky na lesnické škole v Písku a jenž, naleznuv v ní vděčnou posluchačku, vyprávěl jí mnohé zajímavosti o tatranské floře, o svém loňském jarním výletu v tato místa a upozorňoval cestou, kde tehdy v oblasti kleče viděl rdít i se jako krev červené květy něžného nejmenšího petrklíče a níže pak

156$

na lučinách velké květy anemon, sasanky alpské a její roztomilé družky sasanky narcisokvěté. Alena dovedla si živě představiti něžné ty děti jara a jak krásně asi působily takové krvavé chomáče květů se žlutými pestíky na této, nuznou travinou a klečí porostlé podnoži mohutných velehor.

Příjemně uběhla jim cesta i zpět do Starého Smokovce, odkudž s nimi dva pánové ze společnosti jeli ještě elektrickou drahou do Tatranské Polianky — a za nedlouho i oni vystoupili u Štrbského Plesa a Novák ještě pěšky Alenu doprovodil na půl cesty až k nové myslivně.

„Tedy zítra, nezapomeňte, Alenko!“ loučil se s dívkou inženýr a stiskl jí s vlídným úsměvem malou ruku.

***

Čtvrtého dne na to seděl inženýr Novák za krásného slunného jitra na balkónku, jenž sousedil s jeho pokojem, ve vile*& [&Zvané nyní „Jiskra]

proti Grandhotelu, s něhož měl nevylíčitelně nádherný pohled na celé Štrbské Pleso s velebným jeho pozadím, jež zvedalo se k jasně modrému azuru zatopeno zlatou září slunce, jehož přísvit měnil se na pláních ještě sněhem pokrytých v růžový nádech, a bylo lemováno zdola temnou krajkovinou lesů.

Novák odtrhl pohled od nádherné vyhlídky a zabloudiv v zamyšlení k jasné obloze, na níž jakoby rozmarně rozuteklá, kupila se stříbřitě se lesknoucí oblaka se zářivým okružím červenavé, hořící mědi, vracel se zas a zas ke skizzáři Aleninu, jenž před ním rozevřen ležel na stolku.

Znova a znova přebíral se Novák těmito lístky a na tváři jeho bylo patrné radostné vzrušení nad tím, že se mu podařilo odkrýti nesporný umělecký talent.

157$

Ubohá dívka z ohledu na skývu chleba zapírala poklad, o jehož nevyvážené ceně neměla dosud ani potuchy.

Když mu včera ráno Alena své práce odevzdala, pýříc se nesměle, jakoby zločin páchala, prosila jej, aby obrázky neprohlížel dříve, až ona nebude přítomna. Musil jí také slíbiti, že se k ní po celé tři dny nepřihlásí, aby měla dosti času k nabytí sebevědomí, jež ji nadobro opustilo u vědomí, že kdosi třetí chystá se poodhalit roušku s jejího žárlivě střeženého tajemství.

Novákovi zbylo dosti času k přemýšlení nad její prací, která v něm sice probudila upřímný obdiv, ale jejíž ceny nemohl odhadnout;, jakoby byl mohl učiniti jen nestranný, odborně povolaný znalec.

Chtěl se po takovém poohlédnouti a bylo možné, že i zde byl by k nalezení. Štěstí mu přálo. V seznamu lázeňských hostí nalezl skutečně jedno z nejznámějších jmen českých umělců. Všecek potěšen vypsal si jeho obydlí a za nedlouho předložil mu k vyžádanému dobrozdání Aleniny náčrtky, jakož i plátno „Sen u popradského plesa“, které Alena poslala Novákovi v týž den, kdy mu svůj skizzář odevzdala, po věrné, spolehlivé Arance.

Mistr vyhledal sice různé odborné nedostatky na skizzách a obrázcích Aleniných, ale nad zmíněným plátnem vyslovil svůj nepokrytý obdiv.

„A vy pravíte, že obraz ten pracovala mladá dáma, bez cizího vlivu, bez cizí pomoci? Je-li tomu skutečně tak, pak má dáma tato nadání velkolepé. Hm — hm — beze vší odborné průpravy?“

„Snad měla kdysi nějakého odborného učitele …“ podotkl Novák,

Umělec mávl rukou.

„Ale školu žádnou! Věc opravdu pozoruhodná!“

„Domníváte se, mistře, že by tvůrkyně tohoto obrazu mohla po příslušné dodatečné průpravě nadáním svým vyniknouti?“

158$

„Řekl bych vám, že o tom ani okamžik nepochybuji. Ale znáte-li poměry českých umělců a umění vůbec, uvážíte-li , že jsme národem nejen chudým, ale vědomě a zúmyslně utlačovaným, nezazlíte mi, řeknu-li vám, že by snad na slečnu čekaly mnohé nesnáze, než by překonala různou úzkoprsost a předpojatost, ale tolik chci odvážně tvrditi, že takové vzácné nadání se potlačiti nedá ani přes počáteční neúspěchy. Kdybych byl mlád, naplnil by mě ten svérázný, neobyčejný talent žárlivostí a pak bych vám snad řekl z obavy před oslnivou konkurencí, že toto vše,“ malíř ukázal na obrázky, „jest důkazem talentu zcela prostředního, bezvýznamného, neboť našinec musí úzkostlivě hledět zachovat si několik těch řídkých mecenášů a příznivců našeho umění pro sebe — ale já mám již jen krok ke hrobu, mám zajištěné postavení při akademii a konečně mám také již za sebou veškerou tu slzavou a trpkou slávu, neobávám se již mladých talentů, naopak, mým největším potěšením nyní jest, podaří-li se mi objeviti nějaký talent vůbec. Natož takový vzácný, přímo obdivuhodně ojedinělý! S onou dámou musíte mne seznámili, pane inženýre. Hle, již tento obraz mohl by vyniknouti na některé umělecké výstavě, ač odborník na něm postřehnouti musí nedostatky zaviněné neznalostí vyškolené umělecké tvorby. Jak jsem pravil, pane inženýre, tu dámu musím poznat, musím jí ruku stisknout a povzbudit ji k další práci.” Novák pokrčil rameny a sdělil malíři, že Alena nepřeje si býti prozrazena z ohledu na své závislé postavení u dámy, jež jest odpůrkyní malířského umění, „Neslýcháno!“ divil se malíř — „jest opravdu možno něco tak nepochopitelného? Je-li tomu tak, ať neotálí tato vzácná adeptka svatého umění ani okamžik vymaniti se z nedůstojných pout svého područí,“ rozehříval se starý mistr stále více, „ať vydá se za svým krásným cílem, k němuž ji zvolila sama milost boží a kdež jí nemůže uniknouti rozhodný úspěch,“

„Obávám se, že se tak rychle k tomu neodhodlá.

159$

Za prvé jest zcela chudou, aby se mohla rázem osvoboditi z okovů podřízenosti, a za druhé příliš hrdou, aby přijala nějaké podpory vůbec,“

„Zas ty naše smutné poměry!“

„Rád bych jen věděl, byl-li byste ochoten, pane profesore, přijmouti ji za svou žačku? Podotýkám však, že mluvím dnes o své újmě, ona nemá vůbec tušení, že na její obrázky pozvu odborníka. Pak by mi je zajisté nebyla ani zapůjčila.“

„Vzácná to skromnost! Vašemu přání vyhovím, ježto pokládám to za svou povinnost. Bude mi velkým potěšením a radostí objasnit té dámě co věděti musí, aby mohla umělecky proniknout. Připravte ji tedy na to, že u mne nalezne kdykoli dveře otevřené a pravici připravenou k pomoci a ochotnou uvésti ji tam, kam jedině patří.“

Opravdu pohnut srdečnou ochotou profesora Sázimy, děkoval mu Novák vřele, jsa spokojen sám sebou a těše se ze své prozíravosti, jež mu pomohla objevit talent tak vzácný.

„Ubohé děvče — bylo by se skrývalo a mlčelo dále!“ pomyslil si. „Co všecko zaniká v honbě za kouskem chleba?“

Při snídaní odsunul inženýr Alenin skizzář a chtěl se pohřížiti ve čtení novin. Ale nebyl k tomu dosti klidný a jeho pohled vracel se znova a znova k deskám, v nichž byl uzavřen Alenin osud.

Než posnídal donesl mu sluha došlou poštu. Nebyla obsažná — mezí časopisy a listy byl jen jediný dopis.

„Od Míly! Celá lejstra!“ zasmál se radostně a otevřel rychle silný dopis, z něhož skutečně vypadlo několik aršíků popsaných rázovitým písmem jeho nevlastního syna.

Usmíval se stále mezi čtením, ale pojednou změnila se tvář jeho vnitřním napětím, jež se stále stupňovalo.

Četl:

160$

{Můj drahý, dobrý tato,

směj se svému hochu, směj, ale to nemůže býti překážkou, abych nesdělil tobě, jenž o každém mém hnutí srdce dopodrobna víš — že Tvého Mílu zaujaly v poslední době snad až příliš dvě rozkošné hlavinky dívčí. Najednou dvě! To se divíš, že? a snad se dokonce i domníváš, že tvému vážnému hochovi přeskočilo kolečko a až ti všecko povím, uhodneš najisto, že jeho „hodina“ již udeřila.

Nevím sám jak souditi v tom — ale počkej, povím ti to pěkně po pořádku.

Zmínil jsem se ti tuším již několikrát, že mimo styky s účetním Jirkovským a ty nejnutnější s ostatními úředníky továrny jsem tu společensky nadobro zapadlým člověkem, který zde nepěstuje jiného „sportu“ než obdiv k přírodě, již jsi mne ty milovati naučil, říkaje mi, že ona a knihy jsou nejlepšími přáteli člověka. Tedy na svých denních procházkách do lesa — chodívám kolem domku Lebedových, jenž přes své nepatrné rozměry jest skutečně rozkošným útulkem rodiny zcela — nu zcela společensky beznáročné.

Zajímal mne ovšem hned od počátku mého pobytu zde, ale nyní zajímá mne ještě více, ježto chová ve svých zdech obě ty zajímavé dívčí hlavičky, jež mají na svědomí porušení klidu Tvého hocha.

Jedna z nich náleží krasavici černých, ohnivých očí, rozkošně klenutého, úzkého obočí, černých kadeřavých vlasů a pleti — zkrátka — neodolatelné. Tento řídký zjev krásy téměř všestranně dokonalé, patří bytosti živé, společensky vybroušené, která se ve svém zapadlém útulku nemůže cítit svou. A teď dovol, abych Ti jen tichounce našeptal, že jsem tu podobu už na obrázku viděl — tu, tu samou, jakoby jí z oka vypadla — kde, netřeba ti naznačovat. — Odpusť tuto nepatrnou poznámku, ale musila být napsána, abys mohl posoudit, jak dalece dovede být Tvůj syn rozumným,

161$

Tato kráska jest výbornou pianistkou — výbornou pravím — milý tato — víš — že nerad přechválím někoho v hudbě, ale hře oné slečny dovedl bych hodiny naslouchati, aniž bych pocítil osudné nervosní chvění, které i ty znáš, my dear Father — snad jsem je zdědil po tobě, přes to, že jsem Tvůj „nevlastní“. Bože můj — rád bych věděl, je-li mezi „vlastními“ možná ještě větší láska než jaká spojuje nás. Tvrdím, že vůbec větší vyvrcholení lásky, vděčnosti a příchylnosti dosíci nelze, viď — můj dobrý tato, má zbožňovaná matko, můj jediný bratře, milovaný příteli, nepostrádatelný soudruhu a vysoce vážený rádče!

Těším se už nesmírně až tě zase spatřím, hned bych se rozejel za tebou do Tater, abych se přesvědčil, zda-li ona nová „známost mému tátovi opravdu neučarovala. Skoro se toho obávám, neboť málokdy se stane, abys o jednom předmětu popsal celou stránku svého velkého dopisního papíru.

Nuže, pro tu hudbu byl bych schopen — avšak ne — tohle ti psáti nemohu, neboť není to pravda — ale přec jen pravdou jest, že jsem skutečně myslil, že bych se mohl pro tu hudbu — slyšíš — pro tu hudbu. — do oné krásky zamilovat.

Můžeš se mi znova vysmáti, neboť jsem byl opravdu tak pošetilým a myslil jsem si to do té doby — než se mi zjevila jiná, plavovlasá hlavička, ne sice tak dokonale krásná jako ona černovlasá, ale za to neskonale, nevylíčitelně líbezná — roztomilá, v jejímž důvěřivém klidném pohledu jest něco, co člověka za srdce chytá a víc je nepropouští. Jsou to dvě čarovné, tyrkysové modré, neskonale něžné očí, v nichž zračí se andělsky dobrá — ušlechtilá duše. —.

A tuto dívku by snad dovedl milovat i Tvůj rozvážný Míla, tato! Poslyš, kdy jsem ji spatřil poprvé. Tehdy byl jsem ještě všecek zaujat černovlasou kráskou — když přešla mou cestu ona! Bylo to na cestě do Bolkovic, kam šel jsem vyzvednout tvůj doporučený dopis —

162$

ona vznášela se přede mnou jako víla, přes to, že její oblek byl černý — smuteční, slušelo jí to roztomile.

Sledoval jsem ji nenápadně až na prostranství před školními budovami, kde usedla na lávku a čekala, patrně na bratra, o němž mí Jirkovský říkal, že má letos skládat maturu. Trvalo to hezkou dobu, než se studenti vyhrnuli z gymnasia a ona běžela vstříc jednomu z nich, jenž ji radostně objal a políbil — vari, zelená závisti! — patrně mu maturita dobře dopadla — pak přijímal blahopřání od soudruhů, kteří ho volali jménem. Byl to opravdu její bratr — jak se mi té chvíle odlehčilo — a ona, zavěsivši se důvěrně v jeho rámě, odváděla si ho domů, vesele s ním rozprávějíc. Žádný z nich se neohlédl a já je sledoval v opatrné vzdálenosti až k jejích domovu. Slyšel jsem její smích, její hlas, viděl její ladnou postavičku a domyslil si k tomu její milou tvářinku s očima rusalky, jež mají výraz, jakoby hladily — a byl jsem — jsem dosud — a budu stále — stále — okouzlen.

Jirkovský mi řekl o mé dívce s krásnýma tyrkysovýma očima, že jest takovou skromnou, pilnou domácí Popelkou a já měl to štěstí sám přesvědčili se o tom -— Znáš mne, můj táto, a nebudeš se proto diviti, že jsem neměl již stání a musil jsem se jí přiblížit — musil čistě jen z toho důvodu, jejž zajisté pochopíš — a promineš, že jsem při něm zapomněl na důvod jiný. Jsem sice v Evropě a po rodičích Evropan, ale Amerika mě vychovala a tudíž její rázovitost — ráznost, odvaha, rozhodnost a vytrvalost — proniká mne jako sůl naloženou okurku a dle tvého dobrozdání projevila se ve mne již tehdy, když jsem jako malý školák a potomní student ve všech školách, které jsem navštěvoval, prošel ročně místo dvou semestrů tři, abych byl dříve zcela samostatným — kteréžto výborně zařízení ovšem ve staré Evropě nemají a připravují tak bystré dítě svým ohledem na méně chápavé o několik let zdatného, užitečného života. Snad tato vzpomínka není zde právě na místě,

163$

promiň mí ji tedy, jako ono porovnání s okurkou, ale nejsem, bohužel, ani dost málo básnicky založen.

Nuže, nebylo to sice chytré — ale zas mě nic jiného nechtělo napadnout; vydal jsem se tedy k Lebedovům složiti svou poklonu a poprositi milostivou paní o půjčení jisté odborné knihy z pozůstalosti páně Lebedovy, o níž mi, jak jsem se vymluvil, vyprávěl účetní Jirkovský a již nelze na trhu obdržeti, poněvadž jest náklad její rozebrán. Vstoupil jsem odhodlaně brankou do zahrádky a obešed po jedné straně průčelí domku do zahrady obrácené, stanul jsem na druhé straně pod malou verandičkou, kdež mne čekalo rozkošné překvapení.

Pod verandou s druhé strany, skryta poněkud živou stěnou bezu stála má líbezná víla s tyrkysovýma očima u necek a majíc kulaté něžné paže až k raménkům obnažené, prala prádlo. Ručky se jí v bělostných mydlinkách jen mihotaly a já měl tisíc chutí přiskočiti k ní a políbiti oprané ty prstíky a vzdáti takto čest nejen sličné pradleně, ale i práci radostně konané — práci, jež se právem zove těžkou a jíž štítí a straní se mnoho žen, jako sebe nedůstojné. Ale pro mne, praktického Američana, jenž nikdy nespustí se zřetele, že všecka práce i ta nejnižší k životu potřebná, člověka jen šlechtí — a který zvykl lidi oceňovat nejen podle práce ducha, ale i dle práce rukou, jíž se u nás za oceánem neštítí ani ten nejjemnější gentleman, byl to pohled nezapomenutelný, jímž si ta rozkošná pradlena navždy a úplně srdce mé získala.

Netušila, že je pozorována a já jsem byl přesvědčen při pohledu na její štíhlou, skloněnou šíji a její těžce vlnité plavé vlasy — tu líbeznou postavu s andělským výrazem ve tváři, že jest nejkrásnější dívkou na světě. Ach, takovou líbeznou a milou jaké milý Pán Bůh tvoři jednou za sto let — a i pak může býti věru na své dílo domýšlivým. Nevěděl jsem ani, jak dlouho stojím ve svém úkrytu, až mě z mého nadšení vytrhly zvuky piana. Oh! Černovlasá kráska krátila si čas hrou na

164$

klavír, zatím, co její sestřička prala prádlo, jež ona našpinila! Bylo mi té chvíle, jakoby po mně lezl ošklivý plaz, až jsem se otřásl, ale uváživ, že tu již déle státi nemohu, aniž bych se vydal nebezpečí býti napaden, vystoupil jsem na verandu, šel jsem za zvukem hudby a zaklepal na dveře, jež se mi namanuly. Klavír ihned umlkl a svěží hlas dívčí zval mne dále.

Nebudu Ti líčiti překvapení, jež má nenadálá návštěva vzbudila, jen to Ti povím, že jsem byl uvítán nanejvýš milostivě, jak černovlasou kráskou, tak její matinkou, které jest úžasně podobnou. Měl jsem chvíli dojem, jakoby dvě stejně krásné sestry stály podle sebe, tak vypadá ještě mladě a svěže paní Lebedová a nebýt jejího znuděného výrazu ve tváří a korpulence, mohla by ještě se svou dcerou závodit o cenu krásy.

Obě dámy mine zabavily velmi příjemně a když vešel syn, jehož mi paní představila jako nastávajícího medika, ohlédl jsem se ještě po dveřích, neobjeví-li se v nich též má plavovláska,

Ale ta nepřišla, aniž se matka o ní zmínila. Až konečně vyšla z úst jejích slibná slova: „Jdi, Franti, a požádej Perlu, aby nachystala malé občerstvení, — pan inženýr nám zajisté prokáže tu čest a posvačí s námi!“ Nestalo se mi sice ještě nikdy, abych byl hned při první návštěvě pozván ke stolu, ale přes to byl bych za ně paní Lebedovou nejraději zlíbal, neboť mé naděje na spatření mé roztomilé dívky opět vzrostly. A netrvalo dlouho, když malá kouzelnice vešla ve vkusném domácím obleku přepásaném bílou zástěrkou a přinášela na podnosu svačinu.

A teď stalo se něco, co jest důkazem, že kategorický imperativ jest přec jen vždy naše milé Já. Ba, zdá se mi dokonce, že i nejhoroucnější přání našeho srdce jsou v nejlepším případě ozdobným reliefem našeho rozumu. Nedbaje údivu paní Lebedové, vstal jsem rychle a představil se slečně, vysloviv své potěšení nad tím, že poznávám i tuto slečnu dceru milostivé paní, jež dle

165$

všeho zastává odpovědný a všechen její čas zabírající úkol hospodyňky. Paní Lebedové nezbývalo ovšem nic jiného, než pokynout dceři, aby i sobě svačinu přinesla a pobyla v naší společnosti, což by se asi nebylo stalo, poněvadž slečna pro sebe kávy nepřinesla.

S velkou lítostí však doznávám, že se mnou sotva promluvila a jakmile posvačila, omluvila se a zmizela. A přec neustále slyším její hlas, jenž mi připomíná jemný závan větérku, když opře se o větve přetížené květem. Rád bych věděl, co by byla učinila, kdyby byla tušila, že jsem se odhodlal Lebedovy navštívit jen k vůli ní.

Za to slečna Lea byla skutečně roztomilou a když jsem konečně uznal za vhodné poroučeti se, zívaly mne obě dámy velmi srdečně k opětné návštěvě, žalujíce na svůj poustevnický život. Slíbil jsem přijíti opět co možná nejdříve a ježto jsem se zmínil o svém celle, připadla slečna Lea ihned na myšlenku, že bychom si mohli občas společně zakoncertovat. Budeme tedy pěstovati hudební dýchánky — odpolední ovšem — na něž se opravdu upřímně těším, neboť doufám, že se na mne při té příležitosti občas usmějí tyrkysové modré hvězdy, jichž kouzlu a kráse bez milosti a nadobro propadl.

Tvůj

Tě líbající Míla

Novákovi sklesla ruka s dopisem do klína. Zamyslil se na okamžik a pohlížel jako ve snách upřeně před sebe, pak si prohrábl štíhlou rukou bohatou, šedou kštici a povstal, skládaje synův dopis.

„Nedopustím, abys trpěl, jako — —hm … časy

se mění a můj hoch jest rozumný — není to snílek — nezapře Ameriku! Ani ta krása, jistě okouzlující, se ho nedotkla a dává rozumně přednost té pracovité plavovlásce. Myslím, že není třeba něčeho se obávati. Můj Bože — jaká to hra náhody! A jak je dovedl prohlédnout? Ovšem, často se stává, že se sourozenci od sebe zcela liší a kdyby v rodině deset dětí bylo, každé jest jinak založeno. Tak jsem to ovšem nemyslil! Ale co dělat?

166$

Bránit mu — mému Míloví? To nelze! Však on sám dobře ví, na čem se zakládá rodinné štěstí. Jest mu sice teprve dvaadvacet let, ale je vyspělým, samostatným mužem — co mohu namítati, promluvilo-li jak se opravdu zdá — srdce jeho skutečně? Tací mladí muži, jako jest můj hoch, nemění své city, jako hejskové bez duše honící se pouze za flirtem nebo zábavou, Řekne-li Míla „mám rád!“ bude to asi nadosmrti. Co dělati? Bude-li to vyžadovat jeho blaho, kousnu i do tohoto hořkého jadérka. Ne, ne nenamítnu ani slůvka, ať činí, co mu srdce káže, ať jde za jeho hlasem. Co by však řekla ona — kdyby mému synu musila vděčiti za štěstí svého

dítěte? — —Jak jsou ty lidské osudy podivné a jak si

často náhoda s námi prapodivně zahraje. Ostatně, bolest přebolela a člověk marně v sobě potlačuje touhu, aby směl těm, jež ho kdysi bolestně zranili, položit v cestu života rudou, vonnou růži,.

« XVI. »

Inženýr vsunul list do náprsní kapsy, odložil došlé časopisy, načež zavřel Alenin skizzář do zásuvky u stolu a vyšel ze svého bytu ven na písčité prostranství před terasou Grandhotelu, z něhož vybíhala krásná, široká cesta kolem Štrbského plesa. Novák zamířil v právo podél Grandhotelu bílou silnicí a maje v úmyslu setkati se s Alenou, sešel v právo se stráně k nové myslivně a minuv jí marně pátral po své mladé přítelkyni i v okolí staré myslivny, kde spatřil slečnu Bezděkovou zabranou v rozhovor se dvěma dámami, s nimiž zde přátelství uzavřela.

Inženýr nechtěl zdržeti radostné své poslání a vyhnul se raději rozmluvě se starou dámou kteráž při bližším seznámení ztratila všecku sympatii, již k ní s počátku jevil a vrátiv se oklikou kolem hotelu Mory na silnici a přes tuto kolem malebného splavu říčky Popradu a

167$

běhu téže k zadnímu traktu Grandhotelu a tu konečně skutečně zahlédl mezi stromy bílou postavu dámy seděti na polním sedátku. Novákovi napadlo, že snad Alena zde v ústranní črtá novou skizu a chtěl ji poškádlit svým náhlým příchodem. Přiblížil se k ní potichu a tu teprve seznal, že nekreslí, ale čte nějaký dopis, jehož obálku měla ležeti na klíně.

„Dobrý den, slečno Alenko, odpusťte, že vás vyrušují!“ ozval se inženýr téměř u ní svým zvučným hlasem.

Dívka vstala a nedbajíc, že obálka dopisu spadla k zemi podávala mu radostně ruku. Její hnědé oči zářily nezvyklým leskem.

„Nesu vám důležitou novinu,“ hovořil Novák rozmarně a skloniv se k zemi zvedl spadlou obálku. Jeho zrak zavadil při tom o adresu a náhlá bledost rozprostřela se po jeho vždy tak klidné tváři. Hleděl chvíli na její jméno a zas na razítko, pak stiskl zuby a mlčky podal jí obálku,

Hleděla naň udiveně, neboť jí neušlo jeho zvláštní rozechvění.

„Přepadla vás snad náhlá nevolnost, pane inženýre?“ tázala se s účastí, přistupujíc blíže.

„Malá závrať — nesmím se shýbati —“

„Usedněte, prosím, na okamžik,“ nabízela mu své sedátko.

„Děkuji — ale projděme se raději — dovolíte-li !“

Alena sklapla židličku, zavěsila si ji na ruku a pak šli mlčky dále cestičkou vedoucí k široké promenádě kolem Štr. Plesa,

„Říkal jste, že mi přinášíte novinu —?“

„Ano, ale nesmíte se hněvati — byl jsem poněkud nediskretní.”

„Jak? prozradil jste snad mé jméno?“

„Vždyť jsem je sám doposud neznal,“ odvětil, „však jsme o tom již posledně mluvili…“

168$

„Ach, ano — zapomněla jsem pak při další rozmluvě na to, ježto opravdu nechápu, jak jest to možné? … Byla jsem vám přece představena…?

„Pří takové běžné formalitě se jména obyčejně zapomenou a já je obvykle přeslechnu, zvlášť spatřím-li sympatickou tvář. Připočtěte to k zvláštnůstkám starého podivína, Alenko.“

Dívka se lehce zasmála.

„Připadá mí to nemožné, téměř denně se již skoro měsíc stýkáme. Dovolte tedy laskavě, abych ono společenské nedopatření ihned napravila,“ a uklonivši se žertovně, dodala „Alena Lebedová, sekretářka, společnice atd …“

… a slavná adeptka vznešeného umění!“ dodal již žertem. „Ale o tom až později. Jsem rád, že nejste tak chudou a osamocenou za jakou jsem vás pokládal, domnívaje se, že jste jedině na svůj výdělek odkázána,“ pohleděl jí pátravě do tváře.

„A nemýlil jste se aspoň v tom posledním, neboť jsem opravdu chudou a má rodina žije jen z jakési milosti nástupce otcova. Osamocenou, bohudíky, ovšem nejsem — mám matku, dvě sestry a bratra.“

„Smím vědět, kde žijí?“ tázal se, jakoby namátkou, pohlížeje kamsi stranou.

„V Dluhanově u Bolkovic.”

„V Dluhanově,“ opakoval Novák a divil se v duchu sám sobě, že dříve nepátral po příčinách onoho kouzla, jímž naň Alena působila a jež tedy skutečně souviselo s dávnou minulostí jeho života.

„Obdržela jsem právě dnes dopis z domova,“ pokračovala Alena a počala mu vyprávěti o své milé Perle, svěřujíc se mu, že touží míti někdy křídla, aby s ní aspoň na chvíli prodlíti mohla.

„Pravila jste, že máte dvě sestřičky — která z nich je tou pohřešovanou?“ Jak byl nyní vítán Novákovi tento nenadálý pramen, z něhož bude moci čerpati

169$

věrozhodné zprávy o rodině, k níž náležela bytost jeho synu drahá.

,,Naše nejmladší — má dobrá, andělská Perluška!“

„Perluška, jaké to hezoučké jméno — zděděné asi po matince?“

„Nikoliv — moje matka nazývá se Iréna, sestry Leopolda a Perla — bratr František; jedině ten obdržel rodinné jméno po dědečkovi — —“

Novák neslyšel nic jiného než jméno — Iréna! Znělo mu v sluchu jako ohlas z dálky, před očima zjevila se mu překrásná dívčí tvář, jejíž černý zrak hořel v jeho pamětí jako slunovratné ohně na horách. Jakoby se ze slabosti vinil, stáhl nevrle obočí a pomysliv na mladou synovu lásku, umínil si využiti této příležitosti, aby vyzvěděl zdaž opravdu mladé jeho oči správně ocenily sestry Aleniny.

„Zdá se, že máte svou nejmladší sestřičku nejraději .,.!“

„Perlu musí milovati každý, kdo ji blíže pozná …“ zvolala Alena nadšeně.

„Skrývá tedy v sobě její krásné jméno spolu i její ocenění!“

„Dokonale, jest to skutečně — perla“ a Alena se rozpovídala, zapomínajíc na vše kolem sebe o své milé Perlušce, která sama lety polodítě ještě, stala se v neštěstí hlavní oporou jich všech a inženýr naslouchal se zájmem, za nějž mu byla Alena vděčna. I o její matce dověděl se nepřímo ledacos, ale celkem dalo se soudit, že se může matka od svého dítěte lišiti jako noc ode dne, o čemž ho přesvědčila ostatně již Alena sama na sobě.

„Hle — vaše rodinné poměry tak nás zaujaly, že jsme dokonce zapomněli na vaši osobní záležitost.“

Pohlédla naň polekaně, bylať se zúmyslné snažila odvrátit jeho pozornost jiným směrem v tajné úzkosti před sdělením, jež buďto ztroskotá všechny její touhy anebo rozhodne o její budoucnosti.

170$

„Nemýlil jsem se přece ve vás — Alenko, a mám velkou radost, že vás mohu potěšiti a povzbuditi vaše ochablé sebevědomí neboť ve vás dříme skutečná umělkyně. Ne — nepřerušujte mne a poslyšte, co vám povím.“

A nyní opět inženýr vyprávěl Aleně co učinil s jejími kresbami a obrazem a jak je ocenil na slovo vzatý odborník, profesor na pražské malířské akademii, Sázima, jenž zde několik dní právě mešká na své toulce Slovenskem.

Alena byla opojena. Nemohla v první chvíli ani uvěřili, že by opravdu mohla býti ona, prostá Alena Lebedová, posvěcena onou milostí Boží, jež člověka povznáší až na zlatý, posvátný trůn — Umění. Hlava se jí zatočila nad onou myšlenkou a srdce ustalo v tlukotu. Přítel Novák by nežertoval a onen věhlasný, český umělec zajisté také ne. Tak tedy přece měla Perla pravdu, když ji ve své důvěřivosti přesvědčovala, že obrázky její nejsou všedním výtvorem. V srdci zahořela jí mocná touha po zdokonalení schopností, po širších odborných zkušenostech a vědomostech, jež si ještě musila dle výroku profesora Sázimy osvojit, chtěla-li vyniknout.

„Nabízím vám, jako poctivý váš přítel, svou pomoc, Alenko. Půjčím vám milerád peníze, neboť musíte rozhodně odborně studovati, buď soukromně neb na akademii, na které by to šlo asi stěží — jste již příliš vyspělou umělkyní a potřebujete jen nějaká objasnění, menší studie, jež by v předpokladu vašeho nadání, pokračovaly velmi rychle, pak pokyny, návody, zkrátka průpravu — mistr Sázima sám by vás poučil,“ navrhoval Novák. „Výlohu rád uhradím a doufám, že mí to dovolíte.“

„Děkuji, srdečně děkují, drahý, milý příteli, ale odpusťte, odmítnu-li vaši pomoc. Jmenujte to zbytečnou hrdostí či jinak, nemohu si pomocí, avšak pokud to jen poněkud možné bude, zůstanu ve svém místě

171$

a s pomocí Boží dosáhnu i takto svého cíle. Jsem již zapracovaná do svého povolání u slečny a dovedu si čas roztříditi, aby mi zbyly volné chvíle, jež bych mohla po domluvě s panem profesorem použít k nutnému studiu. Budu pilně pracovati a se snažiti, aby má velitelka neměla příčiny k nespokojenosti a doufám, že to nebude snad něco nedovoleného, neb špatného, využiji-li svého volného času jak za dobré uznám.“

„Ovšem, nezameškáte-li tím nějak své povinnosti, nemůže se vám nic vytýkati, s volným svým časem můžete nakládati libovolně. Ale obávám se, že tím vložíte na svá bedra příliš velké břímě a proto lituji, že mou pomoc odmítáte. Nechcete mi dopřáti zásluhy o naši příští hvězdu na nebi malířského umění?“ žertoval Novák. „Nikdo by se o tom nedověděl a mě by zůstalo blaživé vědomí, že jsem se přece marně do své staré vlasti nevrátil.“

„Což i bez hmotné podpory nenesl byste hlavní zásluhu na mém štěstí, jež by mi mohlo dáti ono vytoužené povolání? Bez vás nebyla bych se nikdy odvážila projeviti se svou zálibou, na níž viselo celé mé srdce. Stanu-li se skutečně jednou opravdovou umělkyní, budu za to vždy vděčit i v prvé řadě vám, zůstanete v ohledu tom vždy mým dobrodincem.“

„Ne, milá Alenko, vy zbytečně přeceňujete moje počínání — to, co jsem učinil, byl by vykonal i jiný ctitel umění; vždyť si ani nedovedete představit, jaká hluboká, povznášející radost jest to, objeviti takový talent. Tedy já jsem vaším dlužníkem, za všecko to potěšení a radost, jehož jste původkyní jen vy, má milá. Prosím vás, odložte tedy svou skromnost a bude-li vám někdy třeba nějaké pomoci, nezapomeňte na mne, učiníte mně tím velkou radost. Slibujete, Alenko?“ Novák podával dívce ruku.

„Svoluji, lépe by však bylo, kdybych té pomocí nepotřebovala a mohla se k vám po čase přihlásit jako hotová umělkyně.“

172$

„Vy tvrdá, neústupná hlavičko!”

Alena stiskla mu ruku. „Dopřejte mi té radosti, milý příteli, a nebeřte mi důvěru, že také pevnou vůlí sama něco dokáži! Bude to snad těžké, ale člověk dokáže i nemožnosti překonati, zasadí-li se o to s poctivým úsilím.”

Při této rozmluvě tanul Aleně na mysli výrok z Perlina dopisu, jenž se týkal veliké starosti, jež jim nastane, až bude František studovati na lékařské fakultě. Perla sice usilovně šetřila a ukládala své peněžité úspory a doufala též, že jí zahrádka vynese pěkný obnos, neboť již za letní ovoce stržila více než doufala, ale pobyt Františkův v Praze bude asi drahý a proto musí Alča odpustit, počítala-li Perla s určitostí na její další podporu, kterou může pak odevzdati vždy přímo Františkovi.

„Ach, jaká to bude radost, až ty starosti budou za námi a Franti bude u cíle. Také to jednou bude, neboť spojenými silami se mnoho dokáže! Až se s Františkem sejdeš, podivíš se jeho změně. Jakou radost měl by nyní z něho drahý tatínek! Jest nyní až dojemně skromný a vím, že by se pak odříkal mnohého, čím by tělesně utrpěti mohl, kdyby věděl, jakými těžkými obětmi provázena jest možnost jeho studií. On to nesmí tušiti, Alčo, a nedostatek nesmí také mít.,

Alena si v duchu představila plavovlasou hlavinku Perlinu, obtíženou těžkými starostmi a hruď se jí sevřela při pomyšlení, že snad nedobře činí, odmítá-li pomoc šlechetného muže. Krátký, ale zuřivý boj odehrál se v prsou mladé dívky, jejíž vážná tvář zachovala přes to zdánlivý klid. Nikoliv, vyřkla již své rozhodnutí a nevezme je zpět. Jen tehdy, kdyby to nanejvýš nutné bylo, přijme pomoc z jeho otevřené dlaně. Vždyť již jeho morální pomoc činí z ní jeho věčnou dlužnici,

„Nepřála byste si pohovořit s profesorem Sázimou, vyslechnout sama jeho úsudek, poradit a umluvit se

173$

s ním? Však by vám mohly i zde prospěti jeho bohaté zkušenosti.“

Alena se zarazila a zbledla poněkud.

„Dnes ne, musím se dříve trochu vzpamatovati — ale později — budu vám nesmírně vděčna …“

„Ale to jest přece samozřejmé, vy milý bloudku!“ usmál se Novák a dnes s obzvláště hlubokým pohnutím pohladil její štíhlou ruku.

V duchu zřel opět krásnou snědou dívčí tvář a vzpomínka ta vybavila z paměti jeho událost, která s ní úzce souvisela. Zamyslil se na okamžik a pak řekl v duchu sám k sobě:

„Jaký to rozdíl! Jak jest to možné? Tam povrchnost, lehkomyslnost, nesrdečnost, sobectví a vypočítavost a — zde? Jaká to podivná hra osudu!!“ — —

Alena nemohla toho večera dlouho usnouti. Dávno již uložila svou velitelku k odpočinku, obstarala vše, čeho třeba bylo k jejímu nočnímu klidu, což mnohdy nebylo jen maličkostí, neboť hysterická slečna potrápila někdy notně svou mladou společníci svými podrážděnými nápady a churavými domněnkami.

Ačkoliv to nepatřilo k úřadu Aleninu, aby slečně její dlouhé vlasy každého večera pročesávala a kartáčovala, aby jí masírovala rheumatismem stižené údy, činila to vše s ochotou, vděčna za volnost, kterou jí za dne poskytovala. Jako malé děcko ukládala na lůžko svou velitelku, která v tento čas a při ranní toiletě vyžadovala velkou péči a pozornost, již v Praze obyčejně vykonávala její stará Kateřina. Když se slečna konečně octla na svém lůžku, bývalo Aleninou povinnosti předčítati jí, dokud neusnula. V hotelu Mory nebylo elektrického osvětlení v hostinských pokojích a čtení při svíčce bývalo Aleně povinností dosti obtížnou a proto vždy s hlubokým pocitem odlehčení odcházela do svého pokoje, kdež sama brzo vyhledala lůžko, aby byla opět svěží za časného jitra.

174$

Ale dnes, propuštěna slečnou, stála dlouho u okna svého pokojíku a pohlížela z okna přes tiché jezírko na kostrbaté hřbety hor a do tmavé hloubky lesů, z nichž se doposud ozývalo vzdálené, táhlé halekání.

Měsíc zářil již na ztemnělém nebi, velký a jasný houpal se nad vrcholky hor jako obrovská věčná ampule a jeho mystický přísvit vyluzoval ze zasněných zákoutí přírody tajuplné bytosti k večernímu besedování. Fantasie Alenina pracovala s horečným neklidem a dívce bylo při lom posvátně a velebně, jako hluboce věřícímu v kostele. Cítila v této chvíli, že se přítel Novák nemýlil, že musy opravdu políbily její čelo a v nitru jejím rostla silná touha, vykonali skutečně něco velkého a proslaviti české umění.

A v touhu po vyniknutí na poli umění mísila se také ještě jiná touha, kterou chvílemi zcela potlačila a o níž se domnívala, že jí uniká, ale jež se k ní ve chvílích samoty vracela znova a znova.

I dnes přihlásila se k ní přes to, že nabyla přesvědčení, že jest povolána rozmnožili řadu vyvolenců milosti boží, na něž čeká obsažnější, velkolepý úkol povznášeti duše lidské z prachu všedností, šířiti slávu národa, z něhož vzešli a pro cíle povšechné obětovati s hrdým čelem štěstí vlastní.

Dnes v poledne obdržela dopis od Jirkovského. Jak krásně jí psal, ten milý, dobrý hoch. Co by tomu říkal, kdyby mu napsala, jaký mocný sok se mu v srdci Alenině vyskytl? Jeho řádky dýchaly tak skálopevnou důvěrou, že by hříchem bylo, zmařiti rázem všecky jeho naděje na štěstí. Ve chvílích hluboké upřímnosti říkávala si Alena: „Milují ho — milují, jak jen ženě milovati možno, vím, že nikdy nebudu jiného muže milovati, a přec nelze mi jíti za tímto hlasem svého srdce, poněvadž mi rozum praví, že jest cosi v mé bytosti, co mne jednou všecku zaujme a co by bylo překážkou štěstí, jaké si po boku mém představuje a že má neklidná, stále

175$

po čemsi velikém toužící povaha, zardousila by nakonec všecko jeho vysněné blaho!“

Ale když četla jeho řádky, svědčící o jeho vroucí oddanosti, vznikla v ní opět touha svěřiti se mu a říkala si v rozechvění: „Jak by byl hrdým na tebe, jak by tě zbožňoval a nikdy, nikdy neuhasla by láska jeho.“

Dlouho do noci přemýšlela, brzo klonila se k tomu a zas k onomu rozhodnutí, ale konečně si umínila, že přec jen poslechne onoho hnutí ve své mysli, jež ji pudilo k tomu, že před Novákem zatajila svou lásku k Jirkovskému. Snad jednou zmizí tyto duševní rozpory a ona si bude moci lépe ujasniti pravý směr svého života.

« XVII. »

V koloběhu života přešel podzim i zima a jaro vyslalo již na svět svoje první posly.

Za Dluhanovem v domku Lebedových plynul čas nesmírně zdlouhavě a líně těm, které se k nečinnosti odsoudily, za to uběhl zas příliš rychle Perle, která měla stále plné ruce práce.

Inženýr Houšek nevynechal nikdy dne, jejž paní Lebedová určila k přijímání návštěv, omezených jedině na osobu tohoto mladého muže, neboť v Dluhanově nebylo nikoho, kdo by byl vítaným hostem u Lebedů a bývalí přátelé z Bolkovic odnavykli si již docela, počítati s přátelstvím bývalé paní továrníkové, poněvadž ona s nikým neobnovila dřívějších styků.

Houšek stal se u Lebedů vítaným hostem, poněvadž uměl dámy dobře pobaviti jak hovorem, tak hudbou. Leino úsilí, aby v něm probudila vřelejší city pro sebe, nenalezlo v něm ohlasu, což naplňovalo matku i dceru trpkým zklamáním. Ale přece se nevzdávaly naděje, nabyvše přesvědčení, že některá povaha potřebuje dlouho k rozmýšlení. Inženýr byl veselý, zábavný, ale nanejvýš korektní a prohlédna záhy rodinné poměry u Lebedů,

176$

obdivoval se Perle, matkou očividně odstrkované a zneuznávané stále více.

Zamiloval si ji hlubokou láskou lidí houževnatých a přes to, že se mu nedařilo jíti k cíli tak, jak by si byl přál, ježto nikdy nepřála mu náhoda, aby jí mohl dát otevřeně najevo své city a pokusiti se o získání jejího srdce, neztrácel ještě naděje, že se mu to jednou přece podaří.

Mimo otce nikdo o jeho lásce nevěděl, jen Jirkovský ji tušil podle zájmu jeho pro Perlu.

Účetní si vysoce vážil tohoto mladého muže rázné, otevřené povahy, jenž byl ve svém oboru výborným pracovníkem a na slovo vzatým znalcem. Nesdílel údiv druhých úředníků nad neobmezenou přízní a důvěrou, již Houškovi věnoval nynější majitel továrny pan Houchin, jenž se zajisté dříve přesvědčil, věren jsa americké opatrností, je-li mladý inženýr jeho přízně opravdu hoden a teprve pak nabídl mu obydlí ve své vlastní vile, jež by stejně byla prázdnou zůstala, ježto se starý pán usadil v Praze a jen občas dojel automobilem k prohlídce továrny do Dluhanova, kdež se zdržel nejdéle dva tři dny.

Někdy při své návštěvě odevzdal všem úředníkům a dílovedoucím zalepenou obálku s peněžitým obnosem na důkaz svého uznání a mezi dělníky dal vždy rozdati příslušný obnos. Nebylo divu, že takové návštěvy lidumilného továrníka bývaly všemi pracovníky v jeho podniku pokládány za svátek. Každý také pracoval se zdvojenou pílí, čímž se osvědčilo opět přísloví, že na svých zaměstnancích má majitel podniku šetřiti co nejméně, neboť vždy se mu štědrost k nim zase vyplatí. Podnik Houchinův také kráčel vstříc velkému rozmachu, byly projektovány nové stavby tovární, domy pro úřednictvo i dělnictvo a s pracemi přípravnými se také ihned započalo. Na všem bylo lze pozorovati americkou vyspělost a zdatnost a každý se těšil, že rozsáhlý podnik přinese v zápětí netušený rozkvět blahobytu zdejšího lidu,

177$

O samém panu Houchinovi nevěděl žádný nic bližšího, než že jest nesmírně bohatý a velice lidumilný. Někteří zkombinovali, že má jediného syna, pro něhož vlastně továrnu Lebedovu koupil, týž jest prý ještě v Americe, kde dokončuje své odborné studie. Jíní tvrdili, že pan Houchin příbuzných nemá, že má v Praze nádherný palác a míní prý se ještě oženiti.

Při své návštěvě v Dluhanově vykonal obyčejně starý pán prohlídku závodu, při níž ho provázel též ředitel a skoro vždy též inženýr Houšek, s nímž si velmi rád pohovořil anglicky. Asi proto si mladého inženýra tak oblíbil, že i jemu byla Amerika dočasným domovem, že si s ním mohl porozprávěti v jazyku své zámořské vlasti a též o ní, neboť Houšek provázel ho pak obvykle do jeho soukromého bytu ve vile a nechyběl také nikdy u oběda a večeře, ku kterým bývali pozváni jen starší úředníci.

K velkému údivu, ale také srdečné radosti všech, uměl pan Houchin dobře česky, ačkoliv měla jeho řeč jakýsi cizí přízvuk, jenž se obyčejně jeví v řeči lidí, proživších dlouhá léta v cizině. Vysvětlilo se to tím, že jeho matka byla rozenou Češkou a že on sám v Chicagu navštěvoval horlivě české kolonie, velice tam rozvětvené. Často však zapadal do hovoru anglického a když mu pak jen inženýr Houšek odpovídal, omlouval se pánům s vlídným úsměvem a hned zase navazoval hovor česky.

Za nedlouho, třebaže přijížděl do Dluhanova velmi málo a tu obyčejně jen továrnu prošel a ve své zahradě procházkou se osvěžil, znali ho i dluhanovští obyvatelé a když se objevil na silnici, vedoucí k továrně, jeho krásný automobil, zavládla tu jakási sváteční nálada, starosta navlékl sváteční oděv, aby mohl ihned do vily zajíti, jakmile proň bude vzkázáno. A přicházel odtamtud vždy s tváří radostí zářící a již v příštích dnech začaly se jevili blahodárné následky takových návštěv, V Dluhanově počala se stavěti nová, krásná škola nákladem páně Houchinovým, dostavěl se pěkný chudobinec,

178$

zřídila se pěkná plovárna ku všeobecnému použití a ustanoven panem továrníkem placený hlídač a správce její. Místní organisace Národní Jednoty Severočeské obdržela nejdříve velmi značný obnos pro svůj ušlechtilý, obranný účel, brzo na to jednota „Sokol“ a zas hasičstvo obmyšleno darem krásné nové stříkačky a pěkným obnosem, a tak stále a stále pamatoval pan Houchin na místní rozkvět Dluhanova, a byl za to všemi občany ctěn a milován, třebaže s nimi ještě vůbec do styku nepřišel.

I do domku Lebedových zanesla se chvála o něm a paní Lebedová s Leou přály si toužebně poznati tohoto Naboba, na něhož s počátku paní továrníková nemohla mysleti jinak nežli s trpkostí. Doposud neměly ovšem příležitosti spatřiti jej a proto, když se Houšek zmínil, že zas brzo do Dluhanova zavítá, projevila před ním své přání,

„Pan šéf nekoná žádných návštěv, jinak by zajisté milostivé paní složil svou poklonu, kdyby znal vaše přání. Ale pokud vím, nemiluje společnosti a sem zvlášť přijíždí jen na dohled svého podniku,“

„Přála bych si setkati se s ním nenápadně — třeba na procházce. Snad by si tu pan inženýr mohl nenápadně zahrát na režiséra!“ navrhovala odvážně Lea.

Houšek pohlédl na ni takovým pohledem, že musila sklopiti očí.

„Co by bylo na tom divného?“ zasmála se po chvíli rozmarně a počala preludovati. Seznala již, že svou roli u mladého inženýra zcela prohrála a napadlo jí, že by nebylo snad nevděčné rozhoditi sítě po americkém boháči, třebaže byl tento již starý, zcela šedivý pán. Vždyť její zamilované francouzské romány líčívaly tak poutavě manželství, v nichž starý, zamilovaný muž jest velmi pohodlným manželem krásné mladé ženy, která se ráda baví a své manželské povinnosti si příliš nezabírá.

A táž myšlenka prolétla i hlavou paní Lebedové a obě, matka i dcera, nepustily jí už se zřetele. Ach, kdy—

179$

by se tak zdařil jejich nápad! Bylo by to odškodnění za všechno to bídné živoření, k němuž jsou nyní odsouzeny. A pak by se Lea pomstila i tomuto domýšlivému inženýru, který se nijak nedovedl nadchnouti její krásou, ač se mu snažila dáti najevo, že by ho milovali mohla. Kdyby byla tušila, jak touto snahou zalíbiti se mu ponižovala sama sebe i v jeho očích a jak nepatrnou jevila se mu podle své skromné sestry, již pokládala za tak bezvýznamnou, že jí ani ve snu nenapadlo, že by s této strany hroziti mohla pohroma jejím plánům.

Houšek poznával stále více, že Perluška jest dívkou vzácných vlastností a když přicházela do jídelny na okamžik, aby podala přítomným malé občerstvení a někdy, když přivábena hrou jeho a Leinou přisedla s nějakou prací ke stolu, aby též byla účastna hudebního požitku, zdálo se mu, že jest celý pokoj prozářen její přítomností a do své hry vkládal pak celou duši a bývalo mu, jakoby hrál jen pro ni, Do hovoru nepřimísila se nikdy a jen byla-li na něco tázána, odpovídala. Stalo se také někdy, že inženýr, odloživ cello, jal se zajímavě vyprávěti o svých amerických zkušenostech, což obyčejně rád činíval v přítomnosti Perlině, vycítiv, že tím upoutá její pozornost a že neodloží práci, jak to obyčejně učinila, když Lea rázně přiklopila klaviaturu a povstala od piana. A líčil-li pak něco skutečně nanejvýš zajímavého, upřely se k jeho tváři čisté její oči s napjetím a porozuměním a on s blahým rozechvěním zachycoval ty milé pohledy, jako hladovící na poušti nebeskou, mannu.

Ale Lea neměla trpělivosti k poslouchání a obyčejně záhy přerušila blaživé kouzlo, jež předlo svá tajemná vlákna mezi dvěma srdci, jež si dobře rozuměla a dychtila po sobě, třeba s jedné strany ještě zcela neuvědoměle.

Neboť i Perla cítila se tajemnou mocí vábena k tomuto statnému, rázovitému muži, jehož zjev již při prvním spatření tehdy na křižovatce, když se s osudným poselstvím ubírala k Tružilovům, působil na ni nevý-

180$

slovným dojmem. A nyní měla příležitost poznati ho blíže, přesvědčiti se, že jest opravdu hoden veškeré té úcty a lásky, které si získal u všeho lidu, o čemž se u vrátných hovořívalo, kdykoli k nim Perla zavítala,

„Pan inženýr Houšek má zvláštní boží dar, získá ti srdce lidské jediným pohledem, a zaslouží si to .— jest to vzácný mladý pán, jakých po světě málo chodí. Pan účetní Jirkovský je sice také dobrý člověk, ale samotář, nejde mezi lid a on jej také nezná, ale pan inženýr? Ten by s každým hned srdce rozdělil,“ chválila Houška vrátná.

„Ba, takových všímavých pánů jest málo a snad je to tak v Americe zvykem, že tam mezi lidmi není rozdílů,“ usuzoval Tružil. „Není mu nikdy nepříjemno vyslechnout stesky lidí a zná potěšit každého. Panečku, to bude obrat, až ten tu bude ředitelem; už kdyby to bylo! Takový mladý pán, ještě mu snad není čtyřiadvacet a už jest tak prozíravý, každé slovo má u něho svou váhu, každá myšlenka svůj podklad, nedivím se panu továrníkovi, že si ho tak oblíbil! Rozumí své věci dokonale, ale vedle toho i vedení celého závodu jest mu hračkou. Ředitel tři týdny churavěl a všecko dobře klapalo a šlo jako na drátku. Dovede se vžít v mysl svého šéfa, ale také i v mysl prostého člověka, rozumí dokonale povaze boháčově i chudákově a každému se přizpůsobí, každému dovede vyhověti. Opravdu, je to vzácný člověk! Aby ho Pán Bůh zachoval a on zůstal opravdu již mezi námi!“

Perla přicházela k Tružilovům málokdy, nezbývalo jí času k těmto vycházkám, které obyčejně zabraly až dvě i tři hodiny času, neboť si brávala vždy s sebou nějakou maličkost ku přešití a zmodernisování, při čemž jí Hanička vždy ráda poradila. A mladá dívka osvěžila se vždy na blízku těchto dobrých lidí a když slyšela chváliti Houška, cítila se šťastnou, ač si neuvědomila příčinu onoho blaha. A poněvadž obyčejně zašla k Tružilovům záhy odpoledne, aby zase do svačiny byla doma, nesetkala se venku nikdy s Houškem, který si zvykl

181$

dodržovati přesně své úřední hodiny a v době své práce neměl smyslu pro nic jiného.

Po odjezdu Františkově stýskávalo se mladé dívce velice po upřímné, srdečné sdílnosti — psala sice často Aleně i bratrovi dlouhé dopisy, ale to nemohlo jí nahraditi jejich přítomnost. Také poznávala ve své nynější opuštěnosti, že s matkou a Leou se nikdy nesblíží tak, aby mezi nimi vzrostla láska podobná té, jež ji pojila k oběma nepřítomným sourozencům. Ne, ona pouta přirozené vroucí náklonnosti nespojí nikdy srdce její s matkou a Leou, k těm vázal ji spíše pocit povinnosti, jenž byl v ní pevně zakořeněn vědomím úplné závislosti obou těchto bytostí na ní.

Ona byla jejich oporou a chtěla jí býti i nadále, měla je též ráda, ale nebyla to ani část oné hluboké lásky, podpořené bezděčnou vážností a úctou, již chovala k bratrovi a Aleně, kteří byli sluncem a dechem jejího života. Někdy sice ozval se v srdci jejím vřelejší hlas pro Leu, litovala sestry, že bloudí po nepravých cestách, na nichž nikdy nenalezne pravého štěstí. Byla přesvědčena, že není zlou, ani špatnou, ale příliš povrchní a lehkomyslnou.

Perla žila klidným životem bytostí vážných, povinností svých dbalých a úkolu svého si vědomých a cítila se spokojenou ve své stálé činnosti do oné chvíle, kdy v srdci jejím vzbudily podivný, sladký neklid dvě vážné šedé oči, které zdály se ulpívati na její něžné tvářince otázkou, duši pronikající až na dno.

Nemohla si ovšem uvědomit ve své nevinné, nezkušené mysli, že v osobě mladého, rázovitého Američana přiblížil se k ní osud, ve své dívčí skromnosti nepozorovala zájem, jejž pro ni Houšek choval a jako citlivka své lístky uzavírá před silnějším závanem větru, tak ona se úzkostlivě střežila, aby ani pohledem neprozradila své city. Když Lea, roztrpčena jsouc na Houška pro jeho netečnost k sobě, pronášela někdy zlehčující poznámky o něm, musila se mocí přemáhati, aby se ho nezastala

182$

a sevřela vždy zuby až bolestně a mlčela, neboť se jí zdálo, že by pronesení jediného slova mohlo strhnouti clonu s jejího srdce a lehkomyslná sestra mohla by posměchem svým potřísniti posvátný oltář, jejž v něm postavila něžné svojí lásce.

A když se večer v tichu ukládala na své lůžko, neboť nyní od odchodu Františkova sama obývala pokojík ve štítě — poněvadž Lea zaujala pokoj bratrův, často si tu poplakala v podivné sladké tísni, jež přilákala slzy do očí, ale také úsměv na rty a čím dál tím jasněji přicházelo k ní poznání, že Miloslav Houšek jest tím jediným z onoho množství mužů na světě, s nímž by chtěla ruku v ruce životem jít. Ráda naň vzpomínala, ráda o něm snila a mladá její duše otvírala se zvolna velké podmanitelce světa — Lásce.

Čistá dívčí duše vždy se úzkostlivě uzavírá před zaprášenou, poskvrňující všedností a její touhy nesou se vyššími sférami k ideálu, v němž vidí ztotožněny všecky lidské ctnosti.

Za několik dní po oné zmínce o panu Houchinovi, již Lea podráždila poctivou otevřenost Houškovu, zmínila se Perla u oběda mimochodem, že dnes mají v továrně slavný den, ježto pan šéf přijel opět navštíviti svůj závod.

Lea pohlédla významně na matku a obě vyšly hned druhého dne pospolu na procházku do lesa, ale vrátily se mrzuty a jaksi zamlkly; Lea si toho dne už ani nezahrála. Ale za to následující den přálo jim štěstí.

Pan Houchin projevil přáni, projíti se poněkud okolím svého majetku a mladý inženýr, jenž mu byl průvodcem, zavedl ho na druhou stranu vsi, do lesa. Když po nějaké době z něho vyšli, chtějíce se údolím vrátiti k továrně, seděly poblíž cesty na stráni pod půvabným seskupením trojice břízek — dámy Lebedovy.

Pánové hovořili hlasitě anglicky a matka s dcerou zvedly živě hlavy, v tom je Houšek postřehl a zdvořile pozdravil. Jeho společník, vysoký, šedivý pán, obrátil

183$

k ním klidně svou tvář a posmekl s úklonou hlavy též svůj měkký klobouk z bobří srsti. Pohled jeho ulpěl na paní Lebedové, takže ihned nepostřehl palbu koketních pohledů ohnivých očí Leiných.

I paní Lebedová hleděla na cizince se zvědavostí a zájmem vypočítavé ženy, ale již v následujícím okamžiku se náhle zarazila a ledové mrazení proběhlo jí tělem. Jaké to oči pohlížely na ni pod šedým obočím z obličeje onoho cizince? Přejela si maně rukou čelo, jakoby se ze sna probouzela a hrdlo se jí stáhlo náhlou úzkostí.

V té chvílí podivně rozvířených citů ozval se podle ní z úst Ley srdcervoucí výkřik, jenž také i oba pány, dále mimo kráčející, přivábil nazpět. Lea, na smrt bledá, zvedala do výše svou malou ručku a Houšek, přispěchav, tázal se s údivem: „Co se vám, probůh, stalo, slečno?“ Podala mu, bolestí sykajíc, ručku, v jejímž ukazováčku trčela nepatrně zabodnutá jehla.

Její matka rovněž polekaně vstala a všecka se chvějíc, hleděla na zraněný Lein prstík.

Houšek uchopil ruku Leinu, vytáhl rázně jehlu z prstíku, načež osušiv svým kapesníkem kapku krve, jež z ranky vyprýštěla, s úsměvem doporučil náhlé pacientce, aby svůj prstíček doma obvázala a že bude zase dobře. Pak se obrátil k Houchinovi opodál stojícímu, jehož bohatý, kadeřavý bílý vlas hlásil předčasné stáří tohoto statného, doposud krásného muže, a představil jej dámám a tyto zas navzájem jemu.

Houchin vyslovil potěšení, že poznává choť a dceru svého předchůdce a jeho plný, zvučný hlas působil na paní Lebedovou, že se musila nepozorované zachytiti Leiny paže, jež neměla ani času, aby k ní udiveně vzhlédla, ježto byla všecka zaujata krásným starým pánem, na jakého v duchu Houchina odhadla, hoříc touhou, aby i ona vzbudila u něho žádoucí pozornost.

Ale Američan zůstal chladný, promluvil jen co bylo třeba, nedávaje nikterak najevo, že by si přál navázati s dámami bližší známost.

184$

Za okamžik nazvedl klobouk a pohlédnuv poznovu pronikavě paní Lebedové do tváře, odcházel s důstojným klidem; inženýr, skrývaje úsměv, poroučel se dámám a následoval jej.

Lea, seznavší svůj neúspěch, odhodila zuřivě svou práci na zem a zatnuvši zuby do rtu, sepnula ruce, až jí prsty zapraštěly.

A paní Lebedová stála podle ní jako v solný sloup proměněná žena Lotova a šeptala si v duchu: „Ta podoba — ten hlas — ten pohled! Není to snad sen?“

« XVIII. »

Pánové vzdalovali se mlčky, neboť inženýr netroufal si vyrušiti svého zamyšleného společníka, v jehož tváři obrazil se mohutný dojem.

Přešli ves, aniž spolu slova promluvili a když vystoupili na pahorek ke křižovatce s lípou uprostřed a chtěli zamířiti cestou k vile, zarazil jejich kroky tlumený, ženský pláč.

Oba zahnuli v třešňovou alej; Houšek zrychlil krok a starý pán kráčel za ním volněji.

U Tružilů, odkud pláč — jak Houškovi napadlo — skutečně vycházel, čekalo je překvapení.

Již ve dveřích potkali dceru vrátného, která spěchala pro továrního lékaře, jenž, bohužel, bydlel až v městě a plačíc hlásila pánům, že otec náhle omdlel a není možno přivésti ho k vědomí.

Zatím, co dívka běžela rychle dále, vešli pánové do světnice. Zde nad Tružilem, jenž ležel v bezvědomí natažen na zemi, skláněla se Perla s jeho ženou a obě se všemožně snažily vzkřísiti omdlelého.

Obě byly smrtelně bledé, ale Perla stále vrátnou chlácholila a domlouvala jí, aby se utišila, a žena přes to neustávala v pláči a nářku.

185$

„Ten nešťastný — nešťastný Vojtěch!“ lkala právě, když oba pánové vešli.

Inženýr odložil rychle klobouk, sklonil se k omdlelému, načež oba pánové vrátného zvedli a položili na pohovku.

Houšek mu rychle rozepnul límec a pás, a svléknuv mu s pomocí Houchinovou kabát, třel mu rychle hrudní koš šatem, ve studené vodě namočeným, jenž si zatím od vrátné vyžádal. Po chvíli napjetí a neustálého pláče Tružilové, sklonil se mladý muž k hrudi Tružilově a naslouchal, ozývá-li se mu srdce. Všichni zatajili dech a očekávali s napjetím výrok Houškův.

„Je vyhráno! Upokojte se, paní vrátná, mdloba pomíjí! Nyní popřejeme nemocnému trochu klidu a vy nám zatím povězte, co bylo příčinou jeho mdloby.“

Žena se znovu rozplakala. Inženýr pohlédl tázavě na Perlu, která stále plačící vrátné laskavě domlouvala.

Její tyrkysové oči pohlédly prosebně k mladému muži a on, porozuměv jí, nenaléhal již na Tružilovou.

Houchin stál zatím u okna a pozoroval mlčky všecky přítomné, načež, obrátiv se přímo k vrátné, vyzval ji, aby zašla k jeho chauferovi do vily a vyřídila mu, aby se okamžitě vydal s autem pro lékaře a cestou svezl i její dceru, potká-li ji.

Tružilová vroucně děkovala a rychle spěchala vyříditi pánův vzkaz.

„Autem bude tu lékař co nevidět,“ navazoval hovor inženýr a přiloživ opět nový náčinek, jejž mu Perla podala, do týla a na srdce nemocného.

„Slečna laskavě dovolí, abych jí představil svého pana šéfa,“ pravil, odstoupiv od pohovky. „Prosím, slečna Perla Lebedová —“

Dívka se půvabně uklonila a Houchin přistoupil blíže, podal jí ruku a vysloviv své potěšení nad tím, že ji poznává, srdečně stiskl její drobnou, upracovanou pravici.

186$

A zatím, co Houšek přidržoval nemocnému k nosu silný éther, jejž měl náhodou při sobě proti bolesti zubů, které se mu po poledni ozvaly, vyptával se Houchin Perly:

„Nemohla by nám snad slečna laskavě pověděti, co bylo příčinou mdloby vrátného? Musilo předcházeti nějaké silné rozčilení, neboť takový statný muž neomdlévá z tělesné slabosti.“

„Jest tomu skutečně tak,“ přisvědčila Perla, „a ježto jsem dosti zasvěcena v poměry rodiny vrátných a náhodou byla jsem právě přítomna, když došel osudný list, jenž byl všeho toho příčinou, mohu v krátkosti pověděti, co se tu vlastně stalo.“

„Nejstarší syn vrátného, Vojtěch, jenž, nesloživ následkem zlé shody okolností maturitní zkoušky na gymnasiu v Bolkovicích, navštěvuje, vlastně měl navštěvovati zvěrolékařskou školu ve Vídni, psal nyní po více než půlročním pobytu tamže, že není s to dostáti své úloze a pokračovati dále ve studiích následkem slabých nervů, jež mu vypovídají službu, jakmile se octne v pitevním sále, kde na různých údech a mrtvých tělech zvířat provádějí se různé pokusy a pitvy, — Mladý Tružil v tomto sále již několikráte omdlel a samo ředitelství ústavu doporučuje otci, aby syna vzal domů a zvolil mu jiné povolání. Pan Tružil přál si míti ze syna kněze a bylo proň velkou ranou, že se musil zamilovaného snu vzdáti a proto opětně toto zklamání, jež mu Vojtěch způsobil, dojalo ho tak mocně, že se po přečtení listu strašlivě rozčilil a náhle skácel se jako podťatý strom k zemi.“

Oběma pánům, jimž nebylo známo důvěrné přátelství Perlino k rodině Tružilových napadlo, jak to bylo možné, že takové důvěrné rodinné záležitosti projednávaly se v její přítomnosti a připadli na myšlenku, že mezi bývalou továrníkovou dcerou a synem jeho zřízence jsou asi užší citové vztahy, jež ji k tomu opravňovaly.

187$

Zatím Perla pokračovala s bezděčnou vroucností v touze své, prospěti rodině, jež jí byla milou.

„Kdybych měla moc — přála bych si povzbuditi nějak ubohého pana Tružila — pokud se týče budoucnosti jeho syna, jenž jest mladíkem velmi hodným a řádným a jen nešťastnou shodou okolností a následkem promíjitelné mladistvé lehkomyslnosti připravil sobě osud málo záviděníhodný,“

Mladá dívka hleděla prosebně na továrníka, jakoby od něho čekala pomoc a radu.

„Domníváte se, slečno, že bych mohl v této záležitosti zakročiti ve prospěch onoho mladého muže?“

„Oh, jaký by to byl záslužný skutek .,zvolala radostně Perla a její krásné očí zazářily radostí,

„V našem závodě nalezne se zajisté nějaké případné místo, že ano, pane inženýre?“

Houšek se němě uklonil.

„Jsem přesvědčena, že byste získal svědomitého, dobrého úředníka,“ s horlivým spěchem přimlouvala se Perla, nemajíc ani tušení, jak bolestně dotýká se její upřímný zájem o mladého Tružila srdce Houškova.

Mladý muž zapomínal chvílemi na vážné okolí, jež je oba tak znenadání svedlo a pohlížel s netajeným nadšením na roztomilou dívku, oděnou v prosté šatičky ze světle drapového voálu, s nimiž pěkně harmonovaly její modré oči.

„Učiním milerád vše, abych starostlivému otci a svému řádnému zřízenci ulehčil v starostech o syna. Na vaše dobrozdání, slečno, vykáží mu slušné místo v kanceláři a zapracuje-li se dobře, postarám se mu o pěknou budoucnost.“

Perla děkovala velmi srdečně starému pánovi a ten, stisknuv jí pravici, pokračoval. „Rád bych vám položil otázku a prosím, byste si nemyslela, že jest diktovaná nešetrnou zvědavostí.“

Perla se s úsměvem uklonila a továrník pohlížel s radostným potěšením do její otevřené tvářinky.

188$

„Vaše horlivá přímluva za Tružilovic studenta budí ve mně domněnku, že i vám jest více blízký než jiný mladý muž.

Při tomto šéfově vyzvídání rozbušilo se inženýrovo srdce a třebaže zdánlivě věnoval všechnu svou pozornost Tružilovi, jehož srdce bílo stále živěji, neušlo mu ani slůvka z vedené rozmluvy a byl svému pánovi nesmírně vděčen za jeho nenadálou otázku.

„Zdá-li se vám má otázka příliš odvážnou a nediskretní — neprojevil jsem ji,“ omlouval se Houchin, pozoruje Perliny rozpaky.

Zavrtěla prudce hlavou a hned na to pronesla jasným, pevným hlasem:

„Chápu, že moje přímluva musila ve vás vzbuditi onu klamnou domněnku. Vážím si Vojtěcha Tružila jako velmi dobrého člověka a milého bratra své věrné, dobré přítelkyně.“

Z prsou mladého inženýra vydral se odlehčující, téměř hlasitý povzdech a v tom ozvalo se tutání auta, jež oba muže přivolalo k otevřenému oknu.

„Lékař je tu — bohudíky!“ zvolal pan Houchin a hned na to vstoupil očekávaný, provázen vrátnou i Haničkou. Ostatní přítomní vyšli ven před dům.

„Ráda bych vyčkala úsudek lékaře,“ podotkla Perla k oběma pánům, kteří chovali týž úmysl.

Starý pán, usednuv na kamennou lávku před domem, rozhovořil se s Perlou a bylo na něm patrné, že se mu dívka svou prostoduchou vtipností a prozíravostí velice zamlouvá.

Houšek stál opodál a byl jen němým pozorovatelem tohoto setkání, za něž byl náhodě horoucně vděčen.

Perla chvílemi neklidně pozvedla hlavu, naslouchajíc, směrem k otevřenému oknu a nyní přiblížila se k němu chtíc se přesvědčiti, co lékař soudí o stavu vrátného a hned na to ozval se hlas Haničky, jež, všecka uplakaná, sdělovala družce výsledek lékařova vyšetření.

189$

„Otec měl z rozčilení výron krve k mozku a bylo dobře, že se mu kladly do týla a na hlavu chladné náčinky, pan doktor tvrdí, že už jest mimo nebezpečí.“

„Přijď nám sdělit, jakmile nabude otec úplného vědomí. Pan továrník by s ním rád promluvil a sejmul s něho starost o Vojtěcha. Musí ještě dnes nabýti jistoty, že zas bude dobře a že něco zlého může míti dobro v zápětí!“

„Perluško, Perluško!“ sténala Hanička. „Obávám se, že se tento záchvat bude opakovat a pak bychom snad tatínka již nevzbudili.“

„Proč se děsíš takovými představami?“

Ze světnice ozval se hlas vrátného, volající slabým hlasem Haničku. .Obličej této zazářil jako země, líbána ranními paprsky slunce a Perla, oddychnuvši spokojeně, vrátila se opět k pánům.

Za chvíli objevil se lékař a když mu pan Houchin předložil svůj plán, schválil jej tento a oba pánové vešli opět do domku.

Houšek s Perlou osaměli.

Okamžik mlčeli oba a prožívali s tichou blažeností svátek duševního zblížení.

Pak přistoupil mladý muž k dívce, která marně nutila své rázné odvážné srdce ke klidu a provázeje slova svá pohledem, v němž se zrcadlily city, jež pro ni v srdcí svém choval, pronesl hlasem tichým, jenž povzbudil její sevřené srdce k bušení ještě bouřlivějšímu.

„Jak jste dobrá, slečno Perluško, jak neskonale si vás vážím — věru, jako nikoho na světě. Dovolíte mi políbiti vaši ručku a poděkovati vám?“

„Poděkovati? — Za co?“ tázala se s milým úsměvem.

,,Za vaše laskavé jednání, za vaše vznešené milosrdenství — za to, že jste mne přesvědčila, že doposud chodí andělé po světě — —“ řekl chvějícím se hlasem, sám patrně nevěda, že svůj obdiv halí ve slova, připomínající pouhou frási,

190$

Ale v jeho ústech nebyla frásí — Perla je cítila příliš hluboce a pokud Houška znala, nabyla přesvědčení, že tento vážný, mladý Američan nemluví na piano. Proto vehnala jí jeho tichá slova krev do líček a její modré oči zasvitly naň zpod černých, dlouhých řas zelenavým přísvitem čarovného kouzla.

Připustila téměř nevědomky, že vzal její drobnou ruku do svých teplých dlaní a pozvedl ji se zbožnou úctou ke rtům. Zvolna — lehounce, jako dech, ale vroucně a teple dotkly se jeho svěží rty oválného hřbetu její pravice a pak ji zvolna spouštěla jeho pevná, teplá dlaň dolů, při čemž ji druhá jeho ruka s něžnou vroucností pohladila.

Bylo to němé, vroucí a krásné vyznání lásky — to cítila i skromná Perla a její nesobecké, obětavé srdce tonulo v moři blaha. Jako ve snách odvážila se pozvednouti zavlhlé, tichým štěstím zářící oči ke statnému vysokému muži, jehož vážná, výrazná tvář prozrazovala hluboké pohnutí a netajené štěstí.

Perla sklopila opět mlčky hlavu a mezitím, co Houšek poznovu oběma dlaněmi sevřel její ruku a pozvednuv ji vzhůru, vroucně přitiskl ji ku své hrudi, setrvali oba v opojném rozrušení, v němž spojila se srdce obou pro věčnost.

Radostný hlas Haniččin vrátil je oba skutečnosti. Dívka přiběhla a s radostným pláčem oznamovala přítelkyni návrh páně Houchinův, jejž šetrně otci nabídl a jímž zamýšlel za jistiti budoucnost nešťastného Vojtěcha.

Perla srdečně Jeničku políbila a nařídivši jí, aby otce vřele od ní pozdravila, chystala se k odchodu.

„Dovolíte nám snad, abychom vás doprovodili?“ ozval se v tom za ní hlas Houchinův, jenž právě vyšel s lékařem před dům.

Uklonila se, zabloudivši plachým pohledem k inženýrovi, jenž ji pozoroval rozzářeným zrakem,

191$

V tom Hanička přiběhla se vzkazem od otce, že by rád Perle poděkoval.

„Za co?“ tázala se tato udivena a následovala Haničku.

Ale když starý muž hluboce pohnut, stiskl její ruku a všecek ještě malátný slabostí šeptal: „Zas jste si zahrála na Prozřetelnost — kéž vám to Bůh odplatí!“ Ten můj zatr… kluk není toho ani hoden!“ uhodla, že Houchin (asi nemlčel, odkud vyšel návrh, přinášející vrátnému uklidnění.

„Nyní se hodně šetřte, pane vrátný. Uvidíte, že se dočkáte na Vojtěchovi ještě mnohých radostí.“

Ale vrátný přes tu útěchu pokýval pochybovačně hlavou.

***

U cesty, mířící ze stromořadí přes luka k domku Lebedových, poroučeli se Perle oba její průvodčí a ona přeběhla po cestičce, svítící v zeleni jako bílá stužka, jako lehkonohá srna a stanula před vrátky své milé zahrádky se srdcem blaženě rozbušeným. Sblížila se dnes s Houškem více než za tu celou dobu, co jej znala, Dnes nabyla přesvědčení, že ani ona není mu lhostejná, že stal se div a ona, skromná, nepatrná, nalezla přednost v jeho očích před skvělou, neodolatelnou Leou, Bylo to opravdu možné? Perla se usmála a zahleděvši se v soumraku na svou ruku, zvedla ji zvolna a políbila v ona místa, jehož se prve dotkly jeho vřelé rty. Sladké trnutí opojného štěstí projelo jí tělem. Byla milována, milována tím nejkrásnějším, nejlepším mužem na světě! Div hlasitě nezajásala.

Na zahradní cestu kolem domku padla zář. Matka s Leou již svítily. Perla sebou škubla. Teprve nyní si uvědomila, jak velice se opozdila. Co jí řeknou doma, až předloží k večeři jen pomazaný chléb? Rychle mihla se zahradou a tiše, jako myška, vklouzla do domku.

Houchin s mladým inženýrem stáli na rozcestí a sledovali dívku pohledem, dokud jim nezmizela s očí,

192$

Tu teprve pohlédl starý pán na Houška a řekl tiše:

„To jest tedy — ona! Jaký rozdíl!… Nyní se ne-, divím už!“

A mladý muž sklonil se náhle k ruce svého šéfa a políbil ji s vroucí vděčností a rozzářeným zrakem — —

« XIX. »

Po předčasně vyvolané krásné jarní pohodě vrátila se ještě jednou paní Zima a místo bývalého slunného prozáření, proháněla se krajem sněhová plískanice. Dní ploužily se líně a znaveně.

V domku Lebedových vládlo nyní podivné ticho, neboť i Lea opustila náhle tento svůj nemilovaný domov a vylétla z něho do světa, jako pestrý motýl, zlákaný oslnivým jasem slunce.

Nesmírně rozrušena neúspěchem, jenž rázem ztroskotal její lehkomyslné plány získati ženicha stůj co stůj, vrátila se Lea s matikou ze své nepodařené honby za štěstím všecka roztrpčena a rozhněvána na osud a celé okolí. Mezi matkou a dcerou udál se výstup, o němž ani Perla potuchy neměla, neboť po svém návratu od Tružilů nalezla sestru již pevně rozhodnutou, opustiti v nejbližších dnech domov, kde ji všecko tížilo a kde se cítila zajatou, jako zlatý pták v kleci.

Druhého dne pokoušela se paní Lebedová rozmluvili dceři její úmysl, ale ježto bývala vůči ní vždy slabou a příliš povolnou, dopadl zas celý spor ve prospěch přání Leina.

„Zde bych záhy zvadla nudou a omrzelostí, a vyhlídek do budoucnosti není tu žádných,“ odrážela námitky matčiny.

„Sama ve světě — ty — ty!! Nemáš ani potuchy, čeho se odvažuješ,“ lkala matka.

„Nejsem tak bláhovou, jak ty se domníváš, matinko. Tisíce dívek, zvláště, jsou-li krásné, nalezne ve světě

193$

štěstí — proč nemohla bych já? Nesnesu déle to živoření.“

„A co míníš vlastně počíti?“

„Nu, za takovou lepší komornou jako jest Alča, rozhodně nepůjdu. Naleznu si něco jiného.“

„Ale co, můj Bože, co, dítě? Z tebe mluví nezkušenost, nerozum!“

„Ó, nikoli! Uvažuj jen trochu a vzpomeň na mé úspěchy, když společnost hostů lázeňských v Meranu, na Lido, v Dubrovníku a jinde hrála divadlo! Vždy jsem zvítězila a všichni obdivovali se mému nadání… Nuže, půjdu k divadlu …“

„K divadlu?!“

„Musím! Zahynula bych tu! A tam ve světě čeká mne sláva, bohatství, moc…“

Paní Lebedová, všecka pobledla, sklonila hlavu uznala touhu dceřinu, vždyť ona sama byla by část svého života obětovala, kdyby byla mohla opět žít tak, jako kdysi, kdyby opět jako bohatá, vlivná dáma, mohla užívati společenských zábav, mohla se od rána do noci sluniti v obdivu své krásy, která tu bez povšimnutí vadla a zapadala přes to, že mohla jí ještě získati hojnost triumfů.

Jaký skvělý los čekal by Leu, kdyby se jí podařilo vyniknouti a co oslnivé záře padlo by pak i v cestu její matky! Paní Lebedové zatočila se hlava jako v závrati, když si představila, že by její Lea právě tak slavně dobývala odbiv světa, jako ony řídké hvězdy divadelní, které vedou život s nádherou přímo knížecí. A zaslepená matka ztratila v té chvíli všecku rozvahu a soudnost a viděla již v duchu svou krásnou dceru obklopenou vší tou těžce želanou a toužebně žádanou nádherou.

Perla, všecka rozechvělá, prohodila, co asi tomu řekne Alena s Františkem, až Leu náhle spatří před sebou, a že by snad bylo lépe dopsati dříve Aleně, aby Lee opatřila byt.

194$

Lea se zasmála Perlinu návrhu a sprásknuvši ruce, zvolala: „Snad nemyslíš, že pojedu do Prahy? Ani mne nenapadá! Perlo, což pak neznáš naše malicherné české poměry? Vídeň, Vídeň mne láká a zajisté ne mamě. Vzpomněla jsem na signoru Venti, prvou umělkyní vídeňského divadla, která mne v Meranu div na rukou nenosila, jako modlu mne zbožňovala a navrhovala mi, abych ji kdykoliv vyhledala, kdybych se rozhodla pro dráhu uměleckou, že mi pomůže s radostí překonat všechny první obtíže, jež se právě těm nejpovolanějším a nejlepším umělcům staví v cestu,“ všecka hoříc, kombinovala Lea.

Paní Lebedová se ovšem na krásnou Ventio-vou pamatovala a zároveň se vzpomínkou tou vynořila se v mysli její i jiná na ony mnohé, skvostné a drahocenné dary, jimiž umělkyni tuto zasypávala z vděčnosti, za nadšenou náklonnost, již věnovala Lee, kterou tehdy nazývala nejkrásnější „holčičkou“ na světě.

„Mám její adresu a první moje cesta ve Vídni bude k ní!“ rozhodla se Lea,

„Nebylo by lépe, kdybys signoře Venti dříve dopsala?“

Ale Lea potřásla rozkošnou hlavinkou, až se jí tmavé kučery divoce nad čelem rozdováděly.

Hned odpůldne odebrala se k svému poručníkovi, o němž věděla, že nebude klásti námitek proti jejímu rozhodnutí, protože to bylo proň nejpohodlnější, a paní Lebedová zatím nařídila Perle, aby vše, co třeba, své sestře nachystala a prozatím to nejnutnější složila do dvou cestovních příručních kabel, ostatní věci se Lee pošlou, až si nalezne byt. Perla zase trpce pocítila rozdíl chování matčina k Lee a k sobě, na nějž si ovšem již zvyklá, ale jenž ji někdy zarážel až bolestně, poněvadž ji nepředložená vysokomyslnost urážela a matčino bezděčné podceňování těžce bolelo. Věděla, že by marně Lee domlouvala, jak jí v první chvíli napadlo, když uslyšela o sestřině plánu,

195$

Mlčky vykonala, co jí matka nařídila a s těžkým srdcem vzdala se radostné naděje na občasné spatření Houška, na blaho, moci naslouchati jeho hlasu, jeho uměleckému přednesu, neboť s odjezdem Leiným zmizí i příčina jeho občasných návštěv. A ona se již tolik těšila na chvíle tichého štěstí, jež oba budou prožívati v radosti nad blízkostí svou, u vědomí své krásné lásky, o níž nikdo neměl potuchy.

Ale ubohou Perlu očekávala trpká bolest a zklamání nejtrpčí, jež mladé, důvěřivé a láskou zanícené srdce potkati může.

Den před svým odjezdem přinesla Lea malou krabičku Perle a žádala ji, aby ji vložila k jejím věcem do vaků, jež měly býti za ní poslány. Byla to ozdobná, skvostně vykládaná drobnůstka z ebenového dřeva, opatřená místo zámečku zlatým pérem, při jehož stisknutí se víčko otevřelo. Lea obdržela ji od Leonardesa a měla v ní schovány asi čtyři suché ratolístky květin, z nichž každá byla opatřena proužkem papíru, na němž bylo napsáno jméno dárce.

Když Perli, prohlížejíc krásnou krabičku, stiskla péro a krabička se samočinně otevřela, spatřila navrchu skvostnou růži Karla Družka, označenou jménem Ing. Houšek. Perla se zarazila a srdce se jí sevřelo. Ale pak prudce zavrtěla hlavou, jakoby se něčemu zlému bránila, zavřela rychle krabičku a vložila jí do připraveného zavazadla. Avšak marně snažila se mladá dívka nemysliti na tuto věc. Muška byla tu a bzučela jí neustále kolem uší.

Jest možno, aby Lea, lehkomyslná, povrchní Lea, skutečně Houška milovala a že by on byl i jí dal svým chováním najevo nějakou náklonnost? Srdce Perlino sevřelo se žalem. Za jakých okolností obdržela Lea onu růži? Stín nedůvěry vplížil se v útlé srdce dívčí a první mrazík sežehl svěží zeleň Perlíny mladé lásky.

Nemohla tušiti, že onu růži nedal Houšek Lee dobrovolně, snad z obdivu nad její krásou, ale že ji prostě

196$

u nich zapomněl, právě v době, kdy Lea s nadšením proň hořela a spatřovala v tom důkaz jeho lásky k sobě.

V domýšlivosti na svou vzácnou krásu byla Lea vůbec přesvědčena o své neodolatelnosti a uctivé, leč chladné chování Houškovo, které ji s počátku velice dráždilo, způsobilo jí pak mnohou trpkou chvíli, již mu nemohla odpustiti. Neuvažovala, že skutečně jemné mladé muže dovede upoutat jen opravdová krása dívčí duše a nikoli jen krása jejího těla, jež ovšem značně spolupůsobí na vývin lásky, ale není-li podepřena onou, pozbývá docela své počáteční přitažlivosti.

Ačkoliv se Lea těšila do světa až bláhově, zastala ji Perla večer před jejím odjezdem ve svém pokoji ve štítě v slzách, což její citlivou duši rozechvělo ještě více. Přistoupila k sestře, která ve chvíli tichého vsebejití snad poznala, že to, co si předsevzala, není tak snadné — snad i předtucha čehosi záhadného a neodvratného, co dá jejímu životu jiný směr, sevřela jí hruď náhlou úzkostí a ona musila si uleviti v slzách, jež chtěla ve své bláhové hrdosti skrýti před svými.

Perla, všecka udivena a polekána bolem sestřiným, přistoupila k ní blíže a pohladila jemně skloněnou její hlavu: „Leuško, pro Boha, co tě tak dojalo — snad se přece obáváš úkolu, jejž sobě předsevzalas; ale vždyť není potřeba, abys odcházela, zůstaň tu s námi; odlož tu touhu po štěstí, neboť ono rádo utíká těm, kdo se za ním honí. Věř, že i zde tě nalezne — je-li ti souzeno!“

Lea prudce vstala a obrátivši k Perle uplakanou tvář, zvolala: „To mi neříkej, mám více zkušeností nežli ty a vím, že štěstí chce být hledáno. A proto za ním půjdu a dokud je nenaleznu, nevrátím se domů.“

„Jaké to zoufalé předsevzetí, což je ti zde v našem tichém ústraní život tak těžký?“

„V našem tichém ústraní!“ zasmála se Lea břitce. „Právě proto musím odtud, nesnesu ten klid, ten život nudný, šosácký. Chci růže, růže od života, chci pít plnými doušky z kalicha štěstí a ne se spokojit jen s drobty,

197$

jež odpadnou s bohaté tabule jeho, při níž jiní hýří. Chci také získati své místo u ní a uvidíš, že se mi to podaří, poněvadž se nebojím boje s osudem. Zde marně jsem mařila čas a plýtvala city; jen faleš byla mi odměnou.“

„Faleš?“ zbledla Perla. „Kdo byl falešný? S kým jsi se stýkala? Jedině s Houškem.“

„Právě on — falešný byl, ano, falešný — a já mu věřila! On — jest všeho příčinou, všeho …“

Perla, nemajíc tušení o oné setkané Leině s Houohinem a o jejím domnělém pokoření, pohlížela na ni jako s nebe spadlá.

Lea, spatřivši její údiv, vzpamatovala se ze svého rozhorlení, ale když Perla stála mlčky podle ní, všecka zaražena, pokračovala znovu, svírajíc pěstě:

„Oh, kdybych měla schopnost, kdybych měla moc, neodpustila bych mu to pokoření. Stále vidím jeho pohled, jeho pohrdavý úsměv, jímž jakoby říci chtěl: „Čím jsi proti mně, opovážlivá?” Dokáži, dokáži, že něčím přece jsem!“

Perla hleděla v sestřinu hněvem zrůzněnou tvář a srdce jí umíralo žalem, . Co se vlastně přihodilo mezi Leou a Houškem? O jakém to pokoření mluvila? Viděla v duchu jeho výraznou, oduševnělou tvář a nemohla ho viniti z nešlechetnosti, nabývala však s hrůzou přesvědčení, že Lea Houška miluje a že ona nemá práva vtírati se mezi ně a bylo jí, jakoby ledová ruka svírala její srdce a krásný sen, jejž mladá její duše sníti počala, řítil se do srázné propasti a mizel — mizel ne-, návratně v černé její prohlubni.

Leu čekalo trpké zklamání hned při jejím prvním kroku ve Vídni.

Singora Ventio-vá přijala ji se zdrženlivým chladem a jednala s ní tak s vysoka, že se Lea zlostí div nerozplakala. Připomenula rozechvěle herečce její slib a ta se rozesmála svým stříbrozvučným hlasem, že na ni Lea pohlížela jako s nebe spadlá. Modré oči umělkyně

198$

spočinuly pak s mrazivou povýšeností na sličné tváři mladé prosebnice.

„Má zlatá, našinec neváží svých slibů na zlaté vážky a takové lichotky, projevené v lázních, bývají většinou jen bublinou, pouhou bezcennnou lichotkou bez podkladu a významu. Byla jste tehdy obdivovanou dceruškou bohaté dámy — zlatou rybkou — o niž mnozí usilovali, mohla jste si dovoliti hráti si dokonce i na divadelní hvězdu vzácné hodnoty a lesku a na vás, má zlatá slečinko, bylo, abyste prohlédla, že to vše byla jen komedie, jen tanec kolem zlatého bůžka, že to vše nevycházelo z hlubin srdce, z upřímného obdivu pro vaši osobu a vaše domnělé nadání,. ale z nadšení pro onen zlatý proud, který za vámi se řinul a vaše okolí svou podmanivou září oslňoval. Hahaha — vidíte, jsem upřímnou, teď alespoň více, nežli tehdy, a radím vám upřímně, vraťte se domů, nechcete-li dožiti se trpkého zklamání!“

Lea byla odmítnutím pomoci této herečky, na niž velice spoléhala, všecka zdrcena, nechtěla uvěřiti slovům jejím a viděla za nimi jen obavu před nebezpečím vážné konkurence. Ventio-vá si nepřeje, aby šla k divadlu jen proto, poněvadž v ní tuší obávanou sokyni, ano, ona, mladá, krásná, záhy by zastínila tuto odkvétající heroinu, která ji velice překvapila svou sešlostí. Ano, chrání si as zuby nehty své přední místo. Kdež by možné bylo, aby sama proti sobě pomáhala jiné k úspěchu? Že jí ta myšlenka nenapadla hned!

Lea si jasně uvědomila, že u Ventio-vé jí štěstí nepokvete a že musí hledat jinde zakotvení. Trochu ji toto pomyšlení zarazilo, a zastavila se bezradně na chodníku před domem, z něhož vyšla.

Vrátit se domů po lekci u Ventio-vé? Nikoli! Domov jí dříve nespatří, dokud nezvítězí. Děj se co děj, musí dosáhnouti, co si předsevzala! Ale kde hledati nezištné rady? Lea měla s sebou dosti značnou zásobu peněz, jež matka měla pro sebe na přilepšenou schovány a které

199$

získala prodejem různých šperků, jichž mívala vždy nadbytek. Matka v zaslepené důvěře ve skvělou budoucnost svého miláčka nelitovala této oběti a přidala Lee ještě šňůry drahocenných perel, aby je včas potřeby ve Vídní zpeněžiti mohla.

Lea si vzpomněla, že by snad nejlépe učinila, kdyby se obrátila na nějakou hereckou školu, anebo snad hned na některého ředitele menšího zdejšího divadla a umínila si proto opatřiti adresář.

Nesnáze, jež se jí naskytly, počaly v ní rozplameňovat touhu po boji a zdolání překážek, jež se jí stavěly v cestu. Nejdříve si umínila hledati byt, a již po prvních krocích přálo jí štěstí, nalezla za oknem nedalekého činžáku vábivou nabídku, jež slibovala zájemníkům pronajati vlídný pokoj s celým zařízením ve druhém patře zmíněného domu.

Lea vešla a brzo nalezla byt, označený jménem paní na nabídce uveřejněným a ta seznavši, že se jedná o novou nájemníci, pobídla ji dále. Krása Leina vylákala z očí této ženy podivný ohýnek, jenž sebou švihl do výše jako jazyk hadí, ale hned zase pohasl. Paní, na pohled velmi přívětivá a čistotná, vedla si velmi vlídně a roztomile, takže Lea, spatřivši vskutku útulný pokojík, rozhodla se přes značné nájemné pronajati jej na čtvrt roku a zaplatila nájem hned na celou tu dobu.

Lea byla sice zcestovalá a společensky velice vyspělá, ale byla přece jen mladá a celkem nezkušená. Mládí samo o sobě jest silně důvěřivé, dívá se rádo na vše růžovými brýlemi; plno očekávání krás a radostí, jež před ním ještě skrývá nenaplněný čas.

Lee zamlouvala se paní bytná tak, že se jí po chvilce odpočinku a potřebného občerstvení svěřila se svými úmysly a ta, všecka nadšená, souhlasila s jejím plánem, neustále vychvalujíc Leinu krásu, jež sama o sobě zvítěziti musí na celé čáře. Lea ve své povrchnosti, usínala první den ve Vídni, plna nejrůžovějších nadějí.

200$

Bytná sdělila jí adresu své známé dramatické umělkyně, která prý je majitelkou nejlepší dramatické školy ve Vídni a Lea hned druhého dne šla onu dámu vyhledati, hoříc zvědavostí a touhou po posudku z jejích úst.

Nalezla v uvedeném bytě starou, korpulentní dámu, s tváří od líčidel rozbrázděnou, která na ni v první chvíli neučinila příjemný dojem, na nějž však záhy zapomněla, když po vyžádaném přednesu úryvku novější dramatické práce, snesl se na její hlavu nadšený příval chvály nad lahodou jejího hlasu a výrazností její mluvy. Umělkyně, všecka se rozplývajíc tvrdila, že Lee schází jen bedlivé prostudování její školy a za pomoci jejího úsilí a nejpoctivější snahy uplatní se v ní zajisté všecky umělecké potence, jež v ní rozhodně dřímají, zakrátko stane se z ní druhá, omládlá Sára Bernhardtová, ovšem že v krásném, podmanivém a neodolatelném vydání, dodala madame se sladkým úsměvem,

Lea byla s počátku zaražena při udání lhůty, již bude třeba k prostudování školy, ale uchlácholena poznámkou, že jen skutečně nadaní umělci, kteří jsou obdařeni zvláštní milostí boží, dosahují ve lhůtě tak kratičké svého cíle, zaplatila staré umělkyni předem měsíční honorář a odcházela od ní všecka oslněna přívalem nadšených, vyzkoušených lichotek, jimiž jí stará herečka přímo zasypala.

Lea vrátila se do svého bytu celkem spokojena, ačkoliv prvotní její naděje vesměs pohořely.

Co času uplyne, než bude moci veřejně vystoupiti? A ona se domnívala, že to bude tak snadné, že zvítězí všude na první pohled a vše se jí podaří tak, jak si to představovala. Zkrušilo ji poněkud, že se přepočítala, ale konečně uznala bláhovost svých domněnek a potěšila se nadšenou předpovědí své nastávající učitelky. Teprve nyní usedla k psacímu stolku a napsala list matce, v němž jí stručně vylíčila a sdělovala své odhodlání, jíti stůj co stůj za cílem, jenž jí náhle zasvitl v temnotách všedního života v Dluhanově, jako jasná

201$

hvězda betlemská, a kam po dobrozdání na slovo vzatých znalců a umělců dospěti musí.

Sice dopadlo vše jinak než si představovala, ale nutno uznati, že jen nezkušenost mohla ji svésti k nadějím tak nemožným, jaké ona chovala. Zato bude úspěch její tím jistější a dokonalejší, když, náležitě připravena, vystoupí již co hotová umělkyně, jež si předsevzala uměním a krásou svou dobývati svět.

« XX. »

Alena, obdrževši zprávu o kroku Leině, nemohla ani uvěřit svým očím a musila si přečisti dopis Perlin několikrát, než si náležitě uvědomila, že Lea — pohodlná, téměř lenivá Lea, odhodlala se dobývat si také vlastní samostatnost.

Kdyby si byla sestra zvolila jiné povolání, byla by Alena vítala tuto zprávu jako obrat k lepšímu v povaze Leině, ale takto zhrozila se sestřina předsevzetí, znajíc dobře její lehkomyslnou, povrchní povahu. Byla sice přesvědčena, že by na kluzké dráze, již šla vstříc, nikdy neklesla, ale hrozila se bojů, o nichž nezkušená sestra tušení neměla a onoho nesčíslného množství trní, jež se vyskytuje na této dráze umělecké a jež její měkká, hebká ruka nedokáže odstraniti, aniž by se do krvava nezranila.

Alena vyžádala si dovolené od své velitelky a spěchala vyhledati bratra, jenž bydlel ve zcela jiné části Prahy, s nímž se proto mohla velmi málo stýkati.

Sourozenci vyšli společně do nejbližšího sadu, kdež v nastalém vlhku a ochlazení nebylo sice vlídně, ale v jehož osamělosti lépe se projednávala taková důvěrná sdělení.

Za těch několik měsíců pobytu v cizině z Františka stal se statný hoch, jehož zdraví neškodily nijak namáhavé a svědomité studie. Jeho oči nabyly lesku a z celého

202$

obličeje zářila mužná odhodlanost a ráznost, jež mu propůjčily zcela jiného vzhledu a činily jej velmi sympatickým.

Někdy bývá pro mladého muže opravdu neštěstím, má-li bohaté rodiče. Chudoba byla odjakživa neocenitelnou pobídkou ku všem velkým výkonům, ku práci a snaživosti.

Zato Alenina tvář od oné chvíle, co jsme se s ní v Tatrách rozloučili, pobledla a pohubla. František ji už několikrát šetrně vybízel, aby se šla poraditi s lékařem a že by snad jí posloužilo, kdyby se na čas vzdala svého povolání a odjela domů — na zotavenou. Alena se tomu jen usmívala a tvrdila, že se cítí zcela zdravou a že zas bude svěžejší, až nastane léto a bude moci více prodlévati venku. Obyčejně při domluvách bratrových vzpomněla na Nováka, který ji ještě před rozchodem v Tatrách vybízel, aby se vzdala svého místa u slečny Bezděkovy a věnovala se s pomocí jeho cele svým studiím, ježto nelze dvěma pánům řádně sloužiti. -

Ale hrdá mysl Alenina nesnesla pomyšlení, že by měla přijímati a žiti z podpory a pomoci, ona, zdravá, statná dívka. Zastávala tedy dále své místo u slečny Bezděkovy a při tom navštěvovala profesora Sázimu, který ji vyučoval za zdánlivě nepatrný honorář, jejž nenápadně zvýšil inženýr Novák, maje profesorův slib, že toho Aleně neprozradí,

A ta pilně pracovala a studovala téměř ve dne v noci, zvlášť na idyle: „Tatranští jahodáři“ a nádherné fantasii „Sen u popradského plesa“. Tuto studii, která „chytla“ profesora Sázimu, nespustila již mladá malířka s mysli a k jeho návodu pracovala na tomto plátně rozměrů daleko větších, než ono původní v professorově atelieru, neboť tento rozhodl poslati toto dílo své obdivuhodně nadané žačky na podzimní uměleckou výstavu do Vídně.

Ve svém pokoji, do něhož skutečně, jak Kateřina při nastupování Alenině tvrdila, slečna nikdy nevešla, měla

203$

mladá dívka započatou zmíněnou idylu a jiné menší drobnosti a studie. Stará, poctivá Kateřina, jež nad ,,kouzelnictvím“ slečinčiným v upřímném obdivu ruce spínala, nebyla by Alenu prozradila ani za nebezpečí, býti vyhnána ze služby. Věděla, že dívka své povinnosti u slečny nezanedbává a soudila i ve své prosté mysli, že, jsouc se svou prací hotova, může se ve svém ústraní zaměstnávati čím jí libo.

Alena, která si umínila překvapit své drahé hotovou věcí, podporovala ze svého skrovného platu neustále bratra, takže tento při svém prostém, jednoduchém životě ani mnoho podpory z domova nežádal. Hned na počátku jejích studií odkoupil Novák Aleně několik obrázků, prý pro své přátele, jimž se dílka ta velice líbila, což mu Alena nevěřila, tušíc za tím jen záminku, aby jí mohl nezávazně poskytnouti pomoci. Přijala ji a byla mu v duchu vděčna za tolik šetrné ohleduplnosti.

V Praze setkala se s inženýrem asi snad jen třikrát. Dlel většinu času ve Vídni, kde prý vedl velký podnik jisté zámořské firmy a také kdesi v Čechách měl podobný vlastní podnik, jejž řídil prozatím jeho syn, než se otec nabaží toulání po světě a společně s ním ujme se vedení závodu. Do Prahy zavítal jen občas a také jen v záležitostech obchodních.

Alena, uvažujíc o jeho řídkých poznámkách, týkajících se jeho vlastních poměrů, soudila, že musí býti velkým boháčem přesto, že vystupoval se skromnou nenápadností a divila se mnohdy, jak to bylo možné, že ona, nepatrná, všední dívka, získala přátelství tohoto muže činu a práce, přátelství v plném slova smyslu nezištné a obětavé, jaké se v dnešní době vyskytuje málokdy.

Ona cítila k němu hlubokou úctu a takovou velkou, ryzí náklonnost, že se jí skutečně zdávalo, že jeho ústy mluví k ní její zesnulý otec a při pomyšlení na to, že má v něm někoho, komu se bez obav svěřiti může se všemi svými starostmi, o koho se opříti včas potřeby, cítila

204$

se silnější a vůči všemu, co překonávala a co ještě přijíti mělo a mohlo, odvážnější a připravenější.

Ve chvíli, kdy došla z domova zpráva o Leině odjezdu do Vídně, zatoužila Alena velice po přítomnosti svého starého přítele, aby se mu se svými novými starostmi svěřiti .mohla a vyslechla jeho úsudek, jenž byl pro ni od té doby, co jej blíže poznala, směrodatný.

Bratr, zaujatý svou prací a svými studiemi, nebude asi schopen posudku nestranného a proto pochybovala Alena, že ji rozmluva s ním úplně uklidní.

František přijal také zprávy její dosti klidně a když chvíli uvažovali o kroku Leině, zvolal lehkým tónem: „Ale, Alčo, zdá se mi, že chceme nabírati vodu řešetem. Má zlatá, což pak neznáš Leinu umíněnou hlavu? Domnívám se, když ani naše moudrá Perla, která přes to, že jest nejmladším členem naší rodiny, má více prozíravosti než sama matinka, nemohla Lee zabrániti v jejím předsevzetí, že ani my v tom ohledu již ničeho nepořídíme. Chce-li se Lee dobývat ve světě štěstí, ať to jen zkusí. Domnívám se, že jí to vynese dobré ponaučení.“

„Ale považ, Franti, Vídeň — a nezkušené české děvče!“

„Zvolna, sestřičko, zvolna, ty mluvíš o Lee, jakoby byla nějakou zcela prostinkou venkovskou holčičkou — kdyby tě slyšela, urazila by se. Říkávala přece vždy, že nezná bázně a co se cestování týče, že by třeba samojediná podniknouti mohla cestu na Aljašku a mezi Eskymáky.“

„Ovšem, odvážná byla Lea vždy — tak zcela jiná nežli Perla a já a my ostatní vůbec!“

„Nu, vidíš, má-li člověk odvahu, všecko lépe překoná, neboť nadarmo se neříká, že odvážnému štěstí přeje. A Lea hodí se svým zjevem na prkna divadelní, ač jest to povolání málo závíděníhodné, v jehož dusném ovzduší nezachytí nikdy své kořínky modrá květinka Štěstí.“

205$

„Právě, právě a mně se Lea přec jen nezdá způsobilou pro toto povolání, A pak, Franti, ta nesčíslná pokušení, těch nástrah a svodů velkého města, jež jsou s to oslniti a zničiti takovou mladou mysl.“

„Lea přes svou povrchnost a touhu po uplatnění své krásy má přec jen v žilách část zdravé krve otcovy. Jest Lebedová — Aleno!“

„Proč se neuchýlila do Prahy? Zde měla by nás!“ „Myslím, že právě přítomnost naše překážela jí v tom,“

Alena hluboce vzdychla,

„Máš pravdu, Antišku, — a uváží-li se, že spoléhala na své známosti z lázní .. které ji asi hodně zklamou při proměně poměrů, v nichž se jim nyní představí.“

„Stalo se již, Franti. Ta zpěvačka, jíž nejvíce důvěřovala, neučinila pro ni ničeho,“

„A my ve své malomoci nemůžeme učiniti rovněž nic. Chceš-li , napiš jí řádné levity a upozorni na vše, co za dobré uznáš. Ale myslím, že tvá snaha, odvrátit ji od jejího předsevzetí, bude hrachem, hozeným na stěnu,

Lea přes to půjde svojí cestou — —“

Alenu schůzka s bratrem nijak neuklidnila a byla následující dny velmi roztržitá, což se stalo příčinou prozrazení jejího tak dlouho skrývaného tajemství. Slečna Bezděková propustila Alenu na hodinku, hodlajíc se spánkem posíliti a mladá umělkyně, využívajíc každou chvíli volnosti, spěchala do svého pokoje, kdež, přepásajíc se svou širokou malířskou zástěrou, pohřížila se do své práce. Ale znenadání zařinčel zvoneček z pokoje slečnina a Alena, všecka polekána, vyskočila, domnívajíc se, že slečnu přepadl záchvat. Ve své roztržitosti teprve na chodbě si uvědomila, že neodložila zástěry a neomočila ani ruce v připraveném lihu, což činila v rychlosti vždy, aby z nich zahladila možné stopy barev. Chtěla se vrátit, ale v tom otevřely se již dvéře slečnina pokoje. Ta, spatřivši nezvyklý dívčí úbor,

206$

otevřela na ni dokořán své vodově šedé oči a žádala ji, aby bez prodlení vešla k ní. Alena chtěla zástěru odstranit na chodbě, ale slečna zadržela ji a rozkázala velitelsky: „Ne, takto půjdete.“

Z úsečných těch slov vycítila Alena blížící se bouři, ale jsouc si vědoma, že nikdy nezanedbala svých povinností na úkor slečnin, následovala svou velitelku se vztyčenou hlavou.

Alena se domnívala, že zná slečnu velmi důkladně, vždyť již celý rok prodlévala v jejím domě, ale příští okamžik ji přesvědčil, jak velice se zmýlila.

Bylo téměř nemyslitelno, jaké nízké zloby, nenávisti a pomstychtivosti, pronásledující nevinné umění jest schopna tato na pohled tichá, jemná a ušlechtilá dáma.

Přepadla ji téměř zuřivost, když shledala, že její společnice holduje za jejími zády malířství, tomuto umění, jež na smrt nenáviděla pro zradu, jíž se na ní kdysi dopustil jeden z jeho šiřitelů. Poprvé přešla práh Alenina pokoje a počala zde řádit s krutým vandalismem. Strhala se stěn líbezné krajinky, jež se na ni z rámků rozkošně usmívaly, životně věrné podoby postav, jež na ni pohlížely, jen ústa otevřít a promluviti, půvabné idylky a zátiší a různé studie a pobíhala kolem v říši Alenině, jak rozkacená fúrie. Kdo ví, jaký konec bylo by vzalo toto nepříčetné řádění hysterické ženy, kdyby stará Kateřina nebyla svou paní odvedla z pokoje Alenina, která, sbírajíc s usedavým pláčem rozházené obrázky, vyčítala si trpce, že tento trest zcela zasluhuje za své tajnůstkářství. Srdce mladé malířky bolestně krvácelo, neboť takové spousty se nenadála, ať si představovala možné vyzrazení jakkoliv. Bylo jí líto, že slečnu tak popudila a rozevřela v srdci jejím rány, jež se nechtěly zahojiti a vytýkala si trpce, že se jí tato hra na schovávanou špatně vyplatila.

Slečna, vzpamatovavši se, musila ulehnouti a zastyděvši se snad za své nesmyslné řádění, vzkázala Aleně,

207$

že si nepřeje viděti ji znova a že musí do zítřejšího dne zmizeti z domu, aby se s ní nikdy více nesetkala.

Alena, hluboce dojata a bolestně pokořena, vzkázala po Kateřině, aby jí slečna toto provinění odpustila; dohnala ji k němu jen nesmírná láska k umění, jež není hříchem a omlouvá snad dostatečně nedůstojné tajnůstkářství, k němuž byla donucena shodou okolností. Prosila slečnu, aby jí dovolila objasnit své jednání a rozloučit se s ní. Ale stará slečna prosbu tu odmítla.

Alena odešla hned, rozloučivši se srdečně s Kateřinou, jež jí slíbila obstarati dodání jejích věcí, až nalezne přiměřený byt. Prozatím chtěla se Alena ubytovati ve Šťastném Domově a doufala, že záhy nalezne levný pokojík a bude moci Kateřině vzkázati, kam jí má její věci poslati.

Těžce sklíčena tímto nenadálým obratem, jejž pokládala za velkou pohromu pro své výpočty, opustila Alena dům, v němž prodlela rok svého života, tajíc se úkostlivě se svými nejsvětějšími city. Vědomí, že nyní nemusí již skrývati se se svým uměním, dodalo jí síly, ačkoli ji velmi bolelo, že se slečně z rozčilení opakoval záchvat, jehož se dle lékařské rady vyvarovat měla. Druhého dne svěřila se se svou nehodou profesoru Sázimovi, jenž jí stiskl ruku na důkaz své účasti a těšil ji dobrosrdečné:

„Nic si z toho nedělejte, slečno! Možná, že vám nastane život vpravdě bohémský, ale ten patří již vlastně k osudu všech umělců. Mohl bych vám jmenovat naše největší a nejznámější veličiny, jež ho všechny do základu poznaly a nelitují toho, neboť on jest jakýmsi křestem a téměř nutnou průpravou v cestě za uměním a má v sobě leccos dobrého, zvláště to, že podněcuje vývin schopností a stává se pružinou mnohého, jenž sám o sobě by nejistě kolem tápal, Tedy hlavu vzhůru, má milá slečno, člověk moudrý musí se naučit přijímat život tak, jak se mu podává. Nutno pohlížeti všem skutečnostem do tváře, dívati se přímo před sebe, abychom v nich nalezli to, co nám jimi chtěl říci Bůh a třeba pak

208$

se poznáváním jich šlechtiti a povznášeti. Vás již vichřice nesnází nesmete, kotvíte již pevně svým ryzím uměním, jež vám jistě přinese své požehnání, třeba to nebylo hned a cesta zdála se vám dlouhá a marné všecko volání. Jste slyšena již a vězte, že hlas krásy a dobra nikdy nezanikne. Máte ještě nějaké drobnůstky, jež byste prodati mohla?“

Alena si oddychla — neboť měla přes krásná slova mistrova srdce jako v kleštích při myšlence, jak bude dále? Poslední otázkou podával jí možnost získati peněz a nadějí na život samostatný a jistotu, že snad nebude odsouzena hledati pomoci a opory cizí.

Přitakovala radostně a hned druhého dne přinesla mistrovi výběr několika nálad skutečně cenných, které profesor radostně slíbil doporučiti ku prodeji v uměleckém závodě. Alena se těšila, že prodejem obrázků získá peníze k existenci a zbude jí dosti i k podpoře bratra, ale zájem pro české umění nebyl nikdy tak velký, aby bylo vše tak hladce šlo, jak doufala mladá malířka.

Před jejími rozkošnými náladami stálo mnoho diváků a obdivovatelů, ale ti musili si s politováním koupi některé z nich odepříti, ježto jim skrovné poměry přikazovaly nevydávati peněz přes nutný rozpočet.

A tak čekaly práce Aleniny dlouho na kupce, dva — tři obrázky se prodaly vždy v největší Alenině nouzi a ona byla vděčna, že mohla včas na bratra pamatovat, že nemusila domů psáti o svém kritickém zápase.

Perle sice napsala, že se zase zabývá malováním, že se vrátila k své dívčí „libůstce“ a Perla na to odpověděla s jásotem a přemlouvala sestru, aby požádala odborníka — umělce o posudek své práce, neboť ona mívala vždy pocit, když pozorovala obrázky Aleniny, že postavy na nich oživují i krajinky dýchají životem, hřálo z nich kouzlo posvátné poesie a zářila z nich jiskra pravého božského posvěcení,

„Uvidíš pak, drahá Alčo, že jsem se neklamala, když jsem říkávala, že v tobě dříme genius umění, Oh,

209$

za to však Lea — ubohá Lea činí mi velké starosti. Nevěřím, že by schopna byla nějak vyniknouti, že by byla vyvolenou umělkyní. Nemohu si ji představit na jevišti přes všechnu její krásu, vidím v duchu jen zbědovaný zlomek její bytosti a trpím její pochybenou volbou. Mám stále Vás všechny na mysli, zvlášť u Tebe, má Alčo, často prodlévám, když mí čas dovolí pobesedovati s Tebou aspoň v duchu. U nás jest nyní stále ticho, matinka jest od odjezdu Leina v sebe pohřížena a nějak nesvá.

Antišek se nyní málo ozývá, ale nemám starost o něho, vím, že nad ním bdíš. Já ve vzpomínkách stále žiji s Vámi a když dojdou zprávy od Vás, prožívám nejkrásnější chvíle svého života …“

Ta dobrá, milá Perla! Jak byla by mohla býti Alena tak tvrdou a přidávat jí ještě starosti o sebe? Ne, s pomocí Boží překoná vše, neboť Bůh svých věrných nikdy neopouští.

Dopisy Perliny přinášely Aleně chvíle krásného štěstí a láska dobré sestry blažila ji právě tak, jako mužná tichá láska Jirkovského. Dojímalo ji velice, jak oddaně čekal až se rozhodne, jak věrně plnil svůj slib, nepsati o lásce; ale mezi řádky četla Alena jeho horoucí prosbu, aby se vrátila k němu a stala se jeho. Byly chvíle, kdy láska k němu prolínala všecku její bytost a byla si jista, že on zůstane jediným mužem, jemuž by chtěla ženou být. Ale za těmito chvílemi mocného roztoužení vkrádaly se v mysl její rozpory, jež vyvolávaly boj mezi láskou k umění a muži, o nichž se jí okamžik zdávalo, že by se dobře sloučiti daly, aniž by jedna druhou úhony utrpěla, ale hned na to cítila, že jest nemožno, aby své srdce rozdělila mezi ně, aniž by se neprohřešila na jedné z nich.

Dřímalo v ní ještě ženství a proto mohla otáleti. —

Při nastalých nesnázích vzpomínala Alena mnoho na přítele Nováka, ale hrdost její nedovolila jí, aby se pomoci jeho dovolávala. Nyní měla celý den volno a

210$

využila je ke sbírání nesčetných čarovných pohledů, jež Praha poskytuje umělci téměř za každým krokem. Najala si malý, levný pokojík ve čtvrtém poschodí na Vyšehradě a jak malíř Sázima předpověděl, žila částečně bohémský život, ovšem, bez onoho pestrého podbarvení, jež doň zanáší pospolitý život veselých bezstarostných lidiček, žijících ze dne na den s růžovými představami nejkrásnějších úspěchů a nejlepší budoucností.

Často se stalo, že mladá malířka neměla v kapse ani haléře a nouze klepala na její dvéře. Ale našla se vždy nějaká pomoc v nejkritičtější chvíli, jež zase vrhla jas do šera všedního zápasu o kus chleba. Hrdou duši Aleninu to nepřemohlo. Počala se však zabývati myšlenkou, že by snad přece lépe učinila, kdyby se po skončených studiích u profesora Sázimy vrátila domů a zde v ústraní tvořila a vyčkala, povznese-li nějaký úspěch jejž jí profesor tak vytrvale předpovídal, dílo její v očích veřejnosti, aneb zanikne-li hvězda, jež jí svitla v nepříznivých mracích osudu.

Ale do té doby ještě daleko, studium její potrvá ještě několik měsíců a do té doby musí stůj co stůj vytrvati na svém místě a přebojovati sama zápasy, jež se jí náhle v cestě vyskytly. Je dosti pevná a dokáže vše.

V nejkrajnějším případě dovolá se pomoci Novákovy. Ale přece, když se nesnáze dostavily a nouze se přiblížila, váhala Alena dopsati svému starému příteli; neměla sama jeho adresy, nemohla se odhodlati otázat se na ni profesora, který si občas s ním dopisoval. Malomoc se jí už zmocňovala, když jednoho dne seděla v idylickém zákoutí na Nebozízku a malovala tu skupinu kvetoucího růžového hlohu s půvabným pozadím parku, zaslechla náhle zvolání známého hlasu:

„Přece jsem vás nalezl!“

Vyskočila téměř se svého sedadla a zakrývajíc hluboké pohnutí, jež jí vynutilo pomyšlení, že přítel přichází v největší nouzi, a rozjásaným pohledem vítala Nováka, jenž, chopiv se její pravice, srdečně jí potřásal.

211$

„Přijel jsem předevčírem a od té doby vás hledám, nemohu se dlouho zdržeti a nerad bych odejel, nesetkav se s vámi. Kam jste, pro Bůh, zapadla, dítě zlaté? Hledal jsem vás u slečny Bezděkové a jen stará služka téže zachránila mne od nemilého výstupu se svou velitelkou.

Profesor Sázima mí pak vypravoval, co se mezi vámi přihodilo, nešťastnou náhodou, ale nebyla mu známa vaše nynější adresa, ani jste po tyto dva dny neměla míti „hodiny“ u něho, poněvadž jest jinak zaměstnán. Předvídal jsem, že vaše rozluka se slečnou asi takto dopadne a je mi líto, že mladá moje přítelkyně neměla tolik důvěry ke-mně, aby mi oznámila svou pohromu a požádala upřímně: „Potřebuji nyní tvé pomoci!“ Hrdá hlavička vzdorovala raději všem nesnázím, jež nebyly nepatrné, jak to vykazují stopy na vašem líčku. Draho jste je asi zaplatila. Jste velmi přepadlá. Myslím, že nebylo třeba, abyste se takto tajila svému otcovskému příteli. Či mne opravdu tak málo znáte, že můžete chovati nedůvěru ke mně? Uznejte, Aleno, že nepatříte již sama sobě. Vaší povinností jest využiti daru, jímž vás obdařil Bůh ve prospěch a na slávu svého národa a svou přecitlivělou hrdostí provinila byste se na něm, kdybyste ve svízelích denního života zakopala hřivnu propůjčenou vám k oslavě a povznesení jeho. Umělec má býti co nejméně zatížen denními starostmi, které podlamují křídla jeho tvorbě, jež nikdy nemohla by se již vzchopiti k náležitému rozpietí svých sil. Jak lehko mohla jste si ublížit svým strádáním na zdraví, jak snadno mohla jste podlehnouti v bojí o chléb. Jsem jist, že i před svými jste vše zatajila.“

Alena sklopila hlavu, uznávajíc, že jednala opravdu neprozřetelně.

„Víte již, jak pohlížím na vaše přátelství a domnívám se, že vaše nedůvěra je znehodnocuje. Ale chápu co v tom vězí. Jako žena zdráháte se přijati pomoci od muže, viďte, slečno Alenko a kdyby vám místo mne podávala ruce žena, přijala byste je bez rozmýšlení.

212$

A tím mne pokořujete, ježto za mým zájmem o vás a vaše umění vidíte černé představy různé vypočítavosti, jež mne musejí pokořovat.“

„Odpusťte, příteli, opravdu jsem nerozvážila, že byste si takto mohl vysvětlovat mé zdráhání. Chtěla jsem si pomocí sama, ale nahlížím již déle, že mé síly k tomu nestačí, a kdybych byla měla vaši adresu, byla bych vám již sama dopsala a dovolávala se vaší pomoci a bránil-li mě v tom stud, zajisté by tento nebyl menší, kdyby se bylo jednalo o mé vlastní lidi.“

„Vy malá hrdopyško! Ale za to doufám, že mi nyní dovolíte, abych se trochu chopil vašich záležitostí a podíval se také na vaše díla jako kupující — potřebuji často nějaký pěkný originál a může-li vás upokojiti, opakuji poznovu, že kupuji jen pěkné věci a vy jste se sama přesvědčila, že malířskému umění dosti rozumím. Uzavřeme tedy spolu zcela přípustný, normální obchod. Vy budete dodavatelem, jenže s tím rozdílem, že si neurčíte cenu sama, té rozumím zase já lépe jako obchodník — a věřte mi, že nejsem zvyklý zboží přeplácet. Umění není řemeslem a tvorba umělcova se vysoko cení — vy musíte se naučit odhadovat svá díla a podaří-li se vám proniknouti, o čemž nepochybuji, poznáte, že v každém svém díle předáváte veřejnosti kus svého „já“, posvěcený krví vlastního srdce. A takové věci jsou proto drahým zbožím, milá Alenko!“ žertoval Novák, snaže se Alenu rozveselit.

S tváří podivně rozpálenou zavedla mladá malířka přítele do své podkrovní světničky a zde mu se srdcem tlukoucím ukazovala své poklady. „Vy jste vlastně malým boháčem,“ zvolal tento nadšeně, rozhlížeje se po započatých i dokončených dílech. „Tolik krásy a vděků nositi v srdci, tolik bohaté fantasie v mysli, ani mocní králové se svými poklady se vám nemohou vyrovnati.“

Za obraz: „Malí tatranští jahodáři“, odevzdal inženýr Aleně svůj šek znějící na pět tisíc korun, Alena, slyšíc jmenovati obnos ten, zdráhala se, všecka zaražena,

213$

takový honorář přijmouti, až ji Novák svým podmanivým způsobem přesvědčil, že jí plným právem honorář ten patří.

Aleně vstoupily slzy do očí, nenalezla slov, aby mu řádně poděkovala, jen cosi promluvila o nezaslouženě značném obnosu a tiskla mu vroucně ruku.

„Vy milý bloudku, věřte mi přece, že mi nejste žádným díkem zavázána, naopak, já vám musím děkovati, že mi své dílo svěřujete, omládl jsem téměř pohledem na rozkošný váš obrázek, jenž má zvlášť pro mne cenu, protože mi v pamětí probouzí milou chvíli v Tatrách prožitou, vámi tak mistrně zachycenou na tomto kuse plátna. Zdá se mi, jako bych dýchal opět tamnější horský vzduch a cítím vůni čerstvých jahod, jako v onu chvíli, kdy jsme cestou k Matliare tyto tři jahodáře potkali. Musím se poznovu obdivovali vašemu umění, oné tajné síle a moci ve vaší drobné ručce, která mrtvému plátnu dovedla vdechnouti svěžest, krásu a půvab skutečného života v božských Tatrách. Viděl tento obrázek profesor Sázima?“

„Nikoli, pracovala jsem na něm zcela o své vůli, aniž bych se byla s panem profesorem poradila.“

„Domnívám se, že by mi dal jistě za pravdu, kdyby ho spatřil, že vám není třeba namáhali se studováním té neb oné školy, máte sama svoji — čistě vlastní a proto jsou obrazy vaše tak svérázné, proto z nich vycítiti lze hlubokou milost Boží. Soudím, že by vám v prvé řadě velmi posloužila studijní cesta do Mekky všech umělců — Říma a Itálie vůbec. Ale umělce nesmí život tlačiti, křídla jeho rozmachu nesmějí býti zatížena rmutem a pozemskými starostmi — proto, Alenko, připravujte se prozatím na onu cestu —“

„Ano — až jak dopadnu na podzimí výstavě…“ podotkla Alena, všecka záříc pevnou důvěrou ve svoje vítězství.

„Až vyhrajete-li docela? Rozumím vám, vy milá, hrdá duše! Jen důvěřujte!“

214$

A mladá malířka pozvedla zas svou schýlenou hlavu; zas se jí dýchalo volněji.

Novák, odcházeje od ní se zamyšleně sklopenou hlavou, přivolával si z dávné minulosti představu černovlasé dívčí hlavičky, podle níž vynořila se živější podoba plavovlasé hlavy Aleniny. A světem zběhlý muž svým bystrým postřehem měřil i duševní cenu obou.

„Jaký, jaký to rozdíl — což jest možný takový zázrak? Jak jest Alena jemná, čistá, skromná i pokorná, hrdá i oddaně milující a zajisté nikdy nevyšlo z jejích vážných rtů slovo nelaskavé, aniž ji napadla zlá myšlenka. Takové ženy jsou právě květinami světa a jimi země sladce voní,“ —

Alena byla zase šťastna. Mohla opět bratrovi dávat co potřeboval, zaplatila nájemné až do srpna, kdy chtěla poprvé zajeti domů, Lee poslala větší obnos — na nepředvídané prý vydání a na přilepšenou a Perle domů rovněž, Sama zaopatřila se potřebným šatstvem a ostatek uložila.

Ach, jaký to byl blaživý pocit, když tento první obnos vkládala na své jméno — do spořitelny,

« XXI. »

Léto hýřilo svými krásami.

Bělavý příboj žitný a mědnatě pšeničný vlnil se s velebou věčného moře, lesy šuměly hlubokými doprovody třepotavých ptačích písni a rudé máky ve stráních skláněly opojně nádherné hlavičky pod sladkými polibky slunce.

Svět se rozkochal opojením a láskou. Krása v přírodě jest tak velebná a velkolepá, ale přes to tak přehlížena, protože jest tak prostá a samozřejmá, že si jí ani neuvědomujeme. Co podoby nese s krásou duše? I této si mnohdy nevšímáme a nepostřehneme jí. A přec ona zušlechtí a zradostní práci, zvyšuje jarost našich sil, pří-

215$

spívá mnoho ku zdaru a jest vedle toho bohatstvím, jež nelze nikdy vyčerpati.

Tichý domek Lebedových oživl příjezdem Františkovým, jenž první rok svých medicínských studií prošel s výborným prospěchem.

Perla, neznavena břemenem, jež na její bedra osud uložil, — přes to, že v poslední době stále nespokojená a téměř chorobně podrážděná matka, postrádající těžce svého miláčka — Leu, značně jí ztěžovala svými nevyčerpatelnými rozmary a neustálým rozladěním, její úkol — vítala milého bratra jako vězeň paprsek slunce, vniknuvší po dlouhé době do jeho žalářní kobky.

Srdce mladé dívky hryzl tajný smutek, o němž nikdo neměl tušení, a který v osamělém životě, jejž s matkou nyní vedla, bujel a rostl zaléván skrytými slzami nad zmařeným štěstím, jež se již nikdy, nikdy nenavrátí.

Po odjezdu Leině octla se Perla v bolestném zmatku nad tím, co rázem strhlo s jejích očí růžové závoje a nasadilo v dobré její srdce červa nedůvěry a símě uražené dívčí hrdosti. Perla trpěla velice sdělením Leiným, jež v ní spolu s nálezem oné Houškovy růže probudilo podezření, že se nějak provinil proti sestře, která z lásky k němu, všecka roztrpčena a nešťastna, do světa prchala, aby naň zapomněla.

Krátce po odjezdu Leině setkala se s inženýrem, jemuž byla paní Lebedová za jeho poslední návštěvy, při níž zastal jen ji samotnou, jemně naznačila, že odjezdem Leiným přestávají samo sebou i hudební dýchánky, ježto její dcera Perla nemá času ku hraní, a dala mu tak na srozuměnou, že i další jeho návštěvy nebyly by roztrpčené paní vítány. Tak zmizela mladému muži jediná možnost na sblížení s Perlou a proto ve svých volných chvílích střežil přímo domek Lebedových v touze, promluvili s milovanou dívkou. Dlouho nesplňovalo se jeho přání. Až jednoho dne dívka vyšla a zamířila s nákupní kabelkou na cestu vedoucí k silnici, která běžela až k městu.

216$

Houšek k ní přistoupil a prosil, aby mu dovolila provázeli jí. Přikývla jen, ale jaksi chladně a upiatě, že ho až zamrazilo. Co se s ní, pro Bůh, stalo?

To nebyla ona líbezná, usměvavá tvářinka, jež se mu do srdce vloudila a v krásných tyrkysových očích nebylo ani stopy po onom porozumění, jež ho tolik oblažilo.

V Perle na okamžik též zatrnulo, když ho spatřila tak znenadání před sebou a v prvé chvíli bezděčně přikývla na jeho otázku, ale po několika běžných slovech, jež k ní promluvil svým zvučným lahodným hlasem, jenž jindy tolik sladkého blaha probouzel v jejím srdci, vzpomněla na svoje předsevzetí, jímž mu chtěla naznačiti, že si nepřeje, aby se k ní nadále blížil a vnutivši se do ledového chladu, projevila několika slovy žádost, aby jí dále neprovázel a vůbec již nikdy jí nevyhledával, nepřeje si toho, aby se k ní podruhé přiblížil, poněvadž v malém místě takové setkání mladých lidí se přísně posuzuje a ona ani on nemají vážných příčin, aby pro ně přehlíželi tento zakořeněný společenský mrav.

Slova jí tehdy plynula se rtů, aniž je vážila, nepřemýšlela o nich, cítila jen, že byla břitká, ale musila projeviti onu hořkost v duši, jež ji připravila o všechnu radost ze života, hořkost a roztrpčenost nad tím, že mohla jen okamžik věřiti této kamenné tváři, že její bláhové srdce plesati mohlo štěstím pod pohledem těchto ocelově šedých očí. Co vše zlého na něm té chvíle viděla při vzpomínce na zoufalství Leino.

Bylo patrno, že něco podobného nečekal. Pohlížel na ni okamžik udiveně — nepřerušuje ani slůvkem její poznámky, maličko zbledl a smekaje hluboce, pronesl větu, jež jí řeřavým písmenem navždy utkvěla v mysli: „Stane se dle vašeho přání, nikdy více nevstoupím vám do cesty!“ a ukloniv se, odcházel zpět, zatím co ona, dusíc pláč, jejž se zoufalou hrdostí přemáhala, kráčela dále, jako tělo bez duše. Kdyby se byla obrátila,

217$

byla by ho spatřila státi na cestě a pohlíželi za ní s trpkým úsměvem na rtech.

Perla nevěděla pak ani, jak došla do města a svůj nákup obstarala jako ve snách. Když se vrátila domů, vyběhla nahoru do pokojíku ve štítě a zde poprvé od smrti otcovy rozplakala se zoufalým, bezútěšným pláčem. Cítila, že učinila něco, pro co bude musit velmi trpěti, neboť byla té chvíle přesvědčena, že mu nezaslouženě ublížila.

Od té doby ho skutečně nespatřila, neboť hrdý Američan dvakráte neprosí. Brzo na to slyšela u Tružilových, že odcestoval. Kam? Nikdo nevěděl, a věděl-li, Perla nepátrala — hrdost bránila jí v tom.

Mladé dívce nastaly smutné, těžké dny a množství práce, jíž byla neustále zaměstnána, stala se její těšitelkou. V utrpení svém nabyla přesvědčení, že nikdy, nikdy již nebude žádného muže milovati a že o n zůstane navždy její jedinou láskou. A bolest její nad zmařeným štěstím se ještě více zvýšila, když se později přesvědčila, že se sama svými domněnkami klamala, že Lea vůbec Houška nemilovala, že to byla jen její ženská koketerie, která usilovala o získání jeho lásky, jež jí nikdy nepatřila.

Lea líčila svůj život ve Vídni pestrými barvami, byla ve svém prostředí nanejvýš spokojena, poněvadž její ješitnost nalezla ukojení. Všude, kde se objevila, způsobila zjevem svým pravý poplach a nalezla již množství ctitelů, kteří by všichni byli ochotni složit jí život svůj k nohám, ale ona má prozatím jiný cíl a nevábí ji nikterak manželské štěstí. Kolikráte zmínila se přímo o Houškovi, nazývajíc ho protivným, chladným patronem.

Když četla Perla poprvé tuto banální přezdívku, zatemnilo se kolem ní, jako když se náhle noc k zemi skloní a bolest nad zmařeným štěstím zatla své drápy ještě pevněji v její mladou hruď. Pomyšlení, že se Houšek nikdy více nevrátí a že se jí nenaskytne příležitost napra—

218$

viti, čím mu ublížila a přivolati tak všecko to kouzelné blaho, jež tak krátce v srdcí jejím žilo, otravovalo jí život a ničilo hned v zárodku každou její radost, ať již z práce, nebo výsledku jejího přičinění. Svět pozbýval pro ni ceny, nic nemohlo jí utěšiti, jedině pomyšlení na Alenu a bratra bylo jí vzpruhou.

Jedině Aleně byla by si přála svěřiti žal svého srdce, kdyby nebyla bývala vzdálená a také kolikrát si připravila aršík, odhodlána dopsati jí o tom, ale zase změnila svůj úmysl, rozhodnuvši se, že učiní nejlépe, když své tajemství podrží pro sebe.

Paní Lebedová nepovšimla si občasné její zasmušilostí, neměla pro nic jiného smyslu, než-li pro stesk po svém miláčku Lee. I Františkovi se již odcizila a Alena byla pro ni již docela čímsi tak vzdáleným, že její listy nikdy nevzala podruhé do ruky, aby se do čtení jich znova a znova hroužila, jak to činila s dopisy Leinými. Perla to pozorovala s tesknou odevzdaností, vědělať již dávno, že nikdo z nich nenahradí matce nepřítomnost Ley.

Paní Lebedová všecka oživla a pookřála, když došel dopis od Ley a dny ty bývaly svátkem pro ni v jednotvárnosti jejího nynějšího života.

Často, když si matka přála, aby jí Perla po obědě předčítala, poněvadž jí čtení příjemně ve spánek ukolébalo a Perla, majíc neodkladnou práci, musila matce přání její odepříti, žalovala zhýčkaná paní na osud, který ji odvedl milou dceru, jež vždy každému jejímu přání vycházela ochotně vstříc.

„Má dobrá Lea byla stále pohotově předčítati mi, zahřátí na klavír, nebo jinak mí čas ukrátiti a nudu zaplašili, „ pokračovala, neuvažujíc, jak těžce svým zneuznáním Perle ubližuje, „Ty nemáš nic jiného na mysli, jen samý úklid, vaření, praní a bůh ví co ještě a zapomínáš, jak velice se tím zahrabáváš a ponižuješ, neboť takové práce může zastati dobře osoba zcela nevzdělaná

219$

a ty se k takové se zálibou řadíš … Nemáš v sobě žádnou hrdost.“

Perla mlčela na takové výtky. Matka přec dobře věděla, že si služky držeti nemohly a že někdo z nich tedy potřebnou práci konati musí. Nač jí dokazovali, že se tím necítí poníženou, že práci tu koná ráda a s chutí, ale že ji přec jen bolí zneuznání veškeré její radostné obětavosti, s kterou na se vzala všechny obtíže života, aby matce všecko pohodlí zajistila.

Jako těžké, beznadějné mraky táhly se hodiny, dny a týdny, aniž by slunce porozumění a vzájemné shody protrhlo šedé ty clony a září svou vyvolalo úsměv spokojenosti na rtech. Nebylo divu, že tato těžká atmosféra spolupůsobila na roztesknění Perlino a podporovala její beznadějnost;

Návrat Františkův vyvolal opět světlou radost v její zarmoucené duší. Okřála téměř zřejmě a těšila se s ním jako malé dítě na nedaleký příjezd Alenin.

František užíval vesele a šťastně prázdnin, dopřával si plného oddechu po celoroční námaze a byl spokojen sám sebou. Jak zcela jinak těšil ho nyní život u porovnání s dřívější nudou, která v něm probouzela rozmrzelost a omrzelost života. Nyní věděl již k jakému cíli směřuje a pracoval pro dosažení jeho rád, s veškerou tak zázračně probuzenou chutí, jejíž slast a blahodárný vliv dříve vůbec neznal.

Setkal se v Dluhanově opět se svými bývalými soudruhy, okřál mezi nimi, neboť všichni, jako on, hleděli s jarou důvěrou své budoucnosti vstříc, neboť všichni volili s chutí a z přesvědčení své příští povolání a těšili se na ně. Výjimkou byl Vojtěch Tružil.

Ubohý hoch nebyl ani nyní spokojen v novém svém povolání. Podrobil se pokorně nutnosti u vědomí svého provinění, jehož následky stále se mu na paty věšely a ztrpčovaly mu život. Snažil se vykonávati přidělenou sobě práci co nejsvědomitěji, ale duch jeho bloudil jinde,

220$

Připadal si jako vytržený a větrem poháněný list z knihy, do jejíhož lůna se již nikdy nenavrátí.

S počátku, když se z Vídně navrátil a zasmušilého otce pokorně odprosil, matku a setru zlíbal, vděčen jsa za jejich přímluvu u něho, zdálo se, že okřívá v ovzduší domova a v novém směru života.

Ale to trvalo jen okamžik. Vycházel denně na procházky kolem Lebedovic domku, nemaje tušení, že krásná Lea, jejíž podobu stále věrně v srdci nosil, zapadla tam, odkud on se vrátil; teprve za nějaký čas dověděl se, proč mamě doposud vyhlížel rozkošnou její hlavinku v oknech domku, ze svého úkrytu na protějším křovinatém svahu.

Zahořklo mu v duši při této zprávě. Ani této skromné radosti nepřál mu osud, aby ve své pochybené existenci nalézti mohl vzpruhu v horoucích citech mladé své duše. I ty mu kázal rozum potlačovati, i ty přinášely mu jen trpkost, zklamání a bol. Když obdržel sestřin dopis ve Vídni, jímž volala jej domů a sdělovala, že se mu dostane přiměřeného zaměstnání v továrně, zasvitla mu radostná naděje, že při vší té nepřízni, jíž ho osud pronásledoval, aspoň té radosti mu dopřává, že bude moci žiti na blízku bytosti, již blouznivě miloval a že při vší beznadějnosti jeho lásky, její svatá zář projasní ponuré okolí dobrovolně nevoleného povolání a přinese mu chvíle štěstí, vzbuzené pohledem na zbožňovanou dívku.

Rvavá a mocná touha po Lee to byla, jež podporovala jeho nechuť k oběma vnuceným povoláním, jež poháněla ho jako vlna lístek, spadlý do vody a mizící konečně ve zhoubném víru. Vyčítal si trpce všecky ty trýzně, jež svým jednáním rodičům způsobil, zval sebe nevděčníkem, ničemou, ale ty mocné síly v jeho nitru byly bezohledný a on byl v jejich područí jen slabou, křehkou třtinou.

Když nyní vysedával u stolku v tovární kanceláři a psal jednotvárné obchodní položky a počítal nudné

221$

číslice, svíral v okamžicích bezradného zoufalství bílé zuby a jeho vidina, za kterou mohl jít šťastný Lebeda, jeho bratr a všichni ostatní, týčila se před jeho duševním zrakem a u vědomí, že proň zůstane navždy nedosažitelná, skláněl se nad svojí suchopárnou prací hluboce nešťasten, že nemůže v ní nalézti ani jediné světlé stránky, jež by mu umožnila smíření se s ní. Snad byl by toto dosáhl, kdyby ta, jejíž světlý zjev nemohl z duše své vypuditi, byla se k němu sklonila a pomohla mu svou láskou nésti břímě, jež shoda okolností uvalila na jeho bedra. Pro ni byl by pracoval rád cokoli, byl by všemu zvykl, ale zatím ona neměla ani tušení, že na blízku ní žije kdosi, pro něhož znamenala vrchol všeho štěstí a ztrácela se mu stále více, jako pestrý motýl, odlétající za svým požitkem do dálky.

František Lebeda posuzoval převrat, jenž se s bývalým jeho soudruhem stal, správněji než sama Vojtěchova rodina a zvlášť otec jeho, jenž se š nepochopením odvracel od svého prvorozence, nazývaje ho přemrštěncem, který vlastně ani neví, co chce,

„Vojtěch nebude nikdy šťasten, nevrátí-li ho nějaká šťastná okolnost onomu povolání, od něhož ho zavedla jeho jediná bláhová lehkomyslnost a neústupnost starého Tružila. Škoda — škoda ho! Není nyní k sobě ani podoben,“ hovořil František k sestře Perle, jež, loupajíc a rozřezávajíc fazole, seděla s ním ve své oblíbené besídce.

Neodpověděla, přitakala jen jaksi smutně hlavou, zapomínajíc na svou obvyklou ostražitost, s jakou skrývala zármutek svůj před bratrem,

„A víš, Perluško, kdo se také ještě velice, velice změnil?“ otázal se, pohlížeje na ni pátravě.

„Nevím, kdo by to mohl být,“ odtušila nejistě.

„Ty sama, ty, má milá! Ještě o vánocích bylas přes všecky své starostí veselým, štěbetavým ptáčetem, malou hrdinkou, která s obdivuhodnou, pevnou vůlí snášela osud, ale nyní jsem tě nalezl docela jinou. Zvážnělas

222$

neobyčejně a v očích tvých se jeví podivná tesknota. Máš snad tak velké obavy o Leu? Či samota s matinkou tě tolik tíží? Chápu, že to není život pro mladou dívku, jaký ty zde vedeš. Kéž bych tě mohl již převésti odtud do jiného, veselejšího prostředí!“

„Jsem tu zcela spokojena, Antišku, a nic mi neschází. Jsem jen starší a zkušenější, odtud snad ta změna!“

Medik mlčel, tušil dobře, že sestra jen vymlouvá jeho domněnky, aby ho upokojila, ale že v srdci jejím nesporně něco hlodá, co zajisté nelze pokládat u povahy tak hluboké za nějakou malichernost. Její dříve tak svěží a kvetoucí tvářinka pobledla a zhubeněla, kolem malých úst vznášel se melancholický úsměv a nádherně zářící, zelenavě modrá barva jejích zvláštních očí jakoby byla pobledla a ztratila svůj lesk. Krása její vyvinula se zvláštním způsobem. Její postava byla nyní příliš slabá, její obličej poněkud úzký, pohled příliš vážný a nádech lehké těžkomyslnosti spočíval v její dříve stále jasné, stále důvěru prozrazující tváři.

„Není dobře, že si v té osamělosti tak libuješ, Perluško, mládí potřebuje pospolitost, družnost, jako pokrmy sůl! S Haničkou se již nestýkáš?“

A Perla vyprávěla, že sice doposud dochází občas k Tružilovům, ale ne již tak jako dříve. O Haničku se uchází mladý kancelista z Bolkovic a tak její známost je příčinou, že se styky jejich značně omezily.

„Hanička je, tuším, jen o rok starší než ty — viď?“ tázal se František a znovu mu prolétla hlavou myšlenka, že ta jeho dobrá, drahá sestřička v ústraní uvadne nepozorována, aniž by se jí naskytla příležitost, aby vyžila také svůj život a zkrásněla svými vzácnými vlastnostmi i život vyvoleného muže, s nímž by zajisté v souladném porozumění mohla založiti zde na zemi malý kus ráje, v němž by zdárně zkvétati mohlo pravé lidské štěstí. A zatím mládí letí — letí a ona v těžkých

223$

starostech o druhé, pohřbívá své nároky a právo na vlastni blaho.

Nebylo tu nikoho, kdo by ocenil nádherný květ vyrostlý v samotě, jehož vůně zanikne nepozorována, nevyužita! Františkovi zželelo se Perly, zatím co její mysl prodlévala u rázovité, jako z kamene vytesané tváře ,s hrdými, ušlechtilými rysy lidí svého cíle si vědomých, s Šedým, pronikavým okem, která, neporozuměvši její úzkosti o blaho sestřino, odvrátila se od ní hluboce dotčena a uražena.

« XXII. »

Bylo krásné, slunné, srpnové odpůldne, když Perla s Františkem očekávali na nádraží dluhanovském příjezd pražského vlaku.

Mladá dívka chvěla se všecka netrpělivostí a její obvyklé bystrosti v rozechvění tom ušlo, že po straně malé nádražní budovy, kryt bujnými keři v zahrádce k budově po obou stranách přiléhající, prochází se účetní Jirkovský.

Týž objevil se na nástupišti jakoby ze země vyrostl, právě ve chvíli, kdy vlak vjížděl do nádraží a Perla s Františkem, plni dychtivého očekávání, přehlíželi dlouhý vlak, pohlížejíce s napjetím, v kterých dveřích objeví se Alena.

Již kynula jim z okna doposud jedoucího vlaku a pobledlá její tvář zářila radostí nad konečným šťastným shledáním s Perlou, s kterou se brzo na to dlouze a vroucně objaly. Obě si pohlédly hluboko do očí a zrádná vláha v nich prozradila jejich hluboké pohnutí.

„Alčo!“

„Perluško!“ chvělo se jím na rtech v radostném rozechvění a zas nořilo se oko v oko.

„Nu, Aleno, já nejsem ničím?“ hlásil se rozmarně František a hluboce dojatá Alena políbila se i s ním tisknouc mu srdečně pravici.

224$

A v tom padl pohled její na opodál stojícího Jirkovského, jenž rychle strhl klobouk s hlavy a uctivě ji zdravil. Spěchala k němu se srdečnou radostí a líčko její prozradilo temným zážehem, že i toto nečekané setkání ji hluboce dojalo.

Podali si ruce a pohlédli si letmo, ale vroucně do očí.

„Kdo vám prozradil?“ tázala se.

„Náhoda mi přála; spatřil jsem slečnu Perlušku ubírati se s Františkem k nádraží a domyslil jsem si.“

„Vy … !“ řekla jen s neskonalým výrazem v hnědých očích, a po chvíli dodala, „Děkuji vám, bylo by mi něco chybělo, kdybyste nebyl přišel. Způsobil jste mi radost!“

Hluboce dojat, sklonil se Jirkovský k ruce milované dívky a vroucně ji políbil.

„Dovolíte, abych se k vám připojil?“ tázal se s rozhořelým zrakem.

„Odpusťte, příteli, nemohla bych s vámi navázat všední rozhovor — ne, bude lépe, sejdeme-li se jinde, zítra po šesté v třešňové aleji!“

„Děkují, děkuji, Alenko,“ pronesl chvějícím se hlasem Jirkovský, jemuž se zdálo, že Alena svým vyzváním se k němu značně přiblížila.

Perla s Františkem obstarali zatím Alenina zavazadla a když Perla opět k sestře přistoupila, zdravil jí účetní veselým zamávnutím klobouku.

„Jaká to náhoda, pane účetní!“ zvolala, podávajíc mu ruku. „Již dlouho jsem vás neviděla. Kde stále vězíte?”

„V práci, slečno! S novým inženýrem přibylo práce i nám …“

„Máte opět nového inženýra? Pan Houšek tu již není?“ tázal se František se zájmem, neboť tento rázovitý Američan byl mu velmi sympatický,

„Již od dubna! Cestuje asi. Nedávno poslal mi pozdrav z Londýna, včera z Vídně.“

„Snad se sem již nevrátí?“

225$

„Domnívám se, že ano, pan šéf by ho asi sotva propustil ze svých služeb.“

„Ještě tu nový pan továrník nebydlí?“ tázala se Alena.

„Nikoli, dojíždí sem občas z Prahy neb Vídně.“

„A vila jest stále opuštěna?“

„Od odjezdu Housková úplně!“

„To jméno připadá mi známé a nevím, kde jsem je slyšela,“ podotkla opět Alena zamyšleně.

„Snad Perla se ti o něm zmínila v dopise,“ pomáhal bratr její paměti.

„Ne — nikdy jsem o něm nepsala,“ podotkla Perla s pobledlou tváří, snažíc se zakrýti pohnutí, jež se jí zmocnilo při nenadálém hovoru o něm.

„Opravdu nikoliv, to jméno jsem slyšela vyslovit, — ale kde? za jakých okolností — věru nevím.“

Účetní, pamětliv přání Alenina, odporoučel se a sourozenci zamířili cestou k domovu.

Teprve nyní zvěděli Perla s Františkem, že jest Alena již přes čtyři měsíce bez místa a že se živí jedině svým uměním.

Oba na ni pohlíželi jako s nebe spadlí.

Konečně, Perla div nezajásala a přitisknuvší sestřino rámě k sobě, zvolala jako u vytržení.

„Alčo, má Alčo, neříkala jsem to? Nechtělas mi věřiti a přezdilas mi blouznílků. Oh, tušila jsem to, že dílka tvá nebyla. obyčejnými obrázky, vždy mně bývala tak svata, když jsem je obdivovala a pudilo mě to na kolena, sepnouti ve zbožném úžasu ruce a — modliti se. Aleno, Aleno, jak mne to blaží…“

„Ale poslechni, Alčo, vždyť jsi..

„Nepovídej o tom, Franti…“ přerušila ho sestra, uhodnuvši, že chce mluviti o tom, co jemu dávala.

„Čarovalas?“ naléhal přes její odpor bratr. „Obyčejně nemívají adepti posvátného umění aspoň s počátku na růžích ustláno a mnozí trou jen bídu s nouzí.“

226$

„Nalezla jsem přítele vzácného a obětavého, jemuž vděčím za ulomení hrotů prvních těžkých nesnází, jež obyčejně umělce na počátku jejich dráhy provázejí.” A Alena vyprávěla krátce o svém přátelství s Novákem, líčila, jak ji přemluvil, aby se umění věnovala a jak bohatě zaplatil jí obraz — právě když nejvíce potřebovala pomocí, takže mohla zase dávat a ještě něco uschovat, „A nám jsi se ani slůvkem neprozradila!“ vyčítala Perla se slzami v očích,

„Měla jsem snad tobě, můj drahoušku, přidávat starosti? — Ale nyní povídej ty — co Lea dělá? Nepsalas mi dlouho o ní a ona píše tak málo!“

„Zdá se býti plna nadšení a život ve velkém městě se jí líbí

„Tedy se jí líbí život velkoměstský?“ táhlým hlasem opakovala Alena ,., „věru, jest krásný, ale tají v sobě tisícero pokušení a nástrah, zvlášť pro bytosti tak krásné, jako naše Lea — —”

„Také mně často napadlo, že je v něm mnoho nebezpečí pro ni. Psala jsem jí o tom a vysmála se mi. Nyní je zamilovaná do jakéhosi říšského Němce a obávám se, že by proň ihned zanechala své umělecké dráhy!“

„Lea neví sama co chce, a myslím, že nikdy nebude z ní umělkyně. Ostatně, bylo by bláhové, činiti si nějaké černé představy. Má sama zajisté tolik prozíravosti a samostatnosti, aby se nenechala ovládat lidmi, jež nezná,” namítal František.

Alena mlčela, ale těžké obavy o povrchní, značně lehkomyslnou Leu úžily jí hruď. Ona, která osaměle žila ve velkém městě, dovedla nejlépe posoudit, jak velké pevnosti a jaké ryzí povahy jest dívce třeba, chce-li na kluzké půdě divadelní a v kolotavém víru velkoměsta uhájit svůj čistý štít.

V radostnou náladu sourozenců padla chmura, vzpomínkou na Leu, s kterou si sice nikdy tak dobře ne—

227$

rozuměli jako mezi sebou, ale již přes to milovali srdečnou a upřímnou láskou. —

Aleny dotklo se velmi bolestně, že jí matka nevyšla ani na verandu vstříc. Šestnáct měsíců se nespatřily a matku nepoháněla touha v její objetí. Potlačila však svou bolest a zaklepavši, vešla na mdlé vyzvání matčino do jejího pokoje.

Spatřila ji seděti v lenošce u okna, pobledlou a unylou a zapomenuvši rázem na své předešlé zklamání nad vlažností matčinou, sklonila se k ní a líbajíc jí ruku, tázala se: „Churavíš snad, matinko?“

„A což ti to Perla neoznámila? … Ó, ta bezohledná

— —myslí stále na vše jiné jen ne na mně,“ žalovala

paní Lebedová. ,,Ach, můj život jest nyní tak smutný, Aleno, od té doby, co odešla Lea… Má drahá, krásná Lea! Ach, jakou bych měla radost, kdyby ona přijela! Domnívám se, že mne stesk po ní usouží!“

Aleně sevřelo se srdce bolestí. Takového přivítání nenadála se od matky. Věděla sice, že Leu zbožňuje a že po ní velmi teskní, sdělila jí Perla, ale že projeví tak málo zájmu a radosti nad návratem jejím, jež byla vzdálena tak dlouho, zabolelo ji krutě. Jak velice nespravedlivá a stranická byla a jaký těžký, trpký život trávila tu s ní ubohá, obětavá Perla. Alena nechápala, jak jest to možné, že v zaslepené lásce své pro jednu dceru, neměla srdce a citu pro druhou.

„Ubohá, drahá Perla — matka nikdy neocení její vzácnou, šlechetnou povahu!“ řekla si Alena v duchu, a pomyšlení na sestřin boj a odříkání zahladilo její bolest vlastní nad bezohlednou nejemností matčinou. Odkládajíc jednoduchý cestovní klobouček, tázala se matky po příčině její churavosti a navrhla, že by snad bylo lépe, kdyby se denně více prošla na čerstvém svěžím vzduchu, že jí asi nesvědčí stálé vysedávání v pokoji, ,,To asi Perla žalovala, viď,“ příkře ji přerušila paní Lebedová.

228$

„Nikoli, matinko, Perluška neříkala ničeho, ale z tvé poznámky soudím, že i ona na tě působila, abys pohybem na zdravém vzduchu osvěžovala své tělo. I duch se vzpruží takovou procházkou. Bylo by ti veseleji a najisto bys se cítila zdravější!“

„Ovšem, sotva ty se objevíš, již musíš kantorovat — tušila jsem to,“ podrážděně vybuchla paní Lebedová.

„Odpusť, matinko, omezím se ve svých radách, jsou-li ti tak nepříjemný. Nemohu tě k ničemu nutiti, ač bych ti ráda pomohla, jako naše pečlivá a o tvé zdraví zajisté velice starostlivá Perla.“

„Perla — stále jenom Perla — ovšem to jsem mohla věděti již předem. Vy dvě jste bývaly vždy spolčeny proti mně a Lee a proto se cítím tak opuštěnou, co mi ona odešla ,. A“

„Jaká to domněnka; ubližuješ nám oběma, matinko, svým podezřením. Pozoruji, že se příliš rozčiluješ mou přítomností a bude nejlépe, když tě prozatím opustím.”

Paní Lebedová nevycítila v těchto slovech bolestnou roztrpčenost Aleninu a nechala dceru mlčky odejít.

Ta spěchala ven, přeběhla rychle chodbu a schodiště a nepostřehnuvši Perly, která za ní ode dveří kuchyně lítostivě pohlížela, vběhla rychle do podkrovního pokojíku, tak slunného a milého, na nějž ve svém pražském bytě často s touhou vzpomínala. Ale nyní nezalahodila jí vstříc jeho vytoužená útulnost, nepostřehla jí ani, neboť, neohlížejíc se vpravo ani vlevo, vrhla se do starého, květovaným damaškem potaženého křesla u okna, schovala obličej do dlaní a bolestně, usedavě se rozplakala. Nezáviděla nijak Lee lásku matčinu, ale krutá lhostejnost, s jakou ji tato po dlouhé odloučenosti přivítala, zabolela ji nesmírně. Nikdy jí nenapadlo, že by matka chovala k ní tak málo lásky, těšila se, že jí radost způsobí, až jí vypoví své tajemství, sdělí vše, co ji potkalo a vylíčí své velké vítězství v boji o samostatnost, až jí naznačí, že se chce s láskou starati o ni, aby nepocítila

229$

nikdy nedostatku, ale naopak, aby dožila se i částečného blahobytu, jehož ztráta ji tolik krušila.

Nyní byla si Alena již příliš jistou, že její umění musí proraziti, všichni znalci a přátelé profesora Sázimy, kteří obraz její přichystaný k odeslání na uměleckou výstavu ve Vídni, spatřili, předpovídali jí upřímně i závistivě velkou budoucnost.

Před svým odjezdem z Prahy načrtla skizzu nového obrazu, jejž chtěla obeslati na příští uměleckou výstavu pražskou. Motiv k němu dala jí událost, která se ve století třináctém odehrála v jejím rodném kraji na hradě bezdězském, již něžně zbásnil Svat. Čech ve svém „Vězní na Bezdězi“. Její skizza nesla týž název a znázorňovala mladého králevice, jak s bolestnou roztoužeností pohlíží z okna své cely na hradě bezdězském, z něhož bylo lze zříti krásný lesnatý kraj a drží na svých kolenou klícku s pestrým stehlíčkem, již mu pro potěchu odevzdal jeho strážce Herman.

Již sama skizza prozrazovala vyspělý umělecký postřeh a hluboké citové prohloubení, a když ji přinesla svému učiteli, profesoru Sázimovi, ukázati, schválil její plán a záře radostí, stiskl jí ruku, řka: „Jsem hrd, že mi osud dopřál býti vaším rádcem, slečno a že jsem směl říditi vaše první kroky k úspěchu. Jsem jist, že v naší zdrženlivé Praze zvítězíte na celé čáře.“

Alena chtěla vyčkati výsledku svých snah doma a pak na jaře vydati se za příznivých okolností na studijní cestu do Itálie.

Co tomu všemu asi řekne Jirkovský? Najisto doufá, že ona již nyní rozřeší otázku, týkající se jejich životního štěstí, Bude to těžká chvíle, až před ním stane tváří v tvář, a poví mu o svém rozhodnutí. Ubohý, bude asi trpce zklamán, ale zajisté dá jí zapravdu a podrobí se.

Po bolestném zklamání nad shledáním s matkou, jež nyní trpce oplakala, cítila Alena mocněji než kdy jindy, že Jirkovskému patří cele a nerozlučně, že podle něho jest hlavní místo její v životě, jemuž vzpírati se

230$

a vyhýbati bylo by hříchem proti přírodě a odvěkému zákonu Božímu, jenž lidem velí zakládati rodiny a žíti v pospolitosti.

Vedle toho však silná láska k umění velela dívce, nezanedbati hřivnu milosti Boží vloženou v nitro její — a proto se nad ní stále ještě vznášela otázka — kdo zvítězí, zda láska k muži nebo k umění. Láska ženy nabyla dlouhým odloučením přesvědčení, že předmět její touhy jest hoden odměny za svou skálopevnou věrnost a hlubokou lásku a oddanost a že právo její na rodinné štěstí jest silnější a mocnější než právo a nároky, jež na ni činilo umění. Do dnešní doby myslela, že jest její svatou povinností, potlačit touhu po štěstí rodinném ve prospěch dráhy umělecké, neboť jasný plamen horoucí nadšenosti utlumil v ní vlastní sobecké cíle a živil v ní sílu jíti k výšinám, na nichž skvěl se oltář slávy národa a podněcoval ji žárem, aby neváhala položit naň v obět svoje srdce.

Nyní však, kdy opět se s Bohušem setkala a utrpěla bolestnou ránu lhostejností matčinou, zvítězila v ní opět touha ženy, jež rozpory v duši její rázně rozháněla našeptáváním, že i v přitulení na věrná prsa a v ochranném náručí lásky bude moci umělecky dále tvořit. Ještě však kolísala, ještě se nerozhodla!

Rozluštění tvrdého oříšku přínésti musí příští dny. Sejde se s Jirkovským, vysvětlí mu vše, uvažovala, netušíc, že právě blízkost milovaného muže musí býti hlavním přímluvčím lásky ženiny. Nebyla si doposud plně vědoma, že návrat do milého domova, spatření krásného rodného kraje a pohled do mírných očí Bohušových, otřese celou její bytostí a zviklá silně názory umělkyně.

Alena ani nevěděla, jak dlouho sedí u okna milého pokojíčku, jejž byla loni opustila s krutými obavami před budoucností a do něhož se nyní vracela zocelena bojem životním a naplněna světobornými plány svého uměleckého ducha. Konečně otevřely se dveře a Perla

231$

vklouzla dovnitř, tiše jako myška. Přiblížila se k své milé Alce a spatřivši slzy v jejích očích, objala ji vroucně a srdečně jí zlíbala.

„Má drahá Aleno, snad jsi neplakala? Proč? Tolik jsem se těšila, že se tebou u nás všecko rozveselí!”

„Mnou? Nejsem přece Leou, abych měla tu moc?“ vyklouzlo Aleně trpce z úst.

„Můj Bože, tušila jsem to!“ zvolala Perla se smutným úsměvem. „Ale vždyť to není nic nového?“

„Ovšem, avšak byla bych ti přála slyšeti.“ zavzlykla téměř Alena, nedokončivši.

„Dušinko, odpusť to matince a věř, že ona tím sama nejvíc trpí, že nedovede nás druhé milovali tak, jako Leu. Tomu zvykla jsem již dávno a již mě nad tím srdce nebolí! Nedá se to změniti. Matinka sama za to nemůže, neboť láska se vynutit nedá, Máš-li mě ráda, nemysli prosím na to, rozvesel se a ve společnosti malinčině vzpomínej co nejvíce na Leu, ona jest opravdu nejšťastnější — může-li o ní hovořiti. Přesvědčila ses, jak jest všecka pohublá a pobledlá, a to jen steskem po Lee; jest to jako churavost a musíme s ní proto míti trpělivost.“

Alena zahleděla se hluboce v oči Perlíny a pohladila měkce její tvář.

„Ty dobrá, zlatá duše, přičiním se, abys byla spokojena se mnou!“

„Přesvědčíš se pak, že matinka má také zájem o tebe a tvé záležitosti,“

A skutečně! Když paní Lebedová při večeři značně oživla a pověděla Aleně dopodrobna, co o Lee na srdci měla a dopisy její jí sama přečetla, tu Alena již s úplným klidem a se zřejmým zájmem sledovala její myšlenky, jež jí ovšem o sestře pověděly více, než její listy vlastní, aneb sdělení Perlina …

Matka vyprávěla o svém miláčkovi, že na doporučení Leiných přátel, jež si za svého krátkého pobytu ve Vídni již získala, ujal se jí ředitel předměstského vídeň-

232$

ského divadla a tento zkušený muž, že jí předpovídá skvělou budoucnost.

Alena, přečetši list, jejž ji matka na doklad svého tvrzení podala, zamyslila se, neboť zápas o existencí, jejž sama prožila, naučil jí prozíravostí a viděla v duchu všecka nebezpečí, v nichž se Lea nacházela a jež unikala zaslepené důvěřivosti matčině. Postřehla dobře, že jen zevnějšek Lein, jen její vzácná krása získává jí přátele a obdivovatele, zatím co pochybená honba za uměním, jehož při vší své kráse a neodolatelností asi schopna nebyla, přinášela jí trpká zklamání a ponaučení, že co není samým Tvůrcem v bytost lidskou vloženo, to se vynutili na osudu nedá.

Alena chránila se vyslovit před matkou své obavy, znala její nedůtklivostí; domluvy byly by marné, zde musily okolností samy přinésti náležité poučení.

Paní Lebedová všecka oživla pomyšlením, že její skvělá Lea bude jednou vévoditi na jevištích sídelního města a že se stane zářící hvězdou na nebi hereckého umění.

Rozumovému posudku Aleninu zdály se býti zprávy sestřiny příliš nejasnými a mladá malířka uhodla, že za nimi sestra cosi skrývá, co ji samu silně hnětlo. Lea psala též o svém nápadníku, jenž meškal ve Vídni na studijní cestě a byl synem německého statkáře — šlechtíce. Poslala matce i podobenku, ze které zíral na potěšenou paní vlašský typ krásného muže s celou štíhlou grácií onoho národa, s pravidelnou, římskou hlavou, hlubokýma, tmavýma očima a neodolatelnými rty.

Lea líčila s nadšením tohoto krasavce a jeho lásku k sobě a matka, všecka potěšena, vzala dopis Aleně z ruky a četla ono sdělení nahlas: „Arnošt mne šíleně miluje, a jen jeho nesamostatnost vadí, abychom sňatek svůj slavili již nyní. Musí však získali svolení rodičů, kteří prý mu ničeho neodeprou a já si zatím odbudu své první vystoupení a získám slavného jména. Oh, kdybych to měla již za sebou! Věř, matinko, že si často

233$

myslím, že jest mnohem krásnější být ženou bohatého muže, než herečkou sebe slavnější. Kdyby záleželo jen na Arnovi, zanechala bych již dnes všeho toho zápolení o kousek úspěchu, ale on vyniknutí moje klade za podmínku našeho štěstí, ježto na základě jeho hodlá dosáhnouti svolení rodičů, Arne říká, že pak musím do Hamburku, kde žije jeho dědeček, který se též oženil se slavnou tragédkou a ten prý se již postará, abychom se mohli vzíti. Škoda, že ti nemohu, matinko, mého Araa představit, je to nádherný muž; čím jest proti němu takový Manuel Leonardes — čím inženýr Houšek, nebo dokonce pan …?“

Alena se nad tím jménem opět pozastavila a zaujata tím, nepovšimla si, že Perla vstala jaksi prudce od stolu, aby skryla vláhu, jež se jí při zmínce o Houškovi drala v oči. Odešla do kuchyně a zde, přitisknuvši tvář ku chladné stěně, zaplakala bolestně.

Dověděla se teprve dnes tento úryvek z Leina dopisu, neboť stávalo se často, že matka listy svého miláčka vůbec Perle čisti nedala, což se stalo zcela bezděčně; ve své radosti nad novou zprávou Leinou zapomínala paní Lebedová na celé okolí a nevzpomněla také ani, že jest tu ještě někdo, kdo má také právo věděti, co stojí psáno v listech Leiných. Nebylo to sice poprvé, co způsobem zlehčujícím dotýkala se Lea osoby Houskový a Perla se již dávno přesvědčila, že jej sestra nikdy nemilovala a že ani on nezavdal jí příčiny, aby se domnívati mohla, že jest milována jím. Poznala jen blíže domýšlivost a lehkomyslnost Leinu a trpěla ještě více svým omylem, pro nějž neváhala těžce zranili a uraziti milovaného muže.

Zatím tázala se matka své nejstarší dcery, co jí vlastně přinutilo opustit své zaměstnání u slečny Bezděkové a dodala: „Víš, že se mí to hned loni nelíbilo. Takové příliš odvislé postavení nebylo pro tebe. Divím se, žes to snesla tak dlouho. Ale uhodla jsem hned, když jsi psala, že přijedeš domů, žes se asi s onou dámou ne-234$

pohodla a vystoupilas raději z jejích služeb, neboť, že by ti dovolenou dala, to bylo dle tvých předchozích zpráv zcela vyloučeno. — Vidíš, přeci jen měla Lea lepší nápad, než ty! Dá-li Bůh, stane se umělkyní a slavnou ženou. Můj Bože, věř, že mě skoro netěší ona její známost, jež odvádí její myšlenky od vytčeného cíle. Tak ráda bych ji spatřila na nejvyšším stupni slávy, bylo by to odškodnění za všecky zkoušky a zlé chvíle, jež jsem v poslední době zakusila.“

„Onen cíl, k němuž Lea teprve míří, matinko, naše Alča již šťastně dosáhla!“ vpadl František, jemuž přešla trpělivost naslouchati neustále chválozpěvy na Leu.

Matka k němu obrátila udivenou tvář.

„Co pravíš? Jsi při smyslech, co může míti Alča společného s uměleckým úsilím Leiným?“

„Společného? Asi nic, matinko! Alena nehledá a nebude nikdy hledati své štěstí a úspěchy na kolísavých prknech divadelních, kde rozmarný svět dnes svého včerejšího miláčka kamenuje a svému včerejšímu vyděděnci, palmy slávy v cestu hází. Ne, pro tu šikmou plochu umění Alenino neuzrálo. Což se, matinko, nepamatuješ, v čem jevila Alena zvláštní nadání?“

„Nadání? Hm, vím, že ráda mazávala obrázky, jimž se asi sotva právem přičítal umělecký význam. A doufám také, Alenko, žes byla tak moudrá a nedalas se falešnou domněnkou o tomto svém nadání svésti?“

„Ano, učinila jsem to, matinko!“

„A s výsledkem více než šťastným!“ vpadl opět František. „Alena bude vystavovat na podzimní umělecké výstavě ve Vídni a směrodatný posudek nejlepších českých odborníků povznesl ji na prvotřídní umělkyni vzácné hodnoty.“

Paní Lebedová pohlížela okamžik s jednoho ze svých dětí na druhé, jakoby nemohla uvěřiti svému sluchu. Bylo patrno, že je touto zprávou velice zaujata, neboť při ní zcela pozapomněla na Leu.

235$

„V tak krátké době bez akademie, bez studií?“ tázala se dychtivě, pohlížejíc Aleně do očí.

Mladá malířka všecka pookřála tímto zájmem matky, jenž ji přesvědčil, že i pro ni zbylo místečko v jejím srdci. Vyprávěla pak nadšeně o svém pobytu v Tatrách, o setkání s inženýrem Novákem a vše, co prve vyprávěla Františkovi a Perle, která se opět z kuchyně vrátila a přisedla ke stolu.

„Ale tys měla štěstí přímo pohádkové — Aleno —!“ zvolala paní Lebedová živě, „Nuže, proč by tedy takové podobné přátele a nezištné pomocníky nemohla nalézti i Lea? Ach, ona se zajisté také s nimi setká a dospěje svého cíle. Dnes po tvém vyprávění spíše tomu věřím než dříve. Ona jest tak krásná a nikdo jí zajisté neodolá a neodřekne pomoci, k němuž se obrátí. Tobě se to podařilo, nadtož jí, která již svým zjevem budí obdiv,“

„Jenže, matinko, jsou ti lidé, kteří mají dlaň i srdce otevřené, obyčejně znalci lidských povah a krása u nich asi rozhoduje nejméně,“ namítal František.

„Chceš tím snad říci, že by tvá sestra Lea nebyla hodna takové pomoci?“ ostře se tázala matka.

„Nechci Lee ublížiti, ale rozhodně jest mezi ní a Alčou velký rozdíl. V povolání, jež si zvolila, jí to asi vaditi nebude, spíše naopak. Jeviště nesnese povah hlubokých — takové na něm nenaleznou žádoucího štěstí.”

„Ubohá Lea nebyla nikdy vámi pochopena!“ podotkla paní Lebedová a všichni sourozenci pohlédli na sebe s trpkým úsměvem. Lea nebyla pochopena jimi a oni ne jí a matkou teprve ne. Jenže v tom bylo kus ironie. Oni dobře ocenili Leu, ale matka ji přeceňovala a nedovedla vůbec ocenit je.

Paní Lebedová chtěla ještě něco říci na obranu svého miláčka a v rozrušení již kolikráte uchopila a zase odložila talířek s tvarohovou strouhánkou na posypání nových zemáků, a neviděla ani, že jí Perla podává plochý koflík s máslem.

236$

„Nechtěla bys se, matinko, podívat jednou za Leou?“ tázala se Alena,

„Nikoli. Pojedu tam teprve k jejímu debutu! Slíbila jsem jí to!“

„Já se tam podívám dříve. Až bude obraz můj vystaven!” podotkla Alena,

„Pak i Lea nebude míti k engagementu daleko,” podotkla všecka oživlá matka a viděla již v duchu svou Leu, zářící svou krásou a spanilostí v záplavě nesčíslných světel, obsypanou květy a slyšela frenetický potlesk a nadšené volání jejího jména, že jí při všem tom hluku

již nyní až závrať pojímala. — —

Dlouho do noci hovořily sestry v podkrovním pokojíčku. Alena otevřela Perle dokořán své srdce, pověděla jí o své známosti s Jirkovským. Perla přijala toto sdělení s pohnutím. Objala sestru kolem hrdla a tisknouc svou tvář k jejímu rameni, skrývala slzy, jež nesměla Alena spatřiti. Tato svěřila se jí svým váháním, svými bojí a Perla hladila něžně sestřiny vlasy a domlouvala jí srdečně tak, jak jí srdce velelo.

„Domnívám se, Alenko, že měkké citlivé duši ženině nic na světě nenahradí útulnost a krásu vlastního domácího krbu, pod jehož záštitou žijí dvě věrná srdce, jež sloučila láska svazkem nerozlučitelným, Pokládáš za svou povinnost obětovati své vnitřní štěstí i blaho dobrého Jirkovského, kterého jsem mívala vždy ráda a jehož si tolik vážil zesnulý tatínek, a zašlápnouti lásku dvou srdcí proto, že ti Bůh vložil do nitra nadání, jež dle tvého názoru nesnese soka? Ale vždyť i lásku k Jirkovskému vložil do tvého srdce a měla bys pokynu tohoto právě tak poslušná býti, jako onoho. Domnívám se, že by bylo hříchem ničiti krásné rodinné štěstí pro

slávu jména — —“

„Nikoli, na tom by mi záleželo nejméně, ale cítím v sobě povinnost, vrátiti národu to, co mi Bůh k jeho slávě zapůjčil. Proto se obávám, že bych se provinila, kdybych vlastnímu štěstí přednost dala.“

237$

„Ale což nelze i vdané ženě věnovati se umění? Muž tak ušlechtilý, jako Jirkovský, zajisté by nezatížil vzlet tvůj za uměním a tvoji tvorbu svou nechápavostí, rozuměl by ti, jako nikdo druhý a tobě by se pracovalo tím lépe.“

Alena pohlédla Perle hluboko do očí a usmála se.

„Hleďme, jakou má v tobě Bohouš přímluvkyni! Víš, co mí napadlo při tvé horlivé obhajobě manželského štěstí? Že ty bys se z nás nejlépe hodila pro manželství. Žen tak dokonale připravených k tomuto úkolu nalezlo by se zajisté málo. Nenapadlo tě to ještě? Či se snad počítáš také k oné přebytečné třetině žen, pro něž se mužů nedostává?“ snažila se žertovati Alena.

„Já věru ještě nemyslela na to“, tichounce odvětila Perla a poněvadž měsíc té chvíle šetřil svým světlem, schovávaje za mráček svou usměvavou tvář, nepozorovala Alena v Perliných očích slzy.

„Tys na to nemyslela? — Ovšem, zde v ústraní letí tvoje mládí nevyužito v minulost — ty v samé práci a starostech zapomínáš žít!“

Jak se Perle při těchto Aleniných slovech svíralo srdce! Div bolestí nevykřikla a stěží potlačila touhu, svěřiti se věrnému srdci sestřině a odlehčiti tak své bolesti. Ale jaký by to mělo smysl? Nic radostného by dobré Alče říci nemohla a ona má sama již dosti svých starostí, Nic by se tím nezlepšilo, pomoci by jí Alena stejně nemohla.

„A jsem při tom zcela spokojena …“ odtušila krátce.

„Opravdu?“ tázala se nedůvěřivě Alena.

„Opravdu!“ odhodlaně tvrdila Perla, tisknouc tajně ruku k srdcí, které jí v tu chvíli velmi, velmi zabolelo,

„To proto, že dosud nepřišel tvůj čas!“ řekla Alena a políbila sestru na čelo.

— — dosud nepřišel můj čas!“ opakovala si Perla

v duchu a stěží spolkla slzy, aby nepropukla v pláč.

„Ale ty, dušinko, musíš jednou nalézti velké štěstí — je-li Bůh spravedlivý. Ty bys ho z nás tří zasloužila nejvíce!“

238$

A sestry hovořily pak ještě o své krásné vzdálené sestře, která by zajisté nad záležitostmi svého srdce tak bolestně nehloubala, jako ony. Ona byla by snad i schopna odsoudit se pro materielní zajištění k manželství bez lásky. A nyní prý milovala! Byla láska její skutečně prosta vší vypočítavosti? Alena velmi pochybovala a Perla sklonila smutně hlavu. Lein Arne byl — boháčem! Ubohá! Zda-li pak jí někdy napadne, že jest lépe zůstati svobodnou než tak se zaprodati? zajisté nikoliv! Ostatně, v takovém životě jest zase kletba jiného utrpení, nesplněné touhy. A odříkání jest tak těžké!

Alena již dávno spala, když Perla, marně (hledajíc sen, vyskočila tiše ze svého lůžka a přistoupivši k oknu zahleděla se ku krásné noční obloze, poseté nesčíslným množstvím hvězd,

« XXIII. »

Účetní Jirkovský vítal vždy svého šéfa Houchina s upřímnou radostí, poněvadž si opravdu zamiloval tohoto rázného, spravedlivého a lidumilného muže, který se tak dobře hodil za nástupce nešťastného šlechetného Lebedy, ale dnes byl opravdu nepříjemně překvapen, když se v odpoledním klidu ozvala se silnice trubka jeho auta, jejíž zvuk byl mu již znám,

Nebyl dnes vůbec duchem při své práci, maje neustále na mysli blížící se dostaveníčko s Alenou a jeho srdce bylo příliš rozechvěno pomyšlením, že se blíží okamžik, v němž se rozhodne o jeho štěstí, jenž mu přinese buď nejžádoucnější dar, jejž od života žádal, aneb ho ochudí o všecku radost k životu vůbec.

A znenadání postavila se mu v cestu překážka příjezdem páně Houchinovým, ale mladý muž rozhodl se dříve, než stanul svému šéfovi tváří v tvář, že se stůj co stůj ani o minutu zdržet i nedá od té důležité schůzky i kdyby tím vzbuditi měl nelibost šéfovu.

239$

Pan Houchin vešel do kanceláře Jirkovského, když se již pozdravil se všemi ostatními úředníky. I on přál tomuto mladému muži a kdekoliv mu možno bylo, dával mu najevo svou přízeň a chystal mu také již v duchu překvapující povýšení.

S Jirkovským sdílelo kancelář několik mladších úředníků, mezi nimi i Vojtěch Tružil, ale část, kde úřadoval účetní, byla zcela oddělena dřevěnou příčkou do poloviny zasklenou, takže vyhlížela jako samostatný pokojíček, zařízený s vlídnou jednoduchostí, neboť i v tom ohledu jevila se tu nyní americká ohleduplnost k zaměstnancům a úřednictvu: kancelářské místnosti zářily čistotou a útulností, aby zaměstnaným nebyl pobyt v nich pokutou a neohrožoval je na zdraví.

Houchin, vešed k Jirkovskému, potřásl svému oblíbenému úředníku srdečně pravicí, tázal se, co nového, načež jako obyčejně, pozval mladého muže k sobě do bytu a na večeři.

Jindy vážil si Jirkovský tohoto vyznamenání, jež mu všichni ostatní kolegové záviděli, ale dnes přivedlo jej poněkud do rozpaků, ježto je přijmouti nechtěl,

A proto neváhal poděkovali šéfovi za vzácnou laskavost a omluvil se, že pro osobní, soukromou záležitost musí si dnes odepříti potěšení býti hostem páně Houchinovým.

Tento se laskavě usmál a jeho šedé oči spočinuly na inženýru s otcovskou mírností.

„Těšil jsem se sice velice na pohovor s vámi, milý příteli, neboť nešťastnou náhodou ani pan ředitel nemůže dnes přijíti a inženýr jest, jak víte, nepřítomen. Jakáž pomoc, musím ustoupiti důležitější záležitostí, a jsem raději, že jste mi odřekl, než abyste se nutil do falešné ohleduplnosti. Přeji si, aby mezi mnou a mým úřednictvem bylo srdečné a nelíčené přátelství a proto si vážím vaší upřímnosti. Za to pro zítřek mi neodepřete svou milou společnost?“

240$

„Jsem s největší radostí k službám!“

„Dobře, tedy na shledanou zítra. Projdu se dnes jednou sám; těším se na malou procházku ve zdejším půvabném okolí. Je zde rozkošná krajina a šťastni, kdož tu přebývati mohou.“

„To zní jako ironie? Pan továrník tu má přece svou vilu?“ namítal účetní. „Bylo by nám všem radostněji, kdyby opět oživla na trvalo,“

Houchin pokrčil rameny.

„Snad k tomu také jednou dojde! Prozatím nelze na to pomýšleli. A pak, nemám stálou krev,“ usmál se Američan. „Ale snad byste si vy přál zaměnit své místo s podobným ve velkém městě? Mohl bych vám vyhověti!“

Pohled Jirkovského zazářil, měl opět o jednu přednost více, jež mohla na rozhodnutí Alenino působiti. Usmál se jen vděčně a uklonil se.

„Až by se vám v Dluhanově zastesklo, připomeňte mi. Ale nyní vás nebudu již déle zdržovati. Zítra na shledanou!“ a starý pán potřásl účetnímu srdečně rukou a odešel.

Jirkovský na Alenu dlouho nečekal.

Mladá dívka milovala dochvilnost, jako všichni lidé, pro něž má čas větší význam, než jen jako prostá míra doby.

Sešli se na okraji lesa, stiskli si poznovu srdečně pravice a Jirkovský po chvíli ticha, kdy snažili se oba marně potlačili své pohnutí, zmocnil se konečně slova a počal hovořiti rozechvělým hlasem.

„Odpusťte mí, Alenko, že bez oklik počnu hovořiti o záležitosti, jež je pro nás oba stejně důležitá. Nemohu mysliti na věci lhostejné ve vaší přítomnosti, nedokázal bych to více, neboť nemáte ani tušení, co sebezapření stálo mne již splnění vašeho přání, pokud se týkalo mých dopisů. Bylo to těžké, ach, tak těžké a kdybyste byla měla potuchy o bojích, jež jste mi tím způsobila, snad byste je nebyla ani vyslovila. Neviděli jsme se šestnáct měsíců a za tu dobu snad jste nabyla přesvěd-241$

čení, je-li v srdci vašem místo pro mne či nikoli. Onu prosbu, kterou jsem k vám vznesl pří našem rozchodu, opakuji s touže vroucností, s touže hlubokou láskou, již nic na světě zviklati nemůže. Snažil jsem se vyjíti přání vašemu vstříc, mlčel jsem stále, ani do Prahy jsem nezajel, trpělivě čekaje, až vy sama uznáte, že jest objasnění mezi námi nutné. Nechci snad svou prosbou působiti na vás, vím, že by vás od vašeho pevného předsevzetí nemohlo odvrátiti ani moje doznání, že byste mne odmítnutím svým odsoudila k osamělému životu a navždy zavřela mí možnost dosáhnouti onoho ráje, jehož muži jedině poskytnouti může láska věrné, milované ženy a vzorný život rodinný. Avšak k lásce nelze se nutiti, Alenko …“

Dívka vztáhla k němu ruku a zvedajíc k němu oči, dosud sklopené, pravila: „Ne, k lásce nemožno nutiti se, ale já vás mám ráda, skutečně celou duší ráda, Bohuši, a vím, že jiného muže mimo vás nikdy již milovati nebudu — ale …“

„Chcete opět nějakou námitkou bořiti naše štěstí, Alenko?“ vyčítal Jirkovský zvedaje k ústům její drobnou ruku.

„Nelze jinak. Povím vám vše, Bohuši a prosím vás, byste pak sám posoudil, mám-li právo na osobní štěstí. Stala jsem se umělkyní — malířkou…“

„Tušil jsem to,“ vydechl Jirkovský a hleděl s obdivem do její rozrušené tváře.

„Jakže — vy jste tušil.. ? Jak jest to možné?“

„Váš pan otec se mnou často mluvil o vašem neobyčejném nadání a když jsem přemýšlel o vašich, často hodně tajuplných narážkách ve vašich dopisech a srovnal je se zásadami vaší hrdé povahy, napadlo mi, že jen umění mohlo by vás zlákali na jiné cesty, než které odvěká moudrost v prvé řadě ženě vykázala. Miluji vás příliš, Aleno, než bych mohl působiti na vás ve svůj prospěch, proti vašemu vnitřnímu přesvědčení. Klaním se oné vznešené síle, jež vaší útlé ruce propůjčila dar

242$

umění, ale jsem přec jen příliš člověkem, abych zcela zapomněl svých práv na štěstí a nevzpíral se soupeř i, jenž mi je chce uloupiti. Nechápu prostě, proč váháte založiti rodinu, jsouc umělkyní?“

„Proč? Cítím, že bych se nemohla nikdy s uměním svým rozloučiti, kdyby toho žádal prospěch rodiny. Zdá se mí, že moje síly nestačí na to sloužiti dvěma pánům. Umění jest věc právě tak posvátná jako láska a nelze je na prospěch oné ošáliti a naopak láska také soka nesnese. I vy mohl byste někdy litovati, že jste neuvážil, že žena-umělkyně má také jiné svaté povinnosti než jaké jí ukládá jen manželství. Obávám se, že by se dostavily okamžiky, kdy byla bych jedině umělkyní, kdy bych pro tuto svou horoucí lásku k umění, jež srostla s mou bytostí, zapomínala na lásku k muži, kdy bych v ohledu tom někdy velmi chybila a odchýlila se příliš od zvyklostí rodinného života — kdy bych na příklad, poslušná jsouc tvořivé síly, sledovala myšlenku opačnou, třeba na úkor své rodiny, odvracela se od svých rodinných povinností, zapomínala na manželku a byla jen umělkyní, jež nezná jiné touhy, než sledovati onen jiskřivý proud božské poesie a uměleckého povznesení, jemuž musí veškeré všední starosti a povinnosti uhnouti s cesty.“

„Ctil bych ve vás stále umělkyni!“

„To pravíte nyní, Bohuši! Ale já protrpěla již takové spoutání, cítila tíhu okovů, jež mi povinnost kázala nésti; často vřela ve mně touha vrhnouti se do práce a já, já musila předčítati, otírati prach, psáti spolkové záznamy, počítati a tak dále. Bylo to hrozné, zoufalé!“

„Psala jste mi jednou o podivínství své velitelky a že vám nemožno přilnouti k ní tak, jak byste si přála. Ona neprojevovala vám citů vřelejších, nemilovala vás a nemohla míti pochopení pro vaše touhy a snahy, Můj Bože, Alenko, což mi nebudete nikdy důvěřovat? Slibuji vám, že chci oddaně čekati, až vás musy propustí ze svého objetí a až zatoužíte sama po sdílné chvíli, nebudu

243$

se vám nikdy vtírati, chci čekati vždy až sama přijdete a řeknete: ,Nyní jsem zas tvou, můj Bohuši!‘ Že byste to tak řekla — Alenko?“

Jirkovský položil ruku kol dívčina pasu a přivinul ji lehce k sobě. Vešli právě do lesa, jehož velebné ticho působilo na jejích rozechvělá srdce svým neodolatelným kouzlem, jímž příroda ve vážných chvílích mluví k člověku tajuplnou řečí. Ticho, rušené jen slabým tikotem znavených, k spánku se chystajících ptáčat, hladilo jejich duše a slabý, kořennou vůní hub prosycený vánek, ovíval jasná jejich čela.

Alena se nebránila horoucímu polibku, jejž Jirkovský dlouze vtiskl na její rty. Zachvěla se do hloubi duše a přivřela očí jako v závratném opojení,

„Alenko, viď, že chceš býti mou?“ šeptal, všecek rozechvěn, vážný muž a uchopiv ji levicí za bradičku, pozvedl k sobě její pobledlou tvář a zadíval se roztouženě do jejích zlatových očí.

Dlouze, dlouze pohlíželi si druh druhu v očí, jakoby v nich vyčisti chtěli své myšlenky. Konečně se Alena napřímila a Jirkovský uvolnil svou náruč. Ale poznovu uchopil oběma rukama její pravici a silně jí stiskl,

„Nuže, Alenko, ty se ještě rozmýšlíš?“ V hlase chvěla se mu potlačovaná bolest a obava, že štěstí, jež se mu tak přiblížilo, mohlo by ještě zmizeti navždy.

Ale mladá malířka sama v té slavnostní chvíli blaženého splynutí duší poznala, že láska ženy překonala lásku k umění a že ona není schopna oněch nadlidských sil, jichž by bylo třeba k obětování se ženě-umělkyni.

Vydechla dlouze a zhluboka, jakoby se probouzela ze sna, přitulila se oddaně k jeho rameni a pronesla hlasem pevným a rozhodným: „Chci — chci býti tvou, Bohuši, poznávám, že by bylo nad mé síly obětovati štěstí po tvém boku tvrdému a neklidnému životu samostatné ženy. Tvá dobrá duše pochopí mne lip, než která jiná a přijdou-li boje, na něž bývá umělecká dráha bohata, budu míti pevnou oporu v tobě, v tvém porozumění,

244$

v tvé lásce. Chci ti býti vděčna za štěstí mně poskytnuté a chci se také přičiniti, abys neměl příčin litovati, žes si právě mne oblíbil. Nyní jest mi opět volněji. Jsem konečně rozhodnuta a poznávám, že přec jen pravé místo ženino jest po boku muže. Nejsem z těch silných, jež se dovedou zříci vlastního tichého štěstí, má duše po něm přímo prahne a hřejivé kouzlo rodinného života těžce by postrádala. Ale budeš musit míti velkou trpělivost se mnou, můj Bohuši“

Jirkovský nedal jí domluviti, sevřel ji v náruč a zulíbal do růžova: „Uvidíš, jak budeme šťastni — spokojeni, Alenko! Doufám, že nebudeš nikdy litovati svého rozhodnutí …“

„Avšak pospíchati na mne nesmíš, Bohuši!“

„Chtěl bych si tě již zítra uvésti k sobě — být s tebou stále — stále.“

„Ne — Bohuši, musím dříve ještě do světa — jako tvá žena nemohla bych se již toulati — to bys mně již nedovolil, viď?“ dodala žertovně a zavěsila se s úsměvem na jeho rámě.

„A jest to opravdu tak nutné?“

„Tak jako sůl v polévce, můj drahý —“

„Ale na dlouho se nevzdálíš, viď?“

„Vida, už se mnou smlouváš a ještě nejsme svoji, jaké to bude potom?“ usmála se téměř rozpustile, cítíc se nevýslovně šťastnou. „Sečkej, vyložím ti vše po pořádku,“ pokračovala, stávajíc se ve svém blahu dětinskou, „Na podzim podívám se do Vídně, na výstavu, budu totiž také vystavovat, víš?“

„A nemohl bych s tebou?“

„Nu, uvidíme! Ach, získala bych tak ráda nějakou významnější cenu a porazila tak rázem všecky překážky na cestě k vítězství…“

„Pak bys teprve zhrdla, nechtěla bys býti jen prostou paní účetní!“ žertoval, nespouštěje pohledu s její rozzářené tváře.

245$

„Marnivost není, bohudíky, mou slabostí,“ zasmála se. „Těším se, až poprvé uslyším nové oslovení „paní Jirkovská“ a to zůstane mi vždy nejmilejší. Nemiluji titulů a zvlášť tituly nezasloužené, přenášené bezmyšlenkovitě s muže, jenž svůj titul vyzískal svou prací, na ženu provdavší se zaň. Nikoliv, já nechci býti paní účetní, poněvadž o tvých účtech a počtech nebudu míti ani potuchy, ale paní Jirkovskou, ježto přijmu s pýchou a radostí poctivé jméno hodného muže, jehož si vedle lásky vysoce vážím a s nímž chci založiti šťastnou rodinu. Myslím, že s mým náhledem musila by souhlasiti každá hrdá žena, která ctí sama sebe a již nemůže povznésti ani oblažiti žádný nezasloužený titul. Jsou to bezpáteřné, duševně zakrnělé ženy, které si zakládají na titulech svých mužů a honosí se jimi, aby zakryly svou vlastní ubohost. Jest v tom důkaz změkčilosti naší doby, jež se špatně srovnává se snahou, dokázati soběstačnost ženinu. Myslím také, že žena svobodná, vydělávající si na živobytí poctivým způsobem, jako kterýkoli muž a stojící s ním na témže stupni vzdělání, má právo na větší úctu jeho i celé společnosti lidské vůbec, nežli ta, která se zaň provdává, aby v pohodlí a z peněz jím vyzískaných mohla hověti svým choutkám.“

Alena pohlédla v Bohušovu tvář, jež zářila veselým úsměvem.

,,Oh, náš starý feminismus! Drahoušku, muž je vůči ženě slabochem a kdybych sám nebyl tak šťasten, že jsem získal pro sebe ženu, která chce se mnou životem jít, citoval bych ti výrok Michelletův, že se muži koří vdaným ženám na úkor žen svobodných jen proto, aby je oslnili a spolu jim osladili jho, jež na sebe manželstvím vzaly. Ale, můj Bože, jak nepředložené tu hovořím a věru málo chuti probouzím v tobě pro naše spojení svou připomínkou.“

Alena se srdečně zasmála.

246$

„Vím, co si o tom mysleti, Bohuši! Můj názor a přesvědčení se tím nezmění. Nemám o manželství nezdravých illusí, ale vím, že svazek šlechetného, vzdělaného muže, se ženou jemnou a dobrou, může je oba dokonale obšťastniti, jsou-li rozumní a nežádají-li od života více, než jim dáti může.“

Jirkovský pozvedl ruku milované dívky ke rtům a otázal se:

„Kdybys si přála, mohl bych získati místo ve velkém městě! V našem ústraní bys snad postrádala mnohé, co poskytuje život velkoměstský!“

„Ne — budu zde ráda, protože ty musíš zůstat zde.“

„A což když nemusím — mohu-li si vybrat?“

„Máš snad v úmyslu přijmouti nabídku jiné firmy? Vždyť ještě nedávno jsi mi psal, jak jsi zde spokojen, líčils mi svého šéfa jako muže nanejvýš šlechetného a lidumilného, v jehož službách radostno pracovati — a nyní“

„Hleď, my o vlku …“ zvolal inženýr, ukazuje pohledem na bílou cestu před nimi, jež se asi na dvě stě kroků dále křižovala s jinou, po níž se stráně dolů přicházel pan Houchin.

Alena nepozorovala ho dříve, upírajíc pohled na zelené borůvčí, hledajíc k pochoutce jeho zamodralý drobný plod.

Houchin, uslyšev hlasy, pozvedl zamyšleně skloněnou hlavu a na pozdrav svého úředníka posmekl zvolna a zdvořile svůj lehký plstěný, klobouk a kráčel opět dále,

Alena byla poněkud krátkozraká a neviděla dobře do tváře Houchinovy, ale teď, když jim po obvili zmizel továrník s očí, pravila:

„Škoda, že jsme se s panem Houchinem nesetkali přímo, ráda bych jej poznala. Z dálky připadal mi býti poněkud podoben panu inženýru Novákovi. Jen větší a o něco slabší postavu má můj přítel.“

427$

„Když jsi mi onoho inženýra Nováka popisovala, připadla mi vždy podoba páně šéfova a proto jsem naň nijak nežárlil,“ usmál se Jirkovský.

„Přes jeho nápadný — vpravdě bohatýrský zjev?“ škádlila Alena svého ženicha.

„I přes to, že jest skutečně krásným mužem, přes svůj bílý vlas! Jsem příliš přesvědčen o jeho šlechetnosti, líčilas ho vždy velmi sympaticky.“

„Domníváš se, že by se mladé děvče nemohlo zamilovat do staršího pána, zvlášť, je-li tento mužem nanejvýš ušlechtilým a roztomilým? Přítel Novák jest skutečně nebezpečný zjev a nebýti pana Bohuše Jirkovského, dost možná, že by se byl stal Aleně Lebedové osudným! Vidíš, co máš na svědomí!“ zasmála se čtveračivě, což jí velmi slušelo. Pookřála za několik těchto chvil očividně, neboť konečné rozhodnutí přineslo jí toužené uklidnění.

„Možnost takové lásky vyžaduje podklad čistě duševní. Takový duchaplný muž snadno okouzlí vnímavou duši ženskou, ale stává se to i naopak, že mladý muž se zamiluje do starší ženy,“ podotkl Jirkovský,

„Ovšem! Historie znamenitých žen dosvědčuje to dostatečně. Známá madame de Staël, George Sandová; madame Lebrunová, Ninon de Lanclois a jiné, byly ženami, které jednak svou krásou, ale hlavně svým duchem okouzlovaly nejen své vrstevníky, ale i muže o kolik desítek let mladší, U ženy jest láska ke zralejšímu muži tím možnější, ježto si uvykla odedávna viděti v něm svého ochránce,”

„Ale tebou byl jsem si jist, vždyť jsi sama řekla, bud já a nebo nikdy jiný! A já jsem své Alence věřil!“

Alena vyložila ještě Jirkovskému, že bude doma pracovati na díle, jež by ráda příštího roku vystavovala v Praze a podaří-li se jí obraz na vídeňské výstavě dobře zpeněžit, že se pak ještě odebéře na studijní cestu do Itálie,

248$

„A až se z Itálie vrátím, neodejdu již od tebe.“

Perla, spatřivši vracející se Alenu, uhodla ihned, jak se sestra rozhodla. Se slzami v očích jí blahopřála a když se Alena Perle se vším svěřila, rozhodly se sestry, že bude nejlépe, když ještě na nějaký čas Alenino zasnoubení před matkou zatají.

„Doufejme, že zatím potká Leu nějaké štěstí a matinka přijme pak shovívavěji mé zasnoubení s Bohušem,“ podotkla Alena.

Perla sice namítala, že asi matka již dávno odložila svou nepřízeň k Jirkovskému, ku které neměla příčiny.

„Nevíme to ale určitě, Perluško, a ještě není třeba spěchati, pomlčíme zatím o tom.“

„Tatínek by se radoval,“ podotkla Perla. „Já jsem též přesvědčena, žes volila dobře a že budeš opravdu šťastna.“

„Doufám, a jsem také mnohem klidnější a spokojenější nežli dříve.“

V úkrytu své duše vzpomněla mladá malířka na inženýra Nováka, co asi ten řekne jejímu rozhodnutí, až mu je při příležitosti sdělí? Při nedávném loučení nadhodil jí jaksi tajemně, že se možná sejde s ní dosti záhy na místě, kde by se toho nadála nejméně,

„Ve Vídni?“ tázala se tehdy.

„Oh, nikoli! Ve Vídni sejdeme se zamozřejmě, či domníváte se, že si nechám ujíti potěšení, jak vaše dílo dominuje nad ostatní tvorbou umělců současné doby?“

Nezmínil se zřejměji, kde by se s ní sejíti chtěl a ona se ho netázala,

A nyní vzpomínala na jeho poznámku při jedné z vycházek v romantických Tatrách, kterou jí dal najevo, že ona není všední ženou, jež by se spokojila povrchním mužem a že nenalezne-li druha hluboké, ušlechtilé povahy, učiní lépe, zůstane-li svobodnou. Ale ona měla štěstí a nalezla takového a proto bylo nejsprávnější, že šla za Masem svého srdce. S jistým zahanbením vzpo-249$

mněla si, jak svou lásku k Bohušovi Novákovi zapřela, když ji náhle přepadl svou přímou otázkou, tehdy u vodopádů Kohlbašských. Zapřela, zapřela tehdy Bohuše, jako Petr Krista a dodnes se za to stydí a nemůže pochopiti, jaké to asi hnutí spolupůsobilo v její mysli na této bezděčné zradě. Jednou musí se s tím Jirkovskému svěřiti a upřímným doznáním smýti své provinění.

A vážná Alena snila — snila o svém mladém štěstí, jako každý člověk, k němuž sklonila se láska, jež jako zářící duha spojuje se zemí samo nebe.

« XXIV. »

Jirkovský nespatřil továrníka Houchina celé odpoledne příštího dne a nebyl s to klidně pracovati, neboť bylo mu přec jen trapno při pomyšlení, že šéf musil při včerejším setkání nabýti přesvědčení, že účetní odmítl povečeřeti s ním pro — dostaveníčko,

Houchin nemohl ovšem tušiti, že se tu jednalo o životní štěstí jeho úředníka a Jirkovský se obával, aby se proto necítil dotčen jeho zdánlivou bezohledností. Mladý muž byl by se rád rozmluvě se šéfem vyhnul, ale zase po ní toužil, aby se přesvědčil, jak vlastně na onu věc pohlíží.

Proto, když mu před polednem přinesl továrníkův sluha pozvání k obědu, ubíral se do vily s pocity smíšenými.

Šéf uvítal ho v krásném světlém saloně, v kterém si Bohuš již dříve, kdykoli doň vcházel, přikouzlil vždy jasnou postavu Aleninu z minulé doby, a pokynuv mu k pohodlnému klubovnímu křeslu, usadil se proti němu a nabídl mu doutník se slovy: „Než bude prostřeno —“ a navázal hovor týkající se odborných záležitostí.

Teprve po obědě, kdy se Jirkovský domníval, že se již Houchin nedotkne onoho setkání v lese, přepadl

250$

jej továrník náhlou otázkou: „Míníte se ženiti, pane účetní?“

Otázka přišla tak znenadání, že se mladý muž zarděl, ale hned na to odpověděl zcela otevřeně.

„Ano, asi za půl roku, pane továrníku.“

„A co vám brání, abyste se neoženil ihned? Nabídl jsem vám včera možnost přeložení; snad by se slečně snoubence lépe zamlouval pobyt ve velkém městě, třeba přímo v Praze? Zařídím vše k vaší spokojenosti…“

„Děkuji srdečně, pane továrníku, vaše laskavost nezná mezí. Jsem však povinen přiznati se vám, že moje postavení nerozhoduje o mém sňatku.“

„Nechci se vtírati do vašich soukromých záležitostí, pane účetní, ale moje včerejší setkání s vámi vzbudilo můj zájem — snad promíjitelný, že ano? Potěší mne vždy viděti kus lidského štěstí a poněvadž jsem se domníval, že bych snad mohl nějak k jeho založení působiti, rozhodl jsem se promluviti s vámi. Chcete-li, povězte mi upřímně, chováte-li nějaké přání, ujišťuji vás předem, že je vyplním velice rád!“

„Díky — vřelé, srdečné díky, pane továrníku. Jsem zde ale zcela spokojen ..

„Pozoruji, že vás Praha neláká. Láska jest ovšem silnějším magnetem než veškeré výhody velkoměsta. Ale dámy z venkova obyčejně toužívají po bydlení v Praze,“

„Moje snoubenka, slečna Lebedová, se právě vrátila z Prahy…“

„Co pravíte… Lebedová?“ vpadnul Houchin, živě sebou pohnuv, „snad dcera mého předchůdce?“

„Prosím,“ uklonil se Jirkovský.

„Nu, pak mne zajímá vaše záležitost tím více; přál bych si ze srdce, aby všichni členové Lebedovy rodiny dobře zakotvili. Slečna je, tuším, nejstarší?“

„Ano, pak jest syn medik, na to dcera, adeptka hereckého umění a konečně nejmladší, jež vede domácnost.“

„A vaše snoubenka?“

251$

„Jest malířkou!“

„Malířkou? Aj! Tedy se snad nepřímo setkávám s tvůrkyní dílka, jež jsem nedávno spatřil v jedné známé rodině v Praze a jež budilo v saloně jejím neobyčejnou pozornost. Jsem také odhodlán později slečnu přepadnouti a oloupiti ji o některý z jejích vzácných pokladů. Těší mne velice, že jsem slečnu spatřil a mohu vám s radostí říci, že vaše snoubenka je pozoruhodným talentem. Ale dovolte, příteli, vrátím-li se ještě k vaší intimní záležitosti. Umělkyně bývají často extrémními bytostmi a hodí se málo do manželství. Proto mne tím více překvapuje slečnin jednoduchý, nenápadný vzhled, prozrazuje spíše starostlivou praktickou hospodyňku, nežli umělkyni; nemá ani ostříhaných vlasů a polomužského oděvu, ba ani tak tuze již obvyklého skřipce na nose. A proto, milý příteli, třeba jsem se s vaší snoubenkou nesešel ještě blíže, mám se za dostatečného znalce lidí, že vám již dnes upřímně blahopřeji, neboť jsem opravdu přesvědčen, že jste volil dobře — jako ona, zvolivši vás. Když tací lidé zakládají rodiny, musí to potěšili každého poctivého člověka, jemuž leží na srdci nejen tělesný, ale i duševní rozvoj lidstva. Vyřiďte své snoubence mou úctu; zvolivši vás, podala důkaz vzácné prozíravosti. Těším se z celého srdce, až ji blíže poznám — — Ale nyní povězte mi své mínění o mladém Tružilovi. Pokud se mne týče, nelíbí se mi, nezdá se býti šťasten ani v tomto povolání. Jest mi toho chlapce srdečně líto a pomohl bych mu ze srdce rád, aby zase nalezl sám sebe. Takový stav duševní rozervanosti, v níž se, tuším, stále nachází, jest pro mladého ducha zkázou, za níž se plíží často ničivý rozvrat celé budoucnosti. Rád bych s ním pohovořil a prosím, zařiďte nenápadně moje setkání s ním! Musím se přesvědčiti, co vězí za tou jeho melancholií. Obávám se, že práce, kterou jsme mu vykázali, těžce naň doléhá a olupuje ho o všecku radost ze života. Někoho kancelářská práce ubíjí a Tružil patří k tomuto druhu lidí. Jeho mladého života bylo by však

252

škoda a proto jest zde nutno nějak zakročiti. Povězte mi něco o tom mladíkovi. Jste s prací jeho spokojen?“

„Úplně, pane továrníku, ačkoliv jsem na něm často pozoroval, s jakým přemáháním ji vykonává. Nevím opravdu, co si mysliti o jednadvacetiletém hochu, který se nedovede od srdce zasmáti. Ta mládež v mé kanceláři mívá někdy břitký vtip, mne samého rozesměje, ale on sotva pohne koutky úst. Zdá se mi, že v něm cosi hlodá, že ho nějaký utajený zármutek tíží; rozhodně to vězí hlouběji, než v obyčejném světobolu mladých lidiček,“

„A netázal jste se ho nikdy, je-li v továrně spokojen?“

„Kolikráte — různým způsobem. A vždy mi odpověděl kladně, ale tak apaticky, jakoby ani nevěděl, jaká slova pronáší.“

,,A mimo továrnu neměl jste nikdy příležitost pozorovati ho?“

,,Ó ano, jednou!“ Hned po pronesení těchto tří slov byl by je Jirkovský rád odvolal, zdálo se mu, že se ukvapil a že by snad mohl Vojtěchovi svou výpovědí uškoditi. Zamiloval si vážného mladíka a přál si prospěti mu nějak a snažil se také různým způsobem zpříjemniti mu vykázanou práci. Vojtěch konal vše správně, ale bez radosti a zájmu, jako stroj, bez duše. Jirkovský uvážil, že snad nyní naskytla se příležitost pomocí Vojtěchovi a pří nejmenším s mužem tak zkušeným a lidumilným poraditi se, co by se dalo učiniti pro jeho povzbuzení.

„Pane továrníku, nerad bych, aby má slova měla nátěr žaloby a prosím abyste .,.“

„Buďte bez starosti, příteli,“ přerušil ho Houchin netrpělivě,

„Jednoho večera stavěl jsem se cestou z nádraží na sklenici v hostinci na Podole, jenž, jak račte snad věděti, jest odtud značně vzdálen, ale velmi živý a rozsáhlý,

253$

neboť tam často zabloudí společnost až z Bolkovic. A zde nalezl jsem také mladého Tružila ,.

„Aj?“ podivil se Houchin, „Nuže, a co dále?“

„Hrál v ústraní jedné ze tří místností s několika výrostky v karty a jeho tvář byla příšerně bledá. Bylo mí to ovšem nápadné, ježto určitě vím, že se to děje bez vědomí jeho otce, jenž jest mužem velmi řádným a neholdoval nikdy pití ani karbanu. I společníci Vojtěchovi se mí rozhodně nelíbili.“

„Nevíte, zdali se tyto jeho výstřelky neopakovaly?“

„Určitého nevím nic, ale často již přišel ráno do kanceláře zmalátněn, bledý a nevyspalý.“

„Musíme se přesvědčiti, jak to vlastně s tím hochem dopadá! Jde tu o mladý, jarý život o kousek lidského štěstí a to nutno zachrániti stůj co stůj.“

Večer téhož dne vydal se Houchin s Jirkovským na výzvědy do zmíněného hostince. Byl den výplaty a místnosti jeho byly naplněny. V přední, plné husté mlhy kouře a hlučící hlasitými hovory i pokřikem popíjejících dělníků, kteří tu utratili často většinu své týdenní mzdy, Vojtěcha nebylo.

Houchinův vážný pohled zesmutněl, když pozoroval vůkolní vřavu a nakloniv se k Jirkovskému, jenž rozhlížeje se, razil svému pánu cestu, podotkl: „Něco podobného jsem v Americe nikdy neviděl. Ubozí, ubozí lidé. Jakou velkou práci máme před sebou, abychom zde zjednali nápravu. A podaří-li se nám? Bude asi k tomu mnoho bojů třeba!“

Někteří dělníci poznali továrníka, a slušně ho pozdravili, jiní si ho nevšímali a mnozí z nich kousavou poznámkou vlévali jed nenávistí k pánům v nitro svých soudruhů a jen málokteří se zastyděli, že je tu spatřil pán, o němž se již vědělo, jak skromně a nanejvýš střídmě žije, jak jest jednoduchý a pracovitý.

Jirkovský otevřel dvéře do následující místnosti, poněkud menší nežli prvá, z níž vedly dveře do třeští, která měla ještě zvláštní vchod a kde se scházívala lepší

254$

společnost a jež byla s polovice vyhražena pro hosty — v prvé řadě tovární úřednictvo — jež se v hostinci stravovalo. Jirkovský sem nechodíval, nechal si jídlo nositi do svého bytu. Byl by nerad vešel nyní do oné třetí místnosti a uvedl přítomné snad kolegy do nemilých rozpaků nad přítomností šéfovou, ale již se domníval, že bude k tomu nucen, když mu Houchin poklepal na rameno a ukázal pohledem do rohu světnice, kde skutečně u malého stolu, krytého poněkud otáčecí zástěnou, seděl Vojtěch Tružil se třemi mladíky, jichž obličeje prozrazovaly hráčskou vášeň.

Za to na tváři Vojtěchově bylo patrno, že hledal jen zapomenutí ve hře, že pivem snaží se opojiti červa, jenž mu duši hlodal. Nebyl asi hráčem dobrým ani vášnivým, z každého jeho pohybu a pohledu neklidně plápolavých očí, čišela jen touha a chtivost po zapomenutí.

„To není hráč z povolání,“ podotkl Houchin, usedaje s Jirkovským opodál tak, aby mohl, zády jsa k Vojtěchovi obrácen, pozorovati v zrcadle na protější stěně jeho tvář. „Všimněte si druhých!“

I Jirkovský usedl podle Houchina a oba sledovali s napietím počínání čtyřlístku ve hru pohříženého. Příšerný odpor lomcoval oběma při pohledu na tyto mladíky, již utráceli zdraví a peníze v této nedůstojné zábavě.

Bystrému Houchinovi neušlo, že druzí tři mladíci drží k sobě a že se snaží dostati doposud nejistého Tružila do svých osidel,

„A to se vám, hoši, již nepodaří!“ řekl sám k sobě Američan a pokynuv Jirkovskému, povstal.

Bylo to v okamžiku, kdy mladíci, zaujati vyvrcholením hry, s plápolavým pohledem sledovali její zakončení. Bylo patrno, že v tomto očekávání jest v nich napiat každý nerv.

Ale v téže chvíli postřehl též Jirkovský, že do místnosti vešel starý Tružil, jenž, jsa značně krátkozraký, nemohl ihned situaci postřehnouti. Jirkovský upozornil

255$

rychle šéfa na příchod vrátného a ten ihned zamířil ke stolu mladíků a zavolal na Vojtěcha.

Ten vzhlédl, škubnuv sebou, jakoby se ze sna probouzel a položiv rychle karty, vstal.

Houchin vzal beze slova mladíka pod paží a rychle s ním odcházel a za nimi následoval Jirkovský,

Vyhnuli se obratně vrátnému, který patrně syna hledal a zastavoval se u každého stolu.

Ve dveřích obrátil se Houchin do místnosti a seznav, že je vrátný nemůže postřehnouti, vyzval Vojtěcha, aby se také ohlédl směrem, jejž mu naznačoval.

Vojtěch, spatřiv otce, škubl sebou polekaně a zbledl ještě více.

„Pojďme,“ rozhodl Houchin, „však nás váš tatínek dojde,“ a mladík, přijav svůj klobouk z ruky Jirkovského, poslušně odcházel za továrníkem,

Venku požádal Houchin Jirkovského, aby na starého Tružila počkal a pokynuv Vojtěchovi, odcházel s ním zvolna k domovu,

„Pozoruji, že sám uznáváte, jak malou radost byl byste způsobil svému hodnému, starostlivému otci, kdyby vás byl přistihl u karbanu!“

Vojtěch sklonil zahanbeně hlavu,

„Nepraví vám svědomí ničeho? Proč sešel jste s cesty, na kterou vás uvedla starostlivá výchova a obětavá láska rodičů? Co vás svádí, abyste se takto zahazoval a sebe ponižoval? Co se s vámi vlastně děje? Buďte upřímný, pane Tružile, a povězte mi vše. Nejsem sice oprávněn, mísiti se do vašich soukromých záležitostí, neboť jako váš šéf nemám vám co vytýkati, konal jste vzorně své povinnosti, jako můj úředník; ale jako člověk, jenž se řídí přikázáním Lásky a jako věrný stoupenec Kristova učení, jemuž dobro bližních na srdci leží, jako dobro vlastní, pokládám to za svou povinnost z ohledu na vašeho dobrého otce, jehož si velmi vážím. Musím vám říci, že jsem v Americe nikdy nespatřil mladé muže zabývati se onou ďábelskou hrou, u které jsme vás

256$

přistihli, — protože jsou si plně vědomí, že z ní nepochází nic dobrého-Jen lidé nízké duševní úrovně, vzdělání velmi povrchního, mohou takto utráceti drahocenný čas. Nemohu proto pochopiti, co zavedlo na tuto cestu vás, mladého bystrého muže, jemuž leží u nohou celá budoucnost a krásný svět, čekající, až jej s odvážnou myslí dobývati počnete?”

Vojtěch stále mlčel, bylo mu stydno do hloubi duše a srdce svíralo se mu lítostí a žalem. Cítil se hluboce nešťasten, opuštěn, bez naděje, že mu kdo porozumí. Jak odpověděti na otázky šéfovy, o němž byl hluboce přesvědčen, že jen ušlechtilé pohnutky přimněly ho, aby i dnes zasáhl do jeho soukromé záležitosti? Má se mu svěřiti, co mu na srdcí hlodá, proč cítí se nespokojen a co jest příčinou jeho přesvědčení, že nikdy, nikdy nebude již šťasten?

Světlý ideál, za nímž kráčel jako mladý, nadšený student, sřítil se v prach nelítostné nutnosti onou strašlivou příhodou, jež mu zatarasila cestu k vyššímu universitnímu vzdělání, jež navždy zaplašila jeho krásnou, světlou vidinu, v níž viděl sám sebe mezí předními zástupci vědy, jež srostla pevně s jeho srdcem, takže toto musilo zmírat, když se před ním neúprosně zavřely všecky živné prameny, jimiž bohatě napájela a sílila své oddané vyznavače.

Velké slzy, jako jasné skvělé perle skanuly mu v přítmí hvězdnaté nocí s očí a nezůstaly nepozorovány. Náhodou padla jedna z nich na ruku šlechetného muže, jehož vzácné srdce umělo vždy včas pomáhati, jehož radostí bylo zcelovati a hojiti rány zmítajících se srdcí spolubližních. Okamžik nastalo hluboké, posvátné ticho.

Z údolí, jímž kráčeli cestou, lemovanou zleva vysokým zalesněným svahem, ozývalo se od rybníka volání bukačovo a měsíc, vyhoupnuv se nad okraj krajkových vrcholků lesa, zaplavil je bělavým přísvitem, v němž leskla se hladina rybníka s úzkým páskem potůčku, jenž pospíchal v náruč Jizery, jako záplava rozlitého stříbra,

257$

unikající lesklou stružkou v dál, jíž pohlcovalo objetí temných, lehkými závoji par ojíněných lesů,

A v posvátném klidu letního večera, jehož nálada svým kouzlem strhovala v nadšené opojení duše vnímavé, zazněla z úst zkušeného muže dobře volená, laskavá slova, jež nemohla se minouti účinkem, A pak počal hovořiti Vojtěch; nejdříve nesměle, pak ale s vědomím, že jest nutno obhájit sám sebe a najíti se opět v poctivém rozebrání svého nitra — —

Poblíž panské vily došli přední dvojici Jirkovský s vrátným, Tružil, jenž se domníval, že se s účetním náhodou setkal, podivil se velice, spatřiv Vojtěcha ve společností továrníka. Rozhovor s Jirkovským uklidnil pobouřenou mysl rozhněvaného otce, který se chystal k řádnému vytrestání syna, který mu byl již tolik starostí způsobil. Ubohý muž nedovedl ve své prosté mysli pochopiti, že část víny na duševních zmatcích synových nese také on sám. Pokládal onu rozervanost a rozpory v duši synově, o nichž měl jen nedostatečnou vědomost, za důsledek nezdravého vzdoru a umíněností Vojtěchovy a domníval se, že je zlomiti musí svou přísností a neústupností a když se mu nyní podařilo přijití na stopu večerních toulek jeho a odhodlal se k přímému dopadení Vojty, překvapila ho okolnost, že jej nalézá ve společnosti šéfově, jenž s ním dle svého vysvětlení — zcela přátelsky — podnikl malou večerní procházku.

Před širokou branou do zahrady své vily, rozloučil se Houchin se starým Tružilem a pozval ho k sobě do bytu na zítřejší dopoledne.

Starý vrátný se ve své úzkosti neudržel a vyhrkl téměř zoufale: „Ó, tušil jsem, že nebudete dlouho s Vojtou spokojen, pane továrníku.”

„Neřekl jsem nic takového, pane vrátný. Naopak, váš syn zastával vždy vzorně své povinnosti,” odtušil Houchin srdečně mu stisknuv ruku,

258$

Jirkovský měl cestu kolem Tružilových dále k továrně, v jejímž sousedství stál výstavný úřednický dám, v němž i on bydlel, a připojil se tedy k otci a synovi.

Vrátný po odchodu Houchinově hluboce vzdychl, jakoby se nemohl zbaviti tíže, jež mu prsa svírala.

„Ale, pane Tružile, zdá se mi, že se děsíte zbytečnými obavami. Domníváte se, že by vás pan šéf volal k sobě a zasahoval do vašich soukromých záležitostí, kdyby vám chtěl způsobiti bolest? Snad jste ho již tak dalece poznal, a můžete být jist, že není třeba vám obávati se návštěvy u něho.“

„Máte pravdu, pane účetní! Bože, vždyť nám všem stále dokazuje svou velkou dobrotu, aby mu Pán Bůh žehnal a dlouhého zdraví mu dopřál.” — —

***

Houchinovo sdělení nepotěšilo sice zneklidnělého otce, ale když mu továrník domluvil, že se tu jedná o celoživotní spokojenost a štěstí synovo, odcházel od něho s pozdviženým čelem, nabyv přesvědčení, že kolísání Vojtěchovo není hanbou, ale výsledkem hluboce založené povahy, která se nesnadno přizpůsobuje proudu, v nějž byla proti své vůli stržena.

Houchin vysvětlil vrátnému, že se postará, aby Vojtěch mohl dokončiti gymnasijní studie, slíbil mu, poslati jej na universitu studovat filosofii a ujistil ho, že syn jeho nebude pak již rozerván a nešťasten, ježto milované povolání, po němž od počátku svých studií toužil, ho bude těšiti. Jemnými slovy dal vrátnému najevo, že jeho tužba, míti ze syna kněze proti jeho vlastní vůli, byla prohřešením na Vojtěchovi, jež se mstila pozdějšími rozpory a boji, jež tak dlouho pobuřovaly a zneklidňovaly tichý život rodiny Tružilovy. A omyl ten musil býti napraven, nemělo-li mu padnouti v obět příští Vojtěchovo štěstí, jenž odpykal již dosti těžce svou lehkomyslnost.

259$

Šťastný Vojtěch s novou důvěrou vložil se do studií, jež před časem bolestně rozerván opustiti musil a s novými nadějemi hodlal nastoupiti cestu novou, radostnou, za cílem, k němuž vedla ho láska a vnitřní přesvědčení.

« XXV. »

Sotva podzim nastolil a rozhýřil se v nádherné záplavě žloutnoucího listí, v tlumených barvách hrdých jiřin a unylém úsměvu aster, již přihnal se ostrý severák a svým divokým tancem zvířil nádheru sterých barev, jež, vyvrcholeny v báječný soulad, který nelze přirovná ti k ničemu na světě, potrhal husté koruny stromů, že rázem značně prořídly a odletěl dále do hučícího lesa, aby v jeho hlubokém klínu rozbil svůj vratký stan.

Kolem rozsáhlé zahrady Houchinovy vily ležely hromady svatého listí, jež tiše sténalo, když lehoučké nožky továrních dětí přes ně mrštně přeběhly, aneb je rozmarně rozhazovaly vesele si s nimi hrajíce. Za to druhové jeho v parku odpočívali klidně a tiše na zešedlých záhonech, jež postupně sklízela a k zimnímu spánku připravovala starostlivá péče zahradníkova.

A bílá vkusná víla odpočívala jako královské hrdé dítě, opodál prostých domků dělnických, přitulena k štíhlým, poloholým stromům v parku, zdobena nádherným štukem, jehož umělecké úponky a arabesky mramorových reliefů zdobily jí jako drahé kameny královskou korunu.

Bylo tu ticho — ticho.

Majitel víly se dlouho nevracel a rovněž mladý její obyvatel, inženýr Houšek, jakoby byl do vody zapadl. Kdykoli šla Perla cestou kolem parku k Tružiloyým, vždy se na křižovatce pod lípou na okamžik zastavila a se smíšenými pocity rvavého smutku nad blaženou minulostí a tichým žhavým bolem beznadějné lásky, za—

260$

hleděla se k oknům kamenné krásky uprostřed parku a s bušícím srdcem pátrala v nich po známce života.

Ale okna zůstávala zavřena — zastřena. Odešel — zmizel! — Zajisté navždy!

Perla neměla odvahy otázati se Jirkovského, aneb u Tružilů na inženýra a náhoda jí nepřála, aby slyšela něco potěšitelného, co by bylo mohlo povzbuditi v ní naději, že ho jednou opět spatří.

Jen jednou, když se šla s Alenou projíti a cestou potkaly Jirkovského, vypravoval mladý muž, jenž obdržel nedávno nový titul správce a přidělen mu značně zvýšený plat, že asi Houšek prodlévá ve Vídni, kde pan Houchin založil nový podnik, k jehož vedení je s počátku třeba pevné ruky zkušeného odborníka. Houšek jest v tom ohledu nenahraditelný a Jirkovský pochyboval, že by pan šéf propustil úředníka tak zdatného. Mohlo se sice státi, že se mladému inženýru v Evropě nelíbilo, ačkoliv se za svého pobytu zde nikdy ani slůvkem nezmínil, že se mu zde nelíbí a že by si přál vrátit se do Ameriky. Ostatně možné by to bylo, neboť takový světa znalý člověk nemívá mnoho stáni.

Perla přijmula zprávu tu s hlubokým smutkem v duši, ale neprozradila ani pohledem, jaký hlodavý bol skrývá se na dně jejího mladého, roztouženého srdce.

Krátce před patnáctým říjnem byla ve Vídni otevřena výstava obrazů a soch rakouských umělců a Alena chystala se, že za několik dní se tam vydá, když jí listonoš donesl objemný dopis od inženýra Nováka,

Byl to první list od něho, jejž obdržela a Alena hledala nejdřív podpis pisatele, což činila vždy, když obdržela dopis, jehož rukopisu neznala. Spatřivši podpis přítele Nováka usmála se radostně a rychle list rozbalovala v domnění, že jí přináší zprávu o přijetí jejího obrazu obecenstvem, ale hned po prvních řádcích, jež přečetla, projelo jí tělem leknutí.

261$

{„Milá slečno Alenko,“ psal Novák,

„nebyl bych si nikdy myslel, že první můj dopis Vám přinese zprávu smutnou. Zalekla jste se asi a Vaše první myšlenka zaletěla k drahému dítěti Vašeho božského umění, k Vašemu krásnému dílu, jež i zde vzbuzuje velkou pozornost. O to nemusíte se strachovati, neboť přes to, že jste na něm česky podepsána (v seznamu rovněž), což Vám při národní snášenlivosti našich pánů sousedů zajisté mnoho přátel nezíská, nalezlo se dosti spravedlivých Němců tak internacionálních a předsudků prostých, jakož i množství cizinců a poctivých interesentů, v nichž Vaše nádherné dílo vzbuzuje nadšený obdiv, takže se stále znova k němu vracejí; sám jsem se o tom již nejednou přesvědčil, Přijeďte se sama podívati a potěšíte se! Nuže, v tom ohledu žádné starosti, má milá, mladá přítelkyně.

Ale jiná se vyskytla a s ohledem na Vaši rodinu i důležitější, neboť se týká Vaší sestry Ley, Snad jednou Vám vysvětlím, jak se stalo, že ji znám. Dnes není na to času. Znáte mne, Alenko, a doufám, že jste přesvědčena o pravdě každého mého slova. Poznav zde Vaši sestru, „ snažil jsem se vyzvěděli z věrohodných úst a poctivých odborníků úsudek o ní, a zjistil jsem, že slečna Lea se pro divadlo vůbec nehodí a že, neahce-li zaniknouti v rolích zcela podružných na jevištích bezvýznamných, neměla by vůbec plýtvati svých sil v oboru, v němž bez vrozeného nadání dosud nikdo nevynikl. Doposud budila slečna obdiv svou vzácnou krásou, z níž však v první řadě — jak se ukázalo — těžiti chtěli její tak zvaní přátelé a ctitelé.

Nevím, zda jest Vám známo, že slečna Lea už vystoupila v předměstském divadle nepříliš dobré pověsti a to byl od ní neblahý krok. Viděl jsem v hledišti vždy několik pánů, kteří nechyběli na žádném představení, v němž vystupovala a že jen oni strhují obecenstvo k nezdravým a neodůvodněným ovacím, z nichž vycházela.

262$

ovšem opojena a povolnější. Oh, vím dobře, jaké nástrahy strojívají se takové kráse a nezkušenosti.

Slečna Lea jest Vaší sestrou, Alenko, a proto vzbudila můj zájem a já si umínil bdíti nad ní a pátral jsem po jejích poměrech. K její chvále budiž podotknuto, že svou hrdostí dovedla si uhájiti svůj čistý štít, že zůstala nepřístupna přes všecky úlisné domluvy její bytné a oné čisté umělkyně, která ji připravovala na „uměleckou“ dráhu, aby z ní těžila a měla u sebe volavku pro své plány, v kterých se spolu s bytnou slečninou asi trpce zklamaly. Ó, tyhle protivné matróny s nasládlým, falešným úsměvem, plným slizké licoměrnosti a úlisné podlízavosti.

Avšak slečna Lea ve své — odpusťte, prosím, mé upřímnosti, jež se Vám snad bude zdáti přísná — nuže, ve své touze po vyniknutí, po slávě, a hlavně po zalíbení se mužům, zachovala si hrdé sebevědomí a poctivost, a postrádajíc nesvědomité rafinovanosti, nedovedla a snad ani nechtěla těžiti z líčeného obdivu a nadšení svých ctitelů a přátel.

O své známosti se šlechticem z Lemberka vám zajisté psala a domnívám se, že milovala tohoto sličného Němce velice a přesvědčivši se asi sama, že se pro divadlo nehodí, skládala v jeho lásku veškeré své naděje na zbavení se prostředí, v němž nemohla nalézti spokojenost. Nemohu ovšem věděti, jakého smýšlení Lemberk byl, ačkoliv jsem se snažil vniknouti do jeho osobních záležitostí, vypátral jsem jen to, že na zavolání svého otce odejel před třemi týdny domů. Vaše sestra ho vyprovázela až na nádraží, kdež se vesele rozloučili a slečna se pak vracela, hledíc budoucnosti vstříc s důvěrou milující ženy. Vím, že byla tehdy veselá a šťastna, ale není mi známo, co zavdalo příčinu k jejímu zoufalství, jež ji přimělo k nerozvážnému skutku.

Nelekejte se však, Aleno, nyní jest již opět mimo nebezpečí. Dobrá náhoda tomu chtěla, že můj byt nalézá se v téže ulici, v níž i ona bydlí a že jsem vyšel právě

263$

že svého obydlí v onu chvíli, kdy i ona vyšla za smutným cílem svého strašlivého předsevzetí.

Poznal jsem na její tváři jakési děsivé odhodlání a nespustil jsem jí už z očí. Najala si fiakr a jela za město a já učinil totéž, nespouštěje se zřetele její povoz. Až za obvodem téhož dala zastaviti a poslala fiakr svůj zpět, kdežto já jsem nechal svůj čekati na místě, od něhož jsem ji nepozorovaně sledoval.

Zdaleka bělal se v růžové záplavě zapadajícího slunce široký proud Dunaje, vrouben na bližším břehu hustými křovisky a stromy. Slečna sestra zmizela mi v nich a já, vytušiv její úmysl, předběhl jsem ji nepozorovaně a skryt přímo u břehu, vyčkával jsem jejího příchodu. Bylo tu ticho a teskná nálada dohasínajícího dne zajisté jen zvyšovala její rozervanost. Konečně vystoupila ze stínu hustého porostu a stanuvši na břehu sklonila zamyšleně hlavu, takže se zdálo, jakoby kolísala.

Pudilo mne to předejíti její úmysl a osloviti ji, ale nebyl jsem přece jist, zdali skutečně přišla v tato místa, aby tu skončila svůj mladý život. Jako cizí člověk neměl jsem práva mísiti se do jejího počínání, aniž bych ji neurazil, a ona mohla též v poslední chvíli svůj úmysl zrušiti, vysmáti se mi, aneb si prostě zakázati můj zájem na jejím počínání a konečně mohl jsem se já stále ještě mýliti a má domněnka byla by musila vyvolati u ní dojem nanejvýš trapný. Stála dlouho na břehu řeky a její skloněná tvář nedovolila mi pátrati po výrazu jejím. Stála dlouho, ztrnule jako socha a v nitru jejím odehrával se asi krutý boj. Byl jsem odhodlán v poslední chvíli zabrániti jejímu úmyslu a nepozorovaně připlížil jsem se za ni, kryt keřem jívy a vrbovými výhonky. Za chvíli klesla na kolena a naklonila se k vodě. Nemohl jsem se opanovati a vykřikl jsem leknutím a ona, obrátivši se bleskurychle po mně, upřela na mne ustrašeně svůj zoufalý pohled a než jsem mohl jejímu úmyslu zabrániti, vrhla se do vody.

264$

V okamžiku byl jsem za ní, odhodiv kabát a klobouk a křišťálová voda Dunaje byla mi spásnou pomocnicí, za chvíli držel jsem již bezvládné tělo omdlelé v náručí a ježto byl na místě činu břeh dosti povlovný, vytáhl jsem ubohou Vaši sestřičku brzo na souš, kde se mi záhy podařilo přivésti jí k vědomí a zanedlouho zahalena do mého teplého pláště a v kočárové pokrývky mého fiakristy octla se v povoze, jenž s námi rychle ujížděl zpět. Chtěl jsem se ovšem vyhnouti nepříjemnostem úředního vyšetřování a zařídil věc tak, že fiakrista i slečnina bytná se o tom zmiňovati nebudou.

Dnes dal jsem Vaši sestru, která dle výpovědi najaté ošetřovatelky celou noc blouznila, dopraviti do soukromého sanatoria mého známého lékaře a ten mne ubezpečil, že není se již čeho obávati a že se slečna zas co nevidět uzdraví. Katastrofa jest tedy — bohudíky — šťastně zažehnána a jest jen třeba, abyste přijela a ujala se sama své ubohé sestry.

Domnívám se, že Vám docela zatajila své duševní krise a že nikdo z vás netuší, jakými zoufalými boji zmítána byla její mladá duše, neboť zavřený dopis ležící na stole v jejím bytě a adresovaný na Vaši matku, měl Vás asi teprve po vykonání činu zpraviti, proč se odhodlala skončiti svůj mladý život.

Připojuji slečninu i svoji adresu a prosím, byste mi svůj příjezd oznámila. Pomíjeje tuto neblahou okolnost, jež naše setkání o několik dní uspíšila, neboť jste mi slíbila, že se mi zprávou z výstavy ve Vídni ozvete, těším se srdečně na onu chvíli, kdy Vás má milá, mladá přítelkyně, zase spatřím.

Váš oddaný

J. Novák,}

Zpráva o zoufalém skutku Leině působila zdrcujícím dojmem na sourozence, kteří si hned umínili, že tato událost musí zatím zůstati před matkou utajena, neboť paní Lebedová necítila se stálé ještě zdravou a zpráva

265$

ta byla by mohla skutečně její zeslabenou tělesnou zdatnost vážně ohroziti.

Zaslepená matka malovala si stále nejkrásnějšími představami Leino vítězství, její skvělou uměleckou dráhu a vzdychajíc neustále po svém miláčkovi, těšila se stále na onu chvílí, až jí dcera oznámí, že se již přiblížil toužený okamžik, v kterém navždy spadnou i s jejích beder těžké okovy chudoby, jež ji činily malátnou, nešťastnou a neschopnou těšiti se ze života, když jí osud všecko vzal, co jí zajistilo možnost užívati krásy světa dle zvyku svého a těšiti se z blahobytu, jehož nemohla postrádat!. A ke všemu tomu bude se ještě sluniti v slávě Leině, u jejíchž nohou ležeti bude celý velký sbor nadšených bohatých obdivovatelů a proud zlata bude se hrnouti k ní z jejich štědrých rukou. Při těchto snech ani paní Lebedovou nenapadlo, že její láska k Lee jest silně podepřena jejími vlastními, sobeckými pohnutkami, jež ji sváděly k nadějím v těžbu z dceřina vítězství, jehož výhody bude moci z velké části strhnouti na sebe, využít je ve svůj vlastní prospěch. —

Alena rozhodla, že odjede za Leou večerním vlakem, aby již zítra mohla nebohou sestru vyhledati. František byl by rád jel sebou, ale u Lebedů musili velmi počítati a pobyt ve Vídni, byť jen krátký, vyžadoval nákladu dosti značného, A pak, Leino zaopatření vyčerpá asi všechny úspory Aleniny a nebylo proto možno utráceti více, než co bylo nejnutněji třeba.

„Toho ses nenadála, Alčo, k jakému účelu je ukládáš!“ podotkla s tesklivým úsměvem Perla.

„Dobře, že jsou — aspoň nemusíme Lee odepříti nutné pohodlí a ošetření. Jen aby se zase brzy uzdravila!“

„Dovez ji domů, Alenko, bude-li to možné. Zde se pak všichni vynasnažíme, aby se zotavila co nejdříve. Až matince šetrně vysvětlíme, co ubohá Lea vytrpěla, pak se zajisté i ona ráda vzdá plánů o její skvělé budoucnosti a bude šťastna, že ji má zas doma.“

266$

Na nádraží doprovodil Alenu též Jirkovský, jemuž zatím František oznámil, že musí sestra ihned odjeti do Vídně. Snoubenci loučili se s nevylíčitelnými pocity. Byli si vědomi, že odchází Alena jen na krátko, a přec podivná úzkost svírala srdce obou, když si naposled ruce stiskli.

Jirkovský v podivné předtuše skočil ještě do kupé za Alenou a zde, políbiv ji vroucně, šeptal rozechvěn:

„Buď na sebe opatrna, má Aleno!“

„Co by se mi mohlo státi?“ usmála se.

Jirkovský pokrčil rameny.

„Nebezpečí číhá někdy v okamžiku, kdy se toho nejméně nadějeme“ podotkl starostlivě.

„Ale jdi, jdi, ty milý škarohlíde,“ žertovala Alena, ale divný smutek sevřel jí srdce, když si naposled ruce stiskli a Bohouš seskočil se stupátka vozu k zemí.

Kdež by se byla nadála, že jej vidí naposled tak svěžího a zdravého, že nikoli u ní, ale před ním stojí obávané nebezpečí, — —

S tlukoucím srdcem a s utajeným dechem vešla Alena druhého dne ráno do malého pokojíku v soukromém sanatoriu profesora R, uvedena jsouc mladou, modrookou ošetřovatelkou, jejíž vlídná tvář vykukovala zpod bílého čepce, zdobeného do tuha škrobenými náběrami, jako růžový kalich květiny života v sousedství bílé smrti.

Byl krásný, říjnový den a sluneční paprsky líbaly s vytrvalostí roztouženého milence poslední zbytky prchající nádhery v přírodě, tkaly čarovně vábná zlatá vlákna k velkolepému mostu, jenž spojoval nebe se zemí.

V přívětivý pokojíček, v němž na bílém lůžku odpočívala Lea, proudil otevřeným oknem vlahý svěží vánek, přinášející na svých perutích tklivou vůni tlejícího listí. Černý, v pobledlé tváři neobyčejně rozšířený a svítící zrak Lein byl upřen k jasné, klidné obloze, jako šmolka modré, po které zvolna plynuly bílé obláčky, lemované

267$

narůžovělým přísvitem, jako po moři bílé plachetní lodě podobné letícím motýlům. Sanatorium nalézalo se ve zcela odlehlé části města, do níž nezaléhal hluk z hlavních ulic a bylo tu milé, posvátné ticho, jen z dálky slyšeti bylo sváteční vyzvánění.

Lea prošla v duchu všecku hrůzu poslední doby, jež jí přiměla k zoufalému kroku, jímž chtěla utéci všemu, co se životem souviselo, ale do něhož se však nechtíc opět navrátila. Dnes se jí zdálo že má za sebou strašlivý nesouvislý a divoký sen a že oči její poprvé vnímají krásu světa, který se na ni usmíval z jasné oblohy, ze záře laškovných slunečních paprsků a z modravého temna olesněných hor, jejichž vrcholky rýsovaly se v pozadí obrázku, jejž obhlédnouti mohla oknem ze svého lůžka.

Utrpením a slzami čistí se povaha lidská jako zlato v ohni a v to doufala i Alena, když stála se sepiatýma rukama opodál Leina lůžka, nepozorována sestrou, na kterou pohlížela s hlubokým pohnutím v srdci.

Ó kéž, kéž je tomu tak!

Alena přistoupila tiše blíže a zavolala sestru tichým hlasem.

Ta odtrhla zvolna svůj pohled od oblohy a upřela jej na Alenu, pak jí v tváři cosi zaškubalo, vztáhla k ní mdle ruku a když ji tato uchopila, vřele ji tisknouc, šeptala s nevýslovným výrazem v očích:

,,Tys přijela? A sama? Kdo vám sdělil?“

Té chvíle cítily obě tyto rozdílné sestry, že duše jejich, jdoucí každá dosud svým zcela odlišným směrem se konečně setkaly a nalezly,

„Přijela jsem podívat se na podzimní uměleckou výstavu — však víš, psala jsem ti, že vystavuji obraz —“ vymlouvala se Alena,

Lea se teskně usmála, chtěla něco namítnouti, ale pak zakroutila maličko sličnou hlavou.

„Vidíš, tys umělkyní, a já nebudu jí nikdy — nikdy! Božský dar nadání nedá se ani vyvzdorovat, ani oklikami získat. Byla jsem krutě potrestána, že jsem si umínila

268$

jíti dráhou, po které kráčeti mohou a smějí jen vyvolenci Boží. Oh, Alčo, jak jsem byla zpozdilá, bláhová a jak trpce zaplatila jsem své poučení. Jsem ráda, žes přišla, Aleno, že mohu aspoň tobě říci jak bych si přála umřít — umřít…“

Lea sklonila hlavu k rameni a proud slzí vyhrkl jí z očí.

Alena padla na kolena k jejímu lůžku a sklonila se k ní. Hladila něžně krásný sestřin vlas a domlouvala jí srdečně.

„Co řekne matinka?“ zalkala Lea, „měla tak pevnou víru v mé vítězství. Já tušila již dávno, že nemám nadání, že nikdy neproniknu a chtějíc stůj co stůj dosíci onoho stupně společenské výše, s něhož jsme byli svrženi, doufala jsem, že mne láska milovaného muže spasí. A i v tom jsem se zklamala, trpce, hořce zklamala.“ A nový příval slz zalil nebohé dívce oči.

„Utiš se, Leuško, utiš se, zas bude dobře, nalezneš štěstí v jiném povolání — vždyť jsi ještě mladá a na zklamání v lásce se také neumírá!“

„Neumírá!“ opakovala Lea jako ve snách a náhle pocítila k sestře hlubokou náklonnost. Zapomněla docela, jak ráda se jí dříve posmívala pro její vážnost, jak ji nazývala puritánkou, kantorkou, mentorem a nevěděla, jakým šípem bodla by klidnou sestru na místě nejcitlivějším. Tatam byla všecka její bývalá pýcha a domýšlivá povýšenost a touha po srdečném zblížení zahřála její ubohé srdce.

Najednou stala se jí Alena milou a drahou a zatoužila svěřiti se jí se vším, co ji zlého potkalo a hledati u rozvážné sestry porozumění. Cítila, že by jí této chvíle nikdo nerozuměl lépe, než ona,

A Lea, jindy tak uzavřená a hrdá, počala se sestře zvolna, ale důkladně zpovídali, s počátku jaksi zdráhavé, úryvkovitě, ale pak již plynně a důvěrně, jako se zpovídá chybující děcko laskavé matce.

269$

Alena se dověděla, jak láska k muži — šlechtící opojila vysokomyslnou sestřičku, která se domýšlela, že proto jí Bůh daroval krásu těla, aby pomocí její dobývala vítězství, získala slávy a bohatství, bez něhož, nemajíc tohoto příslušného pozadí, stala se své majitelce krutou přítěží. Krása ta sváděla muže, aby jí strojili nástrahy a líčili na ni pokušení, jichž překonání vyčerpávalo mnohdy všecky její síly. I za to pykala těžce, že připustila, aby její vysokomyslnost zapustila v srdce její hluboké kořeny a že, když se jí naskytla příležitost, dosáhnouti krásou svou cíl nejvroucnějších tužeb — šlechtické korunky, utlumila rázně varovný hlas v nitru svém, jenž ji nabádal k opatrnosti a propadla zas své bláhové marnivostí.

Těšila se na chvíli, až se vrátí domů jako nevěsta, neb dokonce již jako choť barona z Lemberka a ukáže tak všem a zvlášť jistému muži s ocelovým zrakem, jenž nestál o její přízeň, že získala jiného, krásného, bohatého a vznešeného, k němuž on se ani rovnati nemohl. Nemilovala sice nikdy inženýra Houška, ale jako každá koketní, povrchní dívka, toužila míti u svých nohou všecky muže, kteří něco znamenali a kteří se jí svým zevnějškem líbili. Nešťastná to povaha,, jež nikdy nenachází klidu, hledajíc vždy nová a nová vítězství, třeba celkem nevinná.

Ale všecky tyto naděje neměly podkladu, jako ony touhy, jež ji vyhnaly do světa hledati štěstí. Lemberk ji opustil se slibem, že se pro ni vrátí s povolením rodičů, aby si ji odvezl pak domů jako svou choť. Ale nevracel se, dlouho ani nepsal, až konečně došel list od něho, jenž ji vehnal v zoufalství. Vše, vše bylo zmařeno, neboť i její úsilí, zachytili se na prknech divadelních, přineslo jí zklamání, jež nemohla snésti při pomyšlení na hanbu a ponížení nad veškerým ztroskotáním plánů, s nimiž odcházela do světa. Takto se domů vrátiti nemohla a proto volila smrt, smrt, jež jí mohla dáti jedině klid a zapomenutí.

Bylo také pravdou, co jí druhdy tak nemilosrdně řekla

270$

slavná Venti. Nehodila se za kněžku komedie a mýlila se velice, chtíc na jevišti divadla hledati svou budoucnost. Chtěla si přiložit usměvavou masku a býti nejen slovy, ale také skutkem horlivou vyznavačkou komedie, kteráž byla ostatně nejmocnější bohyní nynější doby. Lea si slibovala, že bude svou úlohu dobře hráti, a ona žena s dvojím obličejem a mnoha jazyky, že přinese jí vítězství. Oh, jak se zklamala.

Avšak to vše by byla snesla, nebýti onoho krutého žalu a rvavé bolesti, jež ji dohnala k zoufalství, že naděje ve vykoupení z onoho věčného kolísání, ve spásu, již doufala dosáhnouti v manželství s mužem, kterého se domnívala milovati, se rozpadla jako vše, k čemu se doposud její mysl upnula. Přes svou známou krásu a neodolatelnost byla chudší a ubožší, než nejposlednější chudé děvče, které probudilo v milovaném hochu upřímnou lásku k sobě, A té ona nedosáhla nikdy, a jistota, že ani v budoucnu ji to štěstí potkati nemůže, jakož i pomyšlení, že by měla zase dále živořiti v onom nudném ovzduší domova, bez vyhlídek v lepší budoucnost — dokončilo její rozervanost a spolupůsobilo na rozhodnutí odejíti se světa, jenž pro ni žádných radostí již neměl. —

Alena naslouchala sestřině vyprávění všecka zarmoucena a pohled do její, sobectvím a marnivostí pokažené duše, jež nedovedla hledati štěstí v konání povinností a dobra pro blaho druhých, ji přesvědčil, že Lea nedojde spokojenosti, nezmění-li svoje názory. Snad ji tato zkouška, uložená její hrdosti, tato porážka její marnivosti a vysokomyslnosti poučí, že nehledala štěstí správnou cestou, neboť základem pravého, lidského štěstí může být jen schopnost, zapomínati sám na sebe pro jiné. Pravá láska vždy více dává než béře, neboť láska vůbec obsahuje všechny city, jež docházejí svého uspokojení jen v službě druhým lidem a v jejich štěstí.

Lea vlastně nemilovala, protože se nedovedla obětovat, Líbili se jí mnozí muži, ale vpravdě neměla ráda

271$

žádného, neboť v tom je velký rozdíl, oblíbiti si někoho, aneb jej milovati.

Alena sestře dlouho domlouvala svým tichým, klidným hlasem a jeho lahodný, měkký zvuk něžně se dotýkal roztrpčeného nitra Leina, jako chladivý větérek rozpáleného čela. Dívka nemohla se smířiti s tím, že zůstala na živu a nechtěla svému ochránci odpustiti, že ji navrátil životu, až sestra dokázala přesvědčiti ji, že po trpké zkoušce, již nyní přestála, může nalézti opět v životě zalíbení, naučí-li se milovati jej nejen pro sebe samu, ale i pro druhé, s nimiž ji osud těsně spial. Kdo ví, neskrývalo-li její nynější hoře v sobě největší štěstí, neboť cesta k výšinám vede často nejhlubší propastí.

Ačkoliv se jemná duše Alenina chvěla při pohledu do propasti, k jejímuž okraji se již již sestra blížila, přece doufala, že srdce její jest nyní připraveno přijmouti ponaučení, jež jako zrno v živné půdě vydá jednou ušlechtilý a bohatý plod.

Nebohá Lea zdála se jí býti krásným květem, jejž provrtal červ, z něhož by nikdy nebylo vzrostlo ušlechtilé ovoce. Snad žal a bol, jež musila prožiti, stane se blahodárnou bouří, jež smyje a střese červa a jiný hmyz s jeho vonného kalichu.

Lea na ni pohlédla svým velkým okem plna očekávání, jí pravici a pravila tichým hlasem:

„Ty mně naučíš býti lepší a šťastnější!“

„S tvým úsilím, drahá sestřičko, chtěla bych tě naučiti ještě něco lepšího!“

Lea poslouchala sestru se slzami v očích, pak stiskla

„Musíš si umíniti obšťastňovati jiné, Leuško. A zatím co se budeš učiti tomuto umění, naučíš se i druhému: býti šťastnou!“ — —

« XXVI. »

Alena vyšla z ústavu hluboce dojatá a musila se chvíli procházeti ve zdejším ústraní, aby nabyla zas klidu. Značně se jí ulevilo v starostech o sestru návštěvou u ní,

272$

Přesvědčila se, že jest tělesně zachráněna a také na nejlepší cestě k záchraně duševní. Mladá malířka vyslala vroucí modlitbu k Bohu, aby drahou sestru dále chránil a dal jí sil ku překonání vlastností, jež ji zaváděly na nepravou cestu a povzbudil její snahu šťastným rozuzlením jejího osudu.

Posilněna a osvěžena procházkou, dala se Alena zavézti elektrickou drahou do středu města, kdež se nacházelo obydlí Novákovo, Poslala mu po posluhovi lístek a zanedlouho sešla se s ním před vchodem krásné a rozsáhlé veřejné budovy, v níž se nacházela výstava výtvarného umění.

Novák se s ní pozdravil velmi srdečně, — Aleně div slzy nevyhrkly z očí, když mu pohnutým hlasem děkovala za zachránění Leina života.

„Nikdy, nikdy nebudu vám moci splatiti svůj dluh, vy dobrý, šlechetný muži.“

„Dosti mi jej splatíte, Alenko, svou příchylností. Doufám, že příteli Novákovi zůstanete vždy věrnou a více si nežádám!“

„Vaše skromnost mne zahanbuje.“

„Mlčte, mlčte, dušinko, a dovolte mí nyní, abych vám představil svého nevlastního syna, Miloslava Houška, na nějž se snad trošičku pamatujete z mého vyprávění v Tatrách?“

Alena se malinko zarazila. Z jeho úst slyšela tedy poprvé jméno onoho mladého muže, který však rozhodně nemohl býti totožný s oním Houškem, jenž nějaký čas působil v dluhanovské továrně, jinak byl by se jí Novák zajisté o tom zmínil, že jeho syn jest úředníkem podniku v jejím rodišti. Jméno to nebylo zvláštní ani neobyčejné a byla tu zcela možná, čistě nahodilá shoda jmen,

S velkým zájmem vzhlédla mladá malířka k vysokému mladému muži, jenž se jí na první pohled zalíbil, právě tak jako ona jemu, neboť každý z nich cítil, že poznává jeden v druhém poctivého, otevřeného člověka.

273$

Houšek pozoroval Alenu s upřímným potěšením, zdálo se mu, že se mu v ní přiblížila jeho malá, milovaná dívka, na kterou přes všecku odloučenost a zdánlivý klid nezapomínal, jsa přesvědčen, že mu Perla zůstane věrnou, milovala-li jej upřímně a opravdově. Kdyby snad odloučenost a nedorozumění, jež mezi nimi vzniklo, mělo býti hrobem její lásky, pak by jej nebyla milovala vůbec.

Ublížila mu sice svým podezřením a odmítnutím velice, ale on dobře postřehl, že to učinila v rozčilení, jež musilo vzniknouti nějakým nedorozuměním, které se jednoho dne musí vysvětliti a proto její jednání, třebaže mu způsobilo velkou bolest, nemohlo býti příčinou, aby se vzdal štěstí, jež mu mohla dá ti jen její láska. Rozhodl se tedy opustit na čas Dluhanov, aby tím vyzkoušel její věrnost a vytrvalost, neboť o sobě byl přesvědčen, že na Perlu nezapomene nikdy.

Byl sice mužem práce, velkých cílů a snah, ale srdce jeho bylo stejně vřelé a toužící po štěstí v lásce ženině a nejdokonalejším blahu, jejž život může dáti — po útulném, teplém domově, v němž by kralovala milovaná žena. Bez lásky obapolné, vroucí a hluboké si ani nemohl takový rodinný útulek představiti a jistě by se ho byl raději zřekl — tak, jak to před dávnými lety učiniti chtěl jeho milovaný, nade vše ctěný a vážený, nevlastní otec, — kdyby se měl zklamati v lásce milované dívky. Houšek dobře věděl, že jen nutná shoda okolností a oddané přátelství přimělo Nováka k ženitbě s jeho matkou, že byl by zůstal určitě neženat, kdyby zoufalé přání umírajícího přítele nebylo jej přimělo zrušiti své předsevzetí na prospěch jeho pozůstalých.

A nevlastní otec stal se mladému muži vzorem ve všem, co podnikal a jemu se také svěřoval s každým hnutím svého srdce, jako něžná dcera milované matce. Stal se mu matkou, otcem, bratrem a nejmilejším přítelem v jedné osobě, byl proň zcela nepostrádatelným ideálem mužnosti, důstojné hrdosti, nevyvážené dobroty a

274$

laskavosti, pevné poctivosti, ušlechtilosti, rázné prozíravosti a rozhodnosti, byl proň zkrátka vzorem dokonalého muže, za nímž byl odhodlán jíti, hrd jsa na svůj vznešený cíl.

U vědomí, že zkouška rozloučení, již mu otec navrhl, nepotrvá dlouho, že se opět vrátí, aby se hlásil u milované dívky o svá práva a dokázal jí, že srdce své nevěnovala muži nehodnému, a v pevné důvěře, že i ji nalezne volnou a svobodnou, vrhl se mladý inženýr po boku svého otce s houževnatostí amerikánskou do víru práce a zatím, co tento dohlížel a objížděl své závody, Houšek cestoval v cizině, získávaje stálá odbytiště pro zboží závodů otcových a zdokonaluje se ještě více ve svých vědomostech, jak si to již dříve předsevzal, než se zcela usadí, aby si založil svůj vlastní domácí krb.

Nyní přiblížila se již značně ona významná chvíle, od níž doufal dosíci svého nejvyššího životního štěstí, snad již za nedlouho rozluští se záhady, jež ku přání vůle, již nanejvýš ctil, musily zůstati zastřeny až nadejde vhodný okamžik k jejich objasnění.

Pomyšlení to bylo příčinou zvláštního, vnitřního chvění, jemuž nemohl uniknouti ani tento statný mladý muž, jsa do hloubí duše pohnut představou, že není snad již příliš vzdálen okamžiku, kdy bude moci pohlédnout v tyrkysové modré, drahé oči své milované děvušky a vzíti si s jejích rtů sladký důkaz věrnosti a lásky a nejtoužebnější odměnu za dlouhé, těžké odloučení.

Aleně bušilo neklidně srdce, když kráčela po boku Novákově do místnosti, ve které byl její obraz vystaven. Šla jí téměř hlava kolem nad krásnými díly, jež tu spatřila a úzkost se jí zmocňovala pomyšlením, že není možno, aby dílo její zde vyniklo. Skoro zazlívala profesoru Sázimovi, že důsledně trval na tom, aby svůj obraz poslala do Vídně. V Praze — na domácí půdě, bylo by snad její dílo spíše oceněno, zde ho asi sbor cizích i domácích kritiků značně strhá.

275$

Neviděla ničeho kolem sebe, hlava se jí točila nad množstvím krásných děl tu shromážděných a vše zastřeno bylo mlhou, jež jí hnalo před oči nesmírné rozčilení, její duše chvěla se nedostatkem sebevědomí a nesmírná úzkost, peskující odvahu, jež ji svedla, aby s dílem svým vystoupila na veřejnost, svírala jí nitro, že sotva mohla vydechnouti.

Novák, postřehnuv její rozrušení, uchopil ji za ruku a laskavě jí domlouval, že není třeba, aby se zneklidňovala. Pohlédla naň vděčně, ale spolu tak ustrašeně, že se musil usmáti.

„První vystoupení vám trhá nervy, Alenko? Ale i tomu zvyknete. Hleďte, dobrý přítel, milá Osterva vás již vlídně pozdravuje a zdá se vyzývati svou nadšenou obdivovatelku k následování své vlastnosti — k velebnému klidu. Vaše dílo strhuje do skutečnosti, postojíme-li chvíli opodál, uslyšíte z nestranných posudků pozorovatelů, jakou životní věrnost vystihla jste svým dílem.“

Dílo Alenino „Sen u popradského plesa“ umístěno v jednom z menších sálů na místě velmi příznivém proti oknům, asi se zřetelem, aby se v světle náležitě uplatnily jemné nuance temnějšího zabarvení, jež námět jeho vyžadoval. Byloť nesporno, že i pořadatelstvo výstavy uznalo obraz české malířky za jedno z nejkrásnějších a nejsvéráznějších děl k výstavě přihlášených.

Se zatajeným dechem a srdcem vzrušeně bušícím blížila se Alena k svému dílu a naplňovalo ji radostnou extasí, když i z úst četného publika — netušícího, že ona, nepatrná dívka,, s útlou, pobledlou tváří a duchaplným, výrazným okem, jest tvůrkyní tohoto krásného díla — ozývaly se výkřiky obdivu a radostného nadšení, jež byly důkazem sice nejprostšího, ale zajisté upřímného ocenění jeho vysoké umělecké hodnoty.

Alena sama nabyla teprve nyní hlubokého přesvědčení, že její tvůrčí sílu vede pravé posvěcení boží, poněvadž jako umělkyně dovedla posouditi oku laika nevidi—

276$

telné obtíže a nesnáze, s nimiž se i pravé a velké umění na počátku své tvorby setkává.

Inženýr Novák, stojící s Houškem opodál, přistoupil k mladé dívce blíže a položil jí jemně ruku na rameno a ona podala mu ruku s rozhořelým pohledem.

„Vidím, že jste spokojena!“

Usmála se šťastně.

„Zdali pak jste si povšimla poznámky pod obrazem?“ upozorňoval ji, Alena byla poněkud krátkozraká a musila přistoupiti až k obrazu, pří jehož spodním okraji byl připevněn lístek, na němž byla v němčině poznámka, že obraz zakoupil kníže L.,,, známý uherský magnát, za 25 tisíc korun.

Alena, čtouc slova ta, prudce sebou škubla, tvář její maličko zčervenala a očí zahořely radostným překvapením,

„Nyní snad mi věříte, že jsem vám vaše „Jahodáře“ nepřeplatil?“ ozval se za ní tiše inženýr Novák, „Naopak, zůstal jsem ještě vaším velkým dlužníkem,“

Zavrtěla prudce hlavou.

„Příteli, nemluvte tak, vždyť přece víte, jakým díkem jsem vám zavázána, a kdybych vám třeba i darovala kolik svých větších děl a po celý svůj život vám vděčnost projevovala, nemohu nikdy splatiti vám, co jste pro mne učinil, vedle mnohého hlavně to, že nebýti vás, nebylo by „Jahodářů“ a můj „Sen“ trčel by na stojanu kdesi za skříní v úkrytu pokoje ubohé sekretářky. Vaší zásluhou přichází velký tento obnos do mých rukou a v této chvílí nemohu vám ani říci, jak jsem vám za to vděčna.“ Stín přelétl Alenino jasné čelo při vzpomínce na Leu, na starost, jež ji doposud hnětla, že snad peníze její nepostačí k zapravení jistě značného účtu, jež jí při propuštění sestry majitel sanatoře předloží. Zabývala se již plánem, že inženýra Nováka zas o pomoc požádá, což bylo pro její hrdou mysl pokořením nemalým. Proto si zhluboka oddychla, když spatřila, že obraz její jest již prodán i přes vysokou cenu, již mu porota přiřkla. Toho

277$

nečekala — nedoufala. Suma ta její skromnost přímo omráčila, a když jí Novák vysvětloval, že jest její dílo také zařazeno do terna, a že má tedy i určitou naději na cenu, zatočila se jí hlava jako v závrati.

Okamžik stála neschopna slova a konečně po dlouhé pomlčce odhodlala se k dětinské otázce: „Mohla bych obdržeti již dnes část oněch peněz, prohlásím-li se?“

Novák pokrčil rameny.

„Nevím, Alenko, kníže musil určitě složit nějakou zálohu na Váš obraz. Zeptáme se na to, totiž dovolíte-li, abych vás doprovodil?“

„Velmi ráda! Zas nová příčina k rozšíření mé nehynoucí vděčnosti,“ děkovala Alena, které se jako každé útlocitné duši příčilo jakékoli finanční vyjednávání týkající se díla, jehož byla tvůrkyní, jež neslo pečeť jejího ducha a skrývalo v sobě část celé její bytosti.

K obrazu přiblížilo se zatím několik pánů a jeden z nich volal hned na to hlučným, rozmrzelost projevujícím hlasem: ,,U sta ďáblů, L…. mne zase předešel! Vidím v tom schválnost — někdo mu prozradil, že jsem byl obrazem tímto nadšen, ano, rozhodně je tomu tak. Ví, čím mě nejvíc podráždí. Takové dílo skvostné, báječné, oh, zuby bych skřípal při pomyšlení, jak se jím bude vychloubat. Vždyť něco tak úchvatného jsme tu již dlouho neměli! Když jsem včera spatřil obraz poprvé, povídám: Ta Osterva musí být mou! a u všech kulí a granátů, snad rarach sám to nastrojil, že byl můj váček právě vykuchán — —“

„Aspoň zamluvit jste si ho měl, hrabě, nyní je pozdě, durditi se. Kdo dřív přijde, ten dřív mele!“

,,Do smrti si neodpustím svou liknavost!“

A hrabě líčil nadšenými slovy výborného znalce, přednosti a krásy nevelkého Alenina plátna a ostatní páni naslouchali, sledujíce s porozuměním jeho výklad.

„Jak klidně dívá se stará, šedá Osterva na ten tajemný rej!“ končil hrabě. ,,Vzpomenu-li , kolikrát jsem v těchto místech sám stál a snil, snil ve stínu velebné

278$

Ostervy, okouzlen jejím čarovným okolím! A proto — proto si tu ztrátu neodpustím a kdyby pravé umění dovedlo kopírovat, dal bych umělci za obraz třicet tisíc.“

„Není to umělec, ale umělkyně — Češka, dle jména a značky!“ podotkl jeden z průvodců, listuje v seznamu.

„Ti Čechové jsou opravdu zvláštním národem a já se někdy stydím, že je znám tak málo. Člověk by v nich nehledal takovou pronikavou schopnost všestranných nadání, tak vysoké úrovně vzdělaností, tak vyspělou vlastní, svéráznou kulturu. Někdy se setkávám s jedinci, vyšlými z jeho středu a chtěj nechtěj, musím se sklonití před nimi a proto se domnívám, že bychom s nimi měli jednat opatrněji a ne je stále dráždit a činit z nich své nepřátele. Jako ta malířka zde — rozumí své věci znamenitě a kdybych ji tu potkal, na mou duši, ruku bych jí rozmáčkl radostí!“

„Hahaha, snad ze závisti, aby již nikdy nemohla spáchati něco podobného?“ cynicky podotkl druhý.

„Klaním se velkému umění i kdyby z pekla pocházelo!“ podrážděn podotkl hrabě a počal listovati v seznamu, jejž držel v ruce.

„Lebedová — hm Lebedo — tak se mi zdá, že jsem to jméno již kolikrát slyšel.“

„Ovšem — rozhlédněte se trochu po svých známostech mezi neodolatelnými kráskami divadelními. Jste i v tomto směru velký ctitel „umění“!“

„Ha, již vím — ona malá herečka na Vídeňce — hm, věru, osůbka k nakousnutí, ale nic vídeňského — ani divadelního, a je-li snad příbuznou této malířky, pak je Pán Bůh věru velmi nestejně nadáním obdařil. Ale rozkošná, rozkošná, po čertech rozkošná — All right!“

„Španělský typ nejjemnějšího druhu,“

„Ale seveřanka srdcem. Nebohý Salis byl zblázněn do ní, ale byl tuze všetečný a krásná kočička měla ostré drápky!“

279$

„Hm, myslím, kdyby byl Salis „těžší“, že by byl měl více štěstí…“

Alena spěchala odtud do hloubi duše zraněna nevážnými poznámkami, pronášenými o její sestře pohrdavým, banálním tonem. Její radostné poznání vlastní umělecké kvality nabylo touto příhodou hořké příchuti.

Novák na ni významně pohlédl.

„Byl nejvyšší čas, že vaše ubohá sestřička odhodlala se zmizeti odtud. Zajisté se sem již nenavrátí?“

„Nikoli — lékař mne ujistil, že bude moci vstáti již za dva dny. Pak s ní ihned odjedu domů.“

Inženýr Houšek po celou tu dobu neměl příležitost s Alenou promluviti, mimo nadšený projev nad jejím krásným dílem, přidružil se venku k ní, zatím co jeho otec omeškal se vzadu, setkav se s nějakým známým a překvapil ji náhle otázkou:

„Postačilo by vám, slečno, k stálému pobytu dluhanovské zátiší? Jest tam sice krásně, ale křehká, přeletavá duše umělecká tíhne obyčejně k centru všeho umění, k velkoměstu, nehledě k tomu, že jí třeba, aby stále novými a novými poznatky šířila svůj obzor.

Pro našince se skromnými požadavky, s klidnou, usedlou krví, může se státi takový zapadlý milý kout skutečným rájem — ale ne tak pro vás ..

Pohlédla naň nanejvýš překvapena. Jest to tedy přece on, jehož jméno budilo v ní vždy podivný zájem, o němž slyšela doma tak často pochvalnou poznámku? Těšilo ji, že se týkala Novákova syna, ale byla jaksi zmatena tím, že jí zatajil, že inženýr působí v jejím rodném zákoutí. Nedovedla si vysvětliti, co ho k tomu pohnulo a když se k nim opět připojil, otázala se ho zpříma, proč to učinil.

„Měl jsem k tomu své příčiny, Alenko a doufám, že již brzy se vám vysvětlí, proč jsem se vám o tom nikdy nezmínil.“

Alenu při těchto slovech napadla podoba přítele Nováka s továrníkem Houchinem a nemohla se zdržeti

280$

otázky: „Znáte také osobně pana Houchina? Neříkal vám pan syn, že se mu podobáte?“

„Tak?“ usmál se jen starý pán a Houšek počal hned na to horlivě vyprávěti, jak milým se mu Dluhanov stal, připomínaje mu v mnohém opuštěný domov za oceánem.

„A netoužíte zpět do Ameriky? Každý, kdo si zvykne na toto Eldorádo všech vystěhovalců, sotva kde jinde nalézá spokojenost.“

„Tatínek chtěl do Čech a já ho následoval rád. Příbuzných jsme v Americe nezanechali a kde nalezne člověk drahé osoby, tam konečně vždy rád zakotví.“

„Místem tím stal se tedy náš Dluhanov?“ pátrala Alena žertem, myslíc na Leopoldu,

„Opustil jsem ho již před půl rokem,“ odpověděl Houšek, „ale rád naň dosud vzpomínám. Kolem vašeho obydlí jsem často chodíval na procházky, buď sám, neb s milým Jirkovským, kterého si velmi vážím pro jeho krásnou, ryzí povahu, I do vaší rodiny jsem chodíval, — neslyšela jste o tom?“

Nebylo asi příležitosti zmiňovati se o tom,“ upřímně přiznala Alena — „neboť matinka stále nyní jaksi churaví a Lea nebyla doma,,.“ dodala poněkud váhavě, zalétajíc v duchu k Jirkovskému. Ku podivu, Housková poznámka o něm nevzbudila v ní potěšení, naopak, tísnivé horko ji oblilo, a nebyla by se mohla nikomu přiznati, že jest tento dobrý muž jejím ženichem. A kdyby tu byl, nebyla by se mu mohla ani do očí podívati, cítila s hrůzou, že se opět cosi mocného, podmanivého vedralo mezi ni a Bohuše, co tlumilo veškerou její lásku k němu. Jako ve snách odpovídala Houškovi, který, překonav své pohnutí, tázal se zdánlivě klidným hlasem: „Slečna Perluška nemá asi při svém neustálém zaměstnání času vzpomínat na lidi, jež přešli kolem ní.,.?“

V slovech mladého muže ozývala se trpkost, ale Alena, zabrána jsouc vznikajícím odbojem ve svém nitru, neměla času uvažovati o nich a pozastavit i se nad přízvukem jeho hlasu,

281$

„Opravdu se nepamatují, že by se byla Perluška zmínila o vás, pane inženýre,“ odtušila skoro lhostejně, zaujata svými myšlenkami a nemajíc ani potuchy, jak bolestně se ho dotýká její sdělení. — —

V najatém hotelovém pokojíku odložila rychle plášť a klobouk a přitisknuvši ruce ke stísněné hrudi, vydechla hluboce a slzy vstoupily jí v oči.

Ach, jak jest to podivné na tom světě, dokud po něčem toužíme, jsme toho plni a domníváme se, že bychom byli závratně šťastni, kdybychom toho dosáhli, ale když se nám touha splní, vidíme, že ta vytoužená věc má také svůj bolestný rub. Stala se známou umělkyní, mnohé noviny dnes píší nadšeně o jejím vzácném nadání, neboť profesor Sázima, jenž sám dílo její k vystavení zadával, podal asi příslušná data u jejího jména, v seznamu vystavovaných děl uvedená — mohla býti spokojena — šťastna, ale za tento triumf žádalo si umění obět a znova rozpoutalo zuřivý boj v srdci jejím se sokem svým — její láskou k Bohušovi.

Přivírala oči jako v závrati a zdálo se jí, že se jí nad hlavou strhla děsná bouře a že již, již musí z mraků sjeti blesk, jenž ji zničí z trestu za to, že propadla svodům lásky a touze vlastního srdce. V tichém štěstí blahé své lásky unikala snadno výčitkám umělkyně, která se pro ni cítila odstrčenou a zkrácenou ve svých právech, neboť pevně jisto bylo, že v budoucnu, v manželství svém bude v první řadě ženou a matkou a teprve drobty svých citů, svého času, bude moci věnovati svému umění,

V době svého rozhodnutí pro Jirkovského cítila cele šťastnou a spokojenou, zvláště v jeho přítomnosti kdy, přijímajíc důkazy jeho něžnosti a lásky, soudila, že pravé místo ženino jest vždy jen po boku milovaného muže. Nastávaly sice ve chvílích samoty okamžiky duševního zmítání, trapné nejistoty a nejasných výčitek, že přec jen nejednala správně, poslouchajíc hnutí svého srdce, a tu si umiňovala, že o těch duševních rozporech

282$

Bohušovi poví, ale když se setkali a ona četla v jeho šedomodrých očích, jak mu jest drahou, neměla odvahy zmíniti se o tom a po několika jeho vroucích slovech, po něžných polibcích jeho svěžích rtů, o nichž s určitostí věděla, že nikdy jiné ženy nelíbaly, snila s ním zas všechna šťastna o jejich společné, blažené budoucnosti.

Ale nyní, když její umění dosáhlo tak velkolepého úspěchu, vzpěčovala se všecka její bytost proti potlačení jeho práv, jež v srdci jejím způsobily divý cyklon vzpoury, jež stále jistěji a pevněji vítězily nad něžnými city ženy, oddané muži, nad její láskou k němu i nad předsevzetím o možnosti smírného vyrovnání.

„Mně, mně musíš jedině sloužit,, mou jsi kněžkou, já o tobě rozhoduji a nikoli tvé bláhové, zpozdilé srdce. Mou jsi a nedopustím, aby mi tě urval muž, a pak-li se to přece stane, pak za cenu tvojí i jeho spokojenosti a štěstí. Či se domníváš, bláhová, že se dám odstrčiti? Ne — ne! Žena umělkyně není jako muž umělec. Tomu manželství nemůže tak podlomiti křídla v rozletu tvůrčí síly, ačkoliv i on tím poutem často trpí, neboť pomsta nedoceněného daru božího musí se dostaviti dříve či později, ale jistě. Musíš býti volná, jako boží pták, aby hřivna, samým Bohem v nitro ti vložená, a určená k proslavení národa, z něhož pocházíš, nezanikla v prohlubni všedních starostí nevyužita — nevyčerpána.“ —

Alena tiskla si oběma rukama žhavé spánky a srdce její pukalo žalem při pomyšlení, že jí vlastní její umění odsoudilo zasaditi milovanému muži ránu smrtelnou.

V prsou rostla jí touha jíti k příteli Novákovi, pověděti mu o svých bojích, hledati u něho rady a pomoci. Avšak když vzpomněla na jeho výrok v Tatrách: „že dvěma pánům nelze nikdy stejně dobře sloužit“, upustila, od toho. Řekl by jí asi totéž. Ostatně, muž ženu v ohledu lásky nemůže dokonale pochopit, i kdyby byl sebe prozíravější, sebe laskavější a sebe více citově založený.

Vzala do ruky noviny, jež jí výstavní výbor odevzdal a četla znovu a znovu nadšené uznání celého sboru

283$

kritiků, kteří se všichni shodovali v náhledu, že jest Alena talentem svého druhu jediným, jaký se za staletí jen jedinečně vyskytuje a že mladá, doposud neznámá umělkyně má před sebou slavnou, skvělou budoucnost.

Srdce jí bušilo a líce planuly nad uznáním tak lichotivým. Ona sama cítila se schopna vykonat něco velkého, krásného, všecka nejistota a obava spadla s ní lehce jako obnošený šat a divila se, jak mohla chovati obavy, že její skvostné plátno zůstane na výstavě nepovšimnuto. Teprve podrobná kritika odborníků, upozornila ji na mnohou velkou přednost jejího vlastního díla, kterou sama dříve nepostřehla. Poslechla jen vnitřní pobídky vytvořiti dílo, jež by neslo pečeť žensky jemného procítění, bylo při tom i rázovité a svým prostředím životně věrné. Její skromnost však nepřipustila, aby se domýšlela, že jest skutečně možno, aby její dílo potkalo se s pronikavým úspěchem a zpečetilo jím její umělecké poslání.

Ve chvílích, kdy byla šťastnou v lásce Bohušově, přála si, aby je kritika strhala aneb aspoň odsoudila a ona tím nabýti mohla přesvědčení a uklidnění, že se nijak neproviňuje, jde-li za hlasem svého srdce. Ale to byly přeletavé myšlenky, jež hned zase zneuznávala a odsuzovala, hoříc touhou po veřejném uznání a příznivém zhodnocení svého díla.

Dlouhé byly boje mladé malířky, celou noc nezamhouřila oka, nemohouc nalézti klidu, ale když všecka znavena ráno vstala,, byla pevně rozhodnuta. Uplakaným vysokým oknem pohlížela do pošmurného zakouřeného dne, jenž svou těžkou atmosférou ještě zvýšil ponuré její myšlenky, jež její hlavou probíhaly při vzpomínce na Jirkovského. Docela zapomněla na radost ze svého úspěchu, jen naň myslela a představovala si jeho bolest nad jejich rozejitím. Byla přesvědčena, že jí nebude činiti výčitek, že jí odpustí a sprostí ji slibu, jejž ona splniti nemůže … Bude je to sice oba bolet —

284$

velmi bolet, ale musí to být. Bohuš nalezne po čase jinou příbuznou duši a bude opět šťasten.

Alenu pří pomyšlení na tuto možnost velmi srdce zabolelo, ale přece zůstala pevnou a úmysl její byl nezvratný. Dříve si Alena často vytýkala, že svou lásku k Bohušovi před matkou tají, ale nyní byla tomu povděčna, že se jí O tom nikdy nezmínila. Ušetřila sobě i matce mnohou mrzutou chvíli, neboť ona, bohužel, nikdy nedovedla oceniti ryzí povahu Bohušovu a zasnoubení Alenino s ním, nebylo by jí vítaným, ač by se i s ním byla musila smířiti, kdyby nebyl osud rozhodl jinak. Avšak co tomu řekne Perla? Pochopí sestru a uzná, že jinak jednati nemůže? Alena si vzdychla a přejela zvolna dlaní své zasmušilé čelo.

Ne, nelze jí couvnouti od předsevzatého rozhodnutí! Povinnost ukládala umělkyni, aby odstranila s cesty za vyšším cílem všecky osobní překážky a ukládala jí, aby při tom podle zvyku všedních lidí nežehrala na osud. Neboť, nésti osud s důstojností, jest v mnohém ohledu vyhrazeným uměním umělců, pravých umělců z milosti Boží.

« XXVII. »

Druhého dne nalezla Alena Leu značně zotavenou a čtvrtého dne odvážela ji už domů.

Lea se zotavila neobyčejně brzo, ovál jejího obličeje se opět zakulatil a její pleť nabyla zase své sametové pružnosti, připomínajíc svou svěžestí nádech zralé meruňky. Výraz její tváře se však velmi změnil. Po hrdé vysokomyslnosti a marnivé samolibosti nebylo v ní již stopy, melancholické sklonění obou koutků úst, dodávalo jí výrazu ustaranosti a odevzdanosti, a velké, černé oči, dříve tak ohnivé a výbojné, zářily tlumeným leskem nejhlubší zádumčivosti, Alenu bolelo srdce při pohledu na sestru, ale v duchu blahořečila příčině, jež změnu tu u ní vyvolala a probudila v srdci jejím všecky

285$

lepší, doposud dřímající vlastnosti. Zprávu o Alenině úspěchu vyslechla Lea se zájmem, bez příměšku trpkosti a blahopřála sestře několika srdečnými slovy,

„Vidím teprve nyní, že se nadání vynutit nedá — musí být vrozené,“ pravila tiše, „Mně dáno nebylo! Ale já se proto již na svůj osud nehněvám a věř, že jsem nyní skoro ráda, že jsem byla takřka mocí vytržena z říše svých falešných snů. Teď chci žít skutečnosti, chci se snažiti, jako vy všichni, a doufám, že také naleznu spokojenost „

„Rozhodně, dušinko, posiluj tě Bůh v tvém předsevzetí,“ šeptala Alena dojata a políbila Leu na čelo.

S oběma pány rozloučila se Alena večer před svým odjezdem. Byla jim oběma vděčna za příjemnou společnost, obávala se samoty a svých myšlenek, svého přemítání o nutném rozloučení se s Bohušem, jež jí působilo bolestná muka lítosti a žalu, z jichž tísnivého zajetí toužila prchnouti.

V osamělosti stále se k ní vracela představa Bohuše k smrti pobledlého, nešťastného, s bolestnou výčitkou v laskavém oku, jež ji pronásledovalo všude a mohla i v hluku na ulicích a nyní i ve vlaku jen oči přivřít a již opět a opět ona představa přicházela a trýznila její nebohé, odhodlané srdce.

Ale osudu zachtělo se býti milosrdným a rozřešili tuto záležitost způsobem nečekaným, nanejvýš bolestným, ale přece smírným,

Zatím Perla připravila doma matku na příjezd Lein a paní Lebedová, vytržena zprávou tou ze své lhostejnosti k okolí, pohlédla na ni nedůvěřivě a skoro podrážděně a teprve po chvíli tázala se, proč Lea tak znenadání přijíždí, snad, že pro ni? Chce asi, aby byla přítomna jejímu prvnímu vystoupení. Perla, věrna radě Alenině, vysvětlila matce s jemnou ohleduplností, že Lea byla velmi churava a musila se vzdáti prozatím svého úmyslu státi se herečkou a dříve se náležitě zotaviti.

286$

„Zajisté jen přechodná nevolnost, Lea se asi přepracovala a potřebuje oddechu,“ těšila se sama paní Lebedová. —

Na nádraží jela pro sestry Perla povozem, jejž objednala s ohledu na churavou sestru a po vřelém, ale jaksi plaše rychlém přivítání Leopoldy, naklonila se opět k Aleně a šeptala jí plna vzrušení: „Mám pro tebe smutnou zprávu, Jirkovský náhle onemocněl!“

„Co se mu, pro Boha, stalo?“ vykřikla téměř Alena, zblednuvši na smrt, takže Lea, všecka polekána, žádala za vysvětlení v domněnce, že výkřik sestřin týká se Františka.

Ale z dalších slov Perliných vyrozuměla, že se jedná o Jirkovského, jenž se stal Aleniným vyvoleným. Překvapilo ji to sice, že se jí Alena o tom nezmínila, ale nyní nebylo času k vysvětlování, neboť Perla líčila poděšené Aleně, co se vlastně jejímu snoubenci přihodilo.

Sluha Jirkovského, starý Bohumil, jejž podědil po svém předešlém šéfovi, přiběhl dnes dopoledne, všecek vyděšen, k Perle se zprávou, že jeho pán, hledaje ve strojírně inženýra, s nímž chtěl o čemsi pojednati, přiblížil se příliš neopatrně k řemenovému převodu. Řemen zachytil šos od kabátu a hned na to vymrštěn Jirkovský do výše, odkud pádem dolů utrpěl těžké vnitřní poranění.

Alena, vyslechnuvši sdělení Perlino, zaúpěla bolestně a zastřela si oči dlaní, představujíc si nešťastného Bohuše s tváří smrtelně bledou, těžce pohmožděného. Ubohý, jakou měl starost o ni, když odjížděla a zatím sám — — —Nejraději byla by z kočáru vyskočila a běžela k němu, kdyby jí nohy byly mohly rychleji k němu dopraviti než povoz.

Zdrcení její bylo tak strašlivé, že nebyla schopna jiných slov, nežli stále opakovaných: „Rychle — musím k němu, rychle, rychle!“

A zatím, co Perluška nařídila kočímu, aby přímo zajel v továrenskou část Dluhanova k úřednickému domu

287$

svírala Alena křečovitě ruce v klíně a oddávala se hrozným myšlenkám.

Můj Bože, snad jest to trest, že se chtěla odvážit zasadit mu smrtelnou ránu, zajisté těžší a bolestnější než ona, následkem kteréž nyní tělesně trpěl. Krutá lítost nad milovaným mužem hlodala jí srdce a v této chvíli byla schopna odvolali opět všechno své rozhodnuti a jíti za hlasem svého srdce na úkor svého umění, S hrůzou si představila, jaké strašlivé výčitky by ji pronásledovaly, kdyby se neštěstí bylo přihodilo později, až by byla Bohušovi sdělila, na čem se rozhodla. Byla by si snad zoufala v doměnce, že ona byla příčinou katastrofy, jež mohla býti v případě tom přivoděna zcela zúmyslně. Ubohý, nešťastný Bohuš, sám osud byl k němu milosrdnější než ona a předešel tomu, aby jeho věrné, dobré srdce bylo odstrčeno a zašlapáno tou, která mu sice slibovala lásku, ale nechtěla mu náležeti a která na oltář svého umění neotálela položili krutou, ale nutnou oběť: své i jeho srdce!

„A co — co řekl lékař,“ vydralo se jí po chvíli z pobledlých rtů a pohled její úzkostlivě ulpěl na tváři Perlině.

Tato hned neodpovídala, ale z očí zatěkala Aleně vstříc potlačovaná zoufalost.

Mladá malířka učinila odmítavý pohyb a ústa její zašeptala: „Vím již dosti! — Zemře — viď?“

Perla sklonila jen hlavu a Alena div bolestí nevykřikla. Chtěla se s ním dobrovolně rozloučiti a nyní, když je rozdvojuje smrt, zdá se jí, že nemožno snésti bolesti tak kruté. Kočár táhne se Aleně jako hlemýžď, a mlha pochmurného podzimního dne proniká celou její bytost, takže se chvílemi zachvěje jako v zimnici. Musí k němu pospíšit, dodat mu síly v utrpení svou oddaností a láskou. Neohlížela se na to, že její zasnoubení s Jirkovským není ještě prohlášeno, vědomí, že k němu patří, že on nemá nikoho bližšího než ji, ukládala jí, aby

288$

se neohlížela na veřejné mínění a zaujala místo, jež jedině jí přináleží.

Když se kočár zastavil před úřednickým domem, nevěděla Perla co počít — cítila, že její povinností jest, doprovodit Leu k matce, ale její srdce nutilo jí po bok Alenin. Tato však již sama rozhodla.

„Neobávej se ničeho, Perlo, jsem dosti silná. Jdi jen s Leuškou k matince, Budu-li tě potřebovat, vzkážu ti. A matince pověz, že jsem musila zůstati u svého snoubence.“ — —

Paní Lebedová držela dlouho v náručí svého postrádaného miláčka, ale když uslyšela na svou dychtivou otázku, jak daleko Lea vlastně k svému cílí postoupila, že se již více do Vídně nevrátí, zvolala všecka dotčena.

„Jakže — ty — ty, že se již do Vídně nevrátíš?“

„Nikoli, matinko a herečkou také již nebudu!“

Paní Lebedové se zdálo, že musí padnouti do mdlob, když se tak náhle sřítila krásná, hrdá stavba jejích vzdušných zámků. Znala však dobře Leu a její tvrdou hlavičku a věděla, že od svého rozhodnutí neupustí,

Chtěla se na dceru hněvati a dokázati jí pohněvaně celý nesmysl jejího předsevzetí, ale Lea ji nebývalou mírností pohladila po rozčilené tváři a prosila matku, aby ji dříve vyslechla. A zatím, co Perla snášela sestře občerstvení, vyprávěla tato upřímně své příhody, a tu teprve pobouření matčino ustalo, když se dověděla, že nebýti Lee neznámého ochránce, byla by nyní již odpočívala na dně Dunaje. Lea, které Alena neprozradila jména jejího ochránce, aniž jí sdělila, že přijela do Vídně nejen k návštěvě výstavy výtvarného umění, ale na zavolání svého přítele, jenž tak podivuhodným způsobem zasáhl v život obou sester, pověděla matce, že při probuzení ze mdloby na břehu Dunaje postřehla v šeru, že muž, jenž jí asi z vody vytáhl, jest podoben panu Houchinovi, majiteli dluhanovské továrny. Již ve chvíli, když

289$

se chystala ke skoku do vody, kdy on za ní vykřikl a ona se po jeho hlase obrátila, zdálo se jí, že vidí známou tvář a pohled do ní působil na její rozrušenou, k smrti odhodlanou mysl, jako poslední pozdrav z domova. Pak, když ji odváděl od Dunaje, bylo jí hluboko stydno v duši, byla rozervána a nešťastna, že jest opět životu navrácena a ztratila smysl pro vše, co se dělo kolem ní, v povoze, do něhož jí ochránce její dopravil, omdlela poznovu a probudila se až na svém lůžku v sanatoriu.

Toto líčení vzbudilo mimo soucit s ubohou Leou v srdci paní Lebedové velkou pozornost, neboť i po velké porážce, již opět Lea utrpěla, byla pevně přesvědčena, že jí krása její pomůže ke štěstí a že právě i tato byla příčinou, jež přiměla ochránce Leina, že neváhal skočiti za ní do vody a nasadit tak pro ni svůj život. Perla se mýlila, domnívajíc se, že velké zklamání a zkouška Leina poučí matku, aby se vzdala všech plánů o skvělé budoucnosti svého miláčka. Tato naopak chytala se již opět nového stébla, kula nové plány v slepém přesvědčení, že její krásná dcera musí aspoň sňatkem s bohatým mužem dosáhnouti úspěchu a vrátiti zpozdilé matce její ztracený ráj.

Ale Lea ji z toho vyvedla, řkouc, že se vůbec již vdávati nechce, neboť po trpkých zkušenostech, jež jí láska přinesla, nelze jí více věřiti v mužskou věrnost.

„Proto není třeba, abys věšela hlavu, Leuško! Osud si někdy podivně s lidmi zahraje ..

„Nikoliv, matinko, nechci již spoléhati na svou krásu, jak jsem bláhově činila až dosud, ale na svoji schopnost ku práci, jak mě to líčila Alena — —“

Tato zmínka o Aleně přiměla paní Lebedovou k otázce po ní. Perla na zavolání Leino přispěchala z kuchyně a když se slzami v očích krátce matce pověděla, že mezi Alenou a Jirkovským vznikla láska a že proto sestra rovnou z nádraží spěchala k těžce nemocnému správci, jenž měl v úmyslu nyní, po návratu Alenině z Vídně, požádati matku o její ruku, rozhněvala se

290$

hrdá paní, že by se onen Jirkovský, na nějž si zvykla z dřívějších dob pohlíželi svrchu, měl státi jejím zetěm. Hněvala se na Alenu, že mohla přes vědomí jejího odporu k tomuto muži přilnout, zapomněla docela, že on svým nynějším společenským postavením dosáhl práva rovnati se k ní a pohlížela naň ve své rozhořčenosti doposud jako bohatá paní továrníková na podřízeného, chudého úředníka svého chotě.

Dopoledne při zprávě o neštěstí, které Jirkovského potkalo, politovala mladého muže jako známého, avšak pro ni zcela bezvýznamného člověka, jenž vzbuzoval její zájem jen na tak dalece, pokud to potřeba a společenská ohleduplnost žádala, ale nyní bylo třeba srdečné domluvy obou dcer, než konečně smírně přešla okolnost, jež ji prve tak pobouřila.

„Alena jest konečně již samostatnou a může činiti co jí libo. Ona se mne ostatně nikdy netázala o radu,“ pronesla konečně trpce.

Lea chtěla namítnouti, že matka sama nedostatkem zájmu pro Alenu, přinutila svou nejstarší k tomuto jednání, ale pak se jinak rozmyslela, aby opět matky nepopudila a počala líčiti, jak obětavě se k ní Alena zachovala, že s lítostí přichází k poznání, jak velice zneuznávala šlechetnou její povahu. Dívka se zmínila také o svých plánech do budoucnosti, jež sice nevzbudily v matce žádné nadšení, ale prozatím je přijala aspoň se strojenou lhostejností. Mladá dívka měla v úmyslu docvičit se v hudbě, aby si mohla později zařídit hudební školu a dobrá Alena slíbila nésti náklad na její studie a zaopatření v Praze a konečně sdělovala matce s nadšením, jakou velkou umělkyní se Alena stala.

„No, slyšela jsem již, že dobře maluje,“ netečně odtušila matka — „Já tomu ovšem nerozumím.“

„Že dobře maluje?“ opakovala Lea a její bledá tvář se zarděla; div nevyskočila z pohodlné lenošky, do níž ji starostlivá Perla opatrně uložila. „Božsky, skvostně, nádherně, přímo neodolatelně a zázračně, matinko.

291$

Přesvědčíš se, až ti dá Alena přečisti referáty z novin. Ona sama nečekala takový úspěch a prý s malou dušičkou svolila, aby její obraz poslán byl na výstavu do Vídně. A zatím byl on jeden z prvních prodán a to za dvacetpět tisíc …“

„Co — cože pravíš — —dvacetpět tisíc?“ všecka

udivena vzpřímila se paní Lebedová.

„Ano, Aleně kyne skvělá budoucnost!“ podotkla Lea nadšeně.

„A co z toho budeme mít, Slyšelas, že se chce provdat,“ trpce prohodila sobecká matka.

Lea na ni otevřela dokořán své krásné oči, jež se v její, nyní zhubenělé tvářince zdály býti mnohem většími, jakoby nechápala sobectví matčina, a když pak tato počala žalovati na zmar bývalých plánů Leiných, to že byla by jiná sláva a jiný život, pestrý a skvělý, kdyby se byla věnovala divadlu a pronikla zde, než když taková malířka, kterou třeba nikdy nikdo nespatří, maluje někde v ústraní světa obraz, jenž se pak veřejnosti a kritice líbí. Co na tom, když ona z té slávy nic nemá — ani její rodina, leč snad trochu lepší živobytí a té pochvaly v novinách.

Lee sevřelo se při těchto matčiných výčitkách srdce bolem a ona poznávala, že i pro ni, která bývala jejím miláčkem a jež se tak v mnohém s ní doposud shodovala, zůstane matka hádankou.

Paní Lebedová se po chvíli ze svých žalob vymanila a počala Lee domlouvati, že by snad ještě jednou měla zkusiti své štěstí jinde, třeba — v Praze — a doznávala, že si nedovede představiti, že by mohly býti navždy ztroskotány všecky skvělé plány, jež si o její budoucnosti činila a že by zase měla živořiti v tomto strašlivém ústraní místo skvělého losu, býti matkou slavné herečky a sdíleti se s ní o její opojnou slávu.

„Tvůj zjev, milá Leuško, musil by okouzlili každého, kdyby se v záři světel na jevišti objevil.“

292$

„Zkusila jsem to již, matinko, a nabyla jsem pevného přesvědčení, že zjev jest snad to poslední u herečky, schází-li nadání. Jen souměrné postavy a ladných pohybů tu třeba nevyhnutelně. Poznala jsem herečky ve Vídni, jež neměly s krásou tváře nic společného, jedna z nich byla dokonce ošklivá jako noc, když byla tvář její prosta všech líčidel a krášlících pomůcek, ale na jevišti v záři svého umění byla okouzlující. Ne — nic na světě nepřivede mne na myšlenku, vrátit se opět do onoho světa, z něhož jsem právě prchla. Jen získáním možnosti samostatné, třeba skromné výživy, naleznu opět klid, A k hudbě nadání mám, proč bych je tedy nevyužila? Vzpomeň jen, matinko, na inženýra Houška, jak býval unesen mým uměním — mou hrou — a nikoli mnou, jak jsme se obě bláhové domýšlely. Vzpomeň jen, jak bezvýznamnou byla proň má svůdná krása a já teprve nyní oceňuji jeho ryzí povahu, poznavši muže jiné, a jeho přímost, jež mne dříve tak zarážela a musím hluboce ctíti tohoto muže, který mi často jemně naznačil, že muž hlubší povahy nezadá své srdce povrchní koketě a ženě bez ducha, jakou jsem, bohužel, dříve byla, V hloubi své duše stydím se též za svůj tehdejší útok na vzbuzení pozornosti pana Houchina, ale přes to jsem mu vděčna za jeho poučení, jež mne tehdy tak hluboce pokořilo, že se stalo vzpruhou, ženoucí mně do světa, k poznání zkušenosti, jež mne uvedly konečně na jinou, bohdá pravou cestu. Trpkými zkouškami dospěla jsem k tomuto poznání a vrátivší se nyní ze světa, plného klamu a lží, jsem odhodlána hledati a stavěti základ svého štěstí sama v sobě a nikoliv na nahodilých přednostech mé osoby, jež samy o sobě žádné ceny nemají,“

Paní Lebedová pohlížela na svou Leu jako na zjevení a za pootevřenými dveřmi pokoje stála Perla a tiskla ústa do kapesníku, aby nebylo slyšeli její štkaní.

Alena vešla chvatně do úřednického domu a zde záhy nalezla dveře, označené navštívenkou svého snoubence. Na zazvonění přišel jí otevřít starý Bohumil,

293$

který, zavřev spěšně za ní, šeptal jí s důvěrností těžce zarmoucených lidí: „Chvála Bohu, slečno, přicházíte právě včas, jako samým Bohem poslána. Můj nešťastný pán projevil právě přání, že by s vámi ještě rád promluvil. Ach, slečno Alenko, jaké to hrozné neštěstí! Ráno přišel lístek od vás, že dnes přijedete a pan správce měl z toho velkou radost, rozmlouval se mnou o svých záležitostech, dobře věda, že na věrnosti a oddanosti svého Bohumila může hrady stavět. Pak odešel vesel, šťasten a za chvíli — můj Bože — bylo to strašlivé, slečno, když ho přinesli na nosítkách v bezvědomí. Takový dobrý, šlechetný pán, celý váš nebožtík pan otec, aby mu dal Pán Bůh věčnou slávu ..,“

„Nenaříkejte, Bohumile,“ zašeptala hluboce dojata Alena, odkládajíc plášť a klobouk, „snad Bůh opět vrátí panu správci zdraví! Pozdraví se zase a …“

„Pozdraví? … Ani bych mu toho nepřál — ne, ne — jen smrt může zde ukončit těžké provinění osudu.“

Alena naň polekaně pohlédla a starý muž pokračoval šeptem:

„Byl by mrzákem — do smrti mrzákem — on, takový statný, zdravý muž, ne, to by bylo příliš ukrutné — toho Bůh nedopustí, jen rychlá smrt může mu přinésti vysvobození.“ Věrný sluha bolestně zaštkal a Alena, opírajíc se o stěnu předsíně, bránila se mdlobě.

„Bohumile, snad se mýlíte,“ s tichým pláčem doléhala na sluhu — „takové vnitřní zranění nemůže přec podlomiti zdraví tak skálopevné?“

„Ano, kdyby bylo jen to,“ zakýval smutně šedou hlavou Bohumil — „ale obě nohy jsou přeraženy… !“ Alena vykřikla hrůzou, slabě, ale srdceryvně a neotálejíc déle, vběhla do dveří, před nimiž Bohumil, stál a octnuvši se skutečně v ložnici Jirkovského, spěchala k jeho lůžku, sklonila se nad ním a políbila jeho bledé vysoké čelo, při čemž jí horká slza skanula na jeho utrpením rozrytou tvář.

294$

„Bohuši, můj dobrý, drahý Bohuši!“ šeptala přerývaným hlasem, marně se snažíc potlačiti pláč. V této chvílí, kdy jej určitě ztrácela, poznávala, jak nesmírně ho milovala a že by snad přece — přes všecko své odhodlání, odloučit se od něho a věnovat se cele umění, nebyla měla sil zříci se ho, až by se mu byla octla tváří v tvář.

„Alenko!“ vydechl těžce nešťastný muž a jeho bolestí střihaný, dobrácký zrak zazářil blahem. V jediném slově, jež pronesl, byla nesmírná úleva, že k němu přišla, že se jí dočkal.

Dívka hladila něžně jeho bledou tvář a líbala jeho pravici, zatím co jeho pohled prosil, aby se k němu naklonila blíže.

Ovinul namáhavě ruku kol její šíje a přiklonil její hlavu k svému rameni, takže se čelem dotýkala jeho tváře a hladě něžně její vlas, hovořil tiše, jako když vánek šepotá přírodě poslední vzkaz zapadajícího slunce.

„Netruchli, drahoušku, dobře se tak stalo — kdo ví byla-li bys přec šťastna se mnou, jak jsem si horoucně přál, V poslední době často mne navštěvovaly obavy, že manželství naše mohlo by se přece státi přítěží tvé umělecké tvorby, že by mohly nastati chvíle, kdy bys želela, žes podlehla mým prosbám a stala se mou. A vědomí to činilo by mne hluboce nešťastným, neboť jsem neměl jiného přání, jiné touhy, než onu, tebe dokonale obšťastnit. A když jsem poznal, že snad moje moc nedostačuje k dosažení toho, trpěl jsem a včera, když jsem četl v novinách o úspěchů tvého díla, o nadějích, jež v novou hvězdu na nebi malířského umění skládá celý národ, cítil jsem příliš svou nicotnost, svou malost vůči tobě, ku které dnes celá veřejnost s obdivem vzhlíží a přepadla, mne strašlivá tíseň u vědomí, že jest snad trestuhodným proviněním, že jsem se odvážil láskou svou podlamovati sílu tvého uměleckého ducha a oloupiti jej o celou tvou pozornost a úsilí tvoje. Miluji tě příliš, jsi mým celým světem, a nebyl bych měl tu sílu a odvahu zřící se tebe

295$

a proto věř, že nemohlo přijíti rozluštění lepší. Ty budeš spěti stále výš a můj duch tě nikdy neopustí a nikdy nebude ti přítěží. Alenko, slib mi, že nebudeš příliš truchliti pro mne, tvůj žal nedal by mí klidně spáti. Tvá láska byla pro mne záhonem růži, jichž vůně vyplní i můj hrob. Jak jsem ti za ni vděčen! A jak horoucně bych si přál, abys byla vždy jen šťastna, aby z bolesti, již ti způsobí má smrt, zkvetlo pro tebe ono velké duševní uklidnění, v jehož zlaté stopě vzniká pravá spokojenost a tiché, klidné štěstí.”

Ve slovech nešťastného Jirkovského byla snaha co nejvíce zmírniti Alenin zármutek, přesvědčiti ji, že smrt jeho jest nejlepším rozuzlením jejich poměru, a když Alena naslouchala laskavým slovům svého snoubence, zdálo se jí, že musí zhynouti bolem nad pomyšlením, že jeho vroucí, láskou a obětavostí tak bohatě naplněné, šlechetné srdce musí tak záhy dotlouci. Kdyby byla mohla vykoupiti životem svým život jeho, byla by to učinila bez otálení. Vše, co ji od něho dosud odvádělo, zdálo se jí falešné a kruté. Ne, místo její bylo jen po jeho boku, tak ji bolest přesvědčovala. Ale i ta, naleznuvši svého vyvrcholení, klesala v tichou elegii, v níž laskavá jeho slova nacházela ohlas a připamatovala jí její rozhodnutí, její úmysl zrušiti své zasnoubení s ním stůj co stůj, přes všechnu bolest, již tím způsobí jemu i sobě. A musila pak sama doznati, že smrt byla tu opravdu nejmilosrdnější sprostředkovatelkou, hroznou sice, ale při tom majestátní a velebnou, takže po jejím posledním slově musí nastati opět utišení, kdy ve stínu elegické bolesti vytryskuje nový proud síly k dalšímu životu.

Co jest vlastně smrt?

Pouze ukončení jedné kapitoly, po které román zůstavších dále pokračuje a je v něm i pak mnoho, snad i více krásy, lásky a světla,

Alena neopustila již svého přítele; ve chvílích, kdy zavíral oči pod tíží mdloby, přecházela tiše pokojem a laskavými pohledy dotýkala se předmětů, jimiž byl vy—

296$

zdoben, mezí nimiž žil a na ni vzpomínal. Proti lůžku Bohušovu na starodávné konsolce tikaly slabě rovněž staré, překrásně malované porculánové hodiny; jako spěšné, nezadržitelné kapky spadal jejich hlas s unylou jednotvárností do hlubokého ticha. Alena vzpomněla, že s ní Bohuš již několikráte hovořil o těchto empirových hodinách jako o drahé památce rodinné. Hluboce pohnuta pohladila jemnou tu drobnůstku, jíž bylo určeno přežíti osudy rodiny, v níž po léta byla památkou chována. Aleně zatanula v mysli báseň Seidlova „Hodiny“, zhudebněná skladatelem Loewern, kdež tklivě přirovnán život lidský k hodinám. Hodiny života ubohého Bohuše již zvolna dotikávají, zatím co tyto jeho hodinky, natažené na celý týden ještě jeho rukou, budou snad tikati dále, kdy už, ona bude chladna v hrobě odpočívati. Slzy stékaly zvolna Aleně po tváři, když si předsevzala, že hodinky ty, jež míval on tak rád, vezme k sobě jako památku po drahém, jediném muži, jejž upřímně milovala. Nepřijdou do cizích, nepovolaných rukou, ona je bude něžně opatrovat a ony budou jí Bohuše připomínat stále, stále, až do oné chvíle, kdy i její životní hodiny zůstanou navždy stát.

A zase pod novým přívalem krutého žalu šeptala sama k sobě v hlubokém pohnutí: „Bohuši, Bohuši, i to naše přátelství mohlo býti krásné, první žal z rozluky byl by přebolel, byl bys mi odpustil, že jsem nemohla s tebou jít, ale takto jsi mne opouštět neměl — neměl…“

Ale za okamžik opět se vzpřímila a zakroutila prudce hlavou. Bylo třeba sklonití se před osudem a splniti přání šlechetného Bohuše.

A ještě týž večer sklonil Asrael svá milosrdná křídla nad bolestným lůžkem Bohušovým a políbil tiše chladné jeho čelo. — —

Třetího dne vracela se Alena naposled od rakve Bohušovy, v níž zítřejšího dopoledne měl býti vynesen na svaté pole dluhanovské, a zahalená v smuteční závoj,

297$

ubírala se známou třešňovou alejí ku svému domovu, když tu náhle přispěchal k ní inženýr Novák.

Pohlédla naň všecka udivena a on se truchle usmál:

„Divíte se, kde jsem se tu vzal, Alenko? Přispěchal jsem se svým synem doprovoditi milého, vzácného člověka na cestě poslední. Mou skrývačku předčasně prozradila smrt nešťastného Jirkovského, neboť vůči vám, má milá, mladá přítelkyně, nechci si nasazovati tvář jinou než onu, pod jakou jste mne poznala a jaká mi jedině přísluší. Chcete mne vyslechnouti, či byste pokládala za provinění ve svém .smutku, kdybych pozornost vaši zavedl v jiný směr, než jaký vám přikazuje láska k vašemu zesnulému snoubenci?“

„Ne, nemůže to býti proviněním, budu-li sledovati vaše vyprávění talk pozorně, jak jsem zvykla naslouchati každému vašemu slovu,“ odtušila Alena, vložíc svou ruku do podávané pravice Novákovy, nedivíc se nikterak tomu, že i tajemství její lásky nezůstalo skryto jeho prozíravosti.

„Spatřivši mne zde, uhodla jste zajisté, že master Houchin a já jsme jednou osobou. Proč jsem se zde skrýval za tímto jménem, jest příčinou to, že ve zdejším kraji nalézá se žena, která kdysi před lety, zradivši mou lásku, vyšívala mne za oceán. Dnes toho nelituji, poznal jsem, že bych s ni nebyl býval nikdy šťasten — leč snad v jejích dětech…“ starý pán pronesl slova ta tichým, tklivým hlasem, jehož zvuk bolestně sevřel Alenino srdce.

Podívala se pozorně v jeho tvář a četla v ní hluboké pohnutí.

„Vzdálen drahé vlasti nepřestal jsem nikdy toužiti po ní a když mi syn jednoho dne ukázal v novinách zprávu, že se v Čechách, v neznámém mně až dosud Dluhanově, nalézá velký podnik našeho oboru, přeptal jsem se telegraficky na bližší zprávy a sotva mě došla příznivá telegrafická odpověď, vsedl jsem na parník i se synem a dal se zavézti do Evropy. Teprve zde

298$

zaslechl jsem bližší příčinu prodeje podniku tak krásného, jako jest zdejší a věřte mi, Aleno, kdyby nebylo bývalo touhy v srdci mém po smírném dokončení mého života a proseb Mílových, jemuž se podnik rázem zalíbil, nebyl bych jej koupil. Ale konečně jsem uvážil, že snad sama Prozřetelnost vedla mne v tento kraj a tak jsme koupi uzavřeli na jméno naší firmy za oceánem.“

Aleně se zatočila hlava při pomyšlení, jakým nesmírným boháčem musí býti její přítel, v jehož vystupování nebylo nikdy nic okázalého, co by nasvědčovalo, že velké statisíce probíhají ročně jeho rukama.

,,Tedy na jméno Houchin?” tázala se téměř zvědavě, všecka zaujata jeho vyprávěním. „Houchin podobá se tolik jménu Houšek, zvláště jak vy je vyslovujete.” „Vždyť je to také jedno a totéž jméno, Alenko. Otec Mílův pozměnil své jméno, usídliv se v Brooklyně, aby se toto stalo přístupnější neohebnému jazyku anglickému a nám hodilo se to zrovna při našem přesídlení sem a to vzhledem k různým účelům. Řekněte sama, jakým dobrým prostředkem k poznání zdejšího úřednictva a lidu i jeho smýšlení, zvlášť v továrně, bylo, když se mezi ním usadil můj syn jako prostý úředník, jemuž se nikdo neostýchal otevřít své srdce a jenž měl proto příležitost poznati důkladně jeho boly, touhy a přání, aby je všecky uskutečnit mohl, jsa vlastně jeho pánem, A jiný ještě účel při pobytu jeho zde mělo přísné jeho inkognito, o němž vám povím jindy, aneb se ho snad později již sama domyslíte, neboť hle, jsme u vašeho domova a nemýlím-li se, přichází vám vstříc slečna Perluška.”

„Mohu i jí prozraditi, kdo vlastně jest můj milý přítel Novák?“ tázala se rychle Alena,

„Nemám nic proti tomu, zůstane-li to prozatím tajemstvím mezi námi dvěma,“ podotkl Novák. „Prozradivši však tajemství moje, musíte slečně vysvětliti, že i její známý Houšek jest vlastně oním Houchinem, jemuž patří zdejší podniky. Ostatně máme již zadáno, aby americké

299$

znění firmy obdrželo svůj pravý český zvuk a doufám, že již záhy nám přijde vyřízení této žádosti.”

Zatím přiblížila se Perla na několik kroků, všecka jsouc udivena, že nachází Alenu ve společnosti bohatého Američana, Továrník se asi dostavil na pohřeb Jirkovského a při náhodném setkání s Alenou, zvěděv o jejím zasnoubení s nešťastným svým úředníkem, připojil se k ní, aby jí projevil svou soustrast.

Překvapení Perlino bylo stejně nemalé jako sestřino, když zvěděla, že zajímavým Aleniným přítelem jest vlastně sám pan Houchin, anebo, jak Alena jí vysvětlila, že pan Houchin jest vlastně Alenin přítel, onen šlechetný, laskavý pan Novák, o němž jí tak často vyprávěla a kterého Perla sama za všecku jeho dobrotu a vzácné přátelství Aleně prokazované také vroucně ctila a milovala.

Se slzami v očích děkovala mu za vše, co dobrého Aleně prokázal a on, hluboce pohnut prostosrdečnou její líbezností ujišťoval ji, že nejmilejší odměnou bude mu za to, když i ona dopřeje mu v srdéčku svém malý kouteček a uchová v něm kousek milého přátelství k němu.

„Oh, od srdce, od srdce ráda!“ zvolala mladá dívka a zatoužila v duchu přitisknouti vděčně ke rtům pravici tohoto šlechetného muže, jenž kolem sebe rozséval jen samé dobro.

„A víš-li pak, Perluško, že synem pana Nováka jest pan inženýr Houšek, co zde býval v továrně a že jest právě on také jejím majitelem?”

Těchto zamotaných zpráv bylo již příliš mnoho pro rozrušenou mysl Perlinu. Zaslechnuvši tak neočekávaně jméno Houškovo, a kdo se v něm vlastně skrýval za pouhým továrním úředníkem a nabyvši v mžiku přesvědčení o kruté beznadějnosti své lásky k němu, pocítila u srdce prudké bodnutí, pak se jí dech zatajil, takže marně lapala po vzduchu a konečně byla by se skácela se jako nalomená květina k rozmoklému trávníku, kdyby ji včas nebyla zachytila silná paže Novákova.

300$

Alena všecka uděšena spěchala namočit kapesník do potůčku u cesty a starý pán, pohlížeje hluboce dojat do smrtelně pobledlé tvářinky Perliny, nemohl odolati, aby na její čisté čelo nevdechl žehnající otcovský polibek. Podivné city svíraly mu srdce, když si představil, že ta, již v loktech svíral, mohla mu býti také rodově nejbližší bytostí na světě.

Než se Alena s mokrým šátečkem vrátila, byla již Perla zas. při vědomí.

„Perlo, Perluško, co se ti to stalo?“ tázala se milované sestry úzkostlivě, otírajíc vlhkým šátkem bledou její tvářinku.

Ta se jen bolestně usmála. Oh, ona nemůže nikomu říci, co jí vlastně bylo a proto vymluvila i Aleně nějak svou mdlobu a vykročila hned na to statně, aby ji přesvědčila, že jí nic není. — —

Druhého dne spatřila Houška na pohřbu a div se o ni znovu mdloba nepokusila, když se jí uctivě uklonil a pohlédl jí dlouze a pátravě do očí. Otec mu večer vyprávěl, jak přijala dívka zprávu o jeho pravém postavení a dodal žertem: „Domnívám se, že dívka, která omdlévá při zaslechnutí zprávy, že muž, jehož znala jako prostého, podřízeného úředníka, jest vlastně sám majitelem podniku, v němž byl dříve zaměstnán, musí mít k tomu nějakou příčinu — nemyslíš?”

Mladý muž upřel naft rozzářené oči a pak padl mu do náruče a líbal ho jako smyslů zbavený,

„Nu, nu, jen opatrně, maličký, kdybys takhle stiskl svoji Perlu, tak ti v náručí vypustí duši. Proto uč se mírnosti, my boy!“

„Tatínku, myslíš tedy doopravdy, že mne má ráda?“ tázal se velký ten hoch dětského, nezkaženého srdce a rty se mu chvěly roztoužením,

„Tak jistě, jako že tu spolu sedíme, Mílo. Ale trpěliv musíš být! Je to malá netýkavka a domnívám se, že ani své důvěrnici Aleně svou lásku neprozradila, Děvuška je mladinká a její duše jest čistým lístkem, jejž vyplniti

301$

bude úkolem onoho šťastného muže, jehož ženou se stane. I tobě jest třeba připravit se ke krásnému tomu úkolu. Však až rozkvete opět máj a srdce roztouží se lásce vstříc, pak si sám nalezneš příležitost, přesvědčiti se konečně, zdali ti zachovala věrnost. Že by se to mohlo stáli dříve, pochybuji — snad se pamatuješ, že chce Alena svou sestru Leu dáti ještě docvičiti v hudbě, zmínila se o tom před svým odjezdem do Vídně a chce také matce navrhnouti, aby zimu ztrávila s nimi v Praze, — Perla tu ovšem sama nezůstane a tak Lebedovic domek osiří a můj mladý pán se bude moci aspoň klidně oddali své práci.“

„Jak bych mohl býti klidným, když mne bude trápit nejistota, že by má děvuška mohla na mne ve víru velkoměsta zapomenut a otevříti srdce svoje lásce, k muži jinému? Nechtěl bych se toho dočkati a vím, že bych v tom ohledu následoval tebe, můj tato. Však ty dobře víš, jaký jsem a jak jsi si mne vychoval.“

„A proto nesmíš se dožiti zklamání, jež potkalo mne. Nemám v tom ohledu ani trochu obavy, neboť tvá rozkošná děvuška jest bohudíky docela — docela jinou, než ženy, které s rozkoší dovedou zašlápnout mužské srdce. Nelze mi ani uvěřiti, že by byla vlastní.,, Eh, pryč s trpkými vzpomínkami! Neobávej se ničeho, promluvím s Alenou a těším se již, jak má zpráva tu ušlechtilou, vzácnou duši potěší.“

„Ale nesmí ničeho Perle prozraditi!“

„Ovšem, spikneme se zcela tajně, jen se neboj — tvoje právo nikdo nezkrátí, dokud jsem na stráži já a vím, že bych tě připravil o tu nejkrásnější chvíli v životě, kdyby někdo jiný, než ty sám, chtěl Perle říci, že tvé srdce jí náleží od okamžiku, když uzřels ji poprvé.“

Mladý továrník přes upřímnou lítost nad neblahým osudem muže, jehož si vysoce vážil, nemohl na jeho pohřbu mysleti na něco jiného než na Perlu, jež před ním vážně kráčela po boku Alenině. Pozoroval se strany její pohublou tvářinku a když jí u hrobu stanul tváří

302$

v tvář, pohlížel na ni jako na svatý obrázek. Tak dlouho musil postrádali pohledu na ni a kdo ví, kdy ji spatří zase?

A Perla vyhýbala se plaše jeho pohledům a v pláči za přítelem Jirkovským oplakávala i svoje vlastní štěstí. A když její pohled s plachou rychlostí zavadil o jeho zajímavou tvář a vážný, imposantní zjev, chtělo se jí vykřiknout krutým žalem, jenž svíral její srdce při pomyšlení, že nyní nelze jí už více doufati ve štěstí. Ona slabá jiskérka naděje, že se jí snad jednou přece podaří Houškovi vysvětliti, proč se tehdy po odjezdu Leině do Vídně tak odpudivě zachovala, pohasla jako bludička v dáli v onu chvíli, kdy uslyšela o jeho vysokém společenském postavení. Nyní mohl by si každý její ústup vykládali docela jinak a ona by nesnesla podezření, že v citech jejích rozhoduje sobectví, Smutně skláněla se nad hrobem nešťastného Jirkovského, a mladý továrník zatím sledoval každý její pohyb v přesvědčení, že jest jednou z oněch vzácných žen, které přicházejí jako hvězdy za noci, jdou světem jako slunce a zanechávají zelenající se trávu, kamkoli noha jejich stoupne.

Alena naposled liše zaplakala nad hrobem svého nešťastného Bohuše, bylo jí strašlivě líto, že tak záhy v chladné zemi zetlít musí tento nanejvýš ušlechtilý, dobrý člověk.

„Neplačte, Aleno!“ zahovořil v tom před ní známý milý hlas a Novákova teplá ruka jemně ji odtáhla od truchlivého místa. „Podrobte se oddaně prozíravé vůli oné vyšší moci, jež určuje osudy lidské! I ve váš zasáhla, aby vám tímto horkým bolem ušetřila pozdější boje, jež by vás — umělkyni, nebyly minuly, kdybyste se byla provdala — třeba za muže tak ušlechtilého, jakým byl nešťastný Jirkovský, Dříve či později nabyla byste přesvědčení, že jest umění příliš rozsáhlé a sobecké a nesnese soupeře. Tehdy, když jste se s panem správcem zasnoubila, ozvalo se ve vás srdce ženy, toužící po štěstí v lásce mužově a láska vaše k němu zví-

303$

těžila, ale umělecká vaše povaha musila by jednoho dne, dříve či později, stanouti před jistotou, že jste učinila chybný krok, jejž žárlivé umění krutě potrestá.

Hleďte, jak se spiklo s osudem Jirkovského a dovedlo odstranit jej sobě z cesty. Podrobte se řízení tomu, milá Aleno, a sneste je odevzdaně!“

Několika vděčnými slovy ujistila Alena svého přítele, že jest si vědoma své povinnosti a umínila si, že mu jednoho dne poví, jaké rozhodnutí učinila před svým návratem z Vídně a jak ji pak omráčila zpráva o kruté náhodě, jež tak hrozně předešla její nezvratný úmysl. Nikdo nemohl v této chvíli míti tušení, jak milosrdnou byla k Jirkovskému smrt, ušetřivši mu krutý bol nad rozloučením s milovanou dívkou, jejíž rozhodnutí byl by zajisté ctil a sám za správné uznal, třeba by mu bylo při tom srdce žalem pukalo. A rozluka tato byla by bývala proň tím krutější, ježto srdce jeho bylo jedno z těch, které milují v životě jen jednou a jichž láska končí jenom v hrobě, „Six enuit fata hominum…!“&

[&Takové jsou osudy lidské]

« XXVIII. »

A opět minula zima a jaro slavilo svůj vítězný vjezd na zemi. Jako před dvěma roky voněla opět střemcha a jásala červená japonská gdoule, zářily pampelišky, usmívala se zeleň všech odstínů, jemná, křehoučká a hebce nadechnutá, a nesčíslná hrdélka ptačí opět se stejnou radostí a nadšením opěvovala znovu vzkříšenou, stále se vracející, ale stále stejně novou, radostně vítanou, kouzelnou jarní pohádku probouzející se přírody.

Země se usmívala jako Sněženka, probuzená k životu polibkem prince a pod hřejivými paprsky slunečními rozvíjela svou mladou jásavou krásu, hrda a šťastna

304$

vítězstvím nad zimou, jež ji tak dlouho svírala v chladném objetí svých ledových pout.

Lebedovic domek, opuštěný po celou zimu, oživl opět. Perla přijela s matkou na letní pobyt do Dluhanova, aby zařídila, co třeba bylo v zahradě a uspořádala též vše k pobytu Aleninu, jež měla zavítati sem za několik dní. Lea s Františkem musili ještě zůstati v Praze a měli ovšem také v úmyslu ztráviti své prázdniny doma.

Záhy po pohřbu Jirkovského odjela skutečně celá Lebedovic rodina do Prahy, což zvlášť radostně uvítala paní Lebedová, která se nyní již ochotněji podrobila návrhu své nejstarší, byla okolnostmi přinucena uznati její rozhled a konečně nahlédla také, že v jejím umění nalézá se pro ni také možnost lepšího, obsažnějšího života, než jaký prožívala v Dluhanově.

Alena vrhla se po smrti Bohušově s novým úsilím do práce, hledajíc v ní částečné zapomenutí svého krutého žalu a tak mohla zas již k jarní výstavě pražské odevzdati své projektované dílo „Vězeň na Bezdězi”, jež i zde nalezlo náležité ocenění. Jméno její stalo se již velmi populární a také její příjem podle toho stoupal. Stala se rázem miláčkem Štěstěny, jež jí zahrnula slávou i zlatem, což bývá u českých umělců zjevem velice řídkým. Byla přímo oblehána redakcemi illustrovaných listů, českých i německých, ba i z Uher, ze Švýcar, Itálie, Belgie a Francie přišly po jejím úspěchu ve Vídni dotazy — zda umělkyně svolí k reprodukování svého díla, jež na to i v Pařížském salonu a v Bruselu, kam je s dorozuměním nynějšího jeho majitele knížete L., dopraviti dala, získaly nejvyšší pocty — zlaté medaille.

Když Alena matce navrhla, že by bylo snad nejlépe, když i Lea bude nucena v Praze prodlévati, kdyby i ona a Perla na zimu do Prahy přesídlily, zalekla se mladá dívka velice tohoto plánu, obávajíc se stesku po své zdejší tiché osamělosti, v které tak snadno ukryla všechen žal svého mladého srdce, ale když jí Alena,

305$

jakoby uhodla, co se v mysli její děje, vylíčila, že i pro ni bude zdravá taková změna, že nalezne za pobytu v Praze mnohé milé rozptýlení, jež ji pobaví a mysl její osvěží, počala sama uznávati, že jí odloučení od milého domova jen prospěti může a že alespoň takto unikne na čas bolestným vzpomínkám, výčitkám a úvahám, jež ji zde za každým krokem pronásledovaly.

Zapomenutí ovšem v Praze nenalezla a její srdce slavilo vždy svátek, když obdržela dopis od Jeničky Tružilovy, která i při své stálé píli a pracovitosti a ve stavu šťastné nevěsty nacházela chvíli času k pohovoru se vzdálenou družkou, které před jejím odjezdem slíbiti musila, že jí bude o domově zprávy podávati.

První překvapila velice celou rodinu Lebedovic, až na Alenu a Perlu, a obsahovala sdělení o velké slavnosti v továrně, když jednoho dne pan Houchin, přijev opět na delší čas, jak se nyní stávalo, do Dluhanova, dal svolati všecko úřednictvo a zástupce dělnictva do vily k sobě a zde prohlásil, že anglický název firmy „Houchin & Comp.“ změní se v název ryze český „Houšek a spol.“ a že pan inženýr Houšek je sít vlastně jejím majitelem a starý pán jen jeho společníkem. Veliké sály v továrně, určené k balení zboží, proměnily se druhý den na to v rozsáhlé jídelny, kdež bylo všecko dělnictvo pohoštěno, zatím co úřednictvo bylo častováno ve vile. Rázem se tak vysvětlilo, proč pan inženýr Houšek bydlel ve vile a proč také býval vždy oblíbeným společníkem pana Houohina. Když se mladý továrník objevil pak po boku svého otce ve středu dělnictva a srdečnými slovy promluvil k němu, že si přeje, aby přátelství, jež mezi nimi získal jako prostý inženýr, trvalo i dále, aby v něm nikdo neviděl přísného pána, ale laskavého oddaného přítele, jenž jest ochoten ku všem obětem, jen aby všichni od nejprvnějšího zaměstnance do posledního, byli šťastni a spokojeni, tu mnozí ztvrdlí muži plakali prý při jeho projevu jako malé děti a když mladý pán od jednoho ke druhému šel a upřímně mu pravicí potřásl,

306$

nebral jásot rozjařeného lidu konce. Ale i on sám byl velice pohnut a Jeničce se vůbec zdá, že dříve býval mnohem veselejší a že jeho oči nabyly teď takového zasmušilého výrazu jakoby ho hlodal nějaký zármutek.

„Snad se mu stýská po nevěstě!“ psala Jenička, „neboť, jak jsem zaslechla, bude prý se náš mladý pán brzo ženiti. Nedivím se tomu. Musí mu býti ve vile velmi smutno. Starý pán přijíždí málokdy — má prý ještě jeden velký podnik ve Vídni a jinde snad také — Bože jsou tak někteří lidé boháči, ale jsou-li tak dobří, jako naši páni, pak je to bohatství v pravých rukou a nese požehnání na všech stranách. Tatínek říkává, jak se už nyní lidé těší, až si mladý pán nevěstu přiveze. To bude asi slávy a radovánek — ale do té doby, milá Perlo, budete asi také již v Dluhanově a uvidíš pak aspoň část té

slávy na vlastní oči. — —“

Perla celou noc na to proplakala, ale když se jí druhého dne Alena tázala, co jí schází, a radila jí, že by měla chodit více ven — na zdravý vzduch, zavrtěla prudce hlavou, ústa se jí bolestně stáhla a ona, marně přemáhajíc pohnutí, zoufale zaplakala. Ale mimo vše očekávání, Alena se toho nezalekla, věděla již, že všeho jest příčinou Jeniččin včerejší dopis. Domlouvala laskavě milé sestře, aby se jí svěřila, co jí bolí, ale když Perla kroutila hlavou, říkajíc, že si jen vzpomněla na tatínka, jak by ho těšilo, že jeho nástupce právě tak dobře s lidem smýšlí, jak to činil on, usmála se Alena a pomyslila si:

„Hleďme, jak má malá Perla hrdě střeží tajemství svého dobrého srdéčka!“

Nahlížejíc, že Perla neuzná jejího ujišťování, jímž snažila se jí dokázati, že svěřený žal jest žalem polovičním, přestala jí domlouvati, ctíc její tajemství. A když Perluška vyšla z jejího atelieru, sedla ke stolu u okna a napsala list příteli Novákovi,

Paní Lebedová přijala zprávu o pravém stavu Houskově s velikým rozrušením a želela nyní ještě více,

307$

že se Lee nepodařilo Houška zaujati, i sama sobě trpce vyčítala, že, neumějíc chytře získati tohoto muže pro svou skvělou Leu, prohrála vlastně velký los. Dlouho hlodalo bývalou paní továrníkovou pomyšlení, že štěstí, jež bylo na dosah, nedovedla včas uchopiti. Ale přes marné nyní vyhlídky na nové zaujetí mladého továrníka, nevzdávala se paní Lebedová naděje, že by se ještě vše mohlo obrátit na prospěch Leim, kdyby se tato poznovu o to přičinila, až se domů vrátí, neboť paní Lebedová nemohla uvěřit, že by Houšek konečně také neocenil vzácnou Leinu krásu a že by si mohl přivésti do bývalého sídla její rodiny — nevěstu cizí.

Byly sice chvíle, kdy nazvala své sny bláhovými, ale přes to vracela se k nim stále a byly pro ni velkým povzbuzením, že se jednou přece zase dočká chvíle, kdy se jí bývalý blahobyt opět navrátí.

Naděje její klesaly, když pozorovala Leu, která se nyní všecka zabrala do svých studií, a úplně odložila svůj bývalý hlad po rozkoši a radovánkách světa, žijíc jen své povinnosti a svému cíli — samostatné budoucnosti. To nebyla již její dřívější nádherná dcera, která viděla svůj cíl ve skvělém zaopatření sňatkem, anebo na hladkých prknech jeviště, nýbrž vážná dívka zaujatá poctivou prací a snahou vlastním úsilím zajistiti si skromnou budoucnost.

Alena i Perla s nadšením pozorovaly tuto blahodárnou změnu v povaze Leině a ještě někdo tu byl, kdo ji s tichým nadšením pozoroval a to — Vojtěch Tružil.

Mladému muži podařilo se s horečným úsilím a napietím všech duševních schopností, složití zkoušky maturitní, což mu povoleno na zakročení a mocnou přímluvu vlivného přítele pana Houchina-Nováka, ještě před započetím prvého semestru na fakultě filosofické, kde se pak dal ihned zapsati, A mladý kandidát filosofie záhy navázal s bývalým soudruhem Lebedou přátelské styky a často zavítal do rodiny jeho na návštěvu, jsa k tomu srdečně vyzván Alenou i Perlou.

308$

Vojtěch použil pozvání velice rád a byl šťasten, že naskýtá se mu příležitost ke styku s dívkou tak dlouho tajně milovanou. Byl štěstím téměř opojen, když přišel k poznání, že Lea není již tak nedosažitelnou, hrdou a nepřístupnou, jako dříve. Naopak, byla k němu vlídná a pobavila se ráda s hezkým studentem, jehož oči příliš výmluvně jí projevovaly tajemství jeho srdce.

A ona se proto naň nehněvala, neboť v jeho hluboké úctě a posvátném téměř zbožňování bylo cosi docela jiného, než-li v blaseovaném obdivu jejích posavadních ctitelů, co na ni působilo dojmem tak mocným, že počala mu věnovali více pozornosti a shledávati ho docela milým. Čím dál tím více nabývala přesvědčení, že ji tento nezkažený hoch opravdu hluboce zbožňuje a že i ona přes všecky dřívější rozumové vývody počíná v něm nalézati zalíbení.

Vítala ho ráda a pobavení s ním bylo jediným osvěžením, jež si ve své úsilovné práci dopřála. Jeho tiché zbožňování počalo ji blažiti více, než dřívější skvělé úspěchy, věděla, že jest upřímné a že pochází ze srdce hluboce a věrně jí oddaného. Vojtěch neodvážil se sice nikdy k určitému projevu, ale dřívější beznadějnost jeho lásky mizela jako sníh pod teplým jarním vánkem. Život mu zkrásněl, pěkně se mu pracovalo v probuzených radostných nadějích v blaženou budoucnost.

— —Houskovi nezdála se zima nikdy tak dlouhou

jako letos. Byl by sice mohl rázně zkrátit svoje čekání, jež mu otec poradil, mohl dopsali Perle, povědět jí o svých nadějích a žádali za vysvětlení příčiny jejího chladného, odmítavého jednání, jež ho přimělo k dočasnému ústupu, ale on lpěl příliš na své zásadě, že všecko to možno jen ústně řádně projednali.

Znepokojil se sice velice, když mu otec jednou napsal, že mladý filosof Tružil jest nyní častým hostem v rodině Lebedových a že, jak mu Alena psala, Perla, která jest stále velmi smutnou, vždy oživne v jeho přítomnosti,

309$

Ostatně nevěřím, milý hochu, nevěřím, že by Vojtěch mohl býti Perle nebezpečným, zná ho již dlouho a kdyby to láska byla — ta se nenechá tak dlouho odstrkovat! Jsem skálopevně přesvědčen, že milá ta děvuška stane se jednoho dne tvou, a já jsem se doposud málo kdy mýlil. Alena nad ní věrně bdí, nemusíš se tedy strachovat!. Zdá se mi také, že srdce mladého Tružila uvízlo asi jinde.

S velkým potěšením ti sdělují, že slečna Lea zdá se býti trvale vyléčena ze své lehkomyslnosti a paní Lebedová se poněkud již smířila s jejím rozhodnutím. Onehdy spatřil jsem ji nepozorován v divadle a zdála se mí býti velmi změněna. Kdo ví? Snad přec jen poslední dvě léta působila na ni, jsouce trpkou zkouškou pro tuto hrdou, sobeckou ženu, ale osud někdy ku podivu obratně kartami zamíchá a pak — říkává se, že Boží mlýny melou pomalu, ale jistě! — snad je to přece pravda.

Málokdy jsem mluvil o tom, ty víš proč a pochopils, proč bylo mi těžko přiblížit se k této rodině. Ale Prozřetelnost chtěla, abych zasáhl nejen já v osudy její, ale i ty svou láskou a já, přijímaje to vše za řízení Boží, podrobil jsem se ochotně, ba mohu říci — rád. — Neboť taková pomsta jest věru nejsladší.“ — — — —

Perla sdělila Haničce Tružilově čas svého a matčina příjezdu a prosila jí, aby byt jejich řádně vyvzdušila a nachystala malou svačinu.

Když se mladá dívka po více jak půlroční vzdálenosti vracela opět k domovu a když spatřila známou krajinu, kde prožila své dětství a mnoho krásných chvil, leskly se její oči jasněji a srdce bilo rychleji, jakoby jásalo vstříc rodnému kraji, co nejlepšímu drahému příteli, po němž se jí v rušné Praze velmi stýskalo, a bylo jí při tom v duši, jakoby se těšila z něčeho, co si nedovedla nijak vysvětliti, co snad teprve přijít i mělo.

Když spatřila z dálky bělati se tovární komíny a pak zase výše na stráni výstavnou vilu s terasovitou zahradou, ztopenou nyní v nádheře jarních květů, zabušilo jí

310$

srdce ještě živěji a konečně, když po půlhodinové chůzi otevřela dvířka do své milé zahrádky a ustoupila stranou, nechávajíc matku napřed vejíti, projelo jí tělem horko jako elektrická jiskra a srdce jí leknutím přestalo bít. Pohled její zabloudil jako magnetickou sílou přitahován přes luka k odkvétající třešňové aleji, kdež stál pod stromem, jako mlékem zalitým, mladý továrník Houšek. Postřehnuv, že se po něm ohlédla, uklonil se, ale pak zamával nezvykle kloboukem, jakoby štěstí pozdravoval.

Slunce ozařovalo právě jeho slatinou postavu, na nepokryté jeho hlavě rozhodily sluneční paprsky, prodírajíce se skulinami hustých květů třešňových, několik zářících skvrn, jež po ní nepokojně tančily následkem závanu teplého větérku, který si s haluzkami mírně pohrával.

Perla poněkud zbledla, ale nemohla poručili svému pohledu, aby nevyslal k němu vroucí pozdrav.

Pak vběhla do zahrádky a zůstala opět plna údivu a překvapení státi, Nezastala ji, jak se domnívala, po dlouhém zimním spánku v neúpravné zanedbanosti, ale usmívala se jí vstříc sličná, uspořádaná jako dosud nikdy. Plna vroucí vděčnosti tiskla ruce milé Jeničce, která nachystala příchozím malou svačinu a chystala se právě odejíti, aby svou další přítomností hrdou paní Lebedovou neobtěžovala. Ale ta zavrtěla s úsměvem hlavou a ohradila se hned proti nezaslouženým díkům.

„Perluško, já bych přece něco podobného nedokázala. Víš, že mí na zahrádku nikdy času nezbylo a proto zahradnictví nerozumím ani za mák. To pan zahradník z vily učinil ten div se svými pomocníky, včera odpůldne tu začali robit a před malou hodinkou práci skončili, bylo jích tu jako v úle.“ A dívka, nečekajíc díků za ostatní svou námahu, rychle odcházela.

Perla se zarazila.

Zahradník? Sám? Oh nikoliv, to není možno! Nemohl přec o své vůli činiti, co mu bylo libo, A pak, byl sice dobrým Perliným známým ještě z dob minulých,

311$

ale ku svému skutku byl by přec jen potřeboval svolení pánova. Ach, že hned na to nevzpomněla. Stalo se to asi prostřednictvím páně Novákovým a Alena, bude se mu musit poděkovati.

Ale i přes toto pomyšlení zahřála srdce dívčino vlna radosti a bylo jí tu chvíli do zpěvu a jásotu. Tušila, že se za tím skrývá „jeho” pozornost. Vždyť také sám přišel a musil zajisté vyčkávati jejího příchodu. Můj Bože, bylo by toto nesmírné štěstí přece možné?

Perla nedůvěřivě potřásla hlavou, oči se jí zalily slzami a zas byla ochotna věřiti, že jeho příchod byl jen zcela nahodilý a upravení zahrádky věcí páně Novákovou.

V nejbližším okamžiku byla již v pilné práci a cítila se spokojenou, že jest zase doma — doma.

Pak minulo několik dní, ve kterých spatřila Houška vždy navečer přejíti kalem zahrádky a oken a postřehla též, když za keři skryta sledovala jeho krásnou postavu, že pátrá pohledem svým v oknech i v zahradě — snad — snad po ní?

Ne — ne to nebylo možné — to jen náhodou oživlý domek poutá jeho pozornost. Vůbec bylo od ní bláhové, že se domýšlela, že ji má rád. Ono setkání u Tružilů a jeho velké pohnutí a výmluvné pohledy, v nichž ona lásku četla, byly asi také zcela náhodné a vyvolané následkem vzrušení, jež tehdy všichni u Tružilů zažili. Ale živě vyvolaná vzpomínka na onu krásnou chvíli vinila ji z nespravedlnosti a cítila v hloubi své duše, že nebyla vyvolána jen pouhým zalíbením mladého muže k dívce. Mezi zálibou a láskou jest velký — velký rozdíl a Perle bylo tehdy příliš svato, aby nebyla poznala, že se k ní přiblížila sama — Láska.

Ó ano, miloval ji tehdy a jen ona svým nespravedlivým, ba neslušným chováním ho urazila tak, že musil nastati konec mezi nimi a nikdy, nikdy již se nevyjasní ono nedorozumění, jež je rozdělilo, zvlášť nyní, když se z něho stal muž tak zámožný. Avšak, což nebyl bohat

312$

již tehdy, kdy se s ní poprvé sblížil? Byl, třeba o tom nikdo tušení neměl…

Perla naň musila nyní mysle ti stále, stále, večer vystála dlouho u okna podkrovního pokojíku a v dáli hledala světlo ve vile, která však nebyla odtud viděti. Ale jí se zdávalo, že v tom směru co stála, kmitá mezi zelení stromu světlo — jeho světlo a její duše posílala mu pozdravy a dlela v duchu s ním, A večer co večer zkropila svou podušku trpkými slzami své beznadějné lásky, než ji nalezl milosrdný spánek.

Když Alena přijela,, zapátrala svým zrakem v sestřině tváří a zdálo se jí, že Perla vyhlíží ještě smutnější a jest ještě zamlklejší než byla v Praze.

Mladá malířka nechtěla se doma dlouho zdržeti, majíc v plánu navštíviti Itálii a proto si umínila, že rychle vykoná, co si předsevzala. Hned v den svého příjezdu, otázala se setry náhle, když se spolu po večeři po zahradě procházely: „Vidělas už Houška?“

Perla, nejsouc odpovědi mocna, přikývla jen hlavou a vyhýbajíc se sestřinu pohledu, zatékala nejistě očima kolem sebe.

Alena se usmála,

„Ráda bych se s ním co nejdříve sešla, mám pro něho vzkaz od jeho otce, že ho tu v nejbližších dnech překvapí a pobude zde celé léto. Setkala jsem se s přítelem Novákem včera náhodou; divil se, že jsem ještě v Praze,

I tobě mám vyřídit pozdrav,“

„Děkuji!“ řekla Perla, nevědouc zmatkem, kam pohlédnouti.

„Co říkáš, vzkážu panu Houškovi, aby nás navštívil!“ zvolala Alena po chvíli, tlumíc smích a pohlížela s překypující radostí na milovanou sestru.

Perla sebou škubla a potlačujíc své mocné rozčilení, odvětila tichým hlasem.

„Čiň, co za dobré uznáš — ale nevím, co si pomyslí!“

313$

„Co by si pomyslil, bloudím? Vždyť jest to syn mého nejlepšího přítele. Zabývám se beztoho plánem, navázati s ním bližší přátelství. Co tomu říkáš?“

„Ty sama musíš věděti, je-li tvé počínání správné,“ odtušila Perla jakoby zdráhavé, „Ale když už se mne na radu tážeš, domnívám se, že by bylo správnější, kdybys se s ním sešla na procházce… Chodívá denně k šesté hodině kolem nás,“ a cítíc, že by se mohla v dalším hovoru bezděčně prozraditi, nečekala na Aleninu odpověď a rychle odešla.

Srdce jí prudce bušilo, zlobila se v duchů sama na sebe pro svá neopatrná slova. Již tomu nebylo daleko a Alena se mohla snadno dopátrati, jak to vlastně dopadá s ubohým srdcem bláhové Perly. —

Alena pohlížela okamžik mlčky před sebe, pak se radostně usmála a zašeptala, pohlížejíc za rychle odcházející Perlou:

„Sečkej jen, ty tajnůstkářko! Pomstím se ti za to, žes neměla k své Aleně tolik důvěry, aby ses jí svěřila se svou láskou!“

Druhého dne seděla Perla s nějakou prací opět ve své milé besídce, zatím co Alena vyšla si na procházku a matka, jako obyčejně, odpočívala. Mladá dívka chvíli pilně pracovala, pak ale jí sklesly ruce v klín a ona, vyvrátivši hlavu do zadu, opřela ji o lenoch lavičky, zírajíc snivě skulinkami zelené spleti k jasné jarní obloze. První silné výdechy polorozvitého šeříku plnily vzduch sladkou vůní a tisícerý jásot láskou opojených ptačích dvojic mísil se se vzdáleným slavnostním vyzváněním, svolávajícím zbožně věřící k odpolední nedělní pobožností.

Posvátný klid vznášel se na perutích jemného vánku nad celým dluhanovským údolím a vnášel mír a pokoj do duší lidských. Nic není velebnějšího nad chvíle takového všeobecného blaha a klidu na venkově. Pole jsou prosta všedních pracovníků, kam oko pohlédne všude se mu zdá viděti stopu samého Boha a hluboce založený

314$

člověk v takových chvílích cítí, že by bylo Jeho urážkou, kdyby chtěl k rozmluvě s Ním používati modliteb naučených. Poznává v Něm svého přítele, všude mu blízkého, s Nímž možno mluviti i bez slov, prostým povznesením mysle, dobrotou srdce a ušlechtilými skutky, —

Les odpočívá v tichém zasnění, jen ptáci svými hymnami opěvují krásný svět a nezkažený lid těchto tichých samot s důvěrou pozvedá mysl k Bohu, jsa mu hluboce vděčen za tichý svůj domov v tomto ústraní, v němž, živ jsa ve svornosti a lásce, dobře poznává kus onoho ráje, jejž k lidské spokojenosti Bůh vybudoval a za nějž bohužel zůstává nedoceněn mnohými, kteří s těkavou nestálostí hledají jej všude jinde, jen ne v boží přírodě.

Perla, zadumána a zabrána v své myšlenky, nepozorovala, že se vchod besídky zatemnil vysokou postavou Houskovou. Mladý muž stál dlouho tiše a pozoroval se srdcem tlukoucím milovanou dívku; nejraději byl by hned přiskočil k ní, přivinul ji na svou roztouženou hruď a hýčkal jí jako malé dítě. Nyní konečně stanul před velkým svatým okamžikem, v němž otevře se chrám jeho štěstí, a věděl, že všecky jeho touhy a sny dojdou svého splnění, neboť Alena mu dnes dopoledne, když se spolu v lese sešli, pověděla mnohé a sňala úplně všecku tíživou nejistotu s jeho srdce.

Utkvělým jeho pohledem upozorněna, pozvedla Perla náhle hlavu a zblednuvši smrtelně, povstala rychle,

„Alena odešla před chvílí do lesa,“ zvolala zajíkavě s chvějícími se rty.

Houšek se usmál její horlivosti.

„Byl bych také rád se slečnou promluvil, otec mí psal, abych jí vyhledal a prosím vás, slečno Perluško, dovolte mi, abych ve vaší společnosti slečnina návratu vyčkal,“

315$

„Ona se vracívá někdy velmi pozdě!“

„Pozdě? Měl bych tedy odejíti přece, slečno Perluško?“

Perla měla pláč až v hrdle a zdálo se ji, že se jím v tu chvíli zadusiti musí. Nemohla promluviti — zvuk jeho hlasu rval jí srdce a nenadálá jeho přítomnost zbavila ji schopnosti mluviti s ním klidně a rozvážně, jako s mužem známým sice, ale jinak cizím.

„Slečno Perluško, promiňte, že přes vaše odmítavé jednání přece neodejdu. Přál jsem si s vámi již dávno promluviti a vítám tuto chvíli, jež mi to umožňuje. Kdybyste si však výslovně přála, abych odešel, projevte to, prosím, otevřeně, abych seznal, že ve vašem srdci není již opravdu ničeho, co by se za mne trochu přimluvilo.“

Perla opět tiše usedla, v těle chvěl se jí každý nerv.

Houšek zhluboka oddychl — první hráz byla prolomena. Ačkoliv jej k tomu nevyzvala, usedl podle ní a počal mluviti tichým hlasem, klidným sice, ale projevujícím patrné rozechvění.

„Umínil jsem si, že mezi námi musí býti konečně jasno a proto jsem přišel k vám. Jste mi dlužna vysvětlení, co vás pohnulo k odmítavému onomu chování, jež mne, muže samostatného, který se k vám blížil s hlubokou láskou v srdci, musilo nejen zaboleti, ale také uraziti. Není omluvou to, že jste snad zcela jasně nevěděla, co k vám cítím! Vždyť tehdy naše krátké setkání u Tružilů, o loňském jaře, musilo vás přesvědčiti o mé lásce. Tehdy měl jsem plno štěstí a naděje v srdci a proto tím trpčí bylo zklamání, jehož jsem se nenadál a jehož příčinu jsem marně hledal. Mohl jsem sice žádati na vás vysvětlení hned, ale hrdost má ukázala mi cestu jinou. Odešel jsem pak na dlouho, nemohl jsem zůstati zde, musil jsem hledati ve světě a v práci rozptýlení, ale nikoli zapomenutí, neboť zapomenout jsem nemohl — nechtěl.

Pak jsem se vrátil — unavilo mne bloudění světem a veškerá má touha vedla mne v toto tiché, milé zákoutí

316$

jež se mi opravdu stalo drahým domovem a kde byl bych při své milé práci zcela spokojen, jen kdybych nebyl tak sám.“

Houšek pohlížel před sebe a kreslil hůlkou figury do písku.

„Ano, ta samota padá na mne olověnou tíží, což divu, že přicházejí ke mně podivné sny a myšlenky“, pokračoval dále. „Jaké bláhové jsou ty sny, slečno Perluško! Pomyslete si, zdává se mi, že už nebudu dlouho tak osamělý jako doposud, že se mnou bude žít v mém tichém domově veselá, šťastná bytost, jejíž přítomnost učiní jej teprve útulným, že se bude osamělými jeho pokoji vznášeti jako dobrá víla a jako sluneční paprsek rozjasní pak všechny jeho kouty, Že byste nehledala ve vážném „Američanu“ takového zpozdilého snílka?“

„Proč mi to vše vyprávíte, pane továrníku?“ šeptala Perla zmatena, přemáhajíc své rozechvění.

„Což to opravdu neuhodnete, Perlo? Nesnil jsem dříve nikdy a byly doby, kdy jsem se smával takovému blouznění, pokládaje je u muže rozumného za nemožné. Avšak i moje doba přišla a láska, podmanitelka světa, žádala na mně svou daň. A já, člověk práce, člověk rozumový, zatoužil tím více po štěstí, jež může jen ona dát, poněvadž moje srdce zachovalo si své nejkrásnější city čisté a nepotřísněné různými vášněmi, čekajíc, až i jeho chvíle udeří, až ho celé, neporušené zaujme jednou ta, jež v něm pak na věky kralovati bude a když se ta chvíle dostavila a já, hluboce pohnut radostí, otevřel jsem své srdce dokořán, domníval se, že jsem u cíle svého štěstí. Ale nestalo se tak, byl jsem těžce zklamán, nevěda, proč vlastně jsem odstrčen od prahu štěstí, na něž má právo každý. Nyní však musím konečně nabýti jistoty, z jaké příčiny jste mi ono právo upírala?“

„Já?“ zašeptala Perla zmateně a pohled její, plaše k němu vržený, prozrazoval leknutí a zmatek, ale také nesmírnou blaženost. Milovaný muž přišel k ní a sám

317$

žádá na ní vysvětlení, jež jako oheň pálilo jí v srdci od oné chvíle, kdy poznala svůj blud, a snímá jí pečeť se rtů, vtisknutou na ně jeho společenským povýšením. S Perlou točil se celý svět. Nejraději byla by mu padla kolem krku a s pláčem prosila ho za odpuštění, že mu svým podezřením ublížila, jsouc při tom však sama hluboce nešťastna.

„Perluško povězte mi upřímně, zda jste tehdy u Tružilů pochopila, čím mi jste, zda jste vycítila, že vás mám nade vše ve světě rád? I já četl tehdy ve vašich očích slib lásky, třebaže ústa vaše zůstala něma. Či bych se byl mýlil?“

Zarděla se jako mák a zavrtěla prudce hlavou, sklánějíc hlavu zmateně k hrudi.

Přisedl blíže a vzal ji za ruku.

„A proč jste se ode mne za tři dny na to odpudlivě odvrátila, zakazujíc mi vyhledávati vás? Kdybych nebyl měl pevnou jistotu vaší lásky k sobě a neznal vaše dobré srdce tak důkladně, byl bych se musil domnívati, že moje milovaná chce šlapali jen z rozmaru po mém srdci a že jí činí radost moje bolest. Tak jste byla zlá — zlá!“ —

„Ne — nechtěla jsem — byla jsem sama hluboce nešťastna,“ zašeptala dívka a semknuvši křečovitě ruce počala mu překotně vyprávěti, jak vzniklo v ní podezření, že jest neodůvodněná její domněnka v jeho lásku, ježto se jí před odchodem Leiným vysvětlilo, že i tato se domnívala býti jím milována. A ona — Perla, cítila se příliš nepatrnou vedle své krásné sestry, a musila se domýšleti, že vše to, o čem srdce její v závratném štěstí snilo, bylo jen pouhým klamem. A když se později dověděla, že její podezření o domnělém pohrávání jeho se srdcem Leiným bylo omylem, vyvolaným nejasným vyjádřením rozčilené sestry, neboť se pak též dověděla, že její domněnka nezakládá se vůbec na pravdě — musila za to vypíti kalich utrpení, jejž si svou nerozvážností sama připravila. A pak bylo již pozdě a ona musila dále

318$

snášeti trest za svou nedůvěru k němu, neboť zatím se poměry jejich změnily — on se vrátil jako bohatý továrník a tím jí osud navždy zavřel ústa k možnému ospravedlnění se. Ona nesměla naň více mysleti, nesměla se ani své milované Aleně svěřit svou neblahou láskou, aby srdce dobré sestry netrpělo jejím neštěstím. Ona nebyla by mu nikdy prozradila, i kdyby se byli později spřátelili vlivem Aleniným, že jeho bohatství stalo se překážkou, která jí zapovídala každé obhájení, poněvadž — poněvadž by se mohl domnívati — že — že —“

„— že jeho hrdá děvuška raději se zřekne všeho štěstí, než aby muži, jejž milovala, podala příležitost k dorozumění se a k objasnění záležitosti, jež stála mezi nimi jako nepřekonatelná překážka a to prostě proto, že se z něho, jednoduchého inženýra, vyklubal bohatý továrník. Ó, té hrdosti! Domníval jsem se, že mi aspoň na půl cesty přijdeš vstříc a dáš mi aspoň skutkem najevo, když ne přímými slovy, žes na mne nezapomněla, žes mne nepřestala milovati. Ale to bys nebyla učinila nikdy — nikdy, viď, ty nevěřící Tomáši?“

Houšek již na počátku své řeči objal pravicí dívčin pás a nyní druhou rukou pozvedl k sobě její slzami zalitou tvář. Jemný, hebký samet svěží Perliny pleti ovanul ho svou vůní a jeho rty spočinuly dlouze, s posvátnou téměř úctou na jejím pobledlém líčku.

Místo odpovědi stulila se dívka k jeho prsoum a skryla zardívající se tvář na jeho rameni.

Mladý továrník přivinul ji vroucně k sobě a kdyby byl měl v této chvíli času k úvaze, byl by si musil říci, že všechny jeho sny o štěstí byly jen chabou představou nesmírné blaženosti, která mu nyní plnila hruď.

„Konečně tě tedy mám, ty má hrdá, vzdorovitá hlavičko!“ šeptal, všecek rozechvěn. „Nyní konečně určitě vím, že mě máš ráda jako já tebe, přes to, žes se obrnila vůči mně chladností tak ledovou. Nuže, budeš chtíti být onou vílou mého osamělého domu, vrátiti se v bývalý svůj domov po mém boku a splniti můj krásný sen?“

319$

„A nebudu ti příliš jednoduchou?“ zvolala Perla, náhle zaleknuta a uchopivši jeho ruku, přitiskla ji úzkostlivě ku své hrudi. „Neumím vystupovat jako velká dáma, ani hrát na klavír nedovedu tak jako Lea, což se ti vždy tolik líbívalo

Houšek se šťastně zasmál a políbil dlouze její rudé rtíky,

„Ale miluješ Ume z upřímného srdce a já tebe rovněž tak. Líbíš se mi nejlépe tak, jaká jsi a nechtěl bych té míti jinou. Pro naše dluhanovské zátiší postačí, zůstaneš-li stále takovou roztomilou, milou, vzornou hospodyňkou jako jsi byla doposud, neboť mým ideálem nebylo a nebude nikdy rozkošnictví života. Dávám přednost jeho prošlému způsobu. A co může býti na světě krásnějšího, než když muž zavítá po vykonané práci v útulný kruh své rodiny a nalezne v něm skutečně svůj malý ráj, jehož vládkyní je duše na světě mu nejdražší, jeho oddaná, vroucně milovaná žena, milá, pilná hospodyňka a pečlivá mamin—“

Perla ho přerušila radostným výkřikem, pevně objala jeho šíji a přitisknuvši hlavu jeho bouřlivě k svým ňadrům, zaplesala: „Oh, pak budu vždy šťastna a spokojena, můj drahý, dobrý Mílo! Domnívala jsem se, že se dobře stalo, když jsme se spolu rozešli, poněvadž bys mi snad nedovolil, abych hospodařila tak jako doma, že by sis přál, aby se vedl tak velký dům, jako kdysi tomu bylo u nás. A v takovém chaosu ustavičných příprav a zábav nedařilo by se tichému, krásnému štěstí, jaké jsem si vždy představovala, kdyby se jednou mělo uskutečnit mé závratné přání a já stala se tvou a ty mým,“

„Nic se nesmí stavěti mezi nás, má dušinko! Oh, tolik se na to těším, až tě budu mít stále u sebe a opravdu také nedopustím, aby se náš sňatek na dlouho odkládal. Domníváš se, že mi tě tvá matinka dá nejdéle do dvou měsíců až tvá sestra a bratr sem na prázdniny přijedou, aby mohli býti přítomni našemu sňatku?“

Perla náhle zvážněla.

320$

„To půjde asi ztěžka, drahý Mílo, nemám ještě žádné výbavy a pak, matinku přec nemohu nechati samotnou. Kdo by jí mne nahradil?“

„Ach, to jsou nejmenší starosti; matinku pošleme do lázní, zajisté tam bude šťastnější než v dluhanovském zátiší a výbava se koupí hotová. Nikdy bych nedovolil, abys si kazila zdraví šitím. Tak tedy umluveno — na začátku prázdnin — ano?“

„Tvá vůle se staň — můj pane!“ zvolala Perla, naleznuvši opět svou bývalou veselost, a mladý továrník zajásal a zlíbal její rtíky.

„A nyní musíme ohlásit Aleně, že jsme se konečně nalezli!“

„Aleně?“ divila se zaraženě Perla.

„Ovšem, má milá děvuško, neboť jedině jí náleží dík za to, že jsme se konečné dorozuměli, či, domníváš se, že bych byl tak dlouhý čas našeho odloučení vydržel bez zpráv o tobě?“

„Ona tedy přece věděla —?“

„Ano věděla a sama mi dnes ukázala cestu k tobě!“

Když vyšli z besídky, kráčela Perla podle Houška, záříc štěstím a byla ve svém jednoduchém, světlém šatě, zaplavena jsouc září sluneční jako v zlato ponořena, takže na ní mohl mladý továrník oči nechati.

Nedošli ani do poloviny zahrádky, když jim Alena přicházela od verandy vstříc.

Perla, vyprostivši svou ruku ž dlaně Houskový, vlétla milé sestře do náruče.

„Ty, ty dobrá, drahá Alčo, jak ti děkuji!“ zvolala, svírajíc sestru bouřlivě svými rozechvělými pažemi.

„Hleďme, naše tichá Perluška, co na ní láska dokázala!“ smála se tato. „Tedy se na mne nezlobíš, že jsem prohlédla tvé tajemství?“

„Naopak, jsem ti vděčna za své veliké, nádherné štěstí. Ale co tomu řekne matinka? Víš, obávám se, že by ji těšilo více, kdyby na mém místě byla Lea. Ale to nebylo v mé moci, aby můj Míla —“

321$

„Bláhová!“ konejšila ji Alena a setřela jí slzu s tváře. „Zde přece rozhodovala vůle ženichova! Ostatně, vždyť ty bys dnes již neustoupila, kdyby i Lea pana Houška milovala. Právo lásky jest přednější —!“

„Ne, za celý svět bych se již mého Míly nevzdala!“ zvolala mladá nevěsta, všecka štěstím záříc a přitulila se k svému statnému snoubenci,

„Nu, vidíš,“ usmála se jemně Alena a její myslí prolétla vzpomínka na zesnulého Jirkovského. „Půjdu matinku připravit na toto velké překvapení, pro ni bude to ztráta nenahraditelná, až nám tě pan švakr odvede.“ „Neříkej to, Alčo, což pak já … ale ty …“

„Už pospíchám!“

A Alena odběhla do domku, zatím co továrník vedl svou nevěstu za bezovou stěnu, stranou pod verandou a ukazuje na místo, kde ji spatřil před dvěma roky u prádla, pravil:

„Odtud jsem tě pozoroval, Perluško, když jsem přišel k vám poprvé. Tvé ručky byly plny mýdlových pěn, a veselá pradlena zpívala si při práci, že na ní pan továrník v inkognitu mohl oči nechati. Vidíš, a již tehdy jsem věděl, že buďto tato lepá pradlenka, aneb žádná jiná žena ujme se žezla v domě mém. Bylas ve své mydlinkové sféře neodolatelnou,“ žertoval Houšek a pln čisté radosti nad rozpaky Perlinými líbal její zardívající se šíji, roztomilé ouško a kadeřavý vlas, „Avšak tehdy jsem nepomyslil, že od té doby uplynou dva roky, než se stane tehdejší mé přání skutkem, než tě k sobě uvedu. Ale přes to, žes byla u prádla velice roztomilou, vymiňuji si, že touto těžkou prací se již zabývali nesmíš. Byl by to přec jen příliš silný demokratismus pro paní továrníkovou, nemyslíš, miláčku?“

„Uznávám tvou námitku. Jen když mi dovolíš říditi domácnost a starati se o to, aby můj Míla byl vždy doma spokojen,“ žertovala šťastná Perla.

Ruku v ruce ubírali se pak snoubenci k matce a ona, objevivši se ve dveřích, spěchala jim všecka překvapením

322$

a radostí záříc vstříc. Toho se nenadála, nevěřila ani svému sluchu, když jí Alena radostně oznamovala, že se pan továrník Houšek zasnoubil právě s Perlou a prosí o dovolení, aby směl poprosit o její ruku.

Vyskočila téměř s pohovky jako pérem vymrštěna a vyrazila téměř jedním dechem: ,,Co pravíš — továrník Houšek — naši Perlu? V tom jest jistě omyli, tázal se tě asi po Lee!“

„Nikoli, matinko, pan Houšek miluje Perlu již dávno jako ona jej!“

„Jako ona jej!“ opakovala bývalá paní továrníková jako ve snách a všecka rozechvěna počala přebíhat po pokoji, krotíc své rozčilení.

Perla — skromná, beznáročná, nepatrná Perla, o níž se domnívala, že by neváhala i do „brázdy“ sáhnout pro svoje štěstí, ta že by se měla státi paní továrníkovou, chotí velikého boháče, podle něhož byl zesnulý její muž na vrcholu své zámožnosti — chudákem — ona, Perla, má zase vládnouti v hrdém sídle, v němž se před lety tak nevítána zrodila? Ne, ne, v tom musí být omyl, neboť jedině její krásnou Leu mohlo potkat štěstí takové!

Trvalo to chvíli, než se Aleně podařilo matku přesvědčiti, že skutečně její přehlížená Popelka nalezla svého prince, jenž ji přes její skromnost k sobě povýšil.

Paní Lebedová pokládala za nespravedlnost osudu, že toto štěstí odepřeno Lee na prospěch její „nejmladší“, ale konečně uznala, že vůle její neměla by moci změniti tuto pravdu a uklidnila se v duchu útěchou, že zář štěstí skromné Perly vrhne odlesk i na ni. Zneklidnil ji sice bleskurychlý nápad, že by se Lea, nabyvší bohatství a moci zajisté vrátila v předešlé své záliby, že by rozvinula kolem sebe nádheru bohaté dámy, v níž by se i ona -— matka, slunit mohla, což ovšem nikdy neučiní prostá, jednoduchá Perla.

Než nebylo času k úvahám. Paní Lebedová, všecka záříc, spěchala vyhledati snoubence.

323$

« XXIX. »

Druhého dne přivedl šťastný Houšek k Lebedovům svého otce, jehož telegraficky z Prahy povolal a který hned po poledni zavítal ve svém autu do Dluhanova.

Mladý továrník vzkázal již dopoledne své nevěstě, že otec ho odpoledne k nim doprovodí, aby ještě sám matce její poděkoval, že jeho syna přijímá za svého.

Perluška nachystala malou slavnostní svačinu, kterou chtěla podávati v jídelně.

Když spatřila), že mladý továrník již s otcem svým přichází, seběhla jim s verandy vstříc a vlétla rovnou do otevřené náruče Novákovy,

Hluboce pohnut vinul ji starý pán k sobě a políbiv její čisté čelo, vlože ji do objetí synova,

„Ty, milé dítě, učiníš zajisté mého Mílu šťastným; vím, že by lepší ženy nenalezl. Bůh vám žehnej, drahé děti!“ A znova přivinul je k svému srdci oba najednou.

Perla, líbajíc vděčně ruku starého pána, usmívala se šťastně, načež uvedla hosty k matce — do jídelny.

Tato se opět maně zachvěla, když se octla tváří v tvář Novákovi, v kterém však doposud spatřovala Američana Houchina.

A znovu trapná tíseň sevřela jí nitro, když k ní promluvil svým lahodným, zvučným hlasem, jenž doléhal k jejímu sluchu jako ohlas dob dávno minulých.

„Dovolíte mi, milostivá, maličkou prosbu?“

Pokynula lehce svou dosud krásnou hlavou.

„Dříve, než oslavíme zasnoubení našich dětí, promluvil bych s vámi rád o jisté důležité věci a prosím vás snažně, byste mi povolila čtvrthodinku k soukromé rozmluvě.“

Paní Lebedová pokynula mlčky do svého pokoje a inženýr Novák, ukloniv se, následoval jí. Zde mu přisunula židli a usednuvši v lenošku, vyzvala jej pokynem k hovoru.

324$

„Snad nikdy nebylo by došlo k tomu, abychom se takto spolu octli tváří v tvář, kdyby Prozřetelnost nebyla vložila lásku do srdcí našich dětí a tím uložila mi, abych před vámi poodhrnul závoj se své minulosti, ježto toho vyžaduje náš další styk a spokojenost v našem budoucím příbuzenském svazku. Nevím, zda se vaše mysl někdy zatoulala v dálnou minulost, ale i kdyby tomu nebylo tak, přece se domnívám, že není možno, abyste zcela ze své paměti vymazala podobu muže, který, zrazen kdysi vámi ve svých nejsvětějších citech, přísahal vám po vašich krutých slovech, jež dlouho v jeho prsou sžíravě hořela, pomstu za to, že pro bídný mamon neváhala jste otrávit další život toho, jenž vás tehdy nade vše ve světě miloval,“

Paní Lebedová měla pocit, jakoby před ní z čistého jasna udeřilo, celý svět řítil se jí k nohám. K smrti bledá, zavřela na okamžik oči jako před oslňující září a když se továrník zamlčel, vydechla několikrát prudce za sebou a rty její zašeptaly, zatím co ruka přitiskla se k čelu: „Pro Boha, není to snad sen? Vy — pan Houchin — —“

Zdrcení hrdé dámy bylo příliš patrné, neboť ona událost z jejího mládí — kdy pro nabídku bohatého továrníka bez rozmýšlení zřekla se lásky chudého inženýra, s nímž byla již zasnoubena, a způsobem dosti krutým dala mu najevo, že jen z nouze o bohatého nápadníka přijímala jeho zbožňování, čímž musilo být ovšem jeho srdce nejbolestněji dotčeno — postavila se náhle před její duševní zrak a odhalila její špatnost se zahanbující jasností.

„Houchin nazýval se v Americe vlastní otec mého syna a jméno to, pod kterým byl zdejší tovární podnik zakoupen, bylo mi omylem přiřknuto. Ve skutečnosti jsem oním Jaromírem Novákem, jenž druhdy jako chudý inženýr s bolestnou ranou v srdci spěchal za moře, aby zde v usilovné práci hledal zapomenutí nad zradou dívky milované,“

325$

Paní Lebedová, k smrti jsouc bledá, zvolna povstala, a projevujíc i v této chvílí své veliké sobectví, tázala se úzkostlivě: „Přišel jste se mi snad nyní pomstít?“ Na okamžik probudilo se v ní sice svědomí, tento hlas boží v nitru lidském, jenž i v dřívějším jejím životě rozmařilé dámy zneklidňoval ji občas trpkou výčitkou. Tehdy dovedla ovšem prchnout před oním hlasem, ale dnes hřímal jí mocně do duše a zdál se jí strašlivý jako vyzvání na soud Boží. Chvěla se na celém těle a pohlížela s těkavou úzkostí ve vážnou tvář muže, kdysi tak těžce uraženého a nyní zajisté mstitele neúprosného. Čím se jí pomstí? S rychlostí úžasnou kupily se v mysli její představy, z nichž nejhroznější byla ta, že by snad synu svému zakázati mohl sňatek s její dcerou a tím zničiti její, nyní tak radostné vyhlídky v dřívější blahobyt, neboť paní Lebedové ani ve snu nenapadlo, že by příští její zeť neotevřel štědře dlaň svou k jejím budoucím požadavkům,

„Pomstít?“ opakoval trpce Novák a dodal tlumeně: „Bůh promluvil již za mne a já více nežádám! V tehdejší rvavé bolesti křičelo ve mně ovšem všecko po pomstě, byl jsem ovládán tou myšlenkou a proto jsem jí asi také slovy projevil, ale pak jsem odejel za moře a nalezl jsem tam uklidnění a spokojenost, jakož i jistotu, že žena jako vy, by mě stejně nikdy nebyla oblažila. Snad sama Prozřetelnost ochránila mne před manželstvím, jež mí mohlo po chvilkovém opojení přinésti jen samé zklamání. Neměl jsem vůbec v úmyslu ženiti se již, ale mé přátelství k šlechetnému muži bylo příčinou, že jsem se přece oženil a stal se otcem syna, jenž jest dnes snoubencem vaší dcery —“ Novák se slabě usmál a po chvíli pokračoval, nevšímaje si paní Lebedové, která se zatím ze svého dřívějšího zdrcení poněkud vzpamatovala: „Že dnes stojím před vámi, paní Lebedová, stalo se jen proto, ježto chci požehnat těm dětem. Můj Míla jest vzácný hoch, vychoval jsem ho s láskou jako vlastní dítě a on nahradil mí láskou svou vše, co jsem si kdy od

326$

života míti přál. On stal se jediným sluncem mého života, nehledě ku štěstí a zdaru, jež provázely mojí práci a proto jsem věru dalek, brániti mu ve štěstí, jež doufá dosíci v manželství s Perluškou, a můj případ nesmí tomu býti na překážku. Ale náhoda, tato duchaplná a vynalézavá osnovatalka všech možných i nemožných případů pomohla mi i jinak — pomstíti se vám, milostivá paní. Jste-li jako pravá, dobrá matka též důvěrnicí svých dětí, víte snad, že jsem to byl já, který vaší Alence, mé milé, mladé přítelkyni pomohl rád s upřímnou ochotou uhladit kamenitou cestu za uměním. Vy jste první, které se o tom zmiňuji, neboť jest třeba, abych byl k vám otevřeným. Není také mým účelem vychloubati se tím a přiznávám také, že bych se byl snad s Alenkou nikdy nesblížil, kdybych byl měl hned při našem prvním setkání v Tatrách tušení, že jest vaší dcerou. Opět jen náhoda tomu chtěla a můj osud určoval mi sám pomstu onoho druhu, při níž srdce nekrvácí, ale pozvedá se k lepším světům. Zamiloval jsem si Alenu jako svoje dítě a teprve pak, když už naše vzájemné přátelství spjalo nás pevnými pouty, dověděl jsem se, že jest dcerou ženy, jež mi kdysi srdce rozšlápla. Bylo tehdy pozdě ustoupit — a také i s jiné strany zavelel zákon boží: „Má jest pomsta!” — neboť jsem se také dověděl, že můj Míla volil též mezi dcerami této ženy. Byla to sudba osudu — nevzpěčoval jsem se jí a nelituji toho!”

Paní Lebedová utřela šátečkem slzy a tázala se:

„Ale mně jste přece neodpustil?”

Novák mávl odmítavě rukou.

„Nejsem ještě u konce se svým vyprávěním a vězte, paní Iréno, že v tom jest vlastně moje hlavní pomsta, že vám dnes mohu říci j a k jsem se vám vlastně pomstil. Každý člověk má své slabosti a žádný z nás není dokonalým! Když jsem se vrátil do Evropy a zakoupil zdejší podniky pro svého syna, vznikla ve mně myšlenka pomstíti se vám svým způsobem a proto postaral

327$

jsem se, aby rodina vaše nebyla zcela uvržena do bídy. Jest vám to ovšem snad známo a neměl bych věc tuto znovu ohřívat, ale jak jsem již pravil, jsem také jen chybující člověk, neboť ze zármutku nad zmařenými nadějemi nezůstalo v mysli mé ničeho, nežli jediná touha, objeviti se jednou před vámi jako muž bohatý, mnohem zámožnější nežli váš choť. Abych mohl nenápadně vyzvědět poměry vaše, stal se můj syn inženýrem ve svém vlastním závodě. Přiznávám se poctivě, že pád vaší rodiny naplnil mne zadostiučiněním, že nastala má chvíle odvety. Ale zde rozmyslel jsem se jinak a s hlubokou vděčností sklonil jsem hlavu před vůlí Prozřetelnosti, podrobuje se přikázání lásky: Odpusť jim, neboť nevědí co činí!“

„Jak velice musil jste mne nenáviděti!“ podotkla tiše paní Lebedová.

„Nenáviděti?“ usmál se zasmušile. „Nikoli, ani tento cit, jenž často z lásky vzniká, nezůstal v mém srdci. Stala jste se mi docela lhostejnou a cizí, ale mysl mou zaujaly vaše děti. Zvláštní to ironie! Staly se mí drahými dvě z vašich dcer — Alena a Perla — jakoby byly z mé krve. Když jsem poznal tyto dvě dívky blíže a nahlédl do jejich čistých srdcí, podivil jsem se, jak jest možno — ale nikoli — nechci býti krutým! Ostatně slyšel jsem, že váš manžel byl vzácným, ušlechtilým mužem. I slečna Lea, jak jsem se nyní přesvědčil, odbočila též po stopě svých sester.“

Paní Lebedová pohlížela naň všecka udivena.

„Nemám ani tušení, že i Leu blíže znáte!“

„Ovšem, dobře ji znám! Sledoval jsem i její život ve Vídni, spatřil ji kráčeti na pokraji záhuby a vůle boží chtěla tomu, abych i v osudné chvíli, kdy se jednalo o její život, stál na břehu Dunaje a — —“

„Pro Boha, to vy — vy jste mi dceru zachránil?“ vykřikla téměř paní Lebedová a vzpomenuvši na Leino vyprávěni po jejím příjezdu z Vídně, kdy jí sdělovala

328$

svou domněnku, že ochránce její zdál se míti podobu pana Houchina, povstala rozčileně.

„Ano, já, paní Ireno, a tím jest moje pomsta dovršena!“

Paní Lebedová zírala naň chvíli jako omráčena, pak ale, poslušná ušlechtilého hnutí, jež se v srdci jejím probudilo, vztáhla k němu ruku a zaprosila s pokorou, již by v ní nikdy nebyl hledal.

„Dovolte mi stisknout pravici, jež tolik dobra prokázala mým dětem, mé rodině.“

Starý pán, dojat, podal ruku této ženě, jež tak významnou úlohu hrála v jeho životě.

„Nechrne toho, Iréno, — učinil jsem to rád! Pomstil jsem se vám svým způsobem a vysvětlil vám vše. Doufám, že budeme nadále žít v přátelství, k němuž nás odkazuje náš budoucí příbuzenský svazek. Nechci, aby na štěstí oné mladé milované dvojice padl nejmenší stín a přál bych si, aby minulost zapadla u nás v úplné zapomenutí!“

„Děkuji vám, Jaromíre, nedoufala jsem, že mi život přinese ještě vaše odpuštění!“ Hrdá paní překonala samu sebe, ale později, vzpomínajíc na tuto chvíli, kdy byla ve svém životě poprvé hořce pokořena, obdivovala se sama sobě, odkud se v ní nabralo tolik beránčí trpělivosti, že snesla bez vzpoury i ona Novákova slova, jež by byla za jiných okolností těžce její sobeckou hrdost zranila.

Pří veselé svačině pronesl otec mladého továrníka zdravici šťastným snoubencům a když dokončil a paní Lebedová vysvětlila několika slovy, že nalezla v panu Novákovi dávného přítele, jemuž před lety z mladistvého nerozumu ublížila, vzpomněla Alena na svou rozmluvu s přítelem v den úmrtí Jirkovského a srdce se jí zachvělo lítostí, že vlastní její matka to byla, která kdysi šlechetnému srdci tohoto muže zasadila ránu smrtelnou. Nevěděla ani o čem se dále hovořilo, až ji vytrhl ze zamyšlení laskavý hlas starého pána:

329$

„Vzpomenete si, Alenko, jak jsem vám před dvěma roky v Tatrách řekl, že váš zjev vzbuzuje ve mně ozvěnu z minulosti mé?“

„A snad jen tomu děkuji, že jsem si získala vašeho přátelství?“ usmála se.

„Ó nikoli! Mně přivábil k vám váš krotký pohled, skromný zjev, bílé čelo, prozrazující polibky mus a jednou zaujat, neodstoupil jsem ani tehdy, když jste se skrytě durdila na odvážlivce, jenž zvedal směle roušku s vašeho tajemství, jež jste střežila tak žárlivě. Nic plátno, dušinko, musíte mi již jednou ponechali to hrdé vědomí, že jsem to byl já, který vaše umělecké sebevědomí vyburcoval; jest to moje pýcha uvážím-li , jaký poklad jsem ve vás odhalil svému milovanému národu.“ — —

Až do večera bavila se malá zásnubní společnost v osamělém domku u lesa a když konečně dívky vyprovodily milé hosty až k víle, odkud je opět k domovu doprovázel šťastný ženich, zářilo již na nebi množství hvězd, z nichž jedna velká, jasná, přezařující všechny svým třpytem, stála přímo nad domkem.

Alena se zahleděla k ní a povzdychla hluboce. A zatím co se snoubenci — dnes již po kolikáté — loučili, letěla vzpomínka její za předčasně odešlým druhem, jehož podoba žila v srdci jejím svěží, neumírající.

**

Čas rozepjal své pestré perutě a přeletěl několik let. Let různě obdařených událostmi významnými i obvyklými, jichž život nese tolikeré množství, ale jež přes to skrývají v sobě často mnoho poesie a tichého, pravého štěstí.

Ve vile u továrny nebylo již ticho, Perle se splnilo přání, vrátila se v bývalý svůj domov a stala se v něm vzornou hospodyňkou, šťastnou ženou a milující matkou.

Za několik let jejího manželství s továrníkem Houškem rozkvetlo pod útulnou střechou jejich krásného

330$

domova několik mladých životů, jež se již úzkostlivě nestraní těch, jež vznikly a žily za ohradou panské vily.

Mezi dětmi továrníka Houška a dětmi jeho dělníků není společenských hranic; velká hřiště pro malé i velké zřízená dle amerického způsobu, jsou místem schůzek všech, Továrník-demokrat jest pro svou šlechetnost a lidumilnost všemi svými lidmi milován a ctěn právě tak, jako jeho laskavá, ušlechtilá choť.

Dědeček Novák usídlil se v domku Lebedových a jen občas zajíždí na dohled svých závodů ve Vídni a v Praze. Když do Dluhanova zavítají příbuzní mladé paní Perly, bydlívají v rozsáhlé vile a pobudou vždy rádi v bývalém svém domově.

Paní Lebedová snažila se s počátku přesvědčiti zetě, že svého bohatství nijak s chotí ve svém zátiší neužije, že by bylo třeba aspoň občas pořádati nějakou slavnost nebo zábavu, aby krásné toto sídlo opět oživlo jako kdysi za krásných dob jejího manželství.

Ale mladý továrník odkázal vždy tchýní na svou choť, řka, bude-li to přáním jeho Perly, že se mu milerád podrobí, ale té se matka ani svým návrhem nepochlubila, ježto byla přesvědčena, že by u ní nenašel ohlasu. Paní Lebedová obývala v prvém poschodí celé jedno křídlo, které jí náleželo v dobách její vlády a když ve vile, dle jejího názoru, život nudně se táhl, litovala hořce, že volba Housková nepadla na Leu. Byla přesvědčena, že by krásná její dcera v nádherném tomto prostředí opět oživla ze svého „šosáctví“, v němž si nyní tolik libovala a jež jí sotva mohlo dáti spokojenost a štěstí.

Paní Lebedová byla nejšťastnější, když jí zeť odevzdal několik nevyplněných cheků a vyzval ji k zábavnému pobytu v některých lázních. V rušném životě tamže nalézala marnivá paní opět samu sebe a vracela se obyčejně až před vánocemi, značně oživlá, těšíc se zase na jaro, kdy opět štědrá ruka Houškova poskytne jí možnost „pobaviti se“.

331$

Svoje drahé choutky musila sice poněkud omezit, ale přes to byla nanejvýš spokojená tím, co jí poskytla velkodušnost zeťova.

Avšak její srdce čekalo ještě jedno velké zranění a to když se Lea, o níž se domnívala, že jednoho dne musí pro svou krásu přijíti k velkému štěstí, zasnoubila s mladým učencem v oboru přírodovědeckém — Vojtěchem Tružilem. Asi šest let živila se Lea vyučováním hry na klavír, hrdě odmítajíc každou podporu z ruky Aleniny nebo Houškovy. Trpká zkouška zocelila její povahu a zničila v ní nadobro všecky škodlivé zásady a vlastnosti, jež ji dříve hyzdily. Její povaha se skutečně v době vážného utrpení prohloubila, poznala bezcennost života zjevně leskuplného, požitkářského, a naučila se hledati v poctivé práci a vytrvalém úsilí své uspokojení.

Ale štěstí, krásné a veliké a zajisté mnohem ryzejší, než za jakým pachtila se dříve, nachystal jí smířlivý osud — v lásce Vojtěcha Tružila, a ta vrátila jí opět viru v ušlechtilé muže a radost ze života.

Paní Lebedová se na Leu pro její rozhodnutí dlouho hněvala a nechtěla se smířiti, ale když se Lee narodilo později děvčátko, přemluvila Alena matku, aby svůj bezdůvodný hněv ku svému bývalému miláčku odložila a obě pak i s Perlou zajely do Prahy k slavnostním křtinám malé Alenky. Ohled na zdraví dceřino vykazoval pobouření matčino v jisté meze, jež vzrostlo téměř v odpor, když spatřila manželské a mateřské štěstí Leino. Přítomnost šťastného Vojtěcha, který se v krásné své choti jen vzhlížel, hrdou paní jen popuzovala a dráždila a nežli odejela, nalezla příležitost, aby ve chvíli osamění pověděla Lee své mínění.

Jako ledové vločky padala ostrá slova její na srdce dceřino, tato je ovšem oplakala, ale shledavši bezdůvodnost matčiných výčitek, uklidnila se záhy a ve svém tichém štěstí nad kolébkou milované dcerušky předsevzala si pevně, že bude kráčeti jinými cestami, než její matka a že se vynasnaží vychovati ze své Alenky dívku

332$

čistých krásných zásad, vzdálených všeho sobectví, aby nemusila si teprve později trpce vybojovati duševní mír tak jako její matka.

Sestry s radostí a obdivem pozorovaly šťastnou změnu v bytosti Leině a odjížděly z útulné její domácnosti s pocity zcela jinými, nežli bláhová jejich matka, která stále ještě nedovedla ceniti vnitřní pravé štěstí výše, nežli klamnou zář bohatství a moci,

K mladým manželům Tružilovým často a rád zavítal i dědeček Novák a jednou v důvěrné chvíli vzpomenula Lea s povděkem okamžiku, kdy on s nasazením života vrátil jí její vlastní život a jak mu to tehdy v duchu zazlívala, jsou přesvědčena, že pro ni již na světě štěstí není,

„Jaká to radost, že vás život přesvědčil, jak velice jste se mýlila. Ostatně, zajisté sama jste již poznala, v čem vlastně omyl ten spočíval, I já přiznávám se rád, mýlil jsem se ve vás a nikdy bych nebyl myslel, že jest možno člověku tak do základu se změniti. Druhdy zakrývaly vaše tehdejší vady andělské perutě, jež vám Bůh propůjčil a proto jsem si učinil o vás nepravý, falešný pojem. Zdá se, že jste dříve hrála jakousi komedii, nemajíc ani tušení, jak vám právě pravda sluší —“

„Bloudila jsem a dlouho jsem hledala pravdu a pravou cestu a mám-li opravdu nějaké perutě andělské, trpce jsem si je zasloužila!“ usmála se Lea roztomile.

„Za to vás povznesly k trvalému štěstí a mého milého doktůrka též, viďte, příteli?“ a Novák bodře potřásl pravicí Vojtěchovou.

Továrník Novák byl všemi členy rodiny Lebedovy upřímně ctěn a milován jako nejvěrnější přítel a otcovský ochránce. Perla byla by milému dědečkovi svých dětí nejraději modro s nebe snesla, jak on sám žertem říkával. Toužila stále vrátiti mu aspoň z části všecko to dobro, co pro její rodinu svou velkodušnou šlechetností vykonal.

333$

A ta odměna přec měla jednou přijíti a to z rukou Františkových, který se po čase stal výborným lékařem chirurgem a zachránil svým uměním život mnohým lidem, mezi něž patřil i dobrodinec jeho rodiny — starý pan Novák.

Mladý lékař věnoval veškeré své vědecké úsilí, pro něž neměl ani pokdy mysliti na vlastní založení rodiny, nejstrašlivější chorobě lidské — rakovině, a zatím co pátral v hledání léku proti ní, vykonal několik skvělých operací, jimiž se mu podařilo zaraziti docela zhoubný další postup příšerné této nemoci, která, jak vyšetřením zjistil, hlodala již delší dobu nepozorovaně na zdraví Novákově.

Otužilý muž nepřikládal počátečním bolestem v krku žádného významu, venkovští lékaři jej falešně léčili a bez výsledku, až se konečně při jedné návštěvě Františkově u manželů Houskových svěřil tomuto mladému lékaři. Ten, aniž by starého pána poděsil zprávou, oč se asi jedná, pozval jej k sobě do Prahy a provedl na něm ve své soukromé sanatoři, na jejímž založení měl šlechetný Novák lví podíl, odvážnou operaci. Nikdo netušil, ku přání starého pána, co se s ním vlastně děje, mimo Alenu, jež svého drahého přítele pilně navštěvovala až opět zcela uzdraven vrácen byl životu.

Pak jej sama odvezla do Dluhanova, kdež zpráva o nebezpečí, v němž se nacházel, působila ohromujícím dojmem. Ale po okamžité hrůze a zdrcenosti následovala velká radost a Perla uspořádala pak velkou rodinnou slavnost, ku které se shromáždili všichni členové rodiny, mimo — páni Lebedové, která právě prodlévala v nádherných lázních Baltického moře ve Svinemunde a na pozvání dceřino odvětila telegraficky, že jí malá churavost znemožňuje cestování, a připojila prosbu, aby oslavenec přijal její blahopřání a srdečnou vzpomínku. Několik dní na to došel Perlu list od matky, že by se stejně slavnostní tabule a případných

334$

snad oslav nemohla zúčastniti, poněvadž její nervy nesnesou jakéhokoli pohnutí mysle a nijakého rozrušení.

Sestry velmi zabolela nešetrná matčina výmluva, ale její nepřítomnost nijak nevadila průběhu krásné, srdečné slavnosti, ku které byl také pozván otec mladého profesora a doktora filosofie, Vojtěcha Tružila, starý vrátný, jenž, ovdověv, žil u své dcery, provdané v Bolkovicích, která se stala majitelkou nejprvnější módní síně tamže, a byla stále dodavatelkou paní továrníkové Houškové, jíž zůstala milou přítelkyní.

Alena, která, nedlela-li na studijních cestách, žila většinou v Praze, sdílejíc s bratrem svým společnou domácnost, darovala oslavenci nádherný obraz s jeho vlastní podobou, jež, zachycena s překvapující věrností, dominovala v popředí rozkošného pozadí parku na Nebozízku, jak si ji uchovala v představě tehdy, když se jí v nejtěžší její zkoušce zjevil, přinášeje jí svou pomoc. S pozadím kvetoucích magnolií a kolem sebe hýřivou krásu jarní přírody, vyhlížel starý pán skutečně jako pravý apoštol dobra, lásky a šlechetnosti. Výrazný obličej, věnčený dosud bohatými, bílými kadeřemi s laskavým okem, prozrazoval pravého lidumila a dobrodince, kterýmžto názvem byl obraz opatřen.

Starý pán stiskl vroucně ruku mladé malířce a líbaje její bílé čelo, řekl pohnutým hlasem: „Alenko, toho „dobrodince musíš již jednou škrtnout, učinil-li jsem jednou něco dobrého pro vás, dávno jste mi to odplatili svou příchylností. A co pro tebe se stalo, o tom ani nemluvím, to byl by učinil na mém místě každý! Budeš-li mi to stále připomínat, nesmíš mně míti za zlé, pomyslím-li si, že mi svou lásku jen předstíráš a že si mne vážíš jen z vděčnosti. A já jsem se stal nyní také sobeckým a přeji si, abys mne milovala jako Perluška, jen pro mne samého a nikoliv proto, že jsem kdysi — anno dazumal — se pletl do tvého osudu! Slíbíš mi to?“

Alena se naň radostně usmála a stiskla mu upřímně pravici.

335$

Když nejstarší synáček Perlin, Jaromír, přednesl oslavenci vzletné přání ve verších za všecky své sourozence, a Perla s nejmladší dceruškou za ruce přistoupila k němu spolu se svým mužem, jenž dva rozkošné chlapečky k dědečkovi přiváděl, objal je starý pán jednoho po druhém, ocenil v duchu vděčně štěstí milého syna, jehož tvůrkyní byla vzorná žena, která podivnou hrou osudu byla dcerou matky zbloudilé a chybující, s jejíž povahou neměla nic společného.

Tichá lítost zahlodala i nyní v srdci tohoto dobrého muže při vzpomínce na tuto matku, jež svým sobectvím a omyly kolikeré štěstí zničila a pohladiv kadeřavou hlavinku své líbezné snachy, pomyslil si v duchu, sleduje své myšlenky: „Nenapravitelná! Jaké velké dobrodiní prokazuje nám Bůh, když někdy nevyplní to, co pokládáme za vrchol svého štěstí!“

ANUŠE MITTENHUBROVÁ - TŘI SESTRY

Dívčí román; illustroval F. Smatek; druhé vydání (digr v1); v Praze 1928; nakladatel Jos. R. Vilímek v Praze,