Simona Monyová

Deník citovéh vyděrače

Zřejmě to bude znít poněkud podezřele, ale skutečně až dnes ráno jsem si uvědomila, že v posledních pěti týdnech trávím pozorováním stropu ložnice průměrně deset až dvanáct hodin denně. A to podotýkám, že nespávám v katedrále svatého Víta! Zde se tedy přímo nabízí otázka: Co na tom stropě proboha vidím?!

Abych byla upřímná, nic zvláštního. Několik prasklinek, zpuchřelých bublinek v omítce a v rohu u okna žlutý flek ve tvaru podkovy. Musí tam být už dost dlouho, protože předloni na jaře jsme zamezili zatékání ze střechy vybudováním dvou pokojů pro hosty v podkroví domu. Vzhledem k tomu, že jsme nikdy žádné hosty neměli, to však byla investice přinejmenším zbytečná. Ale to je teď vedlejší.

A co není vedlejší, doprčic?!

Ne, takhle rozhodně ne. Zpět! Nechci se zase začít litovat. Právě teď, když jsem se rozhodla skoncovat se slabošským pofňukáváním a doufáním v nemožné, takhle nešikovně sebou plácnout zpět do sebelítosti jak do zasmrádlé břečky… A páchnout pak na dálku a pozorovat, jak se všichni odtahují… Kdepak! Už žádné kňourání!

Stejně je to zvláštní. Byly doby, kdy jsem z toho, že někdo jen vyslovil v mé přítomnosti slovo naděje či doufat, dostávala kopřivku. Mým životním krédem byl výrok Alberta Camuse „Doufat znamená rezignovat, a my nejsme na světě proto abychom rezignovali” a krk bych dala za to, že otřepané heslo naděje umírá poslední vymyslel nějaký neschopný, líný ubožák. Tak tyhlety doby jsou pryč.

Obávám se, že nenávratně. Nebylo potřeba mnoho, abych se sama proměnila v podobného ubožáka, hodiny a hodiny trávila na lůžku zíráním do zdi a slůvko naděje skloňovala ve všech pádech. Ale tomu vleklému čekání na zázrak jsem snad už zatnula tipec! Jedno chybné šlápnutí přece nemohlo zahubit dravou ještěrku uvnitř mého těla. Je prostě trochu vyděšená, schovává se někde hluboko v mé duši, musím ji najít a vyburcovat. Možná bude potřebovat trošku oprášit, nabudit. Ale není možné, aby se proměnila v leklou rybu. Nebo aby zmizela docela. Tomu prostě odmítám uvěřit.

Ano, to, co se mi stalo, je hrozné. Nemá cenu si cokoliv nalhávat. Možná je to i nespravedlivé. Jaképak - možná? Určitě je to nespravedlivé! Koneckonců, nikdy jsem nic nezákonného či obzvláště nemorálního neudělala, dá se tedy říci, že nebylo zač mne takto ztrestat. Není divu, že mi otázka proč zrovna já? stále zmateně bliká nad hlavou jak opilá luciola.

Ale když ne já, tak kdo tedy?

A proč vlastně vůbec někdo?!

Podobnými úvahami nemá cenu se trápit, říkala ta staro-panenská psycholožka. Jen když si na ni vzpomenu, mám mžitky před očima. Sice jsem si tehdy v duchu stále opakovala, že má, chudinka, podobné řečičky pro slabomyslné v popisu práce, pranic to však nezmírňovalo moje nutkání vyškrábat jí oči. Nebo jí aspoň vyrvat ten ohyzdný příčes z drdolu! Stejně se jí na hlavě vyjímal jak chochol carského důstojníka. V jednom měla ale pravdu, to se musí nechat. Vážně jsem začala vnímat život v úplně jiných dimenzích. Ačkoliv pořád ležím na zádech, mám dojem, že teď koukám na svět z ptačí perspektivy. Prostě tak nějak seshora. Skoro jako by se mě určité věci vůbec netýkaly. Někdy si říkám, že se to asi muselo stát.

Třeba už jen z toho prostého důvodu, abych si začala všímat jistých skutečností. A teď, pochopitelně, nemám na mysli nějaké pitomé fleky na zdi nebo chomáčky pra-chu za pelestí. Teď mluvím o Františkovi. Když si uvědomím, že jsem ho celé ty dva roky považovala za slabocha! Dokonce jsem ho chtěla opustit. A kde bych bez něj byla? V ústavu? Nebo snad u matky? Vyhlídka na návrat domů k matce nyní, v mých dvaatřiceti letech, mi připadá děsivější než smrt. Sotva by mě kdy napadlo, že proměnit se z emancipované ženy v onuci závislou na partnerovi bude tak snadné. A rychlé. A taky paradoxní. Skoro jako by zapřísáhlý abstinent skončil v protialkoholní léčebně.

Přátelé mě vždycky měli za feministku. Silnou, tvrdou ženskou, která bere chlapy jako rovnocenné partnery. Žádná kvočna. Stačil jeden jediný chybný krok a moje takzvaná síla se zřítila, jako když vytáhnete z pyramidy plechovek v obchodňáku jednu ze spodní řady. A já dobře vím, že bude setsakramentsky těžké ty plechovky zase poskládat…

„Dobrý den, Alenko,“ naklonil se ke mně František a políbil mě na čelo.

Na to jeho dobrý den jsem dřív bývala alergická. Nechápala jsem, proč nemůže vyslovit docela obyčejné ahoj nebo čau. Když o tom tak uvažuju, vlastně byl každý Františkův verbální projev dokonale prkenný. Místo vět mu lezly z pusy do hladka ohoblované fošny. Mnohdy mě napadalo, jestli jsem se neprovdala spíš za literární postavu z knihy Vladislava Vančury, namísto za živého člověka. Františkova koženost a křečovitá formálnost mě pokaždé dokázaly rozladit na celý den. I vycpaný loskuták by mi připadal přirozenější a uvolněnější než můj drahý chot.

Teď už je to jiné. Je zarážející, co všechno se změnilo. Nejsem bláhová. Jasně že si uvědomuju, že kromě mě samotné se nezměnilo vůbec nic. Jsem prostě jiná, v tom tkví celé kouzlo. Teď si říkám, pro mě za mě, ať mi František třeba vyká, hlavně když přijde z práce a zůstane se mnou doma. Což rozhodně není žádná selanka, o tom netřeba diskutovat.

„Těší mne, že jsi se sama posadila. A dokonce máš nový účes…,“ pochválil mě.

Tak v tomhle byl vždycky nedostižný, to se mu nedá upřít. Stručně řečeno -

muž, kterému nic neunikne. Závidět mi mohou všechny frustrované manželky, jejichž drahoušek po návratu ze služební cesty přehlédne novou barvu vlasů, váhový úbytek šest kilogramů a luxusní koženou sedací soupravu v obýváku zaregistruje teprve při kontrole výpisu z bankovního konta.

„Myslím, že už se s tím konečně začínám smiřovat,“ pokusila jsem se o úsměv.

Šlo to ztuha. Velmi ztuha. Ale začátky bývají těžké, to je všeobecně známo. Jen se nenechat odradit.

„Ty moje malá, statečná holčičko,“ polaskal mě jak cvičeného pudlíka.

Nemyslel to zle. Je už prostě takový. Suchar, říkávala jsem si častokrát v duchu.

Tehdy, v minulém životě. Před mou velkou proměnou. A od té doby si žádnou kritiku stejně nemohu dovolit ani v myšlenkách, byla by to ode mne drzost. Jsem vděčná za to, co mám. Musím být vděčná, jinak zůstanu sama. A pak už by mi zbýval jedině ústav nebo… Však víte.

„Jen si opláchnu ruce a připravím něco k jídlu,“ pravil nadšeně. Další z jeho ctností. Hrozně rád vaří. A pečuje o mě. Tak o tohleto potěšení jsem se mu postarala neúmyslně. Bude ho mít ažaž. Může mě obskakovat dnem i nocí; nedá se říct, že bych byla právě samostatná. Jen aby ho to nepřestalo bavit…

„Co bude k večeři?“ zeptala jsem se s hraným zájmem. Je mi jedno, co jím. Můj dřívější apetit je tentam. Už řadu měsíců se v jídle jen nimrám a málokdy pozřu víc jak dvě tři sousta. A přesto mi začíná růst druhá brada.

„Rozmrazím to telecí,“ řekl František mnohaslibným tónem. Jako by nevěděl, že nepoznám telecí od králíka.

„Udělám ho pěkně se smetanovou omáčkou se žampiony, uvidíš, jak si pochutnáš. Tohle mladé masíčko bývá vždy jako z mandlového těsta,“ rozplýval se.

No, fajn. Místo dvou brad budu mít čtyři. Však je to jedno. Jen ortodoxní optimista by na mém místě počítal podbradky. Brada sem, brada tam, nutím se vší silou do kladného postoje, moje dobrá vůle se napíná jako tětiva, ale kdesi uvnitř se pozvolna už zase začíná rozlézat všudypřítomná deprese. Doufám jen, že nejsem úplně ztracený případ… Fuj! Slůvko doufat musím neprodleně vymazat ze svého slovníku.

„Oceníš více zákusek se želatinou, nebo s máslovým krémem?“ snaživě se domáhal pozornosti můj muž, převlečený za kuchtíka. Vypadal v té zástěře a čepici jak kašpar, ale náladu měl skvělou. Málem jsem ho začala podezřívat, že po nocích hltá všechny ty příručky o pozitivním přístupu k životu, které mi v dobré víře nakoupil.

„Tak co? Želatina, nebo krém?“ culil se spokojeně.

Sama si připadám jako kopec želatiny navlečený do flanelové noční košile.

„Tak třeba krém,“ odvětila jsem. Zvolila jsem k odpovědi naprosto chybný tón.

No, nedá se říct, že bych ho zvolila. Jaksi mi to vyklouzlo. Ani nevím, kam se po-děla zamýšlená vděčnost. A radost. A ocenění Františkovy snahy. Co na tom, že na jídlo nemám ani pomyšlení? Zasloužil by si, abych projevovala trochu nadšení, jinak se na mě co nevidět vykašle a já skončím…, nebudu se opakovat.

„Vezmeš mě s sebou do kuchyně?“ zeptala jsem se. Výraz vezmeš přesně odpovídal mému rozpoložení. Už dlouho jsem si nepřipadala jako člověk se svobodnou vůlí, byla jsem rozplizlou hmotou, přetékající z místa na místo dle uvážení druhých.

Františka můj zájem překvapil a očividně potěšil. Lůžko jsem opouštěla jen málokdy a vždy mu předcházelo vleklé přemlouvání z jeho strany a reptání ze strany mé.

Vzal mě do náruče. Chytila jsem se ho kolem krku. Ještě jsem si na to nezvykla.

Pokaždé když vynášel mísu nebo mi pomáhal z postele na vozík, červenala jsem se studem. To byly okamžiky, kdy jsem pochybovala, zda má takový život ještě vůbec nějaký smysl.

„Zítra už to zkusím sama,“ pohladila jsem ho po ruce. Přikryl mi kolena dekou a zvolna se vydýchával. Nejsem žádné peříčko.

„Nesnaž se nic uspěchat. Víš, co říkal doktor.“

Velmi dobře si pamatuji, co říkal doktor. Velmi dobře si pamatuji, co říkala psycholožka a sestra z rehabilitace. Dva měsíce mě společnými silami ujišťovali, že se nemám vzdávat, že až sroste obratel a hematom se vstřebá, tak možná znovu začnu chodit. Všechna slova, laskavé úsměvy a významné stisky ramene byly živnou půdou pro planou rostlinku jménem naděje. Rostlinka se ujala a měla se čile k světu. Cvičila jsem, držela se všech jejich nařízení a rad. Plynuly týdny. Z

nemocnice jsem putovala do lázní v Luži a pak domů. Svoji víru, ten rozpínavý, neskonale odolný plevel, jsem si hýčkala, i když všem okolo už bylo dávno jasné, že chodit nebudu. A pak mi to řekli. Ale naděje už prorostla svými kořeny celým mým tělem. Myslím, že až dnes se mi ji podařilo zahubit a já si konečně přiznala, že lodičky s jedenácticentimetrovými podpatky už nebudu potřebovat. A se smrtí už jsem taky přestala koketovat. Definitivně. Člověku se totiž snadno pronášejí výroky typu než tohle, to raději umřít, ale když na věc přijde, valná většina z nás lpí na životě, ať je jakkoliv okleštěný a ubohý.

To tísnivé ticho prázdného domu mě ničí. Jen co zaklaply za Františkem dveře, začíná mi chybět. Je osm hodin ráno. Venku troubí auta v dopravní špičce. Zoufale potřebuju slyšet hlasy! Chybí mi tvůrčí šum a činorodost, které bývaly ve firmě hned po ránu. V mé firmě! Kdovíjak to tam teď vypadá. Ta zatracená Monika se neozvala už skoro dva týdny. Budu jí muset zatelefonovat. Opět já jí! Už slyším typický, nuceně přeslazený tón, kterým mi vysvětluje, že když se člověk honí, ztrácí pojem o čase, a že by přísahala, že mi volala někdy včera, nanejvýš předevčírem. Expanzivní mrcha je to. Brzo zapomněla, jak mi léta lezla do zadku, jenom abych jí svěřila oddělení v prvním patře. Kdyby nebyla tak schopná, nikdy bych ji ředitelkou nejmenovala, ale celé se to seběhlo moc rychle, neměla jsem na výběr. Svoji práci odvádí dobře, to se musí nechat, jen kdyby se nechovala, jako by jito tam patřilo. Nesnáším ten pocit, že mě někdo vyšachoval ze hry, nesnáším bezmocnost, myšlenkové vakuum a ten nekonečně odporný klid. Měla bych se sebrat. Samozřejmě, že se o to pokouším. Několik týdnů trénuju přestup z postele na vozík, z vozíku na záchod a zase zpět. Tenkrát v Luži už mi to docela šlo, ale teď jsem zase skoro na začátku. Budu muset víc posilovat. Svléknout se sice zvládnu, ale to je všechno; na to, abych se přesunula z pojízdného křesla na záchodovou mísu, nemám ještě dost silné paže. Chce to jen cvičit, cvičit, cvičit.

Trpělivost bohužel nikdy nebyla má silná stránka, ale já to dokážu, vím to.

Teď mě napadlo, že by možná stačilo přijet s vozíkem z druhé strany a opřít se pravou rukou o umývadlo. To je zvláštní, že jsem na to nepřišla dřív.

Uff! Povedlo se. Zurčení moči do záchodové mísy mi znělo jako svatební pochod vdavekchtivé čtyřicátnici. Do háje! Je to pocit k nezaplacení. Už si nepamatuju, kdy jsem naposledy byla takhle šťastná.

Dneska od rána prší, bodá mě ve spáncích a slzí mi oči. Ještě jsem nezačala cvičit. Nerada bych po včerejším úspěchu usnula na vavřínech, ale nějak se nemůžu donutit máchat nad rozbolavělou hlavou činkama. Jak tak vzpomínám na ten svůj záchodový debut nebo spíš comeback, začínám mít dojem, že mě možná ještě pár pěkných chvil v budoucnu čeká. Ono zdolávání překážek je samo o sobě úžasné. V

podstatě je to opium. Člověk se nemůže nabažit a musí si stavět laťku stále výš.

Zatím jsem měla možnost to poznat jen ve sféře podnikání a vydělávání peněz. Teď si kladu ty nejprimitivnější cíle, které v lidském životě existují, ale postup je naprosto stejný. Takže vlastně dělám to, co posledních deset let. Ženu se za něčím, škrábu se kamsi…

Že ale František včera koukal, když přišel z práce! Skoro mi i vynadal. Nejsem si úplně jistá, jestli má o mě jen strach, nebo je v tom ještě něco jiného. Poletoval kolem vozíčku až do večera, pak mě, zřejmě v panice, abych to nezvládla sama, přendal do vany a umyl mi vlasy. Říkat mu, že mám ochrnuté nohy a ne ruce, bylo jako vždy marné. Dělá to prý pro mě rád. Ale já to nemám ráda! chtělo se mi křičet. Zůstalo jen u chtění, neměla jsem to srdce ho zklamat. Jediným výcho-diskem je, že se co nejdřív naučím přelézt do vany sama. No, do vany by to ještě šlo. Horší bude vydrápat se ven. Chtělo by to nějaká madla. Požádat Františka se mi nejeví jako dobrý nápad. Obávám se, že by nesouhlasil, ne že bychom to spolu snad probírali, je to jen jakási intuice.

Někde jsem četla, že invalidní lidé bývají velmi často paranoidní, nejspíš to bude i můj případ. Je přece totální pitomost, aby vlastnímu manželovi vadilo, že se snažím být soběstačná. Leda že by měl strach, že ho porazím v páce! To byl vtip.

Prostě se chudáček jen bojí, abych si neublížila, užil si se mnou své, nikdo se mu nemůže divit, že je vystrašený.

O těch madlech mu řeknu ještě dnes. To, že se včera choval divně, bylo možná jen z překvapení. Vždyť já jdu z extrému do extrému. Prvně pět týdnů ležím na zádech bez sebemenších známek chuti do života a pak jen tak, takřka ze dne na den, bych si nejraději všechno dělala sama. Asi proto včera držel tu prázdnou mísu jako novopečený otec novorozeně a strašně dlouho mu trvalo, než ze sebe vysoukal otázku: „Alenko… ty jsi dneska nebyla… ehmm?“

„Došla jsem si na záchod, už to zvládnu sama,“ pravila jsem tak pyšně jako před dávnými léty, když jsem se naučila jezdit na kole. Nechybělo mnoho a byla bych ochotná to Františkovi předvést. Jestlipak by mě taky tolik chválil jako tehdy táta, když jsem se začátečnickým kličkováním projela na novém kole značky Pionýr celou ulici? Cosi mi říká, že od svého muže bych se uznání nedočkala.

„Dobrý den, Alenko,“ vstoupil do ložnice. Nemá cenu jeho pozdrav komentovat, on už jiný nebude.

„Ahoj,“ odvětila jsem zvesela. Poslední dvě hodiny jsem počítala minuty, kdy už přijde. Měla jsem v hlavě spoustu nápadů. Tolik, že mě to vyburcovalo, našla jsem blok a začala si dělat poznámky. Musela jsem se držet, abych na Františka své plány nezačala chrlit hned ve dveřích.

„S radostí kvituji tvoji dobrou náladu,“ tvářil se, jako by žvýkal citron.

„Až se převlečeš a odpočineš si, ráda bych si s tebou promluvila,“ snaživě jsem krotila svou horlivost. Je to můj odvěký problém. Do všeho se vrhám po hlavě.

„To můžeme udělat třeba hned. Povídej, copak máš na srdci,“ vybídl mě.

Spolkla jsem trapnou poznámku, že to mám spíš v bloku než na srdci, a nadšeně jsem začala Františkovi líčit své plány.

„Už pár dnů přemýšlím, jak to udělat, abych ti nevisela na krku jako závaží,“ začala jsem nepříliš šťastně.

„Hlupáčku! Jaképak závaží?! Víš přece, že starat se o tebe mi činí potěšení,“ vyhrkl přesvědčivě.

Ale mně už nečiní potěšení to všechno jen pasivně přijímat, chtělo se mi namítnout. Dřív bych to řekla, teď už jsem moudřejší. Dokážu se mnohem lépe ovládat. Rázně jsem přiklopila hřbet jeho ruky svou dlaní. Nebylo to právě něžné gesto, dobrý úmysl leckdy nestačí.

„Chybí ti něco?“ šeptl mi otázku kamsi do vlasů. Něha mu šla vždy daleko lépe nežli mně.

„Chybí mi zdravé nohy,“ zasyčela jsem. Bylo to neomalené, nevděčné a podlé.

Ale zdálo se mi, že mě k jízlivé odpovědi vyprovokoval tou svou svatou oddaností.

Najednou jsem si s bolestnou jistotou uvědomila, že já bych to samé pro něj schopná udělat nebyla. Ani pro nikoho jiného. No, paráda. Ještě ke všemu na stará kolena zjistím, že jsem sobecká. Ale vzdát se sportu, cestování, plesů a kdovíčeho ještě…, do smrti se připoutat k mrzákovi a jeho vozíku, to chce dozajista mnohem víc než pouhou nesobeckost. Ať už jsou to jakékoliv ušlechtilé vlastnosti, které evidentně postrádám, stejně mám z pekla štěstí, že jimi oplývá právě můj manžel.

„Františku, jsem ti vděčná za to, co pro mě všechno děláš, opravdu. Nevím, co bych si bez tebe počala, ale na druhou stranu musíš pochopit, že na tobě nechci být závislá ve všem a navždy. Chci se co nejvíc zapojit do normálního života.“

„Kdy?“

„Co kdy?“

„Kdy se chceš začít zapojovat?“

Slyším trávu růst, nebo jeho otázka opravdu nesla stopy ironie?

„Co nejdřív. Vlastně jsem už začala. Rozplánovala jsem si, co kdy musím zvládnout. Další bod je koupání a hygiena vůbec. Potřebovala bych v koupelně nějaká madla, hrazdičku a držáky. Tady jsem všechno sepsala a chtěla jsem tě poprosit, jestli bys to mohl zařídit.“

„Jistěže to zařídím,“ vzal si papírek, co jsem mu snaživě strkala pod nos.

A je to. Křivdila jsem mu. Opět jsem mu křivdila. Proti madlům vůbec neprotestoval.

„Hned zítra obvolám nějaké firmy a zajistím, aby je přišli namontovat co nejdříve,“ ubezpečil mě a odešel vařit večeři.

„Ano, poslouchám tě, máti,“ vztekle jsem prskala do telefonního sluchátka.

Moje matka je jediný člověk na světě, který mě spolehlivě dokáže rozzuřit až k nepříčetnosti.

„No, jestli se takhle utrhuješ i na Františka, tak nevím…,“ dělala, jak se jí můj tón dotkl. Ve skutečnosti je absolutně splachovací. Nikdy se jí nic opravdu nedotkne.

„Ale, máti…“

„Žádné ale. Vždyť ty si ani neuvědomuješ, jaký máš doma poklad.“

„Asi máš na mysli můj nový elektrický vozík, že.“

„Nebuď prostořeká. Tvůj úraz tě neopravňuje k tomu, abys byla prostořeká na svoji matku, to si pamatuj.“

„Můj úraz zase neopravňuje tebe, abys se mnou mluvila jak s malým děckem,“ vytočila jsem se a zavěsila. Sluchátko ještě nezapadlo do vidlice, a už jsem toho litovala. Řadu let vedu předem prohraný boj. Boj o to být dospělá a necítit přitom výčitky svědomí vůči své matce. Vzhledem k neuvěřitelné kombinaci jejích vskutku příšerných povahových vlastností je to marnost nad marnost. Zatímco mě věčné šarvátky ničí, moje matka je zjevně používá namísto omlazujícího prostředku. Za její obdivuhodnou fyzickou zachovalost zaplatil kdysi táta dvěma infarkty a předčasnou smrtí. Aspoň já to tak vidím.

Do prdele, ulevila jsem si. Teď si můžu občas nějakou tu nadávku dovolit.

Přepych prázdného domu.

Hrábla jsem po bloku, obrátila ho vzhůru nohama a zapsala si zezadu další pozitivum svého nezáviděníhodného stavu. Už tam mám dva přínosy: Invalidita mi zachránila manželství.

Díky invaliditě mám mnohem víc soukromí a času pro sebe.

Paní psycholožka by ze mě měla radost. Určitě by pak kráčela životem dál s příjemným uspokojením, že mě vytáhla z poúrazové deprese, a dávala by můj příběh k dobru na odborných seminářích. Fujtajbl! Sice je to otřesná představa, ale dost dobrá na to, abych se uklidnila a vytočila telefonní číslo své drahé zploditelky.

Je to náš zaběhlý rituál. Nejmíň dvakrát měsíčně jí třísknu se sluchátkem a do deseti minut volám, abych se omluvila.

A ona si to náležitě vychutnává, což dokazuje už ten fakt, že telefon nechá zvonit nejmíň dvacetkrát, i když normálně ho dychtivě zvedá, sotva cinkne.

„Halóó?“ protáhla afektovaně, jako by nevěděla, že jsem to já. Musela jsem se poprat s touhou znovu zavěsit.

„To jsem já, máti. Promiň, že jsem se na tebe rozčílila, nemyslela jsem to tak.“

„No, Alenko, nevím, co si o tom mám myslet,“ dělala drahoty. Nikdy mi moji bezvýznamnou vzpouru nedaruje levně. „A co na tu tvou náladovost říká František?“

„Nevím ani to, že jsem náladová, tím spíš netuším, co tomu říká František.

Možná by ses měla zeptat přímo jeho,“ pokusila jsem se jí elegantně zbavit. Stejně si občas říkám, že si měla Františka vzít raději ona. Jak ti dva si padli od prvního dne do noty! A když jsem matku občas vzala z jakýchsi pochybných, očividně samaritánských důvodů s námi na večeři, hučeli tam na mě ze dvou stran. Oběma jim bylo jasné, že používám zbytečně moc makeupu, sukni by naopak nezaškodilo nejmíň o metr víc látky a vlasy bych měla nosit nějak pěkně stažené. Nejsem už přece žádná rozjívená mladice! Jsem vdaná žena. Konečně vdaná žena, doplnila by pohotově matka, kdyby měla příležitost. Co já se naposlouchala keců o vdavkách, to si nikdo nedovede představit! Není divu, že jsem si v devětadvaceti (přesněji -

pár dnů před třicetinami) vzala prvního, který nekladl odpor. Být třicetiletou starou pannou, tak se mě matka určitě zřekla. A zůstala by pak na stáří, jak mi s oblibou stále předhazovala, jako kůl v plotě. Tak to jsem jí nemohla udělat, na to jsem příliš hodná dcera.

„A víš, že bych opravdu zeťáčka ráda viděla…,“ vyložila si zmínku o Františkovi po svém, „Neboj, povídat o tobě mu nic nebudu, však víš, že jsem se mezi vás nikdy nepletla.“

Mě snad šálí sluch! Tohle že řekla? Vždyt strká nos absolutně do všeho!

„Takže zítra. Pa, zlato,“ zašvitořila a zavěsila. Ani náznak otázky či pochybností, zda se mně zítřejší návštěva hodí. Taky aby se nehodila, že. Dřepím doma na zadku, sama se ven z baráku kvůli schodům stejně nedostanu a přátelé za mnou chodí, mírně řečeno, velmi sporadicky. Jak člověk vypadne ze hry, lidi brzo zapomenou.

Stop! Stop! Žádné další úvahy podobného typu, nebo zase budu bulit. Snažím se urvat rekord - nebrečet celé tři dny, nesmím si to v žádném případě pokazit. Za to mi máti nestojí, jen ať si klidně přijde na revizi, když chce. Místo apatického ležáku uvidí sice stále invalidní, nicméně vyrovnanou a upravenou bytost. A bude po řečech.

S tou upravenou bytostí jsem to včera krapánek přepískla. Ještě že jsem nic neplácla nahlas, musela bych se propadat hanbou. No, to se stejně brzo budu.

Zřejmě nedostatkem pohybu na sebe totiž nabaluju jednu tukovou vrstvu za druhou, z čehož vyplývá i další problém - co na sebe. Těžko lze někoho v ušmudlané flanelové noční košili nazvat upravenou bytostí, to je bez debat. Jestli to takhle půjde dál, budou mě do rakve vytahovat z domu jeřábem.

Situace se vyhrocuje. Matka má přikvačit už za hodinu a já tady funím ve spoďárech. Neobléknu už ani kalhoty z elastického vlákna. O tom, že se koupu v potu, ani hovořit nemusím. Stačí si představit, jak se vsedě vysvlékám a oblékám dobré tři hodiny. Už ani nepočítám, kolikrát jsem se musela zvednout na rukou a neobratně si kalhoty přetahovat přes zbytnělý zadek. I tohle divadýlko má však jeden klad: Odpolední cvičení s činkama mohu s klidným svědomím vypustit. Ne, tak tuto moudrost si do sešitu zapisovat nebudu, žádné ulejvání.

Nedá se nic dělat, už jsem se rozhodla, nechám si na sobě staré pletené kamaše, které jsem nosívala na velký úklid. S nimi matince tedy rozhodně zrak nevytřu, ale mám hned dva dobré důvody, proč se do nich nahastrošit. Tak za prvé, čas mě neúprosně tlačí, a za druhé, v šatníku už nic jiného nemám. Příležitostně stejně musím všechny ty nepotřebné hadry sbalit a poprosit Františka, aby je odvezl do Armády spásy. Docela by mě zajímalo, co budou bezdomovci a jim podobní dělat s luxusními kostýmy, plesovými šaty z lesklých látek, drahými lodičkami a italskými kabelkami. Když o tom tak přemýšlím, bude toho víc. Taky horské kolo, lyže a kolečkové brusle už zřejmě nebudu potřebovat. Jedině že bych si je jako trofeje minulého života rozvěsila na památku po stěnách. Doprčic. Z mých bývalých koníčků mi zůstává opravdu už jen dobrá kniha.

Máti vplula do dveří jako anglická královna a v těsném závěsu za ní vhopkal František. Slabomyslně se culil. Vždycky před ní předváděl dobrou náladu a rádoby roztomilou klukovskou hravost. Vzhledem k tomu, že mu letos táhne na padesátku (jsou oba stejný ročník), dalo by se jeho veselé tlachání považovat spíš za první známky stařecké demence. No, konečně je to jeho věc, když se chce takhle ztrapňovat, tak ať se ztrapňuje. Mně je to tuk. Ježíšmarjá! Já snad žárlím!

Oba se nahlas zasmáli. Trpělivě jsem čekala, až mě milostivě zaregistrují. Matka si mě všimla první.

„Jé, tys už vstala!“ vykřikla překvapeně. Když u nás byla naposled, ležela jsem na zádech v ložnici se spuštěnými roletami a vypadala jsem jako zombie. „Taky bylo načase,” dodala pro jistotu, abych si nemyslela, kdoví jak nejsem skvělá. Tato drastická výchovná metoda ze mě kdysi málem udělala duševního mrzáka. Jelikož moje drahá matinka seznala, že příliš sebevědomí škodí, formovala mě již od útlého dětství tak dokonale, až má sebejistota dosáhla záporné hodnoty. Teprve když se mi podařilo v sedmadvaceti letech vydělat ročně něco kolem pěti milionů korun a zaměstnávala jsem přes třicet lidí, napadlo mě, že asi nebudu takové budižkničemu, jak se mi snažila celý život namluvit. Srážet mě, bez sebemenší známky soucitu nebo pochopení, to byl odjakživa její styl. Již několik dnů po propuštění z rehabilitace mi s dramaticky povytaženým obočím vysvětlila, že každého člověka čeká na jeho pouti určité množství utrpení a že ona před dvěma lety taky velmi těžce nesla, když jí vyoperovali dělohu, ale smířila se s tím a život jde dál. Holt jsme na jedné lodi. Já jsem ve svých třiceti dvou letech ochrnutá a ona, chuděrka, nemá na prahu důchodového věku rozmnožovací orgány! Panebože, je vůbec možné, aby byla tak zaslepená a neviděla ten rozdíl? Odpovím si sama: Je to možné. Vše, co se týká mé matky, je totiž možné.

„Koukáš jako sůva,“ napomenula mě a začala vozíček postrkovat směrem do kuchyně.

„Dojedu tam sama,“ štěkla jsem. Začínám mít problémy s chováním. Jsem popudlivá a nesnášenlivá. Nechce se mi už tolerovat příšerné vlastnosti svých blízkých. Nechce se mi ustupovat a zcela záměrně jsem zapomněla význam užiteč-

ných slov, jako je strategie, taktika a diplomacie. Když mě někdo štve, vpálím mu to pěkně mezi oči, a hezky zčerstva. Stejně jsou všichni ve výhodě, klidně si chodí, tak at pěkně zase tolerují oni mě, že.

„Jestli budeš pořád takhle protivná, zůstaneš nakonec úplně sama. Společnost ti budou dělat nanejvýš toulavé kočky, kterých se pravděpodobně ze zoufalství ujmeš,“ pravila matka a koketně se na Františka usmála.

„Nesnáším kočky,“ odsekla jsem.

„Jen aby ti jednou nebyly dobré, Ali.“

„A nesnáším, když mě oslovuješ Ali. Vždycky si okamžitě vzpomenu na Alibabu a čtyřicet loupežníků.“

„Tak už se nemrač,“ konejšivě mě polaskal František a hned to milé gesto devalvoval dovětkem, „tvoje matka to s tebou myslí dobře. Měla bys jí lépe naslouchat.“

Budu muset co nejdříve zvážit, jestli by mi s těma kočkama přece jenom nebylo líp!

Tak nevím, co si o tom mám myslet. Podle poznámek, co si píšu do bloku zepředu, jsem zjistila, že dnes je to právě tři týdny, kdy jsem Františka požádala o madla do koupelny. Od té doby je ticho po pěšině. Že by zapomněl? Ale dá se vůbec zapomenout na existenčně důležité pomůcky pro vozíčkáře, ještě ke všemu když oním vozíčkářem je vlastní žena?

Dnes odpoledne, když přišel domů, jsem se osmělila: „Františku, prosím tě, až budeš domlouvat s firmou montáž těch madel, řekni jim, ať udělají i nájezd nebo nějakou rampu místo těch schodků u domu, a taky skříňky kuchyňské linky budu potřebovat namontovat níž, abych na ně dosáhla. Možná by to sem měl někdo přijít omrknout, než se do toho pustí.“

„A proč potřebuješ dosáhnout do horních skříněk linky? Já ti přece všechno podám,“ zcela ignoroval dobré tři čtvrtiny mého sdělení.

Bedlivě jsem ho pozorovala. Ani se nezarazil, jeho oči zůstaly klidné a barva z obličeje se nevytratila. Vypadalo to, že ve věci drobných bytových úprav opravdu již určité kroky učinil a celá záležitost vázne pouze na zlovůli nějakých líných řemeslníků.

Ovšem pokud to je pravda, proč to tak průhledně zasklívá? Budu muset přitvrdit. Dřív mi to nečinilo problémy, možná bych tu submisivní roli neměla tolik prožívat. Ono rychlé převlékání kabátů většinou nikdy moc dobře nefunguje. A já jsem přece od přírody dominantní typ.

„Františku,“ zakňourala jsem, po dominanci ani památky, „Chci být samostatná.

Nemůžu tě pořád o všechno žádat a taky bych se chtěla naučit vařit.“

„Proč? Já vařím moc rád a nikdy sis nestěžovala, že by ti nechutnalo,“ skoro vykřikl. „A ven sama? To ať tě vůbec nenapadá. Všechno, co potřebuješ, ti přinesu a na procházku tě taky vyvezu, kdykoliv si budeš přát.“

„Chci být užitečná,“ namítla jsem plačtivě, „musím něco dělat, jinak se zblázním. Naučím se vařit. Dojedu si do schránky k brance pro poštu a budu moct vynášet odpadky. Sama, bez cizí pomoci. Potřebuju vidět, že dělám pokroky!“

„Ale ty přece děláš obrovské pokroky! Jenom nesmíš chtít všechno hned. Každý další krok má svůj čas. Nic ti neuteče. Zažijeme spolu ještě moc krásných chvil, to ti slibuju.“

„Jsi moc hodný, ale já bych přece jen…“

„Dobře,“ pohladil mě. „Když je to pro tebe tak důležité, zařídím všechno, co si přeješ. Chci, abys se mnou byla šťastná,” zjihnul. „Snad to nebude znít příliš kacířsky, když ti povím, že nás ta nehoda sblížila. Máme teď k sobě mnohem blíž.

Nechci tě zklamat. Jsi to nejlepší, co mě v životě potkalo.“ Zaslzela jsem, co bych zapírala.

Od rána mám příšernou chuť na broskvový kompot. Máme jich ve sklepě ještě nejmíň třicet sklenic. František loni v létě zavařil asi padesát kilo broskví, aby mi udělal radost. Miluju broskve.

Mám co dělat, aby mi z koutků úst nekapaly mlsné sliny. Je to dobré znamení, mohla bych se radovat, vrací se mi apetit a vitalita. Ale neraduji se. Chuť na kompot mi opět surově připomenula závislost na Františkově pomoci. Jakýkoliv druh závislosti se mi sice odjakživa hnusil, ale do sklepa se sama nedostanu, ani kdybych se rozkrájela. A rampa taky nepřipadá v úvahu, schody jsou tak příkré, že se po nich sjet nedá. Ostatně jsem si to ověřila na vlastní kůži. Lépe řečeno, na vlastní páteř. To je to mé slavné ekologické cítění. Použitý papír jsem vždycky svazovala do balíčků a ukládala do sklepa. Až ho bylo víc, putoval do sběrny.

Potud je to tuctová historie. Skutečnost, že jsem blbnula se starým papírem, zrovna když jsem byla nemocná, hrozně zesláblá a pořád se mi motala hlava, to už běžné není. Musím ale přiznat, že nejpříšernější na celé nešťastné události byly ty čtyři hodiny, co jsem ležela pod schodištěm a vůbec necítila nohy. Bylo mi zima a poprvé v životě jsem měla doopravdy strach, že umřu. Kdybych neměla Františka, našla by mě matka někdy za čtrnáct dnů, s hrůzou vybělenými vlasy a ohlodanou krysami. Takže s tím vdáváním měla máti tak trochu pravdu. Člověk by neměl žít úplně sám, je stvořen tak, aby žil v páru. A pokud se na věc dívám předpisově z pozitivního úhlu, dopadla jsem vlastně ještě docela dobře. Broskvový kompot se dá oželet, život sotva. Mohlo být hůř.

Telefon zazvonil právě ve chvíli, kdy jsem si pokoušela navléknout ponožky.

Ačkoliv mám páteř postiženou pouze v krajině bederní, tudíž cit v rukou zůstal nenarušen, ponožky jsou opravdu problém. Vždycky vypotím litry potu, než si je navléknu.

„No?“ hýkla jsem zadýchaně do sluchátka.

Byla to ta protivná Monika. Nevolala jsem jí už čtrnáct dnů a ona se, jak měla ve zvyku, samozřejmě taky neozvala. Umínila jsem si, že svoji rozmrzelost nechám pěkně vyhnít, a až Monika sama konečně zatelefonuje, dám jí jasně pocítit, kde je její místo. Já jsem její zaměstnavatel, já jsem majitelkou firmy, nemusím se nikoho o nic doprošovat. Bude mi davit průběžně zprávu, jinak poletí. Skutečnost, že mi přestaly fungovat nohy, ještě nutně nemusí znamenat, že přestal fungovat i mozek, že.

„Aleno, jsi nějaká zadýchaná, není ti snad dobře?“ otázala se Monika zdvořile.

Jestli doufá, že mám smrt na jazyku, tak se holka plete. Ta bude koukat, kolik mám ještě energie.

„Právě tady mám jednoho mladíka pro rozptýlení, zkrať to. Co potřebuješ?“ zavrčela jsem.

„No, nebudu rušit,“ zjevně se jí nechtělo uvěřit, že by jakýkoliv chlápek, byť za peníze, byl ochoten eroticky oblažovat mrzáka. Maximálně by byla možná ochotná připustit, že se na střídačku houpáme na hrazdičce, co mi visí nad postelí. Ale sex?!

S tím si na ni nepřijdu. Bohužel.

„Chtěla jsem ti jen říct,“ pokračovala, „že ta nová kolekce je sakumpak hotová, v pondělí může do výroby. Hlavní barvou je barva šampaňského, no a pak pochopitelně klasicky bílá a černá. Všechno funguje bez obtíží, akorát zase podražil silikon, jinak nemusíš mít nejmenší starosti.“

„Já si starosti nedělám,“ namítla jsem tónem, jako bych si svoji náhlou invaliditu kdovíjak užívala. „Dovezeš mi podklady ještě dnes?“ zeptala jsem se nevinně.

„Jaké podklady?“ podivila se. Pochopitelně, že se jí to nelíbilo. Když jsem na tom byla ještě velice bledě, podepsala jsem jí plnou moc na veškeré rozhodování.

Situace se změnila, dívčina se bude ošívat, až ji zase o některé pravomoce připravím.

„Samozřejmě že chci celou kolekci vidět, dřív než půjde do výroby. Dovez mi kalkulaci, výkresovou dokumentaci a pochopitelně i vzorky. Stačí mi od každé velikosti jeden. Jo, a přivez mi i fotografie modelek, se kterými se chystáš podepsat smlouvu pro reklamní kampaň.“

„Ale já ji už podepsala! A ty vzorky ještě nejsou ušité!“ vyjekla.

„Nevadí. Domluvíme se tedy napevno na příští pondělí na devátou ráno,“ navrhla jsem. Pak mi došlo, že do devíti nejsem schopná se dopravit ani na záchod a zpět. Všechno mi teď trvá neskonale dlouho. „Vlastně ne, to už něco mám,“ dě-

lala jsem důležitou.

Oddechla si: „To nevadí. Však my to zvládnem, ty raději odpočívej.“

„V devět ráno něco mám,“ ignorovala jsem její poznámku, „ale v jedenáct to bude bezva. A ať přijede i Oldřich. Musím projednat leccos i s ním.“ Role drsné šéfky se mi zalíbila. Bylo to jako vklouznout do dob dávno minulých. Do dob, kdy jsem podřízené mohla beztrestně sekýrovat, protože nám šlo o společnou věc - aby firma Elis vzkvétala a vydělávala nám všem co nejvíce peněz. A to se mi zatraceně dobře dařilo, takže lidé rádi zapomínali, že s nimi nejednám právě v rukavičkách. Z

kolečkové židle se respekt vzbuzuje obtížněji. Uff. Bude to dřina.

„Opravdu se chceš zatěžovat těmi pracovními nerváky?“ pokoušela se mě odradit. Funkce ředitelky jí za pár měsíců přirostla k tělu víc, než bylo milé.

„Jaképak nerváky,“ zasmála jsem se. „Vždyť jsi sama říkala, jak báječně to všechno klape. No a já už zase začínám získávat formu, práce mi jen prospěje.

Neboj, ta moje toyota ti zůstane, hodlám řídit pouze společnost, auto bych si netroufla. Tedy prozatím.“

Když přišel František domů, radost ze mě sálala na všechny strany. Plála jsem jak elektrická kamínka. Najednou už mi bylo jasné, že jsem z nejhoršího venku.

Naprosto zřetelně jsem si uvědomovala, že ačkoliv jsem přišla o mnoho, dost mi toho ještě zbylo. Mám svoji firmu, svého muže a dostatek peněz na kontě. Není proč fňukat.

„Ale copak? Ty přímo záříš,“ nemohl si nevšimnout.

„Mám hroznou radost,“ vyhrkla jsem nedočkavě, „zase budu pracovat.“ Očividně mé nadšení nesdílel: „Jak si to prosím tě představuješ? Pracovat! Co je to za nesmysl? Máš dost práce sama se sebou.“

„To není nesmysl. Nejsem améba, abych se bez tvaru přelévala z místa na místo.

Potřebuju, aby můj život měl zase smysl, a práce mi pomůže.“ Už mě začínalo unavovat jeho věčné oponování. To, jak každý můj krůček k samostatnosti potíral hned v jeho zárodku. Chápala jsem sice, že má o mne strach, ale na druhou stranu, co horšího mě ještě mohlo potkat?

„Myslel jsem,“ děl uraženě, „že bys mohla konečně najít smysl v našem manželství.“

Ještě mohl dodat svoje oblíbené jako každá spořádaná žena. Návrat žárlivce na scénu. Těžko říct, proč mě to tak překvapilo. Bylo přece jasné, že tohle idylicky vyvážené období nemůže trvat věčně. Mohlo mě to napadnout, leč nenapadlo.

„Františku,“ řekla jsem mírně, „už zase začínáš? “

„Já? Snad ty!“

„Je opravdu tak špatné, že chci mít něco svého? Třináctou komnatu, kam bys nesměl?“

„A já snad mám něco svého?“ vyštěkl. „Když jsi ležela v posteli a nosila plíny, tak jsem ti byl dobrý, že?“ dorážel.

Dřív jsem při podobných výlevech odešla z domu, nasedla do své toyoty a třeba hodinu dvě se projížděla po městě. Teď jsem dřepěla na vozíčku a moje bezmocnost na mě znovu krutě dolehla. Euforie byla pryč.

Všiml si, že mě složil na lopatky; ostatně, stačilo málo a moje těžce vydobytá duševní rovnováha se rozplynula jako pramínek cigaretového dýmu.

„Alenko, pochop přece, že tě mám moc rád,“ hučel do mě a sunul vozíček směrem do koupelny. Do koupelny, kde stále ještě chyběly pomůcky pro invalidy.

„Rád? Ani ty pitomý madla jsi mi nepořídil. Žádám tě o ně už víc jak měsíc!

Myslíš si, že je to něco příjemného, nechat se každý den strkat a vytahovat z vany jako pytel cementu?“ vzlykala jsem.

„Ale já ti ta madla přece chci opatřit!“ zvolal pateticky, nechal mě stát před koupelnou a utíkal do předsíně. „Podívej, tady mám prospekty a zítra sem zaskočí rehabilitační sestra, aby nám poradila co a jak.“

Zastyděla jsem se a rozbulela se jak malá holka. Než se mi stala ta nehoda, brečela jsem, jedině když se do mě strefovala moje matka, jinak jsem bývala proti běžným příčinám k breku (oko na punčoše, zlomený nehet atd.) imunní.

Zato teď můžu mluvit o úspěchu, pokud fňukám méně než obden. Jo, jo.

Všechno je jinak.

„Nechtěl jsem tě rozplakat. Vím, že je toho na tebe moc. Obdivuju tě, jak jsi statečná, ale měla bys trochu zvolnit. Víš, že některým vozíčkářům trvá celé měsíce, než se naučí dojít si na toaletu nebo se obléci. Jsi v tomhle výjimečná, ale já se bojím, abys to nepřehnala. Zdá se mi, že se v poslední době opravdu moc přepínáš.“

„Uberu plyn, slibuju,“ řekla jsem a překypujíc směsicí provinění a vděčnosti jsem svolila, aby mi František zase umyl vlasy. A ještě téhož dne jsme se poprvé milovali. Poprvé od toho úrazu. Nevěděla jsem, že dokážu ještě něco cítit. Už dlouho jsem vnímala část svého těla, jako by mi nepatřila. Dva měsíce po nehodě jsem nedokázala ani udržet moč. Udržet není ten správný výraz. Vůbec jsem se o to nepokoušela. Fyziologické projevy od pasu dolů šly mimo mě. Jako jsem necítila, když mě komár štípl do lýtka, stejně tak jsem necítila, že se mi chce na záchod. Až v lázních mě naučili rozpoznat to podle určitých příznaků, a teď už mi to nečiní obtíže (jistě, svou roli zde hraje i ditropan, jen si ho nesmím zapomenout vzít). Ale sex? Vůbec mě nenapadlo, že k tomu ještě někdy dojde. Jistě, nebyl to žádný gejzír vášně a vzrušení, ale sex to byl. A moje tělo ho registrovalo!

Ráno volala máti. Vzbudila mě, ačkoliv bylo už skoro devět hodin. Vyčerpání z předchozího dne na mě dolehlo. Vždycky se nejvíc unavím pláčem, hádkami a citovým zmatkem. Nemám to ráda. Chci mít ve věcech jasno, potřebuju mít kontrolu nad svými emocemi a duševní chaos mě ubíjí. Navzdory tomu se mi včerejšek díky erotické koncovce líbil. Dřív mě Františkovo laskání spíš uspávalo, nežli vzrušovalo, teď jsme konečně sladili tempo. Už nejsem, co jsem bývala. Kuriózní na tom je, že mě to těší. Jak dotelefonuju, musím si to zapsat do bloku. Pěkně zezadu, mezi přínosy zranění. Uspokojivější intimní život. Paráda!

„Ano, máti?“ málem jsem na matku zapomněla.

„Ty mě neposloucháš!“

„Ale poslouchám,“ zalhala jsem a rozkošnicky si zívla. František má pravdu.

Zvolním tempo. Vůbec není špatné si trošku zalenošit. Nic mě nenutí, abych každý den vstávala před sedmou a dvě hodiny blbnula s činkami a hrazdičkou. Nic mi neuteče, a až František uvidí, že mi trochu víc aktivity neublíží, přestane se o mě bát. Nakonec i jeho bude těšit, že doma jen nesedím a netruchlím.

„Mluvila jsem s Františkem,“ pravila dramaticky matka.

Á jé. To zase bude kázání.

„Byl velmi rozrušený. Má o tebe obavy.“

„Už jsme si to vysvětlili…“

„Vysvětlili? A kdy? Vždyť volal před pár minutami. Je z tebe celý pryč,“ jako obvykle přeháněla. Nafukovat sebemenší koninu patřilo k jejím nejoblíbenějším zálibám. „Ali, uvědom si, že František není nejmladší. Má už ve svém věku právo na různé vrtochy.“

Zřejmě se mi pokoušela naznačit, že i ona má podobná práva.

„Nevím, o čem mluvíš,“ znovu jsem zívla. Vyspala jsem se opravdu do růžova.

Po deseti minutách matčina monologu jsem ještě stále měla dobrou náladu. A to se nestává každý den.

„Musíš pochopit, že je ve velkém stresu. Osud na něj naložil obrovské břemeno.

Kdyby mu bylo pětatřicet, tak nic neřeknu. Ale jemu se blíží padesátka!“ Tak toho jsem si nevšimla.

„Už si zažil nerváků dost a dost. Musí se šetřit. A ty mu to nijak neulehčuješ.“

„Právě naopak. Snažím se mu to ulehčit.“

,,Tím, že si budeš hrát na emancipovanou tvrďačku, mu nepomůžeš!“

„Na nic si nehraju. Dojít si sama na záchod nebo se vykoupat nepovažuju za žádnou emancipaci.“

„Prý chceš zase pracovat!“

Naštvalo mě, že si František opět vylévá srdíčko u mé matky. A zjevně nešetří podrobnostmi! Sakra, už dávno přece nejsme děti, abychom na sebe žalovali rodičům. A ještě ke všemu, i kdybych mu to chtěla oplatit, aby okusil, jaké to je, mám smůlu. Jeho rodiče už nežijí.

„Místo abys byla ráda, že František je ochoten se o tebe postarat, ještě se s ním hádáš!“ neúnavně mě kárala matka. Moje růžové brýle začaly povážlivě šedivět.

„Uvědom si, že už nejsi žádné terno,” pokračovala. „Klidně by si mohl najít nějakou zdravou ženu. Zájemkyň má určitě na každém rohu hned několik.“

„Nejsi náhodou jedna z nich?!“ štěkla jsem a zavěsila.

Za deset minut se zas budu omlouvat. Doprčic. Rozhodla jsem se, že se nikým a ničím nenechám odradit. Františkovi jsem o matčině telefonátu neřekla. Když přišel domů, po očku mě pozoroval. Evidentně zkoumal, zda je čistý vzduch.

Chovala jsem se pokud možno přirozeně a snažila se na jeho dětinské donášení zapomenout. Dělával to od začátku manželství, zřejmě v tom bude pokračovat i nadále. Nejsem v situaci, kdy bych si mohla moc vyskakovat, to mi nikdo nemusí zdůrazňovat. Sama jsem si všimla, že před domem nestojí štrúdl chlápků, kteří usilují o mou ruku. Musím si tedy hledět toho, co mám. Nezavdat příčinu ke stížnostem, to je mé heslo budoucnosti. Hned dopoledne jsem si ho zapsala do bloku. Zepředu a červeně. Budu tedy hrát naivně závislou ženušku a uvidíme, co to s Františkem udělá.

„Františku, chtěla bych se převléct, pomůžeš mi?“ zeptala jsem se mile.

„Ano, zajisté,“ radostí přímo poskočil. Už kdysi jsem si všimla, že miluje pocit vlastní nepostradatelnosti. Bohužel si ho moc často neužil. Taky není neurochirurg, ale knihovník, že.

„Ne, svetr nechci. Vezmu si raději halenku, tu krémovou,“ upřesnila jsem.

Halenek mám mraky.

Pečlivě složil světle šedý pulovr, vrátil ho zpět do skříně, a teprve až zaklapala zrcadlová dvířka, zeptal se: „Světlou blůzu?“ František totiž zásadně halenkám říká blůzy. Vždycky jsem si myslela, že to znamená vršek od montérek. No, hlavně že se domluvíme. „A proč blůzu? Chceš jít na procházku?“

„Ale ne. Říkal jsi, že se zastaví rehabilitační sestra, tak chci dobře vypadat, aby viděla, jak jsem se vzchopila.“

„No, vlastně…, abych řekl pravdu, nejsem si zcela jist, zda se zastaví skutečně dnes,“ vykrucoval se.

Jestli já to nečekala!

„Abych to upřesnil, říkala, že pravděpodobně dnes. Ale to může být klidně třeba zítra nebo pozítří. Nechci, aby ses zbytečně strojila a pak třeba byla zklamaná.“

„Tak já jí zavolám!“ nabídla jsem se.

Trhnul sebou, nebo se mi to jen zdálo?

„To se mi nejeví jako moc dobrý nápad. Mohlo by to vypadat, že ji uháníme.

Vím, jak je pro tebe důležité, abys byla samostatná. Ale v podobné situaci je vás víc,“ nalézal ztracený klid.

„Máš pravdu, sestřička se pochopitelně nemůže rozčtvrtit,“ přihrála jsem mu.

„Přesně tak jsem to sám chtěl vyjádřit,“ spokojeně se usmíval.

Tak tady mi něco nehraje. V pondělí to musím prozkoumat, jinak se těch pitomých madel nedočkám, co budu živa.

Víkend proběhl jako vždy. Malá procházka v parku spojená s krmením veverek

- ubíjející činnost, ale František to miluje; na oběd řízky a bramborový salát, v neděli svíčková. Nuda. Příšerná nuda. Určité oživení přinesl můj záměr vytrhat si obočí. Začínám vypadat jako Brežněv. František do mě dul asi půl hodiny, že obočí není důležité, ať si ho nechám, tak jak je, a zaměřím svoji pozornost na důležitější věci. (Asi měl na mysli sebe.) Vyhověla jsem mu. Zítra si musím přivstat a to obočí si vytrhat, dřív než přijede Monika s Oldřichem. Nechci, aby mě takhle viděli.

Stačí, že jsem nemotorná a tlustá. Jediné, co se dá malinko vylepšit, je obličej.

Když František v pondělí konečně odešel do práce, ulevilo se mi. Jsem ráda, že se mi věnuje, to ano, ale všeho moc škodí. Vstala jsem hned o půl sedmé, vytrhala si obočí, kapkou mléka rozředila vyschlou pleťovou masku (nejmíň deset měsíců jsem ji neměla na obličeji), a dokonce si nalakovala nehty. Ke starým kamaším jsem si oblékla bílou hedvábnou halenku a zapsala si do bloku: pořídit novou garderobu. Nemůžu přece do smrti dřepět v jedněch sepraných teplákách, to dá rozum.

Než Monika s mým právníkem přijeli, stačila jsem si ještě kulmou natočit vlasy.

Ačkoliv jsem se snažila, výsledný efekt nebyl nic moc. Přesto Monika vypískla hned mezi dveřmi, že vypadám senzačně. Tuhle malou lež jí nevyčítám. Co mi asi tak měla říct? Že tři brady jsou teď módní? Anebo že mi to kolečkové křeslo pěkně ladí s barvou očí?

„Pojďte dál,“ pozvala jsem je, zapnula vozík a bravurně jsem prosvištěla předsíní až do pokoje.

Trénovala jsem to celý minulý týden. Normálně jezdím na ruční pohon, baterii zapínám jen výjimečně. Připadalo mi však, že takhle to bude efektnější, než kdybych se posunovala hlemýždím tempem. Stejně mám ale kliku. Když jsem dům před lety koupila, nechala jsem všude odstranit prahy a položit parkety. Neudělat to tehdy sama, nedostala bych se z ložnice možná celá léta. Na Františka se v tomto příliš spoléhat nedá.

„Tak přece pojďte dál,“ kývla jsem na Moniku a Oldřicha. Stáli v předsíni jak solné sloupy a civěli na mě. Od jisté doby nesnáším, když někdo v místnosti stojí.

Je to, jako by se na mě záměrně vyvyšoval. „Sedněte si,“ zatlačila jsem je pohledem do křesel. „Můžu vám nabídnout jedině minerálku nebo džus. Kafe ne, protože nedosáhnu pro hrnky,“ cvrlikala jsem.

Začali se smát, asi se domnívali, že vtipkuju. Je to zvláštní, jaké bariéry v komunikaci mohou způsobit nefunkční nohy.

„Tak dáte si něco?“ znovu jsem zopakovala otázku.

Oba svorně vyhrkli: „Ne, díky.“ Vzápětí vyskočili, aby mi pomohli zaparkovat vozík ke stolu. Nejvíc by mi pomohlo, kdyby se ke mně chovali normálně, ale vysvětlujte tohle někomu, kdo má nohy v pořádku!

„Dáme se do toho,“ řekla jsem a vytáhla štos papírů, které jsem si připravila.

Ještěže mám doma notebook a malou tiskárnu. Bez nich bych byla odříznutá od skutečného světa daleko víc.

Během dvou hodin jsem za pomoci právníka jasně ustanovila nová pravidla. V

budoucnosti bude Monika muset konzultovat důležitá rozhodnutí se mnou a její pravomoci ve věcech podepisování smluv s obchodními partnery a disponování s finančními prostředky budou omezené. To přijala Monika docela chladně. Nejvíc se jí dotklo, že mi bude muset referovat každý den. Pořád upjatě opakovala takové to no nic, já jsem tě jen chtěla ušetřit problémů nebo to musíš sama nejlíp vědět, jestli jsou taková opatření nutná ap. Tvářila jsem se neutrálně. Koneckonců vydupala jsem firmičku z ničeho, je to dítě, které jsem stvořila, a zdůrazňuju, že jediné, které mám. Nenechám si ho zkazit, přes to nejede vlak. Když si vzpomenu, jak se všichni koukali, když jsem přišla s nápadem vycpávat podprsenky silikonem!

Máti dokonce prohlašovala, že do půl roku budu prohrabovat popelnice, abych měla co k jídlu. Která ženská by si kupovala podprsenky za několik tisíc korun?

klepala si na čelo. Každá, která má malá nebo povislá prsa a nechce se jí podstupovat plastické operace, tvrdila jsem neochvějně. A vyšlo to. Dnes mám svůj nápad patentovaný a luxusní prádlo vyvážíme do Anglie, Francie a Německa.

A myslíte, že se mi matka někdy omluvila nebo mě snad pochválila? Kdepak.

Tváří se, jako by mi to poradila sama, a hojně využívá mé štědrosti, takže ve svém prádelníku má už slušný kapitál.

„Máš s sebou katalog a vzorníky?“ obrátila jsem se k Monice, jako bych od ní žádala laskavost. Na poslední chvíli jsem přidala i křečovitý úsměv. Ještě jsem se v nové roli dostatečně nezabydlela. Ten pocit, že bych se lidem okolo měla omlouvat za to, že jsem mrzák, stále trvá, ale už není tak intenzivní jako na začátku. Třeba si nakonec všichni zvykneme.

Monika vcelku ochotně začala rozbalovat podprsenky různých barev a přikládala je jednotlivě k příslušné dokumentaci v průhledných fóliích.

„Právníka už myslím potřebovat nebudete,“ zvedl se Oldřich.

Je to zvláštní chlapík. Nikdy se netajil tím, že je homosexuál a že ho dámské spodní prádlo nudí. Přesto vykonává svoji práci s nadšením a precizně již řadu let.

Jakmile se ale na poradě stočí řeč k podprsenkám, opouští místnost. Mám dojem, že podvazkový pás by v životě nevzal do ruky.

„Jasně, jen jdi. Už tě opravdu nebudeme potřebovat. A děkuju.“ Sehnul se, políbil mě na tvář a rozloučil se. Jako za starých časů. Vypadalo to, že se zadaptoval velmi rychle. Začínám mít dojem, že homosexuálové obecně přijímají jakoukoliv abnormalitu mnohem přirozeněji než zbytek světa. A Monika moje podezření za chvíli jenom potvrdila. Když jsem si pro sebe objednala pár kousků z nové kolekce, upřímně se tomu podivila. Zřejmě ji nenapadlo, že vozíčkářky nosí také spodní prádlo. Mohl by jim přece stačit pytel od brambor, no ne?

Kolem třetí hodiny jsem začínala být nervózní. V pokoji bylo nadýmeno a František mohl přijít každou chvíli. „Pro dnešek to ukončíme,” nepřímo jsem Moniku vystrnadila a otevřela všechna okna, na která dosáhnu, aby se vyvětral cigaretový kouř. Obsah popelníku jsem vysypala do papírového sáčku a ten ještě zabalila do novin a pak teprve vyhodila do odpadkového koše. Znám přece Františka, je horší než špion Šuškin.

Když vcházel do dveří, byly stopy zahlazeny. Jen jsem nestihla zavolat rehabilitační sestře. Takže zítra!

Rehabilitační sestra má už týden dovolenou. Je tedy jasné, proč k nám nepřišla.

Snad ani řádová sestra by neobcházela nemocné ve svém osobním volnu.

(Nechápu, proč o sobě stále uvažuji jako o nemocném člověku. Nejsem nemocná.

Jsem handicapovaná. Nebo ještě lépe změněná. Změněná - tak tohle označení se mi vážně zamlouvá, musím si na něj co nejdříve zvyknout.)

Dnes dopoledne volala Františkova bývalá žena číslo dvě. Já jsem čtyřka. Nic lichotivého, ale co nadělám.

„Potřebovala bych s ním mluvit,“ pravila naléhavě. Její hlas zněl sympaticky.

Zajímalo by mě, jestli je hezká.

„Není doma. Mohla bych vám nějak pomoct?“ zeptala jsem se.

„Vy byste měla pomoct spíš sama sobě,“ odvětila a zavěsila.

Celé odpoledne jsem hloubala nad smyslem té poslední věty. Co tím mínila? Ví snad něco o mém úrazu? A od koho? Od Františka? Stýká se s ním? A proč o tom nic nevím? Protože jsou milenci?

Bylo to zvláštní. Už podruhé v poslední době jsem se přistihla, že žárlím.

Najednou jsem mnohem lépe chápala Františkovy dřívější výstupy. Třeba si taky připadal jako trosečník na pustém ostrově, když na mě čekával doma, zatímco já byla do pozdních nočních hodin v práci. Možná si i představoval, jak se s někým směju nebo objímám. Neměl nikoho, komu své podezření svěřit, s kým to probrat.

Žádní přátelé, žádní sourozenci, rodiče dávno po smrti. Opuštěný trosečník vydaný napospas bezohledné kariéristce.

Hned jak přišel domů, jsem s předstíranou veselostí řekla: „Sháněla tě jedna z tvých exmanželek.“

„Vykládala ti o mně něco?“ vyštěkl nervózně.

„Ne. Měla mi snad něco vykládat?“ ještě podnítil moji zvědavost.

„Tak co říkala?“ ignoroval otázku.

„Vlastně nic. Jen tě chtěla k telefonu. Když jsem řekla, že nejsi doma, a nabídla jí pomoc, odmítla. Zdála se být docela milá.“

„Už nikdy se s ní nevybavuj. Nikdy, rozumíš!“

Nechápala jsem, oč jde, ani proč bezvýznamnou příhodu tak dramatizuje. Ale to je celý František. Nelze ho chápat.

V noci se mi zdálo, jak v posteli na mém místě leží žena se světlými vlasy a hlavou schoulenou v jeho podpaždí. Stála jsem mezi dveřmi a pozorovala je. Až když jsem obešla lůžko a přistoupila blíž, mohla jsem se ženě podívat do tváře. Ona však žádnou neměla. Obličej měla vytvarovaný ze zmuchlaných novin. Sen mě rozrušil natolik, že jsem se probudila s mokrým obličejem. Těžko říct, zda to byly slzy či pot. Jediné, co vím stoprocentně, je, že Františkova nevěra mě nevykolejila ani zdaleka tolik jako to, že jsem ve snu zase chodila. Bylo to úžasné, plastické jako ve skutečnosti. Ještě teď zřetelně cítím jemné brnění v chodidlech, jak jsem našlapovala po tlusté předložce z ovčí vlny. Kdyby tak bylo možné vzdát se svého muže ve prospěch tajemné ženy bez obličeje, za eventualitu stát aspoň jeden jediný den zase na vlastních nohou, neváhala bych ani na okamžik.

Ráno telefonovala Františkova bývalá znovu. Podivila jsem se, proč mu nezavolá do práce.

„On už zase pracuje?“ opáčila překvapeně.

Doopravdy mě dokáže vytočit, když mluvím s někým, kdo je mnohem víc informován o věcech, které se mě bezprostředně týkají. Sakra, proč by měla v podstatě cizí ženská vědět, že František má problémy v práci, když já večer slýchám pouze, jak všechno skvěle klape.

„Vy jste to nevěděla, viďte…,“ hrála si na vědmu. Mé předchozí sympatie byly ty tam. Paní Přechytralá mi začínala pěkně lézt na nervy. Měla jsem jí seknout s telefonem. Ne snad kvůli tomu, že si to přál František. Na mě může dělat bububu, jak chce, stejně si všechno rozhodnu po svém. Ten telefon jsem měla položit, abych nezačala vyzvídat věci, na které jsem se měla zeptat jeho. Želbohu, neovládla jsem se. „Co víte o Františkově práci?“ udeřila jsem přímo.

Slovo práce je u nás doma tak trochu tabu. Dřív jsem to dokázala akceptovat a v zásadě i pochopit. Františkovi se blíží padesátka; věk, kdy muži začínají bilancovat.

Je pro něj hloupé zjistit, že za půl století nedokázal nashromáždit ani skromný majeteček a že kdyby zemřel, tak to bude s holou řití. Když si mě bral, nosila jsem domů pětkrát více peněz než on a musela jsem výši svých příjmů tajit. Lhala jsem mu dokonce o cenách za nákupy nebo drobné opravy v domě. Vždycky jsem řekla mnohem nižší cifru, aby se necítil trapně, že jeho výplata je v podstatě kapesné.

Dělala jsem to víc kvůli sobě, než abych neranila jeho ego. Chtěla jsem mít klid.

Když jsem utrácela moc, dělal mi scény. Pravým důvodem mého rozhazování je prý to, abych ho ponížila. Ačkoliv jsem tomu moc nerozuměla, snažila jsem se ho neponižovat. Od mého úrazu byl klid. Nelíbí se mi, že se nám téma práce znovu vrací na scénu.

„Zrušili tu knihovnu, kde byl zaměstnaný,“ řekla exmanželka.

„Kdy?“

„Před třemi měsíci. František nemůže najít žádnou práci, je už moc starý, ale zdá se, že pro něho konečně něco mám.“

Doprčic! Kdyby mi to řekl, sehnala bych mu místo raz dva. Znám bezpočet lidí, kteří mi něco dluží, získat pracovní místo by nebyl problém. Proč se svěřuje bývalé ženě, a ne mně? Co dělám špatně? A co když se svěřuje všem svým bývalým že-nám a jen já jsem u toho za trubku? Nic o něm nevím, třeba je to bigamista. To je tak, když si holka ke třicítce v panice vezme chlápka po dvouměsíční známosti.

„Nic si nevyčítejte. Já jsem se to dověděla jen náhodou,“ snažila se Přechytralá zachránit situaci. Moc jsem jí nevěřila. Paranoia opět vystrkovala růžky.

„Děkuju,“ řekla jsem jí. „Váš vzkaz samozřejmě Františkovi vyřídím.“ Dobré dvě hodiny jsem pak strávila popojížděním po bytě. Jsem takový ten nervní typ, co musí každý problém rozchodit, a to je v mé situaci bohužel nemožné.

Tak popojíždím, na naleštěných parketách za sebou nechávám síť šmouh od koleček, hustou jako pavučina. Když tvrdnu na jednom místě, prostě mi to nemyslí, za to mi umatlané parkety rozhodně stojí.

„Co bylo v knihovně? Půjčují si lidé v téhle uspěchané době ještě knihy?“ šla jsem na Františka oklikou. Nutno mi přičíst ke cti, že jsem se ovládla a otevřela choulostivé téma až u večeře, abychom měli na rozmluvu klid.

„Nevím. Tři měsíce jsem v knihovně nebyl,“ odvětil klidně.

Dojalo mě, že nezapírá, že mluví pravdu. Já na jeho místě bych zřejmě zatloukala, pokud by to šlo. Přemýšlela jsem, jestli mám taky vyložit karty na stůl, dal mi příklad hodný následování. Rozhodla jsem se, že to udělám. Je načase, abych se naučila jednat se svým mužem fér.

„Já už všechno vím, jenom jsem tě zkoušela. Řekla mi to do telefonu tvoje bývalá manželka. Není přece hanba, že jsi ztratil práci. Mrzí mě ale, že ses mi nesvěřil.“

„Nechtěl jsem ti přidělávat starosti,“ odvětil naprosto přirozeně. „Tuším, že nějaké peníze máš. Nebylo proč tě znepokojovat. A taky jsem nečekal, že budu práci hledat tak dlouho. Dostal jsem odstupné. Plat za pět měsíců. Do té doby bych snad něco našel…“

Někdy ho mám vážně moc ráda.

Konečně jsem se dostala k tomu, abych vyklidila svoji tří-dílnou šatníkovou skříň. Nemá smysl nadále schraňovat všechny ty kostýmy, večerní toalety a koktejlové šaty. Do budoucna vystačím s legínami, kamašemi, kalhotami v pase do gumy a několika halenkami a svetříky. No co. Měnit ima-ge je nyní v módě.

Hra na hrdinku mi vydržela až do zaplnění druhého igelitového pytle. Pak jsem se rozbrečela. Ani ne tak sebelítostí jako vzteky. Vytahovala jsem jeden pár lodiček za druhým a třískala s nimi o zeď. Vztek se mi podařilo zmírnit jen nepatrně.

Vzpomněla jsem si na spolužačky z gymnázia na posledním abiturientském večírku. Vytahovaly z peněženek ohmatané totografie svých dětí. Já neměla co ukazovat. Planě jsem se utěšovala, že mám na děti čas. Že já se mohu na rozdíl od nich pochlubit pěknou postavou a udržovaným mladistvým zevnějškem. Teď už nemám čím se chlubit a nikdy mít nebudu. Sakra! Maximálně budu pyšná na to, jak jsem se svým postižením bojovala, ale bude to falešná pýcha. Z nouze ctnost.

Naložila jsem si pytel na kolena a odvezla ho ke vchodu. Ještě stále nemám rampu, která by mi umožnila dostat se aspoň před dům nebo na dvorek. Můj svět je menší než plácek u školy, kde jsem v dětství skákávala přes švihadlo.

Do jedenácti hodin dopoledne byla předsíň zaplněna igelitovými pytli, sportovními potřebami a krabicemi s botami. Samotnou mě překvapilo, jak rychle jsem zvládla odstřihnout poslední pojítko s minulostí. Původní předpověď, že se budu laskat s každou krajkovou rukavičkou nebo tenisovým míčkem, se naštěstí nevyplnila. Byl to rychlý chirurgický řez. Naházet věci do igeliťáků a pryč s nimi.

Nemilosrdně, bez sentimentu. No, není to tak úplně pravda, ale nikdo mě neviděl.

Můžu to kdykoliv popřít.

Zvláštní na celé hurá akci je to, že jsem skoro čtyři hodiny makala jako šroubek, a únava nikde. Spíš naopak. Jako bych se fyzickou námahou osvěžila a načerpala energii. Zatracená chemie. Člověk nikdy přesně neví, čím dokáže vyplavit do krve trochu těch prokletých endorfinů. Ať je to jak chce, sláva endorfinům! Je mi fajn.

Nemusím všemu rozumět. Mám tolik elánu, že rovnou můžu začít sestavovat seznam oblečení, které bude třeba nakoupit. Chci se líbit i vsedě. Bude dobré zapsat si to do bloku. Raději to udělám hned, abych nezapomněla. Líbit se i vsedě.

Rozumný a ne nedostižný cíl. Takových více a kde je splínům konec, pche.

Přemístila jsem se ke starožitnému stolu ve Františkově pracovně. Je to jediný stůl v domě, pod který mohu zajet s vozíkem. Má přesně tu správnou výšku. Na pracovní desce byl prach. Vytáhla jsem papírový kapesníček a stůl jemně otřela.

Bývaly doby, kdy František trávil dlouhé hodiny nad archy papíru a stále dokola přepisoval značkovým perem Sheaffer (první dárek ode mě) svůj román. Tvrdil, že právě to pero mu přinese potřebnou dávku štěstí, aby prorazil jako autor. Silně pochybuji, že se mu to někdy podaří. Podle mě František má sice píli, trpělivost, zřejmě i talent, ale zcela postrádá fantazii a hravost. A nevím, jestli je možné, aby se člověk bez fantazie stal spisovatelem. Vždycky jsem mu přála, aby to dokázal.

Musí být depresivní celý život půjčovat lidem knihy, které napsali ti druzí, a přitom po večerech klást na papír slova, o něž nikdo nemá zájem. Myslím, že v tomhle Františkovi rozumím dokonale. Taky jsem nikdy dlouho nezvládla hrát druhé housle. Měla bych ho přesvědčit, aby se k psaní zase vrátil. Neměl by opouštět dlouholeté sny jen proto, že já musela od základu přehodnotit ty svoje.

Začala jsem sepisovat součásti nového šatníku, který bude nutné pořídit.

Nebavilo mě to. Myšlenky se mi stále vracely k Františkově rozpracované knize.

Kolikrát jen chtěl, abych si část přečetla. Možná potřeboval povzbudit, pochválit, popostrčit. A já se vymlouvala. Pořád se mi do toho nechtělo. Kdo ví proč. Ani já sama to přesně nevím. Schovávala jsem se za nedostatek času, ale třeba jsem byla jen zbabělá. Bála jsem se, že se mi jeho práce nebude líbit a budu mu to muset říct.

A tak jsem kličkovala. Tvrdila jsem, že čekám, až román dokončí, abych si ho přečetla pěkně vcelku, a přitom v skrytu duše doufala, že se tak nikdy nestane.

Pamatuji si, že mi jednou kousek sám četl. Seděli jsme u krbu v pokoji, oheň tiše praskal. Byla jsem unavená a při čtení usnula. Asi to bylo tím teplem a monotónními zvuky. Ani se tehdy neurazil. Na měsíc dva přerušil psaní a pak se pustil do díla s mnohem větší vervou. Nadále naznačoval, že by ho můj zájem potěšil. Ale já dělala nechápavou a urputně se soustředila na vlastní kariéru.

Musím to napravit. Dlužím to Františkovi. Dlužím mu daleko víc, než si přečíst jeho práci. Zdá se, že nastal čas začít dluhy splácet. Pozorně si přečtu, co napsal, udělám si pár poznámek a večer si o tom budeme povídat. Určitě bude rád.

Koneckonců, peníze máme, kdyby chtěl, může zůstat doma a jen psát. Aspoň nebude v padesáti letech někde potupně žebrat o práci. Můj plán mě nadchnul.

Okamžitě jsem nechala seznam seznamem a jala se prohledávat zásuvky stolu.

Byla jsem přesvědčená, že se František nebude zlobit, když šmejdím v jeho věcech.

Byla jsem to vždycky já, kdo sváděl ostré boje za právo na soukromí. František mi oponoval, že ten, kdo nic netají, soukromí nepotřebuje. A aby se dověděl, zda něco tajím či ne, prolézal mi kapsy, kabelky i zásuvky nočního stolku opravdu svědomitě. Řádila jsem pak jak lítá saň, ale jeho soukromí jsem nikdy nenarušila.

Dnes to bude poprvé.

Musím uznat, že je to docela vzrušující. Chuť zakázaného ovoce. Poprvé se někomu hrabu v osobních věcech. Je to jako nahlížet klíčovou dírkou do koupelny.

Panebože, co se to se mnou děje?! To snad ani nejsem já!

Až ve spodní zásuvce jsem konečně objevila hnědé kožené desky - rovněž dárek ode mě. Trochu se mi zachvěla ruka, když jsem po nich hrábla. Aniž bych je rozevřela, položila jsem si je do klína a zamířila do ložnice. Snažila jsem se co nejrychleji převalit do postele. Celá jsem se zadýchala. Najednou jsem byla hrozně zvědavá a nedočkavá, co František řadu měsíců po večerech sepisoval. Jak to, že mě to dřív nezajímalo?

Podložila jsem si záda dvěma polštáři, abych měla ke čtení co největší pohodlí a nic mě nerušilo. Otevřela jsem desky. Bylo tam datum naší svatby a vůbec to nevypadalo na román.

To je ale bomba! František si píše deník!

Panebože, co může vést chlápka v pozdně středním věku (řečeno kulantně) k tomu, aby si zapisoval nezáživné události do deníku? Nebo snad vedl dvojí život?

Nudný, šedivý se mnou, a vzrušující někde jinde? Něco jako Oldřich Nový? Va-riace na téma Zavřete oči, odcházím?

Měla bych zaklapnout složku a vrátit ji do jeho stolu. Dřív bych to udělala, dnes už ne. Děsí mě, jak se mi po úrazu postupně mění charakter. K horšímu, ovšem.

Ale je vůbec možné, aby se charakter člověka měnil? Není to spíš tak, že někde uvnitř jsem taková byla odjakživa a zranění jen umožnilo, aby moje pravá povaha postupně probublávala napovrch?

Čert vem všechny úvahy. Klíč k mnoha otázkám držím v rukou a už ho nepustím. Morálka nemorálka.

22. března

Den se nachýlil ke svému závěru a já mám jen jediné přání: prodloužit ho. -

Po svatebním obřadu se smála. Nejsem jí hoden, a přesto ke mně doléhá zvuk proudu vody, který na sebe nechává rozkošnicky padat v koupelně. Udělala mne štastným. Nyní, v poslední třetině životní pouti. Bude to však štěstí vykoupené stálým strachem, že o ně mohu kdykoliv přijít.

Musím uznat, že deník začal velice slibně. Na dvojí život to nevypadá. Ještě mám příležitost ho vrátit na své místo, ale neudělám to - zvědavost mě už lapila svými ukoptěnými prstíky. Nově objevená lačnost po dalších lichotkách mě pohání i zaslepuje. Líbí se mi číst o tom, jak mě František miluje. Říkává mi podobná slova skoro denně, a já to mnohdy vůbec nevnímám; číst vyznání jako součást intimní výpovědi je jiné.

Podobně potěšující, jako když jsem před lety náhodou zaslechla úryvek rozhovoru, ve kterém kdosi povídal: Ta Alena Kučerová je vážně třída!

Chtěl bych, aby se ke mně skutečně přimkla. Je tak mladá. Je dokonce o pár týdnů mladší než Kateřina, ale mnohem vyzrálejší. Občas mne obestírá hrůzný dojem, že její srdce je ukryto v trsech bodláčí. Budu mít dostatek času proklestit si k němu cestu?

No jo. Metafory o trsech bodláčí jsou krásné, přesně Františka vystihují, jako bych ho slyšela, ale sakra kdo je ta Kateřina? Pokud mě paměť neklame, ani jedna z exmanželek se tak nejmenuje. Musím to neprodleně zjistit. V rychlosti jsem si do bloku z přední strany načmárala takřka detektivní úkol -odhalit totožnost záhadné Kateřiny. A rychle zpět ke čtení. Nemám moc času. Za chvíli budou dvě. František se má kolem třetí hodiny vrátit a složka je velmi, velmi tlustá. Začíná mě mrazit při pomyšlení, kolik podobných Kateřin ještě může ukrývat.

25. března

Křehkost dnešního jitra mne zaskočila. Alenka oddechovala v šeru a mne zabolela v prsou obava. Až příliš často si všímám chtivých pohledů, které se k ní stále stáčejí. Bojím se, aby i tento posvátný svazek nezhanobila nevěra, stejně jako ty předešlé. Tchyně se zdá být rozumná. Taktéž poukazuje na nevhodnost Alenčina oblékání. Budu muset zakročit, neb sukně jí sahají sotva do půli stehen.

Bože můj. Vzala jsem si psychopata! Koho jiného by ještě na sklonku dvacátého století mohly pobuřovat minisukně?

26. března

Čtyři dny po našem sňatku. Blíží se půlnoc. Alena už dvakrát telefonovala, že se zdrží. Uvědomuji si, jak bláhové je moje počínání, ale celý večer jsem jí psal dopis.

Jen tak se mi daří být jí nablízku. (Nakonec jsem jej spálil v krbu, nechci se vystavovat posměchu.)

Jsou dvě hodiny ráno. A. už se ani neobtěžuje telefonovat. Poslala mě spát. Prý je na dálnici z Prahy zácpa a ona neví, kdy se navrátí. Ihned jsem se pokoušel volat na správu a údržbu silnic a na dopravní inspektorát, abych si její tvrzení ověřil.

Nikdo to tam nebere. Kdykoliv člověk potřebuje úředníky, nejsou k dispozici, pokud však mají možnost lidem otravovat život, rojí se v houfech. Zpropadená situace!

Nemůžu říct, že bych nad Františkovým podezíráním a žárlením juchala radostí.

Vím o těchto neblahých vlastnostech své. Jen jsem netušila, že to začalo tak brzy.

Vlastně od samého začátku. Já jsem neobvyklé chování zaregistrovala až po několika týdnech, a to jsem ještě ke všemu obviňovala sebe, že jsem Františkovi pravděpodobně poskytla důvod svým příliš familiárním chováním ke kolegům.

Můžu být klidná. František se zřejmě už jako žárlivec narodil.

No, asi se ještě dozvím věci, pánbůh mě chraň!

27. března

Ještě nikdy mi zpráva o hromadné autohavárii nepřinesla tolik radostí. V

senzacechtivých televizních záběrech byla ukazována bezvládná zkrvavená těla, díval jsem se na ně u snídaně a zakoušel cosi jako závrať. Musel jsem ukrývat obličej do dlaní, aby si Alenka nevšimla, jak se usmívám. Nedokázal jsem se ovládnout. To, že mi nelhala, mělo pro mne neskonale větší význam než zmařené cizí lidské životy. Je tohle ještě láska, nebo jsem už zrůda? (Musím vymyslet, jak ji potěšit. Tohle manželství už si zničit nenechám!)

Najednou se mi to ráno vybavilo. Vrátila jsem se tenkrát za svítání z nějaké úmorné služební cesty. Jestli to byla doopravdy Praha, Vídeň nebo Ostrava, to už bych si teď, nebýt zápisku v deníku, asi nevzpomněla. Vím jen, jak moc mi bylo líto, že tam musím jet. Nechtělo se mi od Františka. Matně si uvědomuju, jak mě tehdy jeho archaický slovník ještě okouzloval. Dodával Františkovi noblesu a vzbuzoval ve mně neopodstatněné pocity důvěry a bezpečí. Byla jsem zamilovaná.

Ne nadarmo se říká, že nejlépe vzplane stará stodola, že.

Jednání se tehdy ke vší smůle hrozně protáhlo. Obchodní partner mě zval na večeři, odmítla jsem a v kiosku cestou na parkoviště si koupila dva hamburgery.

Spěchala jsem domů. K manželovi! Byl to nevšední, vzrušující pocit. Svoji Toyotu RAV 4 jsem měla v té době sotva pár týdnů. Kožená sedadla pronikavě voněla novotou. Čert ví proč, ale právě ta vůně ve mně vzbuzovala silnou erotickou touhu.

Představovala jsem si, jak vklouznu k Františkovi pod přikrývku a vklíním svoje studené nohy mezi jeho. Od nepaměti mě totiž zábly nohy. (Zato teď bych klidně mohla spávat s chodidly v mrazáku a neucítím zhola nic.) No prostě jsem si to tenkrát roztouženě svištěla po dálnici, když vtom se přede mnou začala množit zadní světla automobilů. Pršelo nebo možná byla jen mlha, to nevím přesně. Dálnice byla ucpaná někde u Jihlavy. Nekonečně dlouhá kolona aut se posunovala po několika centimetrech. Telefonovala jsem Františkovi z mobilu, špatně jsem ho slyšela. Zdálo se mi, že už spal. Když jsem nakonec někdy k ránu přijela, byl nerudný a uštěpačný, dopoledne mi pak ale nechal poslat do kanceláře velkou kytici s kartičkou, na které stálo jen Promiň a podpis. Myslela jsem, že lituje, jak se na mě utrhoval, a až dnes jsem se dověděla pravdu. Omlouval se mi vlastně za to, že mi nedůvěřoval. To mi připomíná, že ho v poslední době taky pořád z něčeho podezřívám, ale kytice ani dárky mu za to neposílám. Asi bude holt doopravdy lepší člověk ne: já, máti má nakonec zase pravdu.

3. dubna

Obdobně jako nalité pupence stromů, rozvíjí se i Alenka v celé své kráse. Zdá se, že se pro letošek již definitivně zbavila zimního pláště a hodlá ukazovat nahé nohy celému světu Mám dojem, jako by mne někdo okrádal o něco vzácného, co patří jenom mně. Domluvy zde nepomáhají. Nemyslím, že je to pouze mládí, co ji nutí provokovat muže. Dodatečně zjišťuji, že se v mnohém podobá mým bývalým manželkám. Ženská koketérie by měla být trestná!

4. dubna

Dnes A. vedla dlouhý telefonát. Hlasitě se smála. Nebo vysmívala?

Zpočátku jsem měl dojem, že hovoří s tchyní. To, že zmlkla pokaždé, když jsem vstoupil do místnosti, mne však zmátlo. Proč by to tajila? Nebo to skutečně byla matka a spolu mě snad očerňovaly?

To by mě zajímalo, s kým jsem to tenkrát mluvila a jestli jsme vážně propírali Františka!

V každém případě bude nutné získat v tchyni spojence. Vzhledem k určitému souzvuku, který je patrný od počátku našeho seznámení, nepovažuji věc za obtížnou. Pozítří máme společně povečeřet v drahé restauraci na oslavu jejích narozenin. Koupě dárku bude klíčová!

Koupě dárku bude klíčová! Já idiot! Pěkně jsem mu naletěla! Jediné, co mě blaží, že drahá matinka taky. Ucvrkávala nad broží s malými rubínky a fistulkou kvokala na všechny strany. O tom dárku jsem pochopitelně neměla tušení. Objednala jsem stůl ve vinárně, pořídila osmačtyřicet rudých růží a opájela se pocitem, jaká jsem vzorná dcera a že pro svoji zploditelku dělám maximum. Právě když číšník jako dezert servíroval flambované palačinky, vytasil se František s dárkem.

Utratil za něj nejmíň dva knihovnické platy. K hodné dcerušce přibyl ještě hodnější zeťáček. Byla jsem tak dojatá že jsem na všechny výtky ohledně hloubky mého dekoltu roztržitě přikyvovala a v závěru večera neváhala přehodit si přes odhalený hrudník lněný servítek.

6. dubna

Společný večer se vydařil. Když si Alenka odskočila na toaletu, pokoušela se tchyně se mnou dokonce flirtovat. Stejně staré ženy mne vždy odpuzovaly, ale opanoval jsem se. Posléze jsem využil její přízně. Přislíbila mi pomoc. Budeme držet pohromadě, snad Alenku ohlídáme. Tchyně mne upozornila, že mé obavy stran Alenčiny počestnosti jsou oprávněné a že vždy bývala tak trochu do větru.

Bez komentáře.

11. dubna

Nezdá se mi pravděpodobné, aby tak mladá žena pracovala častokrát až do pozdních večerních hodin. Při zběžné prohlídce osobních věcí nic závadného nebylo nalezeno. Buď je tak rafinovaná, nebo…

Kruci. Zvoní telefon! Právě když je to tak napínavé! ,,Halóó!“

„No ty máš teda náladu!“ zapištěla máti.

Tak to mi ještě chybělo. Nejmíň půlhodina je v háji.

„Z čeho nesmírně důležitého tě vyrušuju, že jsi tak nabroušená?“ pokračovala.

Nikdy si nenechá ujít příležitost někoho popichovat. Že jsem její nejmilejší terč, o tom nepochybuji! „Koukáš na seriál, co?“

„Ne, právě si strkám čípky do zadku. Vždycky špatně snáším, když mě u toho někdo vyrušuje,“ odsekla jsem. Fakt je že čípky musím používat denně a že na tuto proceduru skutečně vyžaduji klid, a proto taky pokaždé vyvěsím telefon Ovšem tohle máti nemůže vědět. Aspoň doufám.

,,Ali, nebuď vulgární. Víš, že ani František nesnese, když jsi hrubá!“ Jo a taky nesnáší staré rachejtle, jak jsem se dočetla!

,,Musíš se snažit, aby ses mu nezprotivila. Nemá to teď jednoduché, to si uvědom,“ dula do mě. Smekám před Františkem. Pořídit si tak pilného advokáta za jednu pitomou brož, to je teda kauf!

,,Co nového, mami?“ stočila jsem rozhovor k oblíbenému tématu číslo dvě - její osobě. (Prvenství se Františkovi upřít nedá.)

„Byla jsem u lékaře,“ dramaticky se odmlčela. Chodit k lékaři je pro ni společenská událost svou významností rovna návštěvě Národního divadla či plesu v Opeře. „Zase mě trápí žlučník. Poslali mě na ultrazvuk a pan doktor povídal, že takhle veliký žlučníkový kámen v životě neviděl,” odmlčela se. Když zjistila, že s vyděšeným jekotem nepadám do mdlob, přidala ještě: „A že už prý nějakých žlučníkových kamenů viděl! Pracoval dva roky dokonce na klinice v Německu.“

„Hmm, dokonce v Německu,“ zamručela jsem. Taky co na to říct? Ať si kámen nechá vyoperovat a zažádá o zápis do Guinnessovy knihy rekordů, když je tak obrovský? Nebo že ho ochotně vyměním za chromé nohy a ještě mi klidně může přihodit svůj vysoký cholesterol (pochopitelně rovněž ten nejvyšší, jaký kdy kdo měl)?

Jsem bestie? Anebo mě moje zranění skutečně opravňuje nemít soucit?

„Buď ráda, že jsi ještě mladá,“ dorazila mě. Vážně si neuvědomuje, jak jsem na tom já? Že polykám prášky, abych se nepomočovala, další, abych příliš nezatěžovala svoje ledviny a játra? A že to stejně asi nebude nic platné, protože mraky vozíčkářů končí na dialýze? Že se ve třiceti dvou letech pokorně vracím k neckingu, jedinému to zdroji sexuálního vzrušení, a že jsem se tři měsíce pod dozorem rehabilitační sestry učila vytírat si zadek? Doprdele!

„Už musím končit,“ zasípala jsem. Sebelítost mi zneprůchodnila hrdlo.

Tak to se mi dřív nestávalo! Začínám mít utkvělý pocit, že moje bývalá duše, hladká jako oblázek, bude svým povrchem nápadně připomínat stočeného dikobraza. Brzy začnu po lidech metat ostny.

„Dobře, když musíš končit, tak musíš. Buď hodná, zlato. Hlavně na Františka.

Nechci, abys skončila osamělá jako já. Nedovedeš si představit, jaké to je, když už na tobě nikomu nezáleží.“

Vyčítá mi nezájem? Ona mně?!

„A zavolej zítra, jak jsi dopadla na kontrole.“ Zavěsila. Seděla jsem jak omráčená. Proč jsem na ni taková? Sama jsem přitom úplně zapomněla, že mám zítra jít do nemocnice na vyšetření, ale ona si to pamatuje! Nemůže být tak sobecká, jak ji pořád v duchu obviňuju. Možná mě má i ráda. Tím svým neohrabaným způsobem, ale má. A ze mě se stává pěkná semetrika, ach jo.

Nezačínám se jí nakonec podobat?

Zpět k deníku. Čas kvapí.

Buď je tak rafinovaná, nebo je abnormálně posedlá prací.

Čekala jsem něco pikantnějšího než posedlost prací. Trochu mě to zklamalo.

Včera jsem nahlédl do časopisu, který nechala A. povalovat na stole. (Na to, že je žena, je velmi nepořádná.) V časopise byla pasáž o manželské nevěře. Chtěla, abych si časopis přečetl? Nechala ho tam ležet záměrně? Nebo si je tak jista sama sebou, že si počíná neopatrně? Nicméně, v časopise stálo, že statistiky dokazují, že emancipované ženy jsou mnohem častěji nevěrné a že zpravidla jsou jejich vyvolenými kolegové ze zaměstnání. Na ten raut, co pořádá její firma, přece jen půjdu! Neznám emancipovanější ženu, než je Alena. Nevzpomene si sice, jaká zelenina patří do svíčkové, ale kolika koňmi je vybaveno určité auto, to ovládá nachlup přesně.

Jasně! Raut! Tak ten si pamatuju velice dobře. Aby taky ne, na první manželskou hádku ženská většinou nezapomene. Obdobně jako na ztrátu panenství. Sakra, to nebyl dobrý příklad jak on se jen jmenoval… Olda, Ota, to už nevím, ale dobře si vybavuju jeho vlasy, trčely mu od hlavy jako dráty.) S firemní party byly od samého počátku problémy. Svoji účast potvrdila jen asi třetina potenciálních obchodních partnerů. Zrušila jsem objednávku velkého sálu a celou akci narychlo přesunula do salonku. Obchodní partneři to jakýmsi záhadným způsobem vyčenichali a na poslední chvíli začali hromadně potvrzovat svoji účast.

Velký sál už byl zadaný. Měla jsem z toho hlavu jak medicinbal a František chodil po domě, do všeho třískal a trousil jedovaté poznámky. Nechápala jsem, co ho žere, ale neměla jsem čas to zjišťovat. Poprosila jsem ho, aby na raut šel se mnou. Ani nevím, proč jsem to udělala. Asi ze zdvořilosti. Nebo jsem chtěla, aby měl dojem, že do mého světa patří, že se před ním neuzavírám, neodstrkuju ho. Řekl, že akce podobného typu jsou pro něj vrcholná ztráta času. Ulevilo se mi. Snadněji bych si představila, že budu mít pětikilovou kouli na noze než Františka za zadkem. Ale podobně jako obchodní partneři, i on si to rozmyslel. Nerozuměla jsem, co se to s těma mužskýma děje. Možná se nějak rozkřiklo, že součástí rautu bude módní pře-hlídka, a všem konečně došlo, co asi tak může předvádět výrobce spodního prádla.

Nejpodstatnější na celé epizodě je, že František mě na party skutečně doprovodil. Ani při nejlepší vůli bych neměla dost času se mu věnovat, ale já dobrou vůli zcela postrádala. Zavazel mi tam. Bránil mi chovat se přirozeně, svazoval mě do role jakési upejpavky. A to jsem věru nikdy nebyla! Pokusila jsem se Františka setřást, a rafinovaně ho strčila na starost Monice. (Má čtyřky prsa a přímo výstavní nohy a František je Pořád ještě moc pěknej chlap, navíc trpí chronickou potřebou střídat partnerky. Riskovala jsem mnoho. Ale co bych pro blaho firmy Elis neudělala, že.)

A pak jsem svobodně korzovala se sklenkou šampaňského v ruce a rozsévala sympatie na všechny strany ve snaze urvat co nejvíce příslibů na kontrakty.

František pěnil a brunátněl. Po přehlídce miniaturních bikin, kalhotek tanga a podprsenek se silikonovou výztuží přetekl Františkův pohár (či spíše poháreček) trpělivosti. Přistoupil ke mně, rty stažené do výstražné přímky, a nahlas pravil:

„Jdeme domů.“ Opravila jsem ho na ty jdeš domů, já tady mám práci a rozplizlým úsměvem se pokoušela drobný incident zamaskovat. František usiloval o pravý opak. Kromě německy a francouzsky mluvících obchodních partnerů se všichni kolegové z branže dověděli, že si připadá jak v nevěstinci, kde já jsem bordel-mamá. Pak odešel ze scény, opojen svou morální převahou. Potlačila jsem nutkání nakopat ho do jeho arogantní prdele a křečovitě se uculovala se slovy:

„Omlouvám se. Manželovi umřela matka. Je pod velkým tlakem.“ Pochopitelně to nebyla pravda a kdekdo to tušil.

Domů jsem se vrátila po půlnoci, party se nakonec přes drobné nezdary povedla a já byla ochotná na celou věc zapomenout. Ne však František. Stál v ložnici jako Bůh pomsty a nenávistně na mě syčel: „To jsi udělala schválně? To je tvůj styl, co?

Prvně chlapy rozparádit polonahými flundrami, a pak s nimi koketovat, aby podepsali smlouvu? Kam až bys byla schopná zajít?“ Žádná moje odpověď ho neuspokojila. Všechno, co jsem řekla, bylo špatně. Připadala jsem si jak u policejního výslechu, div že mě nepálil cigaretou na chodidlech, aby ze mě dostal pravdu. K ránu už jsem byla ochotná přiznat kdejaký jeho výmysl, jen abych mohla jít spát. Kňučel, že mě miluje a že by se musel zabít, kdybych měla někoho jiného.

Usoudila jsem, že je buď slaboch, nebo duševně chorý, a na jeho úpěnlivou žádost mu na kolenou přísahala věrnost. Spát jsme nešli, svítalo.

15. dubna

Vzal jsem si poběhlici! Na večírku koketovala s každým kdo byl oděn do kalhot.

Pokusil jsem se tomu trapnému ostouzení udělat přítrž, ale byla již v takové ráži, že se katastrofě nedalo zabránit. Čekám na ni doma, až přileze po kolenou a bude prosit za odpuštění.

Jo, tak proto jsem musela klečet při slibu věrnosti. Nebýt na kolenou, nemělo by to zřejmě tu správnou šfávu!

16. dubna

Vše se nakonec vysvětlilo a v dobré obrátilo. Alenka přiznala svoji vinu, připustila, že se jí dokonce líbí i jiní muži kromě mě, a já to přijal velkoryse.

Řval jak pominutý a divoce škubal mým županem.

Hlavně že se nesnaží mne obelhávat. Na lži ztroskotalo již mnoho manželských svazků. Alenka si uvědomuje svoji slabost, a ačkoliv to neřekla, vycítil jsem, že svého chování trpce lituje. Miluji ji jako ještě nikdy nikoho.

Možná by bylo dobré pořídit si rodinu, aby se trochu usadila, zklidnila a přimkla k domovu. Nejsem sice nakloněn dětskému pláči a podřizování se rozmarům malého dítěte, ale určité oběti jsou v manželství nezbytné.

František se rozhodl obětovat, ale byla jsem to já, kdo si musel každé ráno za jeho bedlivé asistence měřit bazální teplotu, zabavil mi cigarety a alkohol, pečlivě zaznamenával do grafu plodné a neplodné dny i frekvenci našich pohlavních styků (která klesala úměrně s jeho narůstajícím fanatismem) a nutil mě jíst ovesné vločky, sušené ovoce a oříšky - potraviny, kterými jsem kdysi krmila svého křečka Eunucha (záhy pošel).

Ačkoliv jsem na děti ještě nebyla připravená, zblbnul mě tak dokonale, že jsem obrečela každou menstruaci. Začala jsem pociťovat, že pokud Františkovi neporadím následníka trůnu, vezmu mu poslední naději, že po sobě na světě zanechá něco smysluplného. Na sázení stromků či stavění domů nikdy nebyl.

Vlastně mě ani nenapadlo, že by dítě mohlo suplovat pomyslný řetěz, kterým lze ženu přikovat k rodinnému hnízdečku.

Když tak pročítám Františkovy zápisky, zjišťuju, že jsme žili paralelně dva různé životy. To nebyl vztah rovnocenných lidských bytostí, ale podivné soužití dvou různorodých živočichů. A je dost dobře možné, že tento stav stále trvá…

21. dubna

Čím dál častěji se v noci budím a nějaká neznámá síla mne nutí pozorovat A., jak spí. Někdy ji sleduji celé hodiny. Přináší mi to pocit vrcholného uspokojení. Jsem smýkán majetnickými vášněmi a pýchou. Ve spánku se zdá být ještě mladší, než ve skutečnosti je. Vypadá skoro jako děvčátko. Její víčka se chvějí jako okvětní plátky růží, jako křídla motýlů. Bojím se i nahlas vydechnout, abych ji snad neprobudil.

Když spí, zbožňuji ji mnohem více než ve dne. Je bezbranná. Opak toho, když procitá. Nenávidím její vnitřní sílu, rozhodnost a samostatnost. Tyto vlastnosti by měla příroda nadělovat do vínku pouze mužům.

Skoro si netroufám číst dál.

23. dubna

Jsem na ní závislý, potřebuji ji k životu stejně jako vodu či vzduch. Jak dokázat, aby cítila totéž? Jak docílit, aby ve spánku nezamykala své sny pod oční víčka, nýbrž ve vášni sténala mé jméno?

Upřímně, nedovedu si představit, že bych vášnivě sténala Františku, Františku!

6. května

Oznámila mi, že na dva dny odjíždí. Ani se nezeptala na můj názor. Že má milence, je již více než pravděpodobné. Žádná žena neopouští svého milovaného manžela kvůli práci.

Prej zásadně utíkají jen do náruče jiných mužů. Uvažuji o tom, zda bych si neměl opatřit střelnou zbraň.

7. května

Volal jsem jí do hotelu. Už třikrát. Pokaždé sluchátko vzala sama. Zavěsil jsem.

Nevím, jestli to vůbec něco dokazuje. Nejraději bych se do té Plzně sám rozjel.

Pečlivě jsem prohlédl její šatník. Bílá halenka je mírně cítit pánskou kolínskou a v semišovém saku má navštívenku nějakého inženýra Kratochvíla. Do práce to sako ale nenosí!

Ihned jak se navrátí, musím na ni udeřit-nekompromisně!

A jak si předsevzal, také udělal. Nevycházela jsem tehdy z údivu. Bylo to v dobách, kdy jsem se ještě domů opravdu těšila. V běžných manželstvích se toto rozkošné období nazývá líbánkami. V našem případě by ho takto romanticky nemohl pojmenovat ani nenapravitelný optimista.

Odložila jsem v předsíni kufr a pověsila plášť.

„Tak už jsi spokojená?!“ vyštěkl na mě zcela bezdůvodně František.

Nechápala jsem: „Stalo se něco?“

„Tak ona se ještě ptá, jestli se něco stalo!“ ušklíbal se. „Tak abys věděla, někdo tě tady sháněl!“

„A kdo?!“ otázala jsem se a přitom zvažovala, jestli náhodou neskončil některý z mých povedených bratránků ve vězení a nenarušil svým chováním jemnocit mého muže.

„Jen se nedělej! Hraješ si na naivku, a přitom odpověď je nasnadě!“ přikrmoval František své rozhořčení.

Za svobodna jsem takovým lidem říkávala samonasírací typ. Bylo ode mě vskutku pošetilé pořídit si jednoho takového týpka domů. Může být sebezamilovanější, sebehodnější, sebepracovitější, ale žít se s ním prostě nedá.

„Tak dobře, Františku. Řekni mi, o co jde, a probereme to spolu.“

,,To by se ti tak hodilo do krámu!“ pištěl. Muži, kterým v rozhořčení hlas skáče do falzetu, mi byli vždycky odporní.

„Nevím, o čem mluvíš. Jdu se osprchovat,“ utnula jsem zbytečnou debatu.

„Tak to tedy ne!“ rázně mi zastoupil cestu. „Tak lehce se z těch svých nemorálností nevyvlékneš.“

„O jakých nemorálnostech to prosím tě meleš?“ zase jsem se nechala vtáhnout zpět.

„Tak vidíš, připouštíš, že se chováš nemorálně!“

„Nesmysl. Tramvají načerno nejezdím, protože jí nejezdím vůbec, zdravím všechny lidi v ulici a nahá se koupu jedině na plážích k tomu vyhrazených.“

„Nahá?!“ zaječel.

„To byl vtip,“ vydechla jsem unaveně. „A teď mě pusť, jdu se umýt.“

„Nepustím. To by se ti tak líbilo, vtipkovat na můj účet, co?“ nabíral druhý dech. „A co jiného ještě děláš na můj účet? Taháš se s chlapama a pak se spolu smějete, jakého sis vzala troubu?“

„Zbláznil ses?“

„Já ne, Alenko, “ cedil a neuroticky poškubával obočím. „Já se nezbláznil.

Nechal jsem ze sebe dělat blázna dost dlouho, protože jsem doufal, že se umoudříš.

Pakliže se tak nestane, měl bych přistoupit k radikálnímu řešení.“

„A to je?“

„Rozvod, Alenko, rozvod,“ dramaticky zopakoval a čekal, jak na mě jeho verdikt zapůsobí.

„No, fajn,“ odvětila jsem nenuceně, i když to pro mě byl šok. Navíc jsem stále ještě nevěděla, o co se jedná. „Máš už v rozvodech praxi, asi bude nejlepší to nechat na tobě.“

Scénář se mu evidentně vymkl z rukou. Výhružka, která mě měla vyděsit, vyděsila nakonec jeho. Zbledl a hopkal za mnou do koupelny. Zjevně nechápal, proč se mu neplazím u nohou a v tichém zoufalství nežebrám o milost. Bryskně za-

řadil zpátečku: „Možná bych ti dokázal dát ještě jednu šanci.“ V té době jsem pochopitelně nemohla tušit, že tehdejší zmatený dialog se stane uvítacím ceremoniálem a že pojem

poslední šance budu slýchat dvakrát do týdne. Vcelku vděčně jsem tedy přijala nabízený smír. Byla jsem vyčerpaná a chtěla jsem mít klid aspoň doma, když v práci z nerváků nevyjdu.

,,A kdo mě tady vlastně hledal?“ zeptala jsem se Františka těsně před spaním.

„Zapomeň na to. Už o tom nebudeme mluvit,“ navrhl bohorovně a já se dobré tři hodiny zmítala na lůžku s nepříjemným pocitem provinění. Něco jsem přece Františkovi provést musela, jinak by takhle neřádil. Ale co by to mohlo být?

Pravda je, že časem jsem si na jeho poznámky zvykla a už mě tolik nenervovaly, i když žádný med to nebyl. Záhadné historky o tom, jak mě někdo sháněl či mi telefonoval, když jsem nebyla doma, tu a tam zopakoval - pro jistotu. Co kdybych se nechala nachytat a vyklopila na sebe nějaké kompromitující přiznání? Například že mi kolega pochválil sukni nebo zaplatil kakao v bufetu? Anebo že jsem ve snu políbila Denzela Washingtona?

Ne, mnohdy Františkovo žárlivé běsnění vyvolávalo spíš slzy než vtipkování. A to jsem přitom ani netušila, jak mi od samého začátku prohledával kapsy a nad smyšlenými indiciemi vytvářel svá závažná podezření.

Nevím, čím to je, ale nějak se nemůžu ubránit dojmu, že by se mi v nevědomosti žilo líp. To mám za to, že se hrabu v cizích zásuvkách!

8. května

Domnívám se, že byla skutečně na služební cestě. Pozor! Nesmím se však nechat ukolébat její prohnanou lstivostí. O tom, že je mazaná, svědčí i jednoznačný důkaz: vizitka toho Kratochvíla ze saka zmizela!

Jak mohla zmizet? Proč bych vytahovala ze saka nějakou pitomou vizitku jakéhosi Kratochvíla, o jehož existenci nemám teď už ani tušení? Sakra, kdybych si jen vzpomněla, kdo to byl…

10. května

Tahle šaráda s inženýrem Kratochvílem už mě začíná unavovat. Dnes volal! Jsem dalek toho podílet se na nějaké nedůstojné hře.

A pochopitelně není doma. Peču na večeři kachnu s čer-veným zelím, nejraději bych to celé spláchl do klozetu.

Nepřišla. Už je osm hodin. Nemám na jídlo vůbec pomyšlení.

Právě odbyla půlnoc. Kachnu jsem vyhodil. To by se Aleně náramně hodilo! Já jí budu dělat hospodyňku a ona bude trajdat po nocích s nějakým frajírkem! Musím neprodleně zakročit!

(Informoval jsem se na tu pistoli. Bez zbrojního pasu mi ji neprodají. Musím zjistit, za jakých podmínek vydávají běžným občanům zbrojní pas a jestli bych toho mohl docílit.)

11. května

Přišla až k ránu, coura! Nachystal jsem jí snídani. Pěkně mlčky, aby věděla, jak moc mne zranila, a uvědomila si svůjí prohřešek. Snídaně se ani nedotkla.

Zvracela! Co když je těhotná? Je možné dál žít v zoufalých mukách nejistoty?

14. května

Probudila ve mně něco, o čem jsem neměl ani tušení. Dokázal bych vraždit, jsem latentní vrah!

21. května

Zakouším opravdovou bolest, neb Alena nemíní zanechati obezliček.

Obezlička… obezlička. Krucifix, co to jen může být?

Je půl třetí, na čtení mi už zbývá sotva půl hodiny, a ještě abych se zdržovala hledáním ve slovníku.

Uff, to jsem se zadýchala. Občas, když spěchám a chci se co nejrychleji přemístit z postele na vozík, mívám dojem, že ty moje bezvládné nohy váží snad tunu. (A to mi ještě v uších znějí lichotky typu: slečno, vy ale máte úžasně lehký krok. Ach jo, kde se courají všichni pohádkoví dědečci, kteří dokáží vrátit čas?) Zajela jsem ke knihovně, očima vyhledala slovník spisovné češtiny a blahopřála si ke štěstí-byl v jedné ze spodních řad. Ve spěchu jsem ho vytáhla, ale vyklouzl mi ze zpocených dlaní a rozevřený spadl na zem k nohám. Nejsem žádná hadí žena, takže je jasné, kolik mi dalo práce ho opět zvednout. Těsně před třetí hodinou jsem se konečně dozvěděla, že obezlička je svalování osobní zodpovědnosti na jiné.

Nejsem o nic moudřejší.

Musím ale deník rychle uklidit na původní místo, aby František nic nepoznal.

Může se vrátit domů co nevidět. Do zítřka se seschnu zvědavostí!

Je osm hodin třicet minut. Drobně mží. František mi pomáhá do taxíku, z taxíku; tlačí můj vozíček po nájezdu v nemocnici, pomáhá mi zdolat několik nepochopitelně umístěných schodků a veze mne do čekárny rehabilitačního oddělení. Potom putujeme na urologii, neurologii, do kantýny na oběd a zpět pro výsledky. Uvědomuju si jediné: bez něj bych to nezvládla. Potřebuju ho jako nikdy v životě. Bojím se okolního světa. Stresuje mě, že lidem dosahuji sotva do pasu, že se jim s vozíkem pletu pod nohy a nevidím jim do očí. (Koho by taky nestresovalo, zírat všem furt někam na poklopec, že.)

Kdysi jsem při četbě současné, anglicky psané literatury snívala o tom, jak by bylo krásné žít i v naší poněkud kulturně zaostalé zemi coby singl alias solitér. Tak na tom snu již neshledávám krásného vůbec nic, což dokazuje pouze to, že jak stárneme a vyvíjíme se, souběžně s námi stárnou a vyvíjí se i naše sny a tužby. Já zestárla ze dne na den o několik let, a přestože jsem se naučila měnit si spodní prádlo, dojít si na záchod nebo si uvařit čaj, stejně nebudu nikdy soběstačná. Moje nohy - to je teď František a vozík. Pěkně půl na půl. Nemůžu si dovolit štěkat na něj kvůli nějakému pitomému deníku, nemůžu si dovolit žádné rozepře. Musím být hodná holčička a tím mu aspoň zčásti oplácet, co všechno pro mě dělá. A k tomu vede jediná cesta: ruce pryč od deníku!

Když zatnu zuby, dokážu chápat a snad i vlažně milovat člověka, který mi svého času prohledával kapsy a nutil mě počít dítě, jen aby ze mě udělal hospodyňku, ačkoliv sám děti nemůže vystát. Tohle je ještě v mých silách. Koneckonců, něco jsem se už přiučila. Klidně se přehrabuju v cizích vzpomínkách a přitom si libuju, jak je to vzrušující. Nemůžu nikoho soudit. Jaký je mezi mnou a Františkem rozdíl?

Možná ten, že jeho jednání se dá zčásti omluvit sžíravou žárlivostí, zřejmě jediným citem, kterého je schopen. Ale čím omluvit to moje slídění? Ha? Takže ještě jednou: ruce pryč od deníku. Je to časovaná bomba.

Jen co jsem podrobně zpravila matku o tom, jak na rehabilitaci chválili moje pokroky, na urologii obdivovali, že jen tak bez problémů na požádání načurám do kalíšku, a na neurologii mě utěšovali, že nemít ty ochrnuté nohy, jsem dokonale fit, zazvonil telefon znovu.

Byla to Monika. Poctivě dodržovala naši úmluvu a konzultovala se mnou i rozhodnutí typu kolik se má pro firmu nakoupit rolek toaletního papíru..

Zase si začínám připadat důležitá. Celé ty měsíce, kdy mě Monika zvládla zastoupit, aniž by se firma ocitla na pokraji krachu, jsem si uvědomovala, že bez svých pravomocí nic neznamenám. Moc je jedna z nejnebezpečnějších drog a všichni jsme bohužel nahraditelní, i ti na postech nejvyšších. Po létech, kdy jsem firmě Elis obětovala veškerý svůj čas, to bylo kruté zjištění. Teď to vidím jinak. To já tak dobře vyškolila a vychovala svoji nástupkyni! Dokázat se obklopit správnými lidmi, to je vrcholné umění. Platí to v podnikání, v politice i v soukromém životě.

Monika je ten správný člověk, tím jsem si nyní už jistá. Přičichla k moci, ale dokázala se jí poměrně lehce vzdát. Nepodvádí mě za mými zády, zřejmě ani nepomlouvá, moje rozhodnutí respektuje, a i když mám jen málo možností si to ověřit, přesto jí věřím.

Vlastně bych mohla být docela spokojená. Mám muže, svoji práci a peníze.

Většina lidí nemá ani tolik. Mohla bych být spokojená a nepokoušet osud. Mohla bych si dokázat, že mám pevnou vůli, a už nikdy neotevřít složku s Františkovými zápisky. Mohla bych. Ale já nemůžu, nejde to! Jsem jako na trní, pokukuju po hodinách a modlím se, aby šel třeba na nákup nebo do čistírny pro oblek a kravaty.

Ta tam jsou ušlechtilá předsevzetí!

„Dnes už nikam nepůjdu,“ řekl, jako by mi viděl do hlavy. „Venku je mizerné počasí a já chci být s tebou. Uděláme si pěkný večer, otevřeme si láhev vína a oslavíme, že jsi na kontrole v nemocnici dopadla tak dobře.“

„To bude fajn,“ odpověděla jsem jak náměsíčná. Zvědavost mě užírala, rozleptávala, pálila, drtila, štípala. Napadlo mě, že bych mohla počkat, až František usne, vyplížit se z ložnice a přečíst si v pracovně aspoň pár stránek. Vyplížit se! Na vozíku! Pěkná konina, samozřejmě.

„Nemusíš se mnou čučet doma, jestli něco máš,“ nadhodila jsem ledabyle a horečnatě přemýšlela, pro co bych drahouška mohla poslat. Nic mě nenapadlo.

„Jsem s tebou rád,“ odpověděl a zkoumavě se na mě podíval.

To by tak chybělo, aby znovu začal blbnout s tou svou žárlivostí! Musím být opatrnější. S Františkovou chorobnou představivostí je možné vše. Už se vidím, jak v slzách přiznávám, že se v jeho nepřítomnosti denně ukájím pohledem na najatého striptéra. (Taky čím jiným by se mrzák mohl ukájet nežli pohledem, že.)

„Na co myslíš?“ zeptal se.

„Ále, přemýšlím, kam jsem dala ty prospekty, které jsem si vyžádala na rehabilitaci,“ chytla jsem se záchranného lana. Madla, hrazdičky a příjezdová rampa, to jsou natolik ožehavá konverzační témata, že by Františka mohly vypudit z domu na několik hodin.

„Ty sis vzala nějaké letáčky?“ vyjel na mě. „Nedůvěřuješ mi snad?“

„Proč myslíš, že ti nevěřím?“ otázala jsem se nevinně. Naivka se mi v poslední době opravdu začala dařit. „Chtěla jsem ti jen pomoct.”

„Domníváš se, že potřebuji tvoji pomoc? Že nezvládnu sám bez tvého přičinění ani objednat pár pomůcek pro… pro… pro svoji ženu?“

Bylo dojemné, jak se snažil vyhnout slovu invalida. Trošku to zmírnilo moji touhu provokovat, ale přesto jsem jízlivě prohodila: „No, někdy si vážně myslím, že je pro tebe problém opatřit mi ty pomůcky. Jinak by tu už přece dávno byly, no ne?“

„Jsi netrpělivá.“

„Ano, jsem. Taky bys byl, kdyby tě někdo měsíce a měsíce musel strkat do vany a zase z ní vytahovat. Kdybys muse požádat o každý hrnek, kdyby sis nedokázal sám dojít na záchod, ani odtáhnout žaluzie nebo vzít si ze schránky poštu.“

„Já bych ti byl vděčný, že se o mě staráš!“ ublíženě vyjekl. „Ale ty vidíš jen to, co jsem neudělal. To, co pro tebe dělám každý den, to nevidíš!“

„Františku, já ti přece jsem vděčná,“ zastyděla jsem se a složila zbraně. Ostatně, svět se nezhroutí, ať už budu mít madla za týden, nebo třeba až za měsíc.

Trpělivost, trpělivost, trpělivost, měla bych si červeně zapsat do svého bloku. A ta-ky to udělám. Bude to moje mantra. A zapíšu si ještě jednu: nedotýkat se deníku, životu nebezpečné. A je to. Tečka, puntík, konec zvědavosti.

Sotva František ráno odešel z domu, myšlenka na tajemství v zásuvce jeho psacího stolu opět začala žhnout. Kdo ví, proč tolik prahnu po tom, mrskat se textem, který není určen pro mě, tudíž nic nezastírá, je upřímný a velmi subjektivní… Nebo přece jen doufám, že si přečtu, jak jsem skvělá? (Fuj, opět se mi do myšlenek vkradlo zapovězené slovíčko doufat. Píšu si do bloku černý bodík, takhle by to dál nešlo.)

Ve snaze zabít čas jsem si nalakovala nehty temně zeleným lakem. (František tyhle módní výstřelky nenávidí, ale bezbarvý lak úplně vyschl a nějak se zabavit musím. Snad se pro jednou nic nestane!)

Pravidelné cvičení s činkami jsem protáhla o dvacet minut, převlékla se do čistého trička a zkusila pracovat. Čas běží, kvartál bude pryč, jen to fikne, a firma Elis musí opět přijít s novou kolekcí. Svět módy je neúprosný i ke spodnímu prádlu. Načrtla jsem pár detailů podprsenek, ale nebylo to ono. Chyběl tomu můj pověstný šmrnc. Odložila jsem skicák. Nikdy jsem nedokázala vymyslet něco kloudného, když jsem se do práce musela nutit. Nebudu zaběhnuté zvyklosti měnit, pustím si raději televizi. Občas je dobré slyšet lidské hlasy.

Televizní obrazovka na mě potměšile mrkla. Nějaká žena s kamennou tváří a obdivuhodně suchýma očima sdělovala světu, že její dceři lékaři předpovídali maximálně čtyři roky života a teď je jí čtrnáct. Záběr na holčičku mě rozplakal.

Seděla ve vaně, zády ke kameře, vyzáblé tělíčko poseté obrovskými zanícenými boláky. Střih. Dívenka provádí turisty na hradě. Střih. Dívenka zpívá v katedrále, hlas má jako anděl, tělo jako stvůra. Jsem odporná! Vzlykám, vypínám televizi.

Nemůžu se uklidnit. Soucit s postiženou holčičkou probouzí sebelítost. Proč se dějí takové věci? Komu mohlo ublížit nevinné dítě? Kde čerpá sílu jeho matka? A kde ji mám čerpat já? Život je ksindl, spravedlnost neexistuje. Nevidím důvod chovat se fér. Proč bych nemohla prolézat cizí zásuvky, pokud mi to činí potěšení? Protože je to nemorální? Protože je to riskantní? Protože málokdo unese pohled na sebe vypůjčenýma očima? Já ho ale unesu! Zvládla jsem už horší věci. Jsem zocelená nehybnýma nohama, svoje ego mám dobře uložené pod ledovou krustou, nic mi už nemůže ublížit.

Zbytečně jsem se okradla o několik hodin času. Od začátku přece bylo zřejmé, že neodolám a k deníku se vrátím. Nemá smysl se obelhávat. Nemůžu chodit, nač by mi byl pevný charakter? František dnes nastoupil do zaměstnání, které mu dohodila exmanželka, přijde nejdřív ve čtyři v pět odpoledne, mám tedy ještě nejméně dvě hodiny. Jde se na věc!

21. května

Zakouším opravdovou bolest, neb Alena nemíní zanechati obezliček. Těhotná není, kajícně doznala, že onehdy zvracela z alkoholu. Zdá se, že nic nezbrzdí její bezuzdnost, ani vidina poškozeného dítěte. Slib, že se alkoholu již netkne, jsem z ní nevymámil. Je tak zaslepená sobeckostí, že si ani neuvědomuje, jak je zdravotní stav matky důležitý už v době před početím.

Ale vždyť já Františkovi chtěla vyhovět! Snažila jsem se! S kouřením jsem přestala téměř ze dne na den, ani si toho nevšiml. Bez alkoholu jsem vydržela sotva týden, to je pravda. Občas mě dokonce napadalo, že jsem asi alkoholička, ale utě-

šovala jsem se, že nemám tu správnou motivaci, abych nepila. V mé profesi se pilo stále. Na večírcích, na předváděčkách, na pracovních obědech, po poradách. Věřila jsem, že až otěhotním, skoncuji s pitím ráz naráz. To se naštěstí nikdy nestalo. Na to, aby mě přešla chuť na alkohol, jsem však nepotřebovala graviditu. Stačil jeden pád ze schodů…

28. května

Alenka mne uchvacuje stále víc a víc. Je velmi zkušená a zcela bezostyšná. Mnohdy mne vzruší i to, kolik špíny na ní ulpělo během minulých milostných vztahů. A pak se za tu svoji slabost proklínám.

Tomu, že jsem ho tu a tam polaskala jazykem, říká bezostyšnosť? Proboha, vždyt je můj manžel! Vlastně jsem nikdy nechápala, proč mě ponouká k tomu, abych před ním masturbovala nebo mu přidržovala penis, když močí, a pak na mě řve jak pominutý, že jsem rajda, a do rána mě týrá výslechem, kdo že mě tyhle perverzity naučil. (Za perverzitu považuje ovšem cokoliv tělesného vyjma misionářské polohy prováděné potmě.)

3. června

Včera Alenka plakala. Byla to vzácná chvíle, kdy jsem si připadal silnější než ona.

Mohl jsem ji utěšit. Bylo by to tak snadné, ale neudělal jsem to. Její touhu po dítěti jsem nucen umocňovat, nikoliv zmenšovat.

A to se mu dařilo dokonale. Nemohla jsem otěhotnět a zmocňovala se mě panika. Dříve, cokoliv jsem si umanula, to jsem dokázala. Najednou tu bylo něco, co jsem nemohla zvládnout ani svými schopnostmi ani vůlí. Navštívila jsem lékaře, prohlédl mne a optimisticky se usmíval: „Jste naprosto zdravá, buďte trpělivá.

Někdy to trvá i několik měsíců, než žena otěhotní. Pokud se to však nepodaří do půl roku, zastavte se. Uděláme komplexní vyšetření.“

Byl to velmi dlouhý půlrok. Ale přesto si o mně kdekdo myslí, že jsem netrpělivá.

Co je špatného na tom, když vím, že nemám čas na rozdávání?

4. června

Když už jsem doufal, ukolébán zdánlivým klidem, že inženýr Kratochvíl zmizel s povrchu zemského, vynořil se jak lochneská příšera. Ten má ale manýry! Klidně, beze studu zazvoní u dveří našeho domu! Ve snaze zamaskovat svoji amorální troufalost, vtiskl mi do rukou jakési papíry, abych je Aleně předal. Mne však neobalamutí! Nejsem již žádný mladíček s máslem na hlavě, oba mne ošklivě podceňují.

Najednou mi to konečně scvaklo, přerušené obvody paměti se spojily. No jasně!

Inženýr Kratochvíl! Vašek! Mladý architekt, se kterým jsem se poznala na jednom z obvyklých firemních večírků (mimochodem, přišel s Oldřichem!) a kterému jsem posléze zadala projekt na přestavbu podkroví svého domu. Dětský pokoj a naše nová ložnice - mělo to být pro Františka překvapení. Dárek! (Že se nakonec vybudovaly pokoje pro hosty, to je úplně jiná kapitola.)

5. června

Nedokázal jsem nic zastírat. Sdělil jsem Aleně, že vše vím a pokud se přizná, bude jí odpuštěno. Vysmála se mi.

Tak to je fakt. Vysmála jsem se mu. Zpočátku jsem to celé považovala za špatný vtip. František roztřeseným hlasem naznačoval, že má pochopení pro mé slabosti, ale že si nezasloužil, abych ho přímo před jeho očima podváděla s nějakým nafintěným floutkem a ještě mu věšela bulíky na nos. Aniž bych přesně znala význam slova bulíky, začala jsem se smát. Ne, smát je slabé slovo. Řehtala jsem se, z očí mi prýštily slzy a v obličeji jsem zvolna brunátněla. Představa, že jsem ve své poživačnosti, jak pravil můj muž, přebrala svému homosexuálně orientovanému právníkovi jeho poslední lásku, nemohla vyvolat jinou reakci. Mám pro komické situace cit.

Později se A. vytasila s levnou báchorkou, na které dozajista není zbla pravdy.

Nemám prozatím žádné důkazy, ale její ruměnec ji prozradil. Zřejmě toho navoněného Kratochvíla miluje. Nebo se alespoň domnívá, že ho miluje. Udělám vše, abych ji získal zpět. Bez Alenky můj život nemá smysl. To už vím.

Panebože, tak je to tedy! Někdy do těch dob se zřejmě datuje i Františkův první pokus o sebevraždu.

Pamatuju si, jak stojím v čele svého pracovního stolu a rozčiluju se kvůli nějakým restům, které nebyly provedeny, ačkoliv jsem o nich hovořila už na minulé poradě. Vztek se mnou tehdy lomcoval. Nesnáším lenost, fušérství a flákačství všeho druhu. Můj plamenný projev přerušila sekretářka: „Paní inženýrko, nezlobte se, ale je to naléhavé.“ Plaše přitom ukazovala na telefonní sluchátko.

Sjela jsem ji přísným pohledem. Příkaz měla jasný: nerušit.

„Ale ono je to opravdu naléhavé,” kuňkala. Uvědomila jsem si, že řádím jak bosorka, naznačila jsem cosi jako omluvný úsměv a zvedla telefon.

Ani nevím, jak jsem se do nemocnice dopravila. František ležel na jednotce intenzivní péče, vůbec mě k němu nepustili. Těžká otrava v důsledku požití fridexu.

Jediné, co mi tehdy táhlo hlavou, byla stále dokola otázka: Kde proboha přišel k fridexu? Vždyť ani nemá řidičák!

V nemocnici si poležel asi týden a pak ještě jeden na psychiatrickém oddělení v bohunické nemocnici. Ani mé četné známosti tehdy nepomohly. Směrnice byly nekompromisní-sebevrah patří na psychiatrii. Ostatně, měla jsem stejný názor, ale výčitky svědomí rozleptávaly moji schopnost racionálně uvažovat. I máti přispěla svojí troškou do mlýna. Velmi energicky mě upozornila, že jsem Františka k sebevraždě dohnala. Tvrdila, že muž si zaslouží veškerou ženinu pozornost.

Zaslouží? A čím sakra? Dělá snad ten kus ochcanýho masa z mužů nadlidi? čertila jsem se, načež matka poznamenala cosi o vymývání úst mýdlem. Možná by mi to i prospělo. Nahořklá pachuť z představy, že jsem cosi křehkého rozbila, mi zůstala v ústech po mnoho měsíců.

22. června

Náhoda stojí při mně. Sám bych se takového kroku nikdy nebyl odvážil. Rozhodl jsem se, že od nynějška již přestanu spílat asistentu Vladimírovi, i když si plete Holana s Halasem. Osvědčil se, sice ne jako knihovník, nicméně službu mi prokázal, byt nevědomky. Byl to totiž on, kdo postavil v šatně kanystr s fridexem. Já, jsa tolik znepokojen Aleniným chováním, jsem použil na přípravu instantního vitamínového nápoje právě onen fridex namísto pramenité vody, kterou si jednou týdně jezdím čepovat ke studánce do Útěchova. Po požití ani zdaleka ne lahodného nápoje se mi udělalo nevolno, chvílemi jsem sotva popadal dech, ale bolest i mdloby se v dobrém zúročily. Nebylo těžké namluvit lékařům i Alence, že jsem chtěl skoncovat se životem.

To snad nemůže být pravda!

Tento na první pohled odvážný krok by ji snad mohl umoudřit. Jistě si nevezme na svědomí lidský život, zlá ona není, to ne. Bohužel však není ani žádná odaliska, je až příliš paličatá a vzdorovitá. Snad nebudu muset sebevraždu předstírat opakovaně. Taková šťastná shoda okolností se dvakrát nesemele.

Abych si s jasnou hlavou řezal tepny na zápěstí, toho jsem dalek. Musel bych požít nějaký jed a to vyžaduje značnou kuráž. Kvůli Alence bych toho asi v krajním případě byl schopen. Možná by stačilo tu a tam předstírat srdeční problémy, ještě si to nechám projít hlavou.

Hajzl! Hajzl jeden vyděračská!

V léčebně mne navštěvovala denně, což posílilo moje přesvědčení, že lapálie s fridexem přinese nejen útrapy ve formě dvouměsíční přísné diety, ale i pozitivní výsledky. Alenka přislíbila setrvati několik dnů se mnou doma a pečovati o mne.

Včera na uvítanou uvařila večeři. Nebylo to nikterak chutné a to jsem jí také ihned popravdě sdělil.

Pravdy tohoto typu František sděluje velmi rád. Škoda že není tak upřímný i v ostatních případech. To bych tady teď neseděla s otevřenou pusou a svrbící dlaní.

Samozřejmě že jí nezazlívám, že umí uvařit pouze kávu a vajíčka na tři způsoby.

Osobně však příliš nechápu, na co je ženě věta Pythagorova, když se neumí ohánět kolem plotny.

Tak kuchtičku by chtěl! Málem se mu to podařilo! Po té fingované sebevraždě jsem se popelila v kuchyni nejmíň měsíc. Propásla jsem tehdy i jeden velmi důležitý obchod, ale nezáleželo mi na tom. Dva miliony sem, dva miliony tam.

Zdraví je důležitější, opakovala jsem si do zblbnutí a František mě měl krásně v hrsti. Začala jsem chodit dřív z práce domů, učila se vařit, poskakovala jsem kolem něho, a dokonce mu masírovala šlapky u nohou, protože tvrdil, že ho to nádherně zbavuje deprese! No, nejsem já kráva?!

25. června

Spálil jsem takřka všechny papíry od Kratochvíla. Zakoušel jsem rozkoš, když jednotlivé stránky stravovaly plameny v krbu. Alenka přišla a snažila se mi zbytek papírů vyrvat z náruče. Tolik jí na tom hochštaplerovi záleží? Domníval jsem se, že to již pominulo. Co by se se mnou muselo stát, aby se začala chovat jako ctnostná a milující manželka?

Tak tuhle epizodku jen tak něco z mé paměti nevytěsní. František seděl u krbu v houpacím křesle, kostkovaný pléd přes nohy. Chodila jsem kolem něj po špičkách a v kuchyni se pokoušela vyrobit jakési dietní a dobře stravitelné jídlo. Vypadalo nevábně už od pohledu. V okamžiku, kdy jsem si uvědomila, že právě ten pokrm mi připomněl příhodu, v níž malé dítě jedné z návrhářek vyzvracelo na čerstvě schválené kolekce návrhů lečo s uzeninou, se mi zvedl žaludek a okamžitě jsem obsah hrnce vylila do záchodu. Františkovi jsem oznámila, že odcházím do lahůdkářství pro náhradní večeři.

„Zase šunka a tvrdý sýr?“ poškleboval se na mě.

„Jo, zase,“ nenechala jsem se vyvést z míry. Po Františkově psychickém selhání, jak jsem si sama pro sebe nazvala jeho experiment s fridexem, jsem byla ztělesněním laskavosti. Muži mi svůj život nepokládají k nohám obden. Něco takového s ženskou zamává, i když je narozena ve znamení berana, tomu se nedá ubránit.

„Škoda že jsem ještě tak sláb,“ povzdechl pateticky. Nechala jsem to bez poznámky navzdory tomu, že se mi na jazyk drala jedna vtipná historka o předčasné senilitě.

„No, snad se již zítra vzchopím a uvařím nějaké slušné jídlo. Těmi studenými večeřemi si koledujeme pouze o žaludeční vředy.“

„Člověk, který se napájí fridexem, má tak právo mluvit o žaludečních vředech,“ poznamenala jsem žertem. Vůbec mám velice často jakési perverzní nutkání zlehčovat vážné či tragické situace. Františka, který má nutkání zcela opačné, ta věta ovšem vystřelila z křesla. Z klína se mu sesypaly nějaké papíry, hýkavě se sklonil, aby dal najevo, jaké přemáhání mu pohyb působí, a začal je sbírat.

Přiskočila jsem, abych mu pomohla. A jak je tak držím v ruce, zjišťuji, že jsou to projekty na dětský pokoj a ložnici od Vaška Kratochvíla. Vjel do mě běs: „Jakým právem se mi hrabeš v aktovce?“

„Právem tvého muže. Manželé před sebou nemají míti žádných tajností.“

„Nemluvím o tajnostech, mluvím o soukromí!“ „Nač potřebuješ soukromí?“ otázal se příkladně a vhodil jeden z papírů do krbu. „Pácháš snad za mými zády nějaké nepravosti?“

„Zešílels?!“ vyrvala jsem mu zbylé dvě části projektu z rukou.

„Ne, zajisté, že ne. Dělám jen pořádek v našich intimních záležitostech.“

„Udělej si pořádek v hlavě, ty magore!” zaječela jsem a odkráčela do lahůdkářství.

Večer jsem pak zpytovala svědomí a posléze v návalu výčitek se pokusila Františkovi objasnit, že spálil projekt za dvacet tisíc korun a že propuštění z psychiatrie bylo velmi předčasné.

Osopil se na mě: „Chceš mě odklidit, aby ses mohla pelešit s Kratochvílem, co?”

Neovládla jsem se a znovu ho označila za magora. A to jsem vždycky tvrdila, že hlavní předností velkého věkového rozdílu mezi námi je to, že dojde-li k nějakým sporům, nikdy nepřekročím mez slušnosti! Úcta ke stáří, znáte to.

Kravina! Absolutní blbost! Tři měsíce po sňatku jsem na něj řvala typicky pavlačové výrazy, po nějaké úctě ani památky.

Nakonec se Alenka prozradila. Zjevně nezvládla své emoce. Neadekvátně k

nicotnosti problému vybuchla, právě když jsem ničil zašifrované vzkazy, co jí po mně poslal ten její Kratochvíl.

Co si to o mně namlouvá? Že jsem jeliman, který uvěří výmyslům o nějakém návrhu na přestavbu domu? Odhalit, že papíry obsahují pouze zakódované milostné vzkazy, nebylo tak těžké. Obsah šifer se mi však bohužel rozluštit nepodařilo. Už je nerozluští nikdo a to mne uklidňuje. Očividně jsem zachránil Alenku od hříchu a naše manželství od zkázy. Jednou mi dozajista poděkuje. (Mimochodem, musím se častěji chytat za srdce! Funguje to. Aleniny obavy o mé zdraví jsou díkybohu stále ještě větší než její chlípná posedlost po cizích mužích.) Díky mé naivitě si i podprůměrně inteligentní knihovník musí připadat jako Einstein!

28. června

Alenka se již o Kratochvílovi nezmiňuje, válku jsem prozatím nevyhrál, ale první bitvu dozajista ano. Preventivně kontroluji A. veškerou poštu, která jí chodí domů.

Nedopustím, aby znovu upadla do pokušení.

Už je to tak. Žiju se zmetkem!

29. června

Dnes jsem zakusil skutečnou trýzeň.

Spálil si prsty párou při rozlepování mých dopisů?

Alenka doznala, že její ženský lékař je muž(!) a že dnes u něj byla na prohlídce.

Zmocňuje se mne vztek i odpor. Jak může být tak zkažená? Což se ani trochu neostýchá obnažovat se před cizím mužem? A v takové pozici? A co to může být za pochybné individuum, provozující takové povolání? S největší pravděpodobností člověk deviantní. Jinak by přece vystudoval případnější obor. Například stomatologii.

Obávám se, že za člověka deviantního jsem se provdala! Na druhou stranu, nutno Františkovi přiznat obstojné manipulační schopnosti. Už nějaký ten pátek navštěvuji gynekoložku!

3. července

Nehoda s fridexem stále ještě nese své plody. A. se navrací ze zaměstnání již brzy odpoledne. Začínám na sobě pozorovat znepokojující rys. Stále musím opakovat její jméno! Alenka, Alenka. Nejsem již schopen vyřknout větu, aniž bych ji oslovil.

Mazlím se s jejím jménem jako malé dítě s plyšovým medvídkem. Nezačínám již bláznit?

Na to vem jed!

7. července

Slunce dnes peklo ostošest. Dvě sedmičky v datu byly příslibem příjemně stráveného dne. Ale nebylo tomu tak. Alenka si usmyslela, že pojedeme na výlet, dokonce už rezervovala pokoj v jakémsi hotelu. Neprotestoval jsem.

Ve skutečnosti brblal skoro hodinu, než jsem ho zlákala. Zamluvila jsem nocleh v parkhotelu Všemina a v duchu si vybájila romantickou neděli u vody, s večeří při svíčkách. Taky jsem tak trochu koketovala s myšlenkou na možné otěhotnění, to přiznávám. Říkala jsem si: když to nejde v Brně, zkusíme to jinde, nadarmo se neříká, že zdravý venkovský vzduch je nejlepší medicína.

Celou cestu mi však Alenka dělala naschvály. Jela rychle, ačkoliv ví, že mi to nedělá dobře na žaludek.

To nebyl žaludek, ale docela obyčejný strach!

Navzdory mému kýchání odmítla vypnout klimatizaci a ještě mne týrala hlasitou moderní hudbou, i když si je dobře vědoma skutečnosti, že poslouchám pouze Bacha a Myslivečka. Celé to dovršila nemístnou a vskutku nestoudnou provokací.

Usedl jsem do jejího vozu a tímto rozhodným gestem ji naštěstí přiměl vrátit se domů. Kdovíjak by to dopadlo, nebýt mé duchapřítomnosti!

Jak by to dopadlo? Asi bychom se pěkně vykoupali, dobře najedli, příjemně poklábosili a v závěru dne kvalitně pomilovali. Díky Františkově duchapřítomnosti jsem musela sedět na dece zabalená do osušky a poslouchat nemístné kecy o uvolněnosti mravů a následném úpadku svátosti manželské. A proč to? Já nestoudnice si totiž neoblékla koupací úbor sahající ke kotníkům, jak jej nosily chuděrky z minulého století! Já si docela klidně vzala dvoudílné plavky s bikinami a podprsenkou bez vyztužených košíčků. Prý bylo vidět všechno! Ponižující hádka o to, zda se mohu či nemohu jít takto oděna vykoupat, mě natolik znechutila, že jsem mu vyhověla a zachumlala se do ručníku. Mám dojem, jako bych ještě teď cítila zarudlé otlaky na zápěstí, jak se mě František snažil přidržet na dece.

„Když si obléknu šaty, pustíš mě?“ štěkala jsem rozčileně. Lidé se pobaveně otáčeli.

„Ano, pustím.“

Slovo dodržel, ale jen do chvíle, než zaregistroval, že u stánku s občerstvením se po mně ohlédli dva mládenci. Pak se mnou začal smýkat směrem k autu. Hodila jsem mu klíčky k nohám, at se jde klidně péct do auta sám, vyškubla jsem se a běžela zpět k rybníku. Ještě nikdy jsem se nesvlékla tak rychle. Než doběhl ke břehu, byla jsem již pěkných pár temp daleko. Zamávala jsem mu. Lidé na lehátkách se smáli. Myslím, že snad Františkovi, i když trapně jsem se samozřejmě cítila pouze já. František má hroší kůži. Rozčileně běhal podél břehu jak slídící pes a řval, at nepokouším jeho trpělivost. Rozesmáté obecenstvo asi vůbec nezaregistroval.

Připlavala jsem vzápětí poté, co výchovnou akci vzdal. Čekal na mě v autě. Třásl se a hryzal si spodní ret, což působilo dojmem, jako by si zapomněl vzít zubní protézu. Ne, František má zuby chválabohu ještě vlastní, ale když je vzteky bez sebe, má podivně propadlé rty, jako by si je žužlal bezzubými dásněmi. To je pohled pro bohy! A tehdy jsem si tuším poprvé uvědomila, že od toho člověka můžu očekávat tak akorát ocelový pás cudnosti a tři detektivy v patách, ale rozhodně ne harmonické manželství.

Zvláštní je, že mě ani nenapadlo pomýšlet na rozvod. Tenkrát ještě ne. Celou situaci jsem vyřešila po svém a neprodleně si opatřila milence.

8. července

Alenka se mnou nemluví. Trucuje. Budiž jí omluvou její mládí.

Zarachocení klíče mne vrátilo zpět do přítomnosti. Panebože, František! Úplně jsem zapomněla na čas!

„Dobrý den, Alenko!“ zahalekal z předsíně. Jeho hlas zněl vesele, zřejmě se mu v novém zaměstnání daří. Jestli mě uvidí s deníkem v rukou, dobrý rozmar ho opustí natotata.

„Ahoj! Jsem v posteli,“ napodobila jsem jeho tón a v rychlosti cpala složku se zápisky pod matraci. Když vešel do ložnice, ležela jsem s hlavou vtlačenou do polštáře a hrála nemocnou. Mám Františkovu školu, to se nedá popřít. Slídění, simulování a podvody - chování, které mi dřív bylo cizí, mi jde náhle nápadně snadno. Asi bude něco pravdy na známém tvrzení, že manželé se vzájemným soužitím začínají jeden druhému podobat. A proč bychom zrovna my dva měli tvořit výjimku, že?

„Copak je, Alenko?“ starostlivě se ke mně sklonil a chtěl mě políbit. Ještě pod vlivem jeho zápisků jsem ucukla. Najednou to prostě nešlo. Nemohla jsem se ho dotknout, podívat se mu do očí, ani na něj promluvit. Celé ty dva roky jsem se utěšovala, že je sice chorobně žárlivý a poněkud excentrický, ale na druhou stranu i velmi citlivý, velmi kultivovaný (až příliš) a velmi milující muž. Svým deníkem mi ukradl to nejcennější-moji představu o něm. Čeho se teď najednou chytit?

„Promiň, není mi dnes dobře.“

„Vidíš, pořád ti říkám, že by ses neměla tak přepínat. Tvoje zdraví je nejdůležitější,“ plamenně dodal a povzdechl, „mám tě tolik rád. To si ani nedovedeš představit.“

Obávám se naopak, že velice dobře!

„Možná bys měla zkusit spát, nebudu tě rušit,“ přičetl moji odtažitost nevolnosti, pohladil mě po čele a ještě mezi dveřmi ložnice mi zamával. Jako tatínek hodné dcerunce.

Ani jsem se ho nezeptala, jak bylo v práci. Nezajímá mě to. Jediné, co mě teď zajímá, je ten mizernej deník. Všechny mé myšlenky se k němu stáčí, krouží nad ním jak hejno mušek octomilek nad shnilým jablkem. Bojuji s pokušením vytáhnout deník zpod matrace teď, málem Františkovi pod nosem. Do zítřejšího rána je tak daleko! A nesmím ani opustit postel. Co kdyby mi přišel natřepat polštář nebo upravit prostěradlo, jak to mívá ve zvyku, a svoji složku objevil? Co pak? Urazil by se a opustil mě? Nebo bych ho v afektu vyhnala já a pak putovala do ústavu, protože si sama ani nevyperu? Anebo bych si najala ošetřovatelku, nějakou tu starou pannu (ještě nejmíň dvakrát starší, než jsem před svatbou byla já), a poslouchala její skuhrání, dokud by svými přemrštěnými mzdami nezlikvidovala moje bankovní konto?

Jedno je jisté. Potřebuji Františka. Když ne jako muže, tak aspoň jako oddaného ošetřovatele a společníka. Nesmí se dozvědět, že jsem deník četla. Dnes z postele už nevylezu, i kdybych si měla pod sebe načůrat, zítra deník dorazím, vrátím ho zpět na své místo a budu se učit s pravdou žít. Stejně si myslím, že žít s jakkoliv nechutnou pravdou musí být pořád mnohem snazší, než žít s ochrnutýma nohama.

A to už docela zvládám. Občas si pobrečím, to je fakt, ale jsou chvíle, kdy na to skoro zapomenu. Ani ne rok po úrazu! To je úspěch, ne? Přece nedopustím, aby mě rozházely fantasmagorické zápisky mého poťouchlého muže, no ne?

Nedočkavostí jsem nemohla dospat. Cosi mi říkalo, že v deníku objevím informace, které mi Františka buď zlidští, nebo nadobro zprotiví. Vlastně si tak trošku lžu do vlastní kapsy. Přímo jsem se třepala touhou číst něco, co by mého vyšinutého manžela ukázalo v lepším světle. Mám tušení, že existují věci, které bych tou jeho zvrhlou láskou omluvit nedokázala, i kdybych se nakrásně snažila.

Hrozně moc si přeju zjistit, že je v jádru dobrý člověk, že nejen já, ale i on sám je obětí svých bludů, a hlavně že se tím také trápí. Třeba nám deník dokonce pomůže. Mohla bych zápisky využít jako mapu a podle ní se lépe orientovat v bolavé duši svého muže. Vydala bych se po spletitých stezkách jeho obav, přeludů a úzkostí, a možná někde v závěru zápisků narazila na správnou cestu k osvobození se, uzdravení nebo aspoň porozumění. (Vždycky jsem měla slabost pro příběhy se štastným koncem. Věřit v dobro ale nutně nemusí znamenat prostoduchost, že ano.) Ihned jak František odkráčel kamsi do archivu, kde od včerejška začal pracovat, zatelefonovala jsem Monice na mobilní telefon. Nemohla jsem připustit, aby mě vyrušila při čtení. Až když rozespale zívala a hekala do sluchátka, mi došlo, že ještě není ani sedm a ve firmě Elis se začíná pracovat nejdřív v devět hodin ráno. Určitě chuděrka ležela v posteli přitulená k tomu ženatýmu fešákovi z odbytu, co to s ním táhne už nejmíň rok, a v duchu mě proklínala. Nahlas vypouštěla slůvka sladká jak chomáčky cukrové vaty, samé jistěže neobtěžuješ a stejně jsem dnes chtěla vstát dřív a jít si zaběhat a podobně. Tomu tak věřím! Jak ji znám, dává přednost jiným tělesným aktivitám, a ty se rozhodně neprovozují v tretrách. Nechala jsem se dráždivou představou postelových radovánek malinko unést. Na okamžik jsem dokonce oněměla závistí, protože tento druh potěšení znám už jen v koncentraci rovnající se třikrát vylouhovanému čaji, ale po chvíli jsem se vzpa-matovala a duchapřítomně Moniku pozvala na páteční dopoledne k sobě. Zavěsila jsem a znovu sluchátko vyvěsila.

Počítám, že dost podobně by se mohl cítit impotent při stažení viagry z trhu.

Ještě má v živé paměti závratné extáze, ale před sebou už jen vidinu nekonečně dlouhé řady upocených doteků s mizivým výsledkem. To už člověku větší vzrušení přinese dobře udělaný steak s kopou zeleniny, ovšem málokdo je ochoten se ukoptěného pseudosexu vzdát a baštit už jen bifteky, že. Já teda ne. Ach jo.

Nejhorší je uvědomování si vlastních ztrát. Je to jako zírat zpoza plotu na čarokrásnou krajinu, s nohama zabořenýma po kotníky v jílu, a jasně vědět, že za plot se nikdy v životě už nedostanu. Fuj! To jsou ale depresivní úvahy! Musím si zapsat do bloku: Za žádných okolností si nepřipouštět, oč přicházím! Zepředu a červeně. Tak, hotovo, konec melancholie.

Šťárání v minulosti mě totálně rozhodilo. Ruce se mi třásly, ale ne zase tolik, abych si nedokázala nahmatat zadek. Per rectum (řečeno latinsky čistě z důvodu, že české konečníkem nemůžu ani vystát) jsem užila dva čípky a budík si nastavila na devátou. Vzhledem k napínavosti Františkových zápisků bych se klidně mohla za dvě hodiny ocitnout ve sračkách. Občas se sice pokouším prohmatáním břišní dutiny určit, kdy projímadlo začne působit, ale je to beznadějné. Spoléhat se na pevný časový limit je přece jen jistější. Snídat dnes nebudu, stejně jsem přibrala, vynechání jednoho dvou jídel mi neuškodí. Kafe bych si dala, to zas jo, ale než se vyštrachám z postele, uvařím ho a zase tam zalezu, bude hodina ta tam. Takže dnes na lačno! A směle!

8. července

Alenka se mnou nemluví. Trucuje.

Jo, tak tady jsem včera skončila. Je to obdivuhodné, jak František dokáže každou situaci pěkně učesat, uhladit. Netrucovala jsem. Já naprosto otevřeně zuřila.

Řádila jsem jak tajfun ještě nejméně dva dny po návratu z onoho podařeného vý-

letu. Na Františka jsem se jen utrhovala a v duchu si přísahala, že než dítě s takovým volem, to raději zůstat navěky bezdětná. Pravda je, že jsem se do rodičovství nikdy moc nehnala, mimo ty tři měsíce, kdy mě zblbnul František. A najednou jsem měla alibi. Velmi slušné alibi, proč dítě nemít. Pokud si žena je jista tím, že partner je idiot, pochopitelně, že poslední, po čem touží, je mít doma idioty dva, že.

Budiž jí omluvou její mládí. Právě to mládí mne k ní však tolik přitahuje, vím to.

Často o tom přemítám. Zdá se mi, že Vladimíru Nabokovovi byly předlohou pro Lolitu moje nejtajnější myšlenky. Občas, když Alenka není večer doma, oddávám se uvolněnému snění, při kterém mnohdy dojdu i k vyvrcholení. Ve svých představách se vracím zpět v čase o nějakých sedmnáct osmnáct let. K dokonale plastické vizi mi ovšem napomáhají Alenčiny fotografie z dětství. Vybírám ty, na nichž je třináctiletá, maximálně čtrnáctiletá. V očích má plamínky malých kurviček. Sním o tom, že jsem ji potkával. Chodila v minisukýnce a bílých podkolenkách, smyslně lízala kopeček zmrzliny a já stál opodál a přísahal si, že musím být první, kdo ji bude mít. Je mi něco přes třicet. Vlastně tolik, kolik je teď jí. Pozoruji ta drobounká, sotva pučící ňadérka a mám obrovskou chut vztáhnout k nim ruku. Nic mě nedokáže vzrušit tolik jako tyto obrázky. Nemyslím si však, že bych trpěl pedofilií. To ne! V ničem mne nepřitahují děti. Moje touhy se upírají a upíraly vždy jen k dívenkám, které stojí již na prahu dospělosti, jsou ještě neposkvrněné mužskou rukou a přitom se jejich tělíčka překotně rozvíjejí, aby se již zítra stala nástrojem k probouzení chtíče.

Alenka je pro mne Lolitou a já chci být všemi opovrhovaným H. H. Náš život napíše druhý díl románu, v němž jsme oba starší a milujeme se vyzrálou láskou a pouhé vzpomínky na díl první nás za ruku vedou až k nejvyšším stupínkům slasti. Jak že se to tam píše? „Lolita, světlo mého života, žár mých slabin.”

A přesně tak to cítím i já. Alenka trucuje. Trucuje, protože v ní stále žije ta malá dívenka, a já ji za to zbožňuji.

Děsí mě, kam až sahá Františkova posedlost po jakési neposkvrněnosti, sexuální čistotě, nebo o čem to, krucinál, pořád píše. Tohle už není obyčejná žárlivost, tohle je skutečná nemoc. Nerada bych se dočkala doby, kdy se dozvím, že jeden z těch chlápků, co v parném létě v baloňáku obchází dívčí školy, je můj muž. Jo, a ten román, o kterém sní, by se dost dobře mohl jmenovat Život dvou invalidů. Připadá mi, že invalidita duše je skoro tak ohyzdná jako invalidita těla.

No, aspoň se do budoucna nemusím cítit provinile, že je zdravý, pohledný chlap připoután snubním prstýnkem k mrzákovi. My dva si nemáme rozhodně co vyčítat!

9. července

Je to ukrutné, surové, pokořující a potupné. Na kolenou jsem A. žádal, aby si opět přestěhovala svoji přikrývku a podhlavník do ložnice. Cožpak mě může takto týrat?

Beztrestně? A zač vlastně? Snad že se strachuji o náš vztah, že ji chci ochránit před pokušením, že chci ženu, která bude mít oči jen pro mne? Co je na tom zlého?

Spávala jsem v obýváku tak často, že si už ani nevybavuju, kdy to všechno začalo. Vzpomínám si jen, že Františka uváděla k šílenství moje neochota sdílet s ním lože, jak občasnou dezerci z ložnice nazýval. Když o tom tak uvažuju, vlastně jsem ho taky tak trochu vydírala. Jakmile začal dělat scény přesahující míru snesitelnosti, šla jsem spát vedle. Pak přilezl a žebral. Já ho většinou nechávala trošku podusit ve vlastní šfávě, a on nějaký čas sekal latinu. Divný vztah, že. Ono divné bylo už to, že jsem se za Františka provdala. Před ním jsem chodila čtyři roky s ženatým chlápkem, takovým tím sexuálním atletem. Jmenoval se David a já mu neřekla jinak než Erotoman. Dělali jsme to spolu skoro všude. Ani mi nevadilo, že má ženu. Neohrožoval aspoň moji svobodu. Měla jsem úspěch v práci a dostatek velmi uspokojivého sexu, a to mi vyhovovalo. A pak se začala hlásit třicítka. Máti tvrdila, že by si raději nechala vyříznout jazyk, než by někomu přiznala, že má neprovdanou třicetiletou dceru, a že muže nic neodpuzuje víc, než emancipovaná stará panna. Vadilo mi, že si myslí, že muže odpuzuju. A pak jsem si sama začala všímat, že všechny vrstevnice mají děti dávno odrostlé z plenek, v každém druhém americkém filmu se mluví o tikání biologických hodin a že v toaletní skříňce nad umyvadlem je nějak málo kartáčků na zuby, zato spousta tub s krémy proti vráskám, celulitidě, na zpevnění poprsí a tak. Kdykoliv jsem se někomu pokusila vysvětlit, že žiju sama, protože chci, už to neznělo tak přesvědčivě jako dřív, zmíněný protějšek naoko chápavě pokýval hlavou, a přitom si říkal: ty chudinko, on tě nikdo nechce, viď.

Zachvátila mě panika, mezi všemi těmi namyšlenými ženáči jsem si připadala méněcenná a jaksi neúplná. Najednou jsem se strašně moc chtěla vdát, abych se jim vyrovnala. Vdát se. Vdát se za kohokoliv. Mohl mít hlavu jako tykev a zpocené ruce, bylo mi to jedno. Měla jsem jediný cíl: zacpat všem pusu a nemuset poslouchat stále stejné otázky, kdy už si konečně někoho najdu. Připadalo mi moudré mít vedle sebe někoho, kdo stárnutí nebude brát jako nevyhnutelný rozklad těla, ale jako prosté zrání. A já už začínala být malinko přezrálá. První vrásky si hledaly cestičku pod očními víčky a ani hodina kalanetiky denně nepomáhala udržet zadek pevný a břicho bez faldíků. Věřila jsem, že pokud se nevdám hned, už mě nikdo nebude chtít. A pak jsem potkala Františka. Žádná romantika. Banální setkání v knihovně. Líbil se mi a neměl snubní prstýnek. Začala jsem tam chodit častěji a otravovala kvůli nějaké nezáživné historické publikaci, o níž jsem věděla, že je beznadějně zadaná na mnoho měsíců dopředu. František mi půjčil svoji.

Ověřila jsem si, že je skutečně volný, a jednoduše ho sbalila. Svatba byla po dvou měsících známosti, jen pár dnů před mými třicátými narozeninami. Všem se líbil a já se dmula pýchou jako rybář, co chytil desetikilového sumce.

11. července

Dnes Alenka nepřišla na noc domů! Ani se neobtěžovala zatelefonovat. Nevím, jak si to vysvětlit!

Zato já vím, jak si to vysvětlit. Do manželství jsem sice vstupovala s tou nejlepší vůlí být dobrou manželkou, ale pár dnů po tom pitomém výletu jsem čistě z pudu sebezáchovy obnovila vztah s Davidem. Pamatuju si, že když jsem mu zavolala, řekl: „Těším se. Ta tvoje kundička už musí být šíleně vyhladovělá.“ Nevyvracela jsem mu to. Přišlo mi roztomilé po všech těch Františkových slovních vykopávkách, jako je lůno, chtíč a neřest, zase slyšet mazlivě vyřčenou sprosťárničku.

Několikrát jsem telefonoval do její kanceláře. Nikdo nevěděl, kde se pohybuje.

Poslední rozhovor jsem vedl s tou nafintěnou Monikou, co vyhlíží jak prostitutka.

Zcela zřetelně jsem zaslechl ze sluchátka smích. Nemohu dopustit, aby si ze mne tropil posměch někdo, kdo je hluboko pod mojí úrovní. Nezbývalo mi, než zatelefonovat tchyni. V krátkosti jsem jí vylíčil situaci a zdvořile ji požádal, aby Alence domluvila. O tom, že svoji dceru špatně vychovala, jsem smlčel.

12. července

Byl jsem donucen předstírat srdeční záchvat. Alena odcházela z domu ve večerních hodinách, neznámo kam. Jelikož se před odchodem vysprchovala, odhalil jsem, že má nový milenecký poměr. Kdyby se nezamýšlela někde svlékat, sotva by se během dne sprchovala. Udělala by to jako každý jiný spořádaný člověk ráno nebo večer.

Zahlédl jsem, že si dokonce vyměnila spodní prádlo! Ačkoliv jsem zásadně proti, aby se oblékala do vyzývavých podprsenek, které produkuje její pochybná společnost, vzala si jednu z nich. Byl jsem zoufalý! Zaštítil jsem dveře svým tělem, ale vychrlila na mne proud urážek. Nebýt mého hereckého nadání, mohlo naše manželství skončit fiaskem. Takto mě však Alenka naložila do auta a odvezla na pohotovost, kde se mě ujali lékaři.

13. července

Alenka byla včera mým zkolabováním znepokojena natolik, že se již toho večera nikam nevzdálila. Ale co dál? Nemohu předstírat infarkt každý den! Ztrácelo by to na účinnosti. Musím neprodleně něco vymyslet!

Na účinnosti to dost podstatně ztratilo už na té pohotovosti. Lékař, který měl službu, jednoznačně vyloučil srdeční kolaps a jako diagnózu uvedl zažívací potíže.

Že měl ve skutečnosti na mysli zaražené větry, mi nemusel nijak zdlouhavě vysvětlovat.

14. července

Naše manželství se ocitlo ve vážné krizi. Alena už odmítá plnit i základní povinnosti. Dnes mě velmi hrubě odbyla.

Jo, tak to si pamatuju. Nevím, co to do mě vjelo. Byla jsem v tom období na Františka tak naježená, že jsem mu klidně řekla, ať si ho vyhoní sám!

Pořídit dítě vidím jako jediné možné východisko. Budu nucen načas změnit taktiku a znovu si získat Aleninu přízeň. Je to prostopášná nymfomanka, která si nezaslouží laskavého slova, ale situace to vyžaduje. Nemohu mít dítě s ženou, která se intimnostem vyhýbá, to je zhola nemožné.

16. července

Ačkoliv považuji nakupování řezaných květin za zbytečnou rozmařilost, neb vydrží sotva týden, opatřil jsem čtyři pugéty růží a vyzdobil jimi obývací pokoj dřív, než se Alenka navrátila ze zaměstnání. Dále jsem rozžal několik svíček a zapálil i aro-matickou lampu, jejíž vůně sentimentálně rozechvívala nozdry, neboť nápadně připomínala vůni kadidla. V Alenčiných očích jsem dobře rozpoznal plamének radosti, i když namísto díků utrousila nejapnou poznámku, že to doma vypadá jak v krematoriu. Myslím, že pokud vytrvám, znovu mi padne do náruče.

17. července

Napsal jsem Alence dopis plný citu a pokory. Vložil jsem jí ho do notebooku. Jsem zvědav, jak bude reagovat. Ještě stále ulehá v pokoji. Chybí mi. Prázdná polovina manželského lože na mne každý večer působí jako políček. Jako výčitka: vidíš? Ani ženu si nedokážeš ohlídat, takový jsi břídil.

18. července

Když mi Vladimír dnes v knihovně přišel oznámit, že mám telefon, zmocnila se mne až bláznivá radost. Cestou k aparátu jsem si připravil několik vřelých vět, kterými Alenku ujistím o své lásce a nabídnu jí smír. Jaké bylo zklamání, když se ve sluchátku ozvala Kateřina! Ačkoliv k ní mám pochopitelně velice hluboký vztah, neměl jsem nejmenší chuti probírat s ní ty její hloupoučké problémy. Domluvil jsem si s ní schůzku jen proto, abych se jí zbavil. Uvědomuji si krutost tohoto sdělení, ale to na pravdě nic nemění. Alenka mne zcela zaměstnává. Na city a zájem o někoho jiného mi už nezbývá dostatek sil. Vysála ze mě všechen život, halí se do mé lásky jako do drahého kožichu. A já jsem tomu rád.

Zase ta Kateřina! Vážně by mě zajímalo, kdo je to, i když se nezdá, že by po ní František zrovna šílel. V červnu předloňského roku tedy rozhodně ne. Ale to se mohlo dávno změnit! Zatímco tady dřepím jak chromý pes u boudy, má František nebývalou volnost a…

Tak dost! Myslím, že v deníku jsou mnohem závažnější věci, které by mi měly dělat starost. Proti nim je i případná nevěra naprostý čajíček! Pokud chci s chladnou hlavou pokračovat ve čtení, musím hlavně ukočírovat tu svoji paranoiu a nepropadat záchvatům žárlivosti!

20. července

Kateřina se bude rozvádět! To mne příliš nepřekvapuje. Ani její očekávání, že jí pomohu sehnat bydlení, přestěhovat a podobně. Když mi však sdělila, že jsem na vině jejího životního krachu já, řádně mne to zasáhlo. Udělal jsem snad pro ni má-

lo, že se takto odvděčuje?

Ono je strašně jednoduché poručit si, aby člověk nežárlil. Horší je to dodržet!

Ach jo!

21. července

Prožil jsem překrásnou neděli. Pozval jsem Alenku na koncert. Hráli sice Čajkovského, který pravda není právě mým miláčkem, ale výkony hudebníků byly více než uspokojivé. Při druhé větě klavírního koncertu b moll jsem chytil A. za ruku. Předstíral jsem, že to bylo v rozrušení z kulturního zážitku. Po očku jsem sledoval, zda jí můj stisk není nepříjemný. Usmívala se. Pochopil jsem, že je vyhráno, ale svoje vítězství jsem si pro jistotu pojistil pozváním na skleničku. Chvíli jsme spolu rozmlouvali o těžkostech, kterými procházíme, a večer si přestěhovala lůžkoviny zpět do ložnice. I když mne sžírala touha zaklesnout se do jejího klína, neodvážil jsem se toho. Nechci nic uspěchat.

Byl to opravdu vyvedený večer. Koncert se hrál pod širým nebem, počasí bylo jako stvořené pro romantickou noc. František se už několik dnů choval, jako by má přání a nejtajnější myšlenky odezíral ze rtů. Pamatuji si i to, jak mi tiskl při koncertě ruku. Zdálo se mi, že do toho doteku soustředil veškerou naléhavost, se kterou mě den co den žádal, abych se vrátila do manželské postele. Najednou jsem měla dojem, že na vině není on, že ta špatná jsem já. Už proto, jak jsem si užívala s Davidem! Vklouzla jsem zpátky do toho vztahu jak do domácích trepek. Bylo to tak přirozené! Žádné výslechy, kde jsem se co naučila, žádné zbytečné řeči.

Vzpomínám si, že jsem při milování skutečně opět cítila podobné uvolnění, jako když po namáhavém dni shodím lodičky a kostým a vlezu si do vyšmatlaných bačkor a obnošeného županu. Takový ten pocit důvěrnosti, vrcholné intimity a absolutní absence studu. Tohle mi František nemohl poskytnout. Před ním mi bylo trapné skoro všechno. I to, že jsem při orgasmu sténala, nebo naopak to, že jsem sotva vydechla. Pořád jsem se sledovala, kontrolovala a chtěla se chovat správně, neboli tak jak si František přál. Navzdory tomu jsem si uvědomovala, že to, co provádím, si můj muž nezaslouží. On mně květiny, já jemu na oplátku parohy.

Styděla jsem se.

Jak já se strašně styděla! Jeho nabídka, že začneme od začátku, byla jako balzám na mé černé svědomí. Upíjela jsem víno, dívala se mu do očí a přemítala, čím jsem si vlastně zasloužila tak milujícího partnera. I tu žárlivost jsem najednou viděla v lichotivějším světle. Nakonec, v té době už žárlil oprávněně, že.

22. července

Alenka je jako vyměněná. Ráno se mi pokusila připravit snídani do postele. I když jsem zásadně proti konzumaci jídla v duchnách a představa drobečků lepících se na hýždě mne doslova odpuzuje, předstíral jsem, že mi tím učinila radost. (Tousty byly připálené a káva studená! Obávám se, že z ní řádnou manželku již nevychovám.)

Tak řádnou manželku by chtěl! Nejspíš takovou tu slípku, co vstává za úsvitu, peče domácí chleba, nahřívá talíře k nedělnímu obědu a ve volných chvílích štrikuje krajkové dečky. Sakra! Když si uvědomím, že jsem mu tu pitomou snídani nosila do postele nejmíň jednou týdně, abych se zavděčila, raději bych se neviděla.

Tak dlouho mě nechal při tom, že ho to těší, bídák jeden!

2. srpna

I když náš vztah pokročil až za křehkou hranici intimností, Alenka opět dostala menstruaci. Pochopitelně, že to ve mně vzbudilo podezření, zda početí dítěte nesabotuje tajným užíváním antikoncepce. Těmito neblahými okolnostmi jsem byl donucen prohledat všechny Alenčiny zásuvky, kabelky, toaletní skříňku v koupelně, ale nic jsem nenašel. Nedá se ovšem říci, že by mne to uklidnilo. Naopak. Stále na mne dotírá myšlenka, že chybějící důkazy přece ještě nesvědčí o její nevině. Co když je pouze tak protřelá a rafinovaná? Její povaze by takové vysvětlení zcela odpovídalo.

Vůbec nechápu, jak mě tehdy dokázal zase udyndat a přemluvit, abychom se pokusili mít dítě. Utápěla jsem se ve výčitkách svědomí kvůli několika záletům natolik, že jsem neviděla pravý stav věci? Anebo je František tak dokonalý herec?

Těžko říct. V mých vzpomínkách je toto období našeho manželství zapsáno podstatně jinak než ve Františkově deníku. Já ho považovala za velmi vyvedené.

Dokonce jsem si nějaký čas namlouvala, že jsme se konečně sžili, sladili své rozdílné temperamenty, objevili určité mechanismy štastného soužití. V tomto bludu jsem se plácala několik týdnů nebo dokonce měsíců. A připadá mi groteskní, že právě ono plácání se považuji za nejharmoničtější úsek našeho společného života.

4. srpna

Dnes jsem dočetl Svatební cestu do Jiljí od Miroslava Skály a uvědomil jsem si hořkou skutečnost: Je pozdě nyní začít testovat svoji manželku! Muž by tak měl učinit dříve, než ji pojme za svoji choť. Upřímně lituji, že se mi ta kniha nedostala do rukou dříve. Je to ovšem pouze moje chyba. Miroslava Skálu jsem řadil vždy spíše do literatury zábavné. Uniklo mi, jak jsou jeho postavy opravdové, dobře prokreslené a jakým potenciálem disponují. Ačkoliv Skála v závěru knihy sám zpochybnil onu úžasně průkopnickou myšlenku vyzkoušet budoucí manželku ještě před sňatkem a vyhnout se tak mnoha nepříjemnostem, přesto je u mne roven géniovi.

Přijít na něco podobného sám, nemusel bych vstupovat do jednoho manželství za druhým a pokaždé volit nesprávnou ženu! Jistěže bych stanovil zcela odlišná kritéria! Je mi lhostejné, zda Alena ovládá jízdu na kanoi, nebojí se bouřky a orientuje se v terénu. Já chci ženu mravnou, věrnou a bezezbytku oddanou!

Zatímco tady sepisuji tyto řádky, Alenka je bůhvíkde a neostýchá se předstírat pracovní vytížení!

5. srpna

Pravděpodobně ještě pod dojmem oné knihy mne napadla úžasná myšlenka! Stačilo by naučit se umění hypnózy a pak to praktikovat na Alenku. Ve stavu náměsíčném by na sebe prozradila vše a podle pravdy. Musím neprodleně zjistit, kde bych mohl získat patřičné vědomosti!

6. srpna

Moje zklamání se ani nedá slovy popsat. Laikovi je v naší zemi odepřeno stát se hypnotizérem. Považuji to za jedno z mnoha barbarství této stále ještě zaostalé země! Voláme po větší vzdělanosti a přitom jí sami zabraňujeme špatnými zákony.

Patřičná skripta z oboru psychologie je možno získat jen po předložení studijního výkazu z filozofické fakulty. Na byrokracii narážím na každém kroku. Nedávno mi odmítli vydat zbrojní pas kvůli narušenému barvocitu, jako by pro držení zbraně mohlo být podstatné, zda rozliším fialovou od hnědé. Co je to za společnost, kde kultivovaný člověk nesmí vlastnit pistoli, zatímco kdejaké polointeligentní hovado dostane řidičský průkaz, aby pak mohlo beztrestně děsit stařenky na přechodu pro chodce?

Zmítám se v bezmocnosti. Je hrozné vzdát se cíle, který byl již na dosah ruky. A je hrozné zjistit, že onen cíl, vyvedený v ostrých konturách a takřka hmatatelný, byl bohapustou fatou morgánou.

Rozrušením, že co nevidět zvím o Aleniných mimomanželských aktivitách pravdu, jsem ze včerejška na dnešek oka nezamhouřil, a teď abych se smířil, že budu dál za hlupáka. Je to snad moje fátum? Jsem pro tuto roli předurčen?

11. srpna

Dnes jsem se opět setkal s Kateřinou!

Po této informaci jsem již nevydržela, švihla se složkou na Františkovu stranu postele, až se jednotlivé listy rozlétly, přesunula jsem se na vozík a neprodleně se jala prohledávat i ostatní zásuvky jeho psacího stolu. Miliónkrát jsem si mohla říkat, že je to pod moji důstojnost. (Pod jakou důstojnost, proboha? Nemám žádnou důstojnost! Jsem torzo člověka bez důstojnosti, hrdosti, ambicí, budoucnosti. Nejsem nic.) Ani nevím, co jsem hledala. Jméno Kateřina se mi vznášelo nad hlavou jako těžký bouřkový mrak, jako šedivá, nepropustná inverzní poklice. Kdo je to? Bývalá milenka? Současná milenka? Nebo obojí?

Panebože, jak může mít někdo v pracovním stole takový pořádek? Nikde ani účtenka, útržek čehokoliv, stará pohlednice. Otevírala jsem jednu zásuvku za druhou a nacházela jen úhledně srovnané papíry, ostře ořezané tužky, výstřižky z novin pečlivě seřazené v albu na fotografie. Listovala jsem zvolna kalendářem.

Kromě několika dat červeně podtržených jsem nenalezla nic zvláštního. A co jsem asi tak hledala? Milostné dopisy? Copak mám Františka vážně za debila?

Zklamaně jsem se vracela do ložnice a namáhavě sesbírala spadené listy deníku.

Chronologicky jsem je řadila zpět do složky, pohroužena do těch nejchmurnějších úvah. Možná jsme to dítě měli mít, to by mě určitě neopustil. Dítě?! Ježiši, to jsem se už doopravdy zbláznila? Jak si můžu jen na okamžik myslet, že bych se postarala o dítě? Vždyt se nepostarám ani sama o sebe. Měla bych děkovat osudu, že se nám to nepodařilo. Dítě by bylo chudák. Takhle jsem chudák já. Jenom já!

Vzlykla jsem, leknutím sebou trhla, a než jsem si uvědomila, že to pouze zvoní budík, stihla jsem se pomočit. Doprčic! Už se mi to nestalo několik měsíců, myslela jsem, že aspoň v tomhle směru jsem za vodou. Zastavila jsem budík, který mi měl připomenout, že laxativum bude každým okamžikem účinkovat, a odjela na záchod. V pravý čas. Nebýt budíku, mohla jsem mít v gatích i cosi hustého.

Otráveně a stydíc se sama před sebou jsem potom v umývadle přeprala kalhotky a kamaše, abych zahladila stopy po nepříjemné nehodě. František nemusí vědět všechno. Ostatně, on se mi taky se vším nesvěřuje, že.

Oblékla jsem si tepláky a zjistila, že jsou dvě hodiny odpoledne; pomalu začínám nabývat dojmu, že náš domek stojí v nějakém pásmu zrychleného času.

Sakra! Dneska to zase nedočtu. Dokonce ani tehdy, když si odepřu oběd. Spláchla jsem do záchodu bramborovou kaši s uzeným, co mi večer připravil František, ale broskvového kompotu jsem se ani v té časové tísni vzdát nedokázala. Jestli mě opustí, tak si nedojdu ani pro ten pitomej kompot, zase jsem začala pofňukávat a žvýkala při tom broskve. Dneska fakticky nejsem ve formě. Měla bych zavolat máti. Pět minut jejího hovoru a vjede do mě vždycky takovej vztek, že mě plačtivá nálada nadobro přejde.

„Ahoj mami, jak se máš?“ lítostivě jsem kuňkla.

„A jak bych se asi tak měla mít?“ opáčila. „Mluvily jsme spolu včera.“ Funguje to! Hurá!

„Vidíš, na to jsem úplně zapomněla. Je mi nějak smutno, jak jsem pořád sama, chtěla jsem si popovídat.“

„Ty nejsi pořád sama, zlato,“ odvětila máti. „To já jsem sama! Už šest let. Ty máš Františka, takže si na mě vzpomeneš, jen když něco potřebuješ.“ Dobře mně tak!

Dnes začnu číst až po cvičení s činkami a malé snídani. Nemůžu dopustit, aby mi nějaké pitomé zápisky ovlivňovaly celý život.

František byl včera docela fajn. Večer zatopil v krbu a povídal o novém zaměstnání. Zdálo se mi, že se mu tam líbí. Tak nějak pookřál, omládl, přemítala jsem mezi jednotlivými zdvihy činky a hekala bez zábran. Někdy je to moc příjemné, mít celý dům pro sebe. Malinko to připomíná doby, kdy jsem ještě nebyla vdaná, ale už byla pryč z rodičovského hnízda. Odstěhovat se od matky, to byl gejzír svobody a volnosti. Vůbec mě nenapadlo tahat si domů nějaké chlápky!

Domek ještě nebyl ani zdaleka v té podobě, jako je teď, ale já jsem si ho ihned zamilovala. Byl to pravý domov od prvního okamžiku. Dalo se v něm dýchat.

Nemyslím si, že to bylo způsobeno nějakou výjimečností této stavby, to ne. Bydlet v garsonce s jedním oknem, necítila bych se o nic hůř. Ta možnost svobodného dý-

chání tkvěla v něčem jiném. Mohla jsem jít večer spát neodlíčená, kouřit v posteli, na záchodě jsem si nemusela zavírat dveře, ve vaně jsem mohla trávit celé hodiny a šaty jsem po vysvléknutí házela na podlahu. A nikdo mi nenadával! Všechny tyhle milé zlozvyky jsem opustila zase po svatbě. František by nepřežil, kdybych ulehla s nevyčištěnými zuby a s cigaretou v puse. No, já bych si to před ním ani nedovolila.

To jen v poslední době si zase občas nezavřu dveře od záchodu, abych slyšela rádio z pokoje, a je mi dobře. Přesněji, aspoň na pár minut dobře.

Tak myslím, že by toho cvičení pro dnešek mohlo být dost. Uff! Ručníkem jsem si otřela zpocené čelo a rychle se převlékla. Neměla bych se na ten deník tak nedočkavě třást. Neměla bych, ale třesu se, i když se tam klidně můžu dovědět něco o té hnusné Kateřině. (Ne, ve skutečnosti si nemyslím, že je hnusná, naopak.

František je pěkný chlap a podle fotografií byly i všechny jeho bývalky docela kočky. No, tím hůř.)

11. srpna

Dnes jsem se opět setkal s Kateřinou! Její vzhled ve mně vzbudil obavy. Ztloustla, vlasy měla mastné, zřejmě nejméně týden nemyté.

Beru zpět. Tenhle popis se k neodolatelné krásce rozhodně nehodí.

Dokonce začala opět kouřit. Už několikrát jsem ji upozorňoval, že žena s cigaretou vyhlíží natolik ordinérně, že si jí nemůže žádný slušný muž považovat.

A kruci! Když jsme se brali, tahala jsem jednu za druhou. Z přepracování jsem si někdy zapalovala novou cigaretu dřív, než jsem dokouřila předešlou. No, teď jsem oproti Kateřině ve výhodě. Nekouřím a vlasy mi myje František obden.

Pokoušel jsem se jí domluvit, leč bezvýsledně.

To si dovedu živě představit! Nejspíš na ni hučel ty svoje poučky až do zpitomění. Přistihla jsem se, že neznámé Kateřině nepřeju nic dobrého. Jestli to tak půjde dál, zanedlouho ze mě bude pěkná mrcha.

Požádala mne o peníze. Ani jsem nic jiného nečekal, měl jsem tudíž hotovost při sobě. Dva tisíce korun se jí však zdály málo, ještě se na mne zle utrhovala.

Nechybělo mnoho a nedal jsem jí nic. Pak bych si to ovšem vyčítal.

Nerozešli jsme se v dobrém.

Jupí!

Nemohu říci, že by mne to trápilo. Jak ji znám, zase se ozve, a jak znám sebe, sotva ji někdy dokáži odmítnout.

A sakra! Radost byla předčasná. Začíná jít do tuhého. Sotva ji někdy dokáže odmítnout… Jak to asi myslel? Čím na něho tak zapůsobila? Přece se o ní nijak pochvalně nevyjadřuje, spíš naopak. Že by byla tak dobrá v posteli? Nějaká skutečná perverznice, co se od Františka nechá třeba počůrat? Fuj, zvedl se mi žaludek. Paranoia se dostává do nebezpečné fáze. Měla bych zavolat té drdolaté psycholožce z nemocnice dřív, než se mi to vymkne z rukou. Už teď jsem na dobré cestě do cvokhausu.

13. srpna

Ačkoliv se nyní Alenka snaží, celá tíha domácnosti leží na mně. Když jsem jí tento nezvratný fakt naznačil, odbyla mne pokrčením ramen a radou, ať nedělám nic, co sám nechci. Jako by to bylo tak snadné. Někdo to přeci udělat musí, ale to Alence pravděpodobně uniká.

V době, kdy jsem se přistěhoval, byla její domácnost ve značně zanedbaném stavu.

Otevřeně jsem jí to připomněl. Zase jen krčila rameny. Tentokrát však lhostejně!

Právě jsem kropil povlečení, opět ho sušila v sušičce a bylo celé zmuchlané. Moje logické poznámky, že prádlo patří na zahradu, obzvláště pak v teplých měsících, jakým bezesporu srpen je, ji rozhněvaly natolik, že chtěla povlečení ihned odvézt do mandlovny. Však ona obrátí, až se narodí dítě! Každá obrátí. To jsou ty zázraky mateřství a hormonálních změn.

To s tím dítětem zní skoro jako výhružka. Ale jinak má František pravdu.

Domácnost mi nikdy obzvlášť nevoněla. Jednou za čas jsem pozvala úklidovou firmu, nechala umýt okna, přeleštit parkety, vyprat záclony a podobně. Prádlo jsem vozila do mandlovny a považovala jsem za Františkův problém, že s tím nesouhlasil. Když ho chtěl žehlit sám, nebránila jsem mu, ale jakmile mi svoji domnělou dobrotu začal předhazovat, vypěnila jsem. Nikdo ho přece nenutil!

15. srpna

Dnes jsem utrpěl skutečný šok. Přišel jsem ze zaměstnání a doma byla cizí žena! A co víc! Byla evidentně rizikové národnosti. Ne snad, že bych byl rasista, to chraň bůh! Pouze mne to vyvedlo z rovnováhy. Osobně jsem toho názoru, že je prakticky nemožné zůstat nerozrušen, když v kuchyni bez předchozího varování naleznete postarší Romku v zástěře a pantoflích. Cožpak Alenka ztratila už docela rozum?

Dát cizí osobě klíče od domu, kde na každém decimetru čtverečním leží věci nemalé hodnoty?!

Jestli mi milá Alenka bude připravovat takováto překvapení, obávám se, že již žádný infarkt nebudu muset předstírat, protože mne skolí skutečný.

To bylo cavyků, že jsem najala služebnou! Vážně ode mě čekal, že když bude remcat, začnu po dvanácti hodinové šichtě utírat doma prach, vařit teplé večeře a leštit stříbro?

16. srpna

Sdělil jsem jednoznačné ultimátum. Bud odejde ta žena, nebo já. S osobou, která ani dost dobře neovládá český jazyk, odmítám být pod jednou střechou, to Alenka musí pochopit!

Alenka to sice nepochopila, ale poslechla, jak jinak. A tak to bylo se vším.

František vyhrožoval, prosil, přikazoval, vyžadoval, hroutil se, a já dělala všechno, co si přál. Čert ví proč. Bylo to podivné období. Děsilo mě kde co. Bála jsem se vidiny rychle přibývajících let, bála jsem se, že když mě opustí, bude to vizitka, jak jsem nesnesitelná, a tu mi hned tak někdo neodpáře. Zamlouvalo se mi, že jsem se vdavky zařadila mezi ostatní třicátníky, mezi ty normální. A neustále jsem se zmítala v extrémech. Chvílemi jsem chtěla maximálně jedno dítě, a za pár dnů mi připadaly čtyři málo. Někdy jsem měla dojem, že z firmy nikdy neodejdu a na mateřské zůstane František, a jindy jsem si říkala, že jak se dítě narodí, pověsím podnikání na hřebíček a budu se věnovat pouze rodině.

Postihla mne snad předčasná krize středních let? Nebo to všechno byl Františkův vliv? Co já vím. Byla jsem tehdy pořádně zmatená, a pokud mám být upřímná, připadám si tak doteď.

Když o tom tak uvažuju, možná jsem si tenkrát měla nechat raději tu služebnou, teď by se o mě postarala a já bych se nemusela stále zmítat v pocitech nesplatitelného vděku. Jo, byla to cikánka jak poleno, to je pravda, jmenovala se Árieta a měla nádherně hluboký, upřímný oči. Vždycky jsem věřila, že oči jsou zrcadlem duše. Není to laciná fráze. Jen nechápu, proč jsem si za muže vzala chlápka, co má oči jak leklá ryba.

20. srpna

Včera se A. opět o několik hodin zpozdila, ačkoliv jsem ji důrazně žádal, aby tak nečinila. Žádná spořádaná žena nemůže chodit domů k ránu v podroušeném stavu.

Oblévá mne hrůza při pomyšlení, že by ji někdo ze sousedů takto spatřil. Co by si o mně pomyslili? Že jsem budižkničemu, který nedokáže ohlídat vlastní manželku?

Alenka trapně omlouvala své chování získáním jakési zakázky pro holandskou společnost. Dal jsem jí jasně najevo, že i kdyby měla prodávat prádlo celému anglickému dvoru, ani v nejmenším ji to neopravňuje k tomu, aby se vracela nad ránem a ještě k tomu bosá!

To byl tenkrát flám! Aúú! Ještě aspoň jeden takový zažít! Stál za všechno to Františkovo vřeštění. Podepsala jsem kontrakt, který zaručoval zvýšení naší produkce o dvacet procent s garancí na celý rok. Měla jsem ohromnou radost a najednou mi došlo, že se o ni nemám s kým podělit. František moji práci neměl rád a mé úspěchy v ní ještě méně. Dokázal žárlit nejen na lidi kolem mě, ale i na čas, který práci věnuju, na peníze, které tím vydělám, a dokonce i na dílčí úspěchy.

Prostě cvok. A zrovna když jsem si s kolegy decentně připila šampaňským a slupla dva humrové chlebíčky se skličujícím vědomím, že tím oslavy skončily, telefonoval David. Zval mě na večeři. Jasně jsem mu dala najevo, že pozvání přijímám, ovšem pouze za předpokladu, že mě nebude tahat do postele. Pokoušela jsem se být opět věrnou manželkou, nechtěla jsem riskovat. Smál se a dal mi své čestné slovo.

Strávili jsme úžasně vzrušující noc v kasinu, zpočátku jsme dokonce vyhrávali, a nakonec tam nechali dohromady něco přes třicet tisíc. (Vědět to František, dal by mě veřejně lynčovat.) V posteli jsme neskončili, David slib dodržel. Stalo se to v parku. Ztratila jsem tam někde levou lodičku, a tak jsem druhou hodila do odpadkového koše. Připadala jsem si jak pitomá šestnáctka, což je ve třiceti pocit k nezaplacení.

Druhý den jsem se opět kajícně vrátila do svých let a přísahala si, že něco tak podlého jsem Františkovi provedla naposled.

Až teď, když čtu deník, mi vlastně pořádně dochází, že ani on to se mnou neměl jednoduché. Automaticky jsem ho hned po svatbě odstavila na vedlejší kolej s arogantní myšlenkou, že může být rád, že si ho tahle poměrně mladá, poměrně hezká a poměrně zámožná žena vůbec vzala. Teď, když se karta obrátila a ve výhodě je František, mohl by zaujmout podobný postoj. Zdravýma nohama ční v žebříčku žádanosti vysoko nade mnou. Klidně by si našel jinou ženskou, zatímco já, i se svými penězi, nějakého chlapíka sotva. (Pokud ovšem nepočítám profesionální zlatokopy.) Najednou si velice dobře uvědomuju, že po mém úraze mohl František klidně dělat drahoty, dávat mi najevo nadřazenost, zvažovat, jestli se mnou zůstane, možná mě tím i trochu vydírat, ale on to neudělal. Je lepší než já. Chová se, jako bych byla nadále středobodem jeho světa, a to je víc, než si ve své mizérii můžu přát.

Jaký z toho plyne závěr? Jediný možný. Slavnostně slibuji, že jestli se na následujících stránkách dozvím o pletkách s Kateřinou anebo nějakou jinou, nebudu to Františkovi mít za zlé. Zaslouží si pořádnou satisfakci.

21. srpna

Telefonicky jsem zpravil tchyni o nemorálním chování její dcery. Přislíbila návštěvu a sama přiznala, že se jí dcera příliš nevyvedla a že za to může zřejmě nevalné genetické vybavení, které získala po svém otci. Pana otce jsem nepoznal, neboť zemřel dřív, než jsme se s Alenkou vzali. Nemohu celou věc objektivně posoudit. Pokud se však přikloním k domněnkám, zní tchynina verze velmi věrohodně.

Zpět!!! To s tou Kateřinou odvolávám! František je mi-zemej práskač! A táta byl nejúžasnější chlap na světě. Pokud jsem vážně po něm, můžu mluvit o štěstí.

Bohužel si moc často připadám jako svoje matka, takže se obávám nejhoršího: v padesáti budu stejná semetrika, jako je ona. (Pokud se padesátky ovšem vůbec dožiju.)

22. srpna

Tchyně dodržela, co slíbila. V tomto po ní Alenka tedy skutečně není.

Což o to! Drahá máti vždycky dodržela, co slíbila, pokud se jí to právě hodilo.

Možnost uštědřit mi jednu ze svých výchovných lekcí, to by si nenechala ujít. Když však někdy v náhlém záchvatu lidskosti slíbila skutečnou pomoc, předstírala pak dočasnou ztrátu paměti, aby se slibu vyhnula. Ale to František pochopitelně vědět nemohl. Před ním se vždycky dělala mnohem lepší, než kdy byla. (Stejně si myslím, že mi Františka závidí!)

Přišla jako by na běžnou návštěvu, a ačkoliv si připravila vcelku rozumnou řeč, Alenka nebyla nakloněna jakékoliv debatě o našem problému. Nakonec se zcela nesmyslně a bezdůvodně na matku rozzlobila a odešla z domu, neznámo kam. Bylo to vrcholně trapné. Osaměl jsem s tchyní a ta se mi podlézavým způsobem pokoušela vlichotit. Nevím, co svým počínáním sleduje. Snaží se zachránit manželství své dcery, nebo ji jakýmsi zvrhlým způsobem těší, že Alenka není právě příkladnou manželkou? Skoro bych si vsadil na druhou možnost. Proč by mi jinak stále dokola opakovala, že byla vzorná hospodyně a dobrá manželka, a že po ní tedy A. v žádném případě není?

Když byla na odchodu, svěřila mi dokonce svoje podezření, že Alenka trpí psychickou poruchou nazvanou tokofobie, o které se dočetla v časopise Tina. Sám bych nepřikládal pražádný význam informaci z tak podřadného časopisu, ale cosi mi říkalo, abych si tchynino sdělení přece jen ověřil. To, že Alenka po tolika měsících ještě neotěhotněla, mě znepokojovalo a sám jsem ji vinil ze sabotáže.

Tokofobie čili chorobný strach z porodu by vše objasňoval. Musím se Aleny nějak ohleduplně přeptat.

Ta jeho ohleduplnost spočívala v tom, že mě hned po návratu z nucené procházky vtlačil do křesla a vybafl: „Alenko, mám cosi závažného na srdci.

Nelekej se!“, čímž mě pochopitelně docela vyděsil. Užuž jsem viděla, že mě některá z těch dávno odkvetlých fuksií, které máti vydává za své nejlepší pří-

telkyně, někde spatřila s Davidem a šeptandou se to rychlostí blesku doneslo mému muži. A hezky zateplá. Byla jsem rozhodnuta zapírat, i kdybych měla být vyslýchána třeba týden. Jaké bylo překvapení, když se František vytasil s tou pitomou historkou o strachu z porodu! Já a strach z bolesti?! Směšné! Vždyť já jsem si u zubaře nenechala píchnout utišující injekci ani při trhání zubů moudrosti, v patnácti letech jsem se v Krkonoších s vymknutým kotníkem dobelhala k lékaři vzdálenému šest kilometrů a na dovolené v Keni jsem si sama rozřízla a vydezinfikovala zanícený vřed na lýtku, protože mi to přišlo jistější, než se svěřit tamním šarlatánům. Tohle všechno František nemohl tušit, a tak jsem to na něho vychrlila. Nadto s úsměvem, vyvolaným nepopsatelnou úlevou, že se nebavíme o Davidovi.

„Tak jak to, že ještě nečekáme to malé?“ zeptal se František, očividně zklamán, že záležitost s otěhotněním není tak jednoduchá, jak doufal.

„Nevím. Asi je někde chyba. Buďto ve mně, nebo v tobě,“ řekla jsem.

Vybuchl: „Ve mně tedy rozhodně ne!“

Připadala jsem si, jako bych v šatech spíchnutých ze sovětské vlajky tančila v aréně. Pokusila jsem se býčka zklidnit: „Možná to není ničí chyba. Třeba to chce jen trpělivost.“

„Je mi osmačtyřicet!“ hlesl bezmocně.

Chytla jsem ho za ruku: „Tak to nechápu, proč se tady flákáme, místo abychom se činili v ložnici, když to tak spěchá.“

Bylo to snad poprvé a bohužel naposledy, co jsem ho slyšela smát se nahlas.

24. srpna

Začínám věřit, že mne doopravdy miluje! Tato víra ještě rozdmýchává plamen mé lásky. Chtěl bych s ní být stále. Raději v noci předstírám spánek, abych se mohl kochat pohledem na ni. Spí tiše jak novorozeně. Občas zavrní a to pak stačí stisknout její ruku a ona se i ze spánku usměje. Chci prožívat těchto posledních pár hodin stále dokola. Bojím se procitnutí, bojím se, že už zítra mi Alenka opět zavdá příčinu k pochybnostem.

Skoro jsem zaslzela.

25. srpna

Byli jsme v kině. Považoval jsem za vhodné vyvést Alenku někam do společnosti. Je mladá. Chce se bavit.

No, že bych právě návštěvu kina tenkrát považovala za vrchol společenské zábavy, to se říct nedá.

Vybral jsem film, který i mně přinesl jisté poznání. Ne snad že by mne obohatil svým příběhem, vzletnými myšlenkami, to chraň bůh! Jednalo se o typicky pokleslý snímek americké produkce. Dění na plátně jsem příliš nevnímal, kdybych měl stručně odvyprávět plytký příběh, sotva bych se dobral k nějakému závěru.

Periferním viděním jsem však pozoroval Alenku. A cosi jsem o ní opět zvěděl! Je muži doslova posedlá. Očima visela na plátně. Hltala ty polonahé svalovce, co se tam producírovali, vpíjela se do jejich hustě ochlupených hrudníků, nasávala jejich nesporné charisma, zornice jí chorobně plály. Odnesla si domů svůj chtíč a večer se chtěla milovat. Nemohl jsem, bylo by to jako nechat se při plném vědomí zneužít.

Ježiši! Jak jen tu jeho úchylku nazvat? Defekt charakteru? Defekt soudnosti, sebevědomí, rozumu, příčetnosti? Nebo jen prostě a jednoduše žárlivost?

Stravující, oslepující, ohlušující, ničivá.

27. srpna

A. dnes opět večer nebyla doma. Zjistil jsem, že i když mi dopředu nahlásí důvod nepřítomnosti a pravděpodobný čas návratu, necítím se o nic lépe. Sedl jsem si k jejímu šatníku a postupně vytahoval svetříky a prádlo, abych se do nich mohl zavrtat obličejem, abych mohl nasávat její vůni, abych jí mohl býti blíž. Sám se začínám svého počínání děsit.

Oprávněně!

29. srpna

Alenka dnes opět dostala menstruaci. Měl jsem co dělat, abych se opanoval a nevyhrkly mi slzy z očí. Upínám se k tomu dítěti jako k jediné možnosti, jak k sobě Alenu připoutat. Je příliš svobodomyslná a volnomyšlenkářská, než abych věřil, že se mnou zůstane do konce života. Jedině dítě nám dokáže svázat ruce navěky.

3. září

Dnes přišla s návrhem na společnou dovolenou. Celé léto jsme zůstávali v Brně, neboť prý byla zavalena prací. A najednou by mohla odjet? Nebo že by to nebyla práce, co ji tady drželo?!

Ale jistěže to byla práce! Do konce prázdnin jsme nejspíš už uzavřeli vánoční kolekci spodního prádla, a ohlídat výrobu mohla klidně Monika, takže jsem si s klidným svědomím troufla na pár dnů vysadit. Bez obav, že něco důležitého, rozhodujícího zanedbám. Jak prosté! (To by člověk nevěřil, co všechno tomu bláznovi připadá podezřelé!)

5. září

Když jsem kývnul na případnou dovolenou, vskutku mi ani na mysl nepřišlo, že by mne Alenka chtěla takto pokořit. Anebo si myslela, že jí budu vděčen za cestu na Mallorcu, na kterou bych nevydělal za celý rok? Proč nebere ohledy na moji hrdost, proč stále musí mávat naditou portmonkou a dávat mi tak najevo svoji nadřazenost? Je snad tolik žádostivá ukazovat své nahé tělo na pláži, že se nedokáže ovládnout?

Připadal jsem si jako ubožák, když jsem servíroval zapékané brambory a ona položila na stůl letenky. Cítil jsem, jak rudnu až ke kořínkům vlasů, cítil jsem, jak mi hněv a ponížení rozpaluje líce. Cožpak nechápe, že si mne nemůže vydržovat jako nějakého gigola? Brala si muže ze skromných poměrů, tak proč není ochotna s ním tyto skromné poměry snášet? Nedostává se jí taktu, je zhýčkaná a rozmařilá!

Zhýčkaná a rozmařilá?! Protože jsem chtěla strávit týden u moře se svým mužem, když se celý rok honím, dřu, štvu a zanedbávám? Copak je to moje vina, že není architekt, advokát nebo ministerský předseda? Copak je moje vina, že vydělává sedm tisíc čistého, že ještě nikdy v životě neletěl letadlem, že se ještě nekoupal v moři, zatímco já už zcestovala pěkný kus světa? Doprdele s chlapama ješitnýma!

6. září

Řekla mi, že buď poletím s ní, nebo letí sama! Vyhrožuje, ale myslím, že toho není schopna!

8. září

Dnes přišla z práce velmi brzy a nabídla mi, jestli s ní nechci jet na nákupy. Odmítl jsem. Vypadalo to, že jí to pranic nevadí, ani se mne nepokusila přemluvit. Zřejmě mne pozvala jen pro formu, ale ve skutečnosti chtěla jet sama, aby mohla zase bezuzdně utrácet. Když byla pryč, dvakrát zazvonil telefon, ale když jsem jej zvedl, sluchátko bylo němé. Krůpěje potu mi vyrazily na čele. Dobře vím, co to znamená.

Alenin poměr neskončil! Její milenec si ověřoval, jestli je sama doma. Nemohl tušit, že jsem si vzal dnes volno, protože bylo třeba umýt okna a vyprat záclony. Povlékl jsem též čistě lůžkoviny a napastoval parkety, ale Alenka to ohodnotila jen znechuceným úšklebkem. Sama se domácích prací štítí natolik, že by byla ochotna vyhodit tisíc korun za pouhé umytí oken! Je zkažená. Vůbec nezná hodnotu peněz!

Ostatně to dokazuje i tím, kolik balíčků, tašek a krabic dovlekla z města. Musela jít do auta třikrát a stále měla plnou náruč. Rozezleně se mračila, že jsem jí nepomohl. Měl jsem již odpracováno a četl jsem si Haydnovu hlavu od Theuna de Vriese, špatně jsem se na četbu soustředil, když kolem mne stále poletovala, ale aspoň jsem jí dal jasně najevo, že s jejím patologickým utrácením nechci mít zhola nic společného. Třískla několikrát dveřmi a šla se sprchovat, čehož jsem využil k prohlídce nákupu. Samé plážové věci! Sluneční brýle, nafukovací lehátka, plavky, dva bílé froté župany, nejmíň tucet opalovacích krémů a milion dalších zbytečností.

Asi to s tou Mallorcou myslí vážně! Však uvidíme, kdo s koho!

9. září

Theun de Vries mne velice zklamal. Jaká pošetilost vedla tohoto nizozemského velikána k tomu, aby na sklonku svého života napsal detektivku? Komu se tím chtěl zavděčit? Ačkoliv se příběh pokusil ozvláštnit reáliemi valčíkové Vídně, v mých očích přesto povážlivě klesl. Po úchvatných románech, jakými bezesporu byly Ženojed, Křest ohněm a koneckonců i Anna Caspariová, po těchto ódách na svobodu, po těchto koncertech geniality a vypravěčského talentu detektivka! Jsem zhnusen. A Alena začíná balit. Pouze do jednoho kufru! Odlet je v sobotu, tedy za čtyři dny. Na mém nočním stolku se včera objevila žádost o vystavení cestovního pasu. Roztrhal jsem ji před Alenčinýma očima. Nezdálo se, že by na ni toto autoritativní a jednoznačně odmítavé gesto nějak zvlášť zapůsobilo. Jsem jí snad zcela lhostejný?

10. září

Pro jistotu jsem zašel na úřady vyřídit si cestovní pas, před Alenkou jsem to však byl nucen utajit. I bez toho má nezdravé sebevědomí a malý respekt k mé osobě.

Jsem rozhodnut. Samotnou ji do ciziny nepustím, i když na to zřejmě spoléhá. Mládí je tak lehkovážné, jen zralý člověk s bezpočtem zkušeností je schopen ústupku a kompromisu.

11. září

Konečně jsem se dovtípil! Vždyť Aleně vůbec nejde o to, abychom na dovolenou letěli spolu! To by mne přemlouvala, prosila, naléhala! Kdepak! To byl její plán -

odradit mne a moci bez obtíží vycestovat s nějakým mladým milencem. Snad si nemyslela, že jsem jí uvěřil, že by nechala propadnout poukaz a letenky v hodnotě několika desítek tisíc korun? Zač mne má?

Za cvoka. A jak to tak sleduju, naprosto oprávněně.

12. září

Oznámil jsem jí svoje rozhodnutí-když je Mallorca jejím snem, pak tedy poletím.

Ta koukala! Ta vyvalovala oči! Bezpochyby nepočítala, že bych nakonec změnil názor. Doběhl jsem ji! Večer pak vzrušeně s kýmsi mluvila po telefonu. Asi s tím náhradníkem! Určitě se nestačil divit, myslil si, že toho staříka (mne!) snadno vyřadí ze hry, ale přepočítal se a utřel nos. Docela se začínám bavit. Tuším už, jakými křivolakými cestičkami se ubírá Alenino smýšlení, a jsem díky tomu ve výhodě, dovedu již její uskoky předvídat a čelit jim. Musím neprodleně začít balit!

Balit nemusel. Skoro všechno jsem měla nachystané, ani si toho nevšiml. Teď už vím proč. Měl chudáček obzor zúžen stálým podezříváním, takže mu podstatné unikalo. Například to, že jsem měla radost z jeho umoudření, že jsem mu nakoupila hromadu věcí na pláž a taky že jeden z froté županů byl shodou okolností právě v jeho velikosti!

Po pravdě řečeno, ani na okamžik jsem si nelámala hlavu tím, proč najednou obrátil o sto osmdesát stupňů. Očekávala jsem to, byla jsem si jistá, že nakonec poletí. Prudké změny nálad i názorů u Františka byly na denním pořádku, nemohly mě překvapit. A všechny ty okolky kolem dovolené jsem považovala za jeho poněkud zvrácenou zálibu dramatizovat, komplikovat. Prostě rád dělal dusno a já mu v tom nebránila. Až teď se dozvídám, že jeho rozjařenost den před odletem nepramenila z vidiny nevšedních zážitků, ale čistě prozaicky z přesvědčení, jak chytře mi vypálil rybník.

Ale stejně to celé byla síla! Už na letišti František působil dojmem burana z Vidlákova. Skoro jako by měl napsané na čele, že poletí poprvé v životě. Stále tak zmateně těkal pohledem, rozhlížel se a nervózně poškubával ramenem. Kam se poděla jeho sečtělost, plynulé vyjadřování, intelektuální nadřazenost? Najednou tam stál u baru, plachý, nerozhodný, stále sledující hodinky. Kamkoli jsem se hnula, šel mi v patách jako kuře za kvočnou. A taky měl strach z letu. Tak velký strach, že se ho ani nepokoušel zamaskovat. Vzhledem k tomu, že mu běžně bývá nevolno i ve výtahu, mohla jsem předvídat, co bude následovat. Leč nepředvídala.

Když v letadle zvracel, styděla jsem se a odtahovala se od něho. A potom Mallorca! Všechno úplně jiné než u nás. Lidé, příroda, nakonec i to slunce svítilo tak nějak zářivěji. Doufala jsem, že František bude nadšený, ale nic z toho nevnímal. Jen se potil, hekal a skuhral. Ta jeho latina mu pochopitelně byla k ničemu, domorodci na něj zírali, vrtěli hlavami a rozhazovali rukama. Převzala jsem velení, takže bezmocně sledoval, jak se v hotelové recepci anglicky vybavuji, a zuřil. Pochopitelně. Měl dojem, že z něj dělám hlupáka, že ho zase ponižuju. Jeho utkvělá představa o mých sadistických choutkách mě však už nechávala chladnou.

Co asi čekal? Že budu předstírat negramotnost, abych nenarušila jeho sebeúctu? A když už se mi po třech dnech v luxusním hotelu zdálo, že konečně přestává všechno přepočítávat na koruny, že si konečně zvykl a začíná se mu dokonce líbit pláž a moře, pronajala jsem auto, abychom se podívali i dál než k bránám hotelového komplexu. A začalo to nanovo. Cožpak jsem zapomněla, že neumí říditi A jak si asi připadal, když jsem si pronájem auta sama domluvila, sama zaplatila a ještě ke všemu i sama auto řídila! A na co jsem ho vlastně chtěla s sebou? Abych mu předváděla, jaký je proti mně ubožák? A proč neodpovídám?

Protože vím, že má pravdu, a nechci to přiznat? Takové a podobně pitomé otázky jsem musela poslouchat až do večera. Štěkal a štěkal. Jak ratlík. Měla jsem ho někde vysadit, ať se dopraví do hotelu, jak umí, ale bála jsem se. Bála jsem se o něho. Bála jsem se, že to nezvládne, že se ztratí, zhroutí se nebo si nějak jinak ublíží. Možná jsem se bála vidět ho zcela neschopného a nesamostatného jako dítě.

Najednou byl pro mě závažím, byl to člověk, za kterého jsem se cítila být zodpovědná. Ačkoliv byl dospělý, mnohem dospělejší než já (pokud se míra dospělosti dá měřit odžitými roky), nedokázal si v hotelové restauraci ani objednat zeleninový salát. Byl otrávený, ale vláčel se za mnou všude jak můj stín. Myslela jsem, že mě nespouští z očí proto, abychom byli otrávení oba. Manželství… spolu v dobrém i zlém, znáte to. Nejspíš mu ale křivdím. Asi ode mě čekal podporu a pochopení. Na Mallorce si ale připadal nejspíš jako na Měsíci. Byl tam mi-mozemšťanem. Jediným mezi lidmi. I ve čtyřicetistupňovém vedru odmítl chodit v šortkách, pařil se v světlých vlněných kalhotách a polyesterové košili, a bavlněnými tričky Nike, které jsem mu koupila ve třech barvách, si otíral zpocené čelo. Netěšilo ho polehávání na pláži, cítil se nesvůj bez šatů a bez obranné bariéry z tisíců rozmanitých knih. Knihomol na pláži, karikatura muže, životní omyl. To byla hesla, která se točila v bludném kruhu mé lebky. Nejspíš za to mohlo jižní horké slunce. Houževnatě vypalovalo nic netušícím turistům mozky z hlavy.

21. září

Konečně doma! Nenacházím jediný rozumný důvod, proč statisíce lidí opouštějí naše vlídné mírné podnebí, podstupují životu nebezpečnou cestu letadlem, utrácejí horentní sumy peněz, aby se mohli zalykat nesnesitelným vedrem v sluncem vyprahlých krajích a nechat si pokožku rozežírat slanou vodou moře. Což se už všichni lidé zbláznili? Proč si prostě nepřiznají, že finanční obnos takto

„investovaný” je vlastně promrhaný? Proč si nepřiznají, že celá slavná Mallorca nemůže konkurovat naší Šumavě? Nebo Vysočině?

V jednom mi však cesta prospěla. Otevřela mi oči vskutku do široka a já spatřil, co skrývá A. pod maskou křehké ženy. Vůbec není křehká! Je to nejsilnější žena, kterou jsem kdy poznal (a že v tomto oboru nejsem žádný nováček-amatér!), její síla netkví v mocných svalech, ani bych ji nenazval silou duševní. Je to síla člověka samostatného, zcela svobodného, nezatíženého láskou k druhému, obavami o něj.

Ač je mé poznání jakkoliv kruté, je bohužel pravdivé. Nic nezměním na faktu, že mne Alena nepotřebuje!

Slovo nepotřebuje bylo třikrát podtrženo. Paradoxně se negovalo mým úrazem, podtržení však zůstalo. Stejně jako jsem tehdy Františka nepotřebovala, se stejnou intenzitou, s jakou mne tehdy tížil a omezoval, naprosto shodně jsem na něm nyní závislá. Je snad teď spokojenější? Tak málo mu stačí, aby se cítil pánem tvorstva?

Pouhá nadřazenost nad mrzákem způsobila, že je více mužem než dřív, když ještě byly karty rozdány spravedlivě?

Nic nezměním na faktu, že mne Alena nepotřebuje! Ale můj život na ní závisí. Drží ve svých drobných ručkách mé štěstí i moji bolest a hněte je jako těsto. Každý den se pro mne stává směsicí těchto dvou protichůdných pocitů. Jsem štvanec s nitrem rozervaným jak žebrákův šat. Z nejvyššího vrcholku častokrát padám do nejhlubší propasti. Jako například v předvečer návratu z dovolené. Pili jsme šampaňské. V

množství, na které nejsem zvyklý. Pil jsem, protože jsem nechtěl Alenku zarmoutit, i když na alkohol občas žárlívám. Dokáže ji rozveselit tak, jak bych to já nikdy nedokázal. Je úchvatná milenka. Tak úchvatná, až mne mrazí při pomyšlení, jakou školou musela v tomto ohledu projít. To, co se mnou provádí, nemůže být talent od přírody, to je vysoká škola kurtizán! O své minulosti mi však nechce takřka nic prozradit, a tím mlčením ještě více zjitřuje moji představivost. Cožpak je možné, aby si žena nechala bez mrknutí oka vyholit svým manželem přirození, aniž by se zmítala studem a nesouhlasem?

Nevím, jestli by se můj vnitřní protest a dobře maskovaný pocit vrcholné trapnosti dal nazvat zmítáním. To sotva. Ale bylo mi hrozně. Zprvu jsem nechápala, co to po mně František žádá. Nikdy jsem o podobném přání nečetla ani neslyšela. Ale když jsem viděla, jak dychtivě rozmíchává pěnu na holení ve svém vínově červeném bakelitovém kalíšku, kterého se nechtěl vzdát, i když jsem mu koupila pěnu ve spreji, nejistota mě přešla. Chtěla jsem mu udělat radost, možná jsem si dokonce říkala, že já jsem ve svých třiceti letech skoro nic nezažila, že muži kolem padesátky mají přece jen už jinak vyvinutou sexuální fantazii než mladíci.

Možná jsem si dokonce představovala, jak všechny tři předchozí Františkovy manželky odmítly a já se díky souhlasu lehce vyhoupnu na vrchol pomyslného žebříčku partnerských kvalit. Ležela jsem tedy na zádech jak přibitá, s půlkami pevně semknutými hrůzou, aby mě tou břitvou nepořezal. Taky si pamatuju, jak jsem si pochvalovala, že jsem opilá, za střízlivá bych se takovému rituálu sotva dokázala podrobit. Svíčky kolem postele planuly mihotavými světélky, myslím, že lapiduši mrtvoly před zpopelněním nevyholují, ale já si tehdy připadala, jako bych zemřela a čísi studené ruce mě lhostejně připravovaly na moji poslední cestu.

František si buď obřad náležitě vychutnával, nebo byl jen neobratný a holení mu šlo pomalu. Nevím. Jediné, čeho jsem si všimla, bylo jeho vzrušení. Na okamžik jsem se zalekla, že jsem se dobrovolně odevzdala do rukou úchylovi, který mne zprvu zbaví ochlupení a pak mi s rozkoší vyřízne poštěváček. Nic takového se nestalo, i když to, co následovalo, jsem čekala mnohem méně než případný brutální útok.

„Jak to, že ses tak snadno nechala zlákat? Cožpak tě to ani trochu neudivilo?!

Kdopak ti podobné věci dělal přede mnou! Přiznej se, v jakém bahně jsi to žila, než jsem se tě ujal?!“ zlostně odsekával a obřadně otíral břitvu do hotelového ručníku.

Přitáhla jsem si přikrývku až k bradě. Najednou jsem tam nemohla jen tak ležet.

Bez chloupků v rozkroku jsem si připadala mnohem víc nahá než obvykle. Cítila jsem, jak rudnu a překotně střízlivím. Ničemu jsem nerozuměla. „Přestaň,“ zaprosila jsem a slzy se mi hromadily v očích. Normálně mě hned tak něco nerozbrečí, ale František vždycky dokázal vyhmátnout citlivé místo a pak do něj rýpat a rýpat.

„Alenko, tohle si musíme vyříkat. A jednou provždy. Uvědom si, že já vlastně netuším, s kým to žiji!“

„Proč to říkáš? Trestáš mě za to, že jsem ti vyhověla?“

„Ne, jistě že ne,“ zaklapl břitvu a uložil ji do koženého pouzdra. Zkontroloval, jestli dovřel správně zip, a teprve potom se obrátil zpět ke mně. „Předně, to, že tě trestám, je pouze tvůj výmysl. Vedeme normální rozpravu. Jsme dospělí lidé. A jako dospělí lidé si snad můžeme otevřeně přiznat, co máme za sebou. Já jsem ti svá předchozí manželství rovněž nezamlčel. Díky nim mám také jisté zkušenosti, a právě ony mi napovídají, že cosi není v pořádku, když bez zaváhání svolíš ke všemu, co ti v intimní oblasti navrhnu. Žena by měla být především cudná!“ Cudná - nudná, napadlo mě. Už se mi nechtělo brečet. Františkův pseudomoralistický výstup mě vrátil do reality. Přál si, abych byla děvka i panna v jedné osobě. Nikdy se mu nezavděčím, docházelo mi postupně a jeho rozhořčená slova na mě doléhala ze stále větší dálky.

Dle Františkova mínění byla normální rozprava ve skutečnosti nekonečným monologem plným výčitek a nesmyslného osočování. Propadala jsem se do dřímoty a František přidával na hlasitosti. Nakonec jsem usnula tak tvrdě, že jsme málem zmeškali letadlo. Pamatuju si ten ranní zmatek, jak jsem ledabyle házela věci do kufrů, i to, že jsem s Františkem nemluvila. Zřejmě cítil, že předchozího večera přestřelil, protože se lísal. Hrála jsem sfingu. A nijak netajím, že jsem mu jeho opakované zvracení při zpátečním letu z celého srdce přála.

24. září

Ani jsem si neuvědomil, že máme s Alenkou za sebou první půlrok manželství. I přes drobné neshody, i přes smutnou skutečnost, že náš svazek doposud nebyl obdařen dítětem, respektive jeho zárodkem, i přes Alenčin nesporný odpor k monogamii považuji tento půlrok za nejšťastnější úsek svého života. Snad je to tím, že člověk ve zralém věku je již schopen považovat si prchavých okamžiků štěstí mnohem více než v raném mládí. A Alenka je ještě velmi mladá, což mne naplňuje neustálou pýchou a hrdostí. Mladá, krásná žena a vybrala si právě mne! Jsem jí povinován trpělivostí a tolerancí!

Že si to nevzal k srdci! Tu toleranci a trpělivost!

27. září

Dnes nás navštívila tchyně. Významně pomrkávala a pořád kladla otázky typu: Tak co? Už něco víte? Netušil jsem, co přesně bych měl vědět, a Alenka křečovitě odváděla hovor jiným směrem. Až když se tchyně odporoučela, svěřila se mi Alenka, že od cesty na Mallorcu očekávala těhotenství, ale její prosby nebyly vyslyšeny. Tím pádem nebyly vyslyšeny ani prosby mé. Na jedné straně si nedokáži představit sobeckého tvorečka, malého, nenasytného vetřelce, který by mě měl připravit o velkou část Alenčiny přízně, na druhé straně je pořád lepší dělit se o manželčiny prsy s vlastním dítětem než s neznámým sokem. Ano. Jsem si svým rozhodnutím zcela jist. Přeji si mít s Alenou dítě. Ostatně, emancipaci žen považuji za uměle vyvolanou, vrcholně nezdravou a přičítám ji na vrub objevu antikoncepce.

Jaképak „právo ženy “ rozhodovat o vlastním těle? Cožpak nebyla žena stvořena právě pro roli matky? Byly snad v dobách, kdy za svůj život žena porodila deset dvanáct potomků, manželské neshody nebo dokonce rozvody? Kdepak! Žena-stvořitelka plnila svoji funkci a na fantazírování o rovnoprávnosti jí nezbýval čas.

Její tělo i mysl byla zaměstnána natolik, že po žádném dalším zaměstnání netoužila.

A že se nemohla realizovat? Toť holý nesmysl. Je snad možno po sobě zanechat něco smysluplnějšího nežli další lidské životy? To jen Alena má dojem, že pokud po ní nezbudou vagóny dámského sexy prádla, roztroušené po celém světě, její život nebude naplněný. Musím se konečně postarat, aby její jedinou náplní byla rodina.

A pokud to bude nutné, jsem ochoten mít i několik dětí. Jen když Alena konečně přijde k rozumu! (Další cestu letadlem a pobyt v předraženém hotelu u moře bych dozajista nepřežil.)

A já naopak občas mívám pocit, že nepřežiju, pokud ještě jednou, jedinkrát neuvidím moře. Vozíček člověka přiková k domovu pevněji než zamítnutí výjezdní doložky nebo nedostatek financí. Za totality jsme autobusem s rodiči jezdívali do levného Bulharska nebo Jugoslávie. Teď, když je možné vycestovat prakticky kamkoliv, teď, když mám na soukromém účtu sedmimístnou cifru, dřepím doma a odškrtávám jeden bezcenný, nezáživný den za druhým. A nejděsivější na tom celém je ta definitivnost. Vědět, že už se na nohy nepostavím, že neprocestuju místa, která bych chtěla, že neucítím na bosých chodidlech horký pouštní písek.

Naučit se s tímto vědomím žít je to nejtěžší, co mě kdy potkalo, a nejsem si jistá, jestli to vůbec dokážu. (Tak, ještě vysmrkat, a konec dojetí! Bulit a bulit, to je jediný, co dovedu. A kdopak bude pokračovat ve čtení, he?! Nejsem tady na dovolené…)

29. září

Alena se objednala k ženskému lékaři. Domnívá se, že je nějaká chyba v našem přístupu k početí, či chyba přímo v jejím zdravotním stavu. Obracel se mi žaludek, když jsem si představil, že by nějaký muž měl rukou propátravat oblasti určené výhradně mně. Vlna nevolnosti mi svírala hrdlo, jen když jsem si uvědomil, jak svítivě bílé má Alenka nyní své pohlaví, jak obnažené, jak přístupné. Zapřísahal jsem ji, ať si najde lékařku-ženu!

3. října

Alenka se vzpírala, ale nakonec svolila a zaměnila gynekologa za gynekoložku.

Ohanbí jí začíná zarůstat kratinkými tuhými chloupky, včera se smála, že ji to stále svědí. Očekávám, že napříště mne již sama požádá, abych jí opět zbavil porostu.

Hladký klín ženy mne vzrušuje stejnou měrou jako nevinný klín mladého děvčete.

Crrr! Lekla jsem se. Kdo by se taky v mé situaci nelekl? Ležím v posteli, čtu si a jen tak mimochodem se dozvídám, že můj muž trpí duševní chorobou, pravděpodobně hned několika duševními chorobami najednou, a vtom telefon. To by vyjekl kdekdo.

„Prosím,“ ozvala jsem se. Vlastní hlas mi zněl cize. Zřejmě zněl cize i Františkovi, protože se podivil: „Stalo se něco? Ty pláčeš?“ Nepláču, ale plakala bych, až bych se neviděla, jen kdyby to pomohlo, zachtělo se mi odpovědět, ale nemohla jsem. Hlasivky stávkovaly. Ticho povzbudilo Františkovu zvědavost k dalším otázkám: „Tak co se přihodilo? Mě neoklameš, poznám, když nejsi ve své kůži. Jak to, že nic neříkáš, nereaguješ? To přece nemíváš ve zvyku… Alenko, mám o tebe obavy…“

„Obavy? Proč?“ opáčila jsem. Nic horšího se mi přece už stát nemůže. Jsem mrzák odkázaný na patologického žárlivce a možná i latentního pedofila. Co může být ještě hroznějšího? Mám poraněné tělo i duši, a díky tomu jsem již prakticky nezranitelná. Už mi nemůže ublížit vůbec nic, přesvědčuju se až příliš důrazně, než abych tomu mohla skutečně věřit. Zase si namlouvám milosrdnou lež. Moje typická vlastnost. Kdy si konečně přestanu lhát do vlastní kapsy? Třeba v tom, že jsem silnější, než ve skutečnosti jsem? Existuje přece nejmíň milion věcí, které by mě dokázaly srazit na kolena nebo zasadit poslední ránu do vazu, a chvílemi mám neodbytné tušení, že některá z nich na mě číhá právě ve Františkových zápiscích.

„Alenko, já hned všeho nechám a jedu domů. Jsem sice ve zkušební lhůtě, ale ať si mě klidně vyhodí, ty jsi pro mě nejdůležitější.“

Poněkud zpožděně mi došel význam jeho slov. Skoro jsem vykřikla: „To tě nesmí ani napadnout! Jsem v pořádku, jen trochu unavená. Asi se prospím.“

„Jsi si jistá, že mě doma nepotřebuješ?“

„Naprosto,“ říkám. Ještě ničím jsem si nikdy nebyla jistější.

Hladký klín ženy mne vzrušuje stejnou měrou jako nevinný klín mladého děvčete.

Ochlupení, to je jen znak stárnutí, znak jakési chlípnosti, opak mravní čistoty.

Ochlupení je prales neřesti. Lidská mláďata jsou holá, protože jsou nevinná.

Musela jsem tu jeho demagogii vydýchat. Na okamžik jsem odložila desky a zavzpomínala na doby, kdy mě František nutil vysvětlovat, proč si holím nohy, podpaždí a vytrhávám obočí. A stále dokola. Moje prosté a jednoduché sdělení, že se mi to zdá hygieničtější i estetičtější, vůbec nebral na vědomí. Hledal v tom něco hlubšího, něco zásadnějšího. Hučel do mě, že to jistě dělám kvůli mužům, abych je provokovala a sváděla, naznačoval, že má na mysli dokonce někoho konkrétního.

Až teď se dozvídám jeho tezi o čistotě a nevinnosti! Mít ji tak po ruce už loni!

Nemusela bych znovu a znovu zdůvodňovat, že se nechci dočkat chvíle, kdy díky srostlému obočí znejistím a začnu pátrat v rodokmenu, zda náhodou nejsem levoboček Leonida Brežněva. Nemusela bych zdůvodňovat, proč nechci strávit zbytek života s připaženýma rukama, v kalhotách a s lýtky zarostlými jako medvěd.

Ach jo! Věčná škoda, že jsem deník neobjevila dřív.

4. října

Dnes Alenka přišla s oznámením, že na víkend odjíždíme k její přítelkyni do Liberce, kde budeme opékat maso, pít pivo a vést přihlouplé, křečovité hovory.

Tedy, tak to vidím já. Byl jsem Alenčinými způsoby naprosto konsternován! Ani se mne nezeptala na můj názor. Podala to jako hotovou věc. Rozčílil jsem se, načež mne nazvala líným senilákem. Neovládl jsem se a vyťal jí políček. V noci spala v pokoji na pohovce, její lůžko opět zeje prázdnotou a já si uvědomuji, jak moc jsem se unáhlil. Alena je však také na vině! Nenechám si beztrestně nadávat! Je načase, aby si uvědomila, kdo je v naší domácnosti pánem!

Ten mi ukázal, kdo je u nás pánem! Ťukal na dveře obýváku do třech do rána a kňučel jak stará želva! Jak já si tenkrát přála, aby třísknul dveřma a šel třeba do hospody, aby se zachoval jako chlap. Ta facka mě naštvala, to ano, ale mnohem víc mě zasáhla ta jeho příšerná hysterie. Zfackovat potřeboval spíš on. Něčeho takového jsem se naštěstí nikdy nedopustila, úplně stačilo, jak jsem mu pořád nadávala. Nechtěla jsem se chovat jako fúrie, bylo mi to trapné a styděla jsem se, ale příště jsem se zase neudržela. Pořád jsem si říkala chlap v plné síle, a takovej ňouma? A tak jsem provokovala a myslela si, že ho konečně vyburcuju, dotlačím k aktivitě, že ho změním. Až teď si uvědomuju, že chyba byla na mé straně. František potřebuje úplně jiné zacházení. Stačí mu dodat pocit důležitosti, nepostradatelnosti, a být přitom vlídná. Pak je ochoten se pro mě rozkrájet. Už nikdy Františkovi nebudu nadávat, umínila jsem si a ihned si to zapsala do svého bloku.

5. října

Nakoupil jsem čtyři kilogramy vepřového plecka a krkovičky, připravil ostrou česnekovou marinádu a maso do ní naložil. Hned jak se Alenka vrátila ze zaměstnání, chytil jsem ji za ruku a odvedl do spíže. Tvářila se vyjeveně. Malinko jsem ji napínal a pak jí ukázal kameninový hrnec s masem. Osvětlil jsem jí, že je to připraveno na opékání k její spolužačce, dokonce jsem zalhal, že se těším. Zjihla a políček mi odpustila. Udělal bych cokoliv, jen aby se vrátila do ložnice. Nesmím dopustit, aby se ode mne znovu odtahovala. Dítě musíme mít co nejdříve, sic mne Alenka opustí a můj život se stane pouhým přežíváním, neutěšenou vegetací. Mám dojem, že mne nemiluje a nikdy nemilovala.

Správný postřeh. Když o tom tak přemýšlím, vlastně jsem ho využila.

Potřebovala jsem manžela, tak jsem si vzala Františka. Byl po ruce a chtěl mě.

Vůbec mi nezáleželo na tom, jak se cítí nebo co očekává ode mě. Měla jsem o svém budoucím manželovi jakousi vysněnou představu, okoukanou z romantických filmů, jako je Pretty woman nebo Důstojník a džentlmen, a tu představu se snažila na Františka naroubovat. Ve třiceti, a takhle blbá! Copak mi nedošlo, že Richard Gere je jen herec? Že kdyby existoval tak dokonalý muž, už by ho dávno vědci vypreparovali a naložili do lihu? Copak jsem si nevšimla, že šelmy nechodí v bačkorách? Vysnila jsem si muže-dravce, pořádného chlapáka, a toho jsem pak chtěla postupně ochočit, až mi bude zobat z ruky. František přičinlivě zobal od prvního dne, nebylo co ochočovat. Od prvopočátku jen samá nuda. Až v poslední době ho začínám mít doopravdy ráda.

8. října

Před hodinou jsme se navrátili z Liberce, Alenka se dlouze sprchuje, jako by chtěla všechny ty prožitky ze sebe smýt. Měl jsem dojem, že ji víkend zklamal, ale nepřiznala by to. Večer u ohně se však ke mně tiskla, jako bychom prožívali nějaký stav ohrožení, a šeptala, že je štastná, že si vzala právě mne. Ještě nikdy nic podobného neudělala. Napadlo mne, jestli už náhodou není těhotná, hormonální změny prý dokáží s ženským organismem dělat hotové divy. Provedl jsem kontrolní výpočet a se zármutkem musel těhotenství vyloučit. Posléze mě napadlo, že ten obézní, připlešatělý Jiří (manžel ještě obéznější Alenčiny přítelkyně Jany) byl možná kdysi Aleniným milencem a ona mu předvádí naše harmonické manželství jen proto, aby ho ranila. Když jsem si ho ale lépe prohlédl, vyloučil jsem i tuto možnost. Pak už zbývá jen varianta, které se zdráhám uvěřit. Cožpak je možné, aby mě skutečně začínala milovat, cožpak je možné, abych ji dokázal učinit štastnou?

Poslední řádky ve mně vyvolaly vzpomínku na tehdejší víkend i dny, které následovaly. Dávnou kamarádku Janu jsem neviděla několik let. Když jednou navštívila v Brně své rodiče, neuvěřitelnou náhodou jsme se málem srazily v knihkupectví Barvič a Novotný na České. Jana se rozplývala nad svým rodinným životem (jako vždycky) a já se jí pochlubila zánovním, třpytivě lesklým snubním prstenem. Nechtěla jsem si už připadat méněcenná před všemi ženáči, kteří mají ve zvyku nakousnout větu a dokončit ji slovy tomu ty nemůžeš rozumět, počkej, až se vdáš, pochopíš. Tak jsem tedy byla vdaná a přišel čas chápání! Proto jsem ráda přijala pozvání na víkend. Konečně jsem se mohla začlenit, splynout, konečně jsem byla jednou z nich.

Pár hodin po příjezdu do Liberce už jsem svého rozhodnutí litovala. Janin manžel byl nabubřelý, lehce prostoduchý venkovan a při pohledu na její zadek, mastné vlasy a ušmudlané tílko se mi ani nechtělo věřit, že jsme spolu studovaly vysokou školu. František se choval mile, dvorně a snažil se být dokonce zábavný a vtipný, což se mu neuvěřitelně dařilo. Byla jsem na něho tenkrát pyšná. K večeru, když jsem Janě pomáhala v kuchyni a mužští podlévali maso na zahradě, se ke mně Jana naklonila a spiklenecky vyjádřila svůj obdiv: „Ten tvůj František by stál za hřích. Takovej krásnej chlap, milej a společenskej, ach jo, ty máš ale kliku. To Jirku zajímá jen studený pivo, uleželí utopenci a čerstvý noviny.“ A v tom okamžiku jsem k Františkovi pocítila prudkou lásku, a dokonce jsem měla potřebu mu to co nejdřív říct. Něco takového se mi stalo poprvé v životě, do té doby jsem se v citech příliš nenimrala a láskyplná vyznání jsem považovala za změkčilost a duševní nevyzrálost. Stačilo, abych Františka srovnala s Janiným mužem, stačilo, aby o něho projevila zájem, a hned jsem si ho víc vážila. A přitom byl stále stejný, byl to ten František, kterému jsem občas doma nadávala do magorů a tupců.

Co je to vlastně láska? Není to náhodu soutěž? Jistý druh davové psychózy?

Čím více žen stojí o mého muže, tím je pro mě přitažlivější, tím ho mám raději?

Sakra, jakto, že mi nikdo neřekl, že jsem nebezpečný blázen?!

9. října

Všechny testy, které Alence na gynekologii provedli, jsou negativní. Co to znamená? A. se domnívá, že je vina na mé straně. Požádala mne, abych se nechal rovněž vyšetřit. Proč bych to dělal? Mám přece dceru!

Dceru!!! On má dceru? Ježiši! S kým ji může mít? S neznámou Kateřinou, o které se už několik stran vůbec nezmínil? A kolik jí tak může být roků? Je Františkovi podobná? Proč u nás nikdy nebyla na víkend? Opustí mě a odstěhuje se k ní a její matce? Záplava otázek mi kmitala hlavou a rodily se další a další. Jak to, že vůbec nic nevím? Jak to, že mě dokázal dva roky pokrytecky krmit historkami o důvěře a vzájemném sdílení společného života, a přitom svou vlastní dceru přede mnou zamkl do trezoru?

Zase přichází to vnitřní mrazení signalizující strach. Obyčejný strach z neznámého, z tajemného, z nebezpečného. Je nemožné pootevřený trezor znovu uzamknout. Zvědavost a touha po pravdě dostoupila vrcholu; už není v mé moci vrátit se, ovládnout se rozumem, zachránit poslední drobečky důvěry, spasit se.

Musím pokračovat v četbě!

10. října

Alenka naléhá. Než jí objasňovat, jak se věci mají, to snad již raději podstoupím zmíněné vyšetření. Pro klid v domácnosti člověk musí učinit nejeden ústupek. V

poslední době je náš vztah na velmi dobré úrovni, nerad bych tuto vzájemnost narušil svým odmítavým postojem. Jsem rozhodnut. Bude-li A. nadále trvat na svém, navštívím lékaře.

11. října

Včera, když jsme ulehli do postele, jsem byl zděšen odhalujícím ostrým světlem, které dopadalo z noční lampičky na její tvář. Zřejmě zamilovanost a naprostá oddanost způsobila, že jsem si doposud nepovšiml znepokojujících příznaků stárnutí Alenčiny pleti. Vybavily se mi moje bývalé manželky, jejich mastné, lesklé líce, dusící se pod tlustými nánosy krémů s liposomy, vitamíny a kdo ví čím ještě.

Jedna jako druhá se pokoušely zastavit čas, zachytit vítr holými dlaněmi, uzavřít zvuky cikád do skleničky od marmelády. Výsledkem bylo pouze zvýraznění stárnutí.

Budu svědkem podobného bláznění i u Aleny? Začne se potírat omlazujícími prostředky, bude spávat na speciálním polštáři, znemožňujícím obrátit se ze zad na bok, aby si zbytečně nepomačkala jemnou plet obličeje?

Což ve svém životě nenajdu dostatečně mladou ženu? Tak mladou, abych nemusel být svědkem jejího uvadání, odkvětu? Abych nemusel být svědkem zoufalých a marných pokusů zadržet mládí, zbrzdit ten neodvratný proces rozkladu? Co když si Alenka už zítra všimne, že začala uvadat? Zachová si zdravý rozum, nebo podlehne tomu typicky ženskému trojčení? Mám jí svěřit své obavy? Mám ji upozornit, že na světě se mi nic nehnusí více než žena v pleťové masce či s kolečky salátové okurky, přilepenými na čele a tvářích?

13. října

Dnes jsem jí návštěvu lékaře přislíbil. Když jsem si představil vlastní ejakulát v plastikovém kalíšku, vymínil jsem si alespoň odklad. Pokud i tento měsíc přijde Alenčina menstruace, vydám se do rukou lékařů. Přírodo, pomoz!

Zrychleně kloužu očima po řádcích, nikdy mě nezajímaly Františkovy rádoby filozofické úvahy o stárnutí, je mi jedno, že se ostýchal ejakulovat za plentou v ordinaci lékaře. Hledám další zmínku o dceři. Marně.

14. října

V knihovně jsem objevil stará čísla lékařských časopisů. Zběžně jsem je prohlédl a nalezl pasáž o problémech s otěhotněním, ale když jsem rozradostněn sdělil své poznatky Alence, nesdílela mé nadšení. To bych ještě dokázal akceptovat, neboť je spíše založení pesimistického. Ale proč odmítá po souloži zvednout nohy do takzvané svíce? Tak málo touží po dítěti, že není ochotna ani půlhodinku vytrvat s nohama vzhůru?

21. října

Dnes ráno začala krvácet. Plakala. Plakal bych též, jen když si uvědomím, co to pro mne znamená. Musím se podrobit vyšetření, které se mi jeví naprosto degradující. Ženy jsou na potupná lékařská vyšetření přece jen lépe připraveny, my mužové jsme v tomto ohledu poněkud útlocitní. Obávám se, abych po nucené ejakulaci do kalíšku nezůstal nějaký čas impotentní. Po tak ponižujícím zážitku by vskutku nebylo divu!

22. října

Jsem objednán na příští pondělí. Začínám uvažovat o srdeční slabosti nebo drobnějším úrazu. Nic menšího by Alenka nevzala jako omluvu v potaz. Ale mám si snad lámat končetiny, abych nemusel podstupovat to ponižující martyrium?

24. října

Simoně de Beauvoir ve svém románu Pozvaná popsala smůlu jednotlivce jako

„kráčení životem s celými kily jílu nalepenými na podrážkách“. Vystihla to dokonale. Zcela totožně se cítím i já. Nohy mi těžknou a propadám trudnomyslnosti. Alena pro mne nemá pochopení.

A to se zřejmě nezměnilo. Slabošské kňučení, záchvaty sebelítosti a neustálé zaobírání se vlastními problémy mě otravují. Zejména proto, že chci číst o jeho dceři, a ne o jeho úzkostech a obavách. Ach jo! Co když po dceři do konce deníku už ani nevzdechne? Zeptám se ho na ni? Najdu odvahu rozbouřit poměrně klidnou hladinu našeho manželství? Nebo se budu po zbytek života zbaběle užírat zvědavostí?

26. října

Náhoda, ta mocná spoluautorka lidských dějin stála dnešního jitra při mně.

Zaslechl jsem svého líného a ve všech směrech postradatelného asistenta Vladimíra, jak komusi vykládá bláznivou historku o neuvěřitelných účincích drceného česneku. Svého času prý strávil drahnou dobu s otokem kolenního kloubu v pracovní neschopnosti a vyhnul se tak únavné inventuře v naší knihovně. Ačkoliv jsem, pamětliv dřiny, která v době inventury ležela na mých bedrech, pocítil zášt vůči tomuto prolhanému a bezcennému individuu, usmíval jsem se. Odpoledne musím přikoupit česnek. Doma ve špižírně je ho sotva dvacet deka, nevím, zda by toto množství mohlo být dostačující.

27. října

Oloupal jsem nejméně tucet paliček česneku a rozdrtil je ručním lisem. Česnek vydával odér tak silný, že jsem byl nucen nastrouhat brambory a z důvodu zahlazení stop usmažit k večeři bramborové placky. Alenka je má ráda, potěšil jsem ji. Česnek zaváněl po celém domě, ale Alenka neměla žádné podezření. Pro jistotu jsem mírně napadal na pravou nohu a hrdinně zdůrazňoval, že s podvrknutým kotníkem nebudu běhat k lékaři, neb je to maličkost, kterou dokáži zvládnout vlastní vůlí. Po večeři jsem začal pocitovat jisté pálení v místech, kde jsem měl obklad s centimetrovou vrstvou drceného česneku. V deset hodin jsem již kulhání nemusel předstírat. Alenka si dělala starost a chtěla kotník vidět. Ačkoliv jsem byl již otupen bolestí, vyvinul jsem nemalé úsilí a pohromu odvrátil. Vladimír říkal, že česnek musí působit dvanáct hodin. Vezmu si silný prášek na spaní a ráno se uvidí.

28. října

Bolest mne probudila několik hodin po půlnoci. Odbelhal jsem se do koupelny, abych odstranil obvaz a omyl si nohu, dříve než procitne i Alenka. Moje zděšení bylo nepopsatelné. Kotník byl pod zapáchající vrstvou česneku opuchlý, zarudlý, kůže byla pokryta podlitými puchýřky, místy již popraskanými do živého masa.

Kdybych si nohu odřízl motorovou pilou, sotva bych mohl trpět více.

Vzhledem k příznačnému přetrvávajícímu zápachu jsem byl nucen končetinu namydlit. Vzlykal jsem nahlas, neschopen se již ovládat. Takto vzlykajícího mne překvapila Alena. V sobotu většinou spává až do oběda, ale dnes se k mé smůle probudila nezvyklým ruchem už před čtvrtou hodinou ranní. Ihned mne odvezla na pohotovost, kde nevěřícně kroutili hlavou nad tak silnou alergií na ketazon. Dostal jsem antibiotika, byl mi předepsán klid na lůžku, na kontrolu jdu za čtrnáct dnů. I přes značnou oběť jsem dosáhl svého. Masturbace v budově polikliniky se odkládá a ještě je tu naděje, že dřív A. otěhotní.

Ještě teď vidím hlubokou, zející ránu, jasně červené maso a svítící odhalenou kost! A když si vzpomenu, jak jsem mu ránu převazovala a přitom slzela, když si vzpomenu na ten zástup doktorů, jejichž rukama prošel a kteří se mu snažili končetinu zachránit, když si vzpomenu, že mu několik dnů hrozila amputace nohy nad kotníkem, nejraději bych mu vlepila pár facek. Naštěstí se tehdy potrestal sám.

Otevřenou, nehojící se ránu si poléval dvakrát denně kysličníkem a kulhal až do Vánoc. A to všechno vlastně pro nic za nic.

3. listopadu

Několik dnů jsem prodlel ve vysokých horečkách, neschopen opustit lůžko, byl jsem sláb a zlomen infekcí, která se do rány nečekaně dostala a léčbu zkomplikovala.

Paradoxní je, že již dvakrát (i když pouze nepřímo) mohl za můj povážlivý stav kolega Vladimír. Musím si na něj dát pozor, je to vskutku nebezpečný člověk. Nerad bych příště zaplatil životem.

Alena si vzala volno a opět o mne pečovala. Raději bych byl, kdyby byla připoutána na lůžko ona a já jí byl sluhou, pokorným otrokem, milujícím pečovatelem.

Tak to se mu vyplnilo a pravděpodobně v mnohem hojnější míře, než měl na mysli.

Jak tak bezmocně ležím, sním o tom, že by na mém místě byla Alenka, má láska.

(Ostatně, mám takový dojem, že ona se o mne stará více z povinnosti nežli z opravdové lásky.)

Otíral bych jí zpocené čelo, svlažoval okoralé rty, četl krásnou literaturu a kochal se její závislostí. Jak to provést, aby v naší domácnosti stále nebylo vše naruby?

5. listopadu

Sotva spatřila, že se mi ulevilo, ihned se vrátila do zaměstnání. Vytrpěl jsem si s kotníkem své a všemu utrpení ještě není konec. Tohle jsem si od Aleny nezasloužil.

Peníze jsou pro ni důležitější než vlastní manžel! Zklamala mne.

7. listopadu

Alenka opět začíná býti nezvykle chladná. Vymlouvá se na únavu a přepracovanost.

Přepracovanost je pojem, který František prakticky nezná. Není divu, že ho zařadil mezi výmluvy. Jen já a lidé podobně vytížení však vědí, co to znamená na týden vysadit. Tušit tak, že si zranění způsobil sám! Vykašlala bych se na něj, at se o sebe postará, jak umí, a nemusela bych pak zvládat pracovní resty po nocích.

Když ji žádám, aby jasně doložila, kde tráví svůj čas, rozčiluje se. To jednoznačně hovoří v její neprospěch. Pokud by nic netajila, jistě by mi ráda zběžný harmonogram pracovních schůzek vypracovala, už jen pro můj klid a vzájemné posílení důvěry.

Když se jí v těchto dnech dotýkám, zdá se mi studená jak mořská panna. Kéž by jí byla! Pak by nebylo těžké ji ohlídat.

Mořská panna! V zemi, kde se moře nenachází! Hezký úděl mi to přál. A vlastně se mu to tak trochu i splnilo. Nemám sice ploutve a šupiny, ale pohyblivá jsem taky jen od pasu nahoru a rozhodně Františkovi nepláchnu. Nejhloupější sedlák mívá největší úrodu, toť zákon přírody.

8. listopadu

Dnes mi již bylo mnohem lépe. To je moje štěstí, jinak bych mohl pojít hlady. Tedy přesněji - Alenka by mne s klidným svědomím nechala pojít hlady. Místo aby mi navařila vydatná domácí jídla, když se zotavuji, nakoupila hory nezdravých uzenin s šálivým pocitem, že tímto její povinnosti manželky končí. Upozornil jsem ji, že takové množství cholesterolu a karcinogenních látek by mne dozajista odrovnalo.

Nebrala moje varovné prohlášení vůbec v potaz, dokonce jízlivě poznamenala, že se moc pozoruji. Já! Vždyť jádrem, podstatou mého světa je ona! Ji pozoruji, a ne sebe.

(To jsem zvědav, čím bude krmit naše dítě, až se narodí. Tomu bude sotva podávat uzeniny!)

11. listopadu

Ačkoliv je sobota, čas, který by manželé měli trávit spolu, Alena je opět v práci.

Alespoň se mi to snaží namluvit. Nejsem tak pošetilý, abych jí věřil vše, co mi předkládá. Včera večer, když telefonovala mobilním telefonem, pokusil jsem se zjistit, kdo jí volá…

Pokusil jsem se zjistit ve Františkově podání znamená, že mi uprostřed hovoru vyrval mobil z ruky, div mi nevykloubil rameno, a hystericky do něj křičel kdo volá, ozvěte se, kdo volá?! Pochopitelně, že můj právník Oldřich byl natolik vyveden z míry, že pár vteřin mlčel a potom situaci vyhodnotil po svém. Myslel si, že se jedná o hloupý vtip, ale jelikož je to člověk, který žádnou legraci nezkazí, přizpůsobil se a odvětil: Tady orel, tady orel, pozor, kojoti se blíží, přepínám.

…pokusil jsem se zjistit, kdo jí volá, ale ocitl jsem se pod hrubou slovní palbou.

Tentokrát se Alenka propadla mezi naprostou spodinu společnosti, zřejmě ji něčím přitahují asociální živly na pokraji propasti, to je to její neustálé volání po mužnosti. Neandrtálce by asi chtěla. Taky kdo jiný než naprostý primitiv by měl tu drzost nadávat manželovi své milenky do kojotů…

Nejsem již žádný mladíček, mé srdce není nejsilnější, nemohu ho vystavovat stálým stresům z četných nevěr vlastní ženy. Problém Aleniny prostopášnosti je třeba řešit.

V přihrádce jedné z jejích kabelek jsem nalezl milostný dopis. Večer se ukáže, jestli je schopna dívat se mi do očí a přitom se nadále vykrucovat. Je třeba učiniti přítrž jejímu obskurnímu smýšlení i chování. Chce pevného muže, má ho mít!

Vzpomínám si. Velice dobře si vzpomínám. To byl skutečně koncert mužské síly a neústupnosti! Přijela jsem domů někdy k večeru. Nevím, kolik mohlo být hodin, ale pamatuji si, že už svítilo veřejné osvětlení. Parkovala jsem a zahlédla Františka za záclonou. Lehce jsem namísto pozdravu stiskla klakson.

Hned mezi dveřmi se na mě osopil: „To musí celá ulice vědět, že milostpaní podnikatelka přijela na prahu noci konečně domů?“

Usoudila jsem, že je ve velmi špatné náladě, tudíž potřebuje hromosvod, a rozhodla jsem se, že si útoků nebudu všímat.

S bolestínským výrazem kulhal do kuchyně, opíraje se o berle mnohem víc, než bylo skutečně třeba.

„Nezeptáš se, co se přihodilo?“ dorážel, zjevně zklamán mým klidem.

Podotýkám, že dočasným.

„Co se přihodilo?“ otázala jsem se. Dala jsem si na unylém, lhostejném tónu záležet.

„Našel jsem v tvé kabelce milostný dopis!“ Zašátral v kapse a začal ho číst:

„Milý Alíku! Díky za senzační večer, nezapomenu. David.“ Obřadně list papíru zase složil a zastrčil zpět do kapsy. V tu chvíli mě napadlo, že si celé odpoledne to malé vystoupení trénoval. Četl nahlas dopis před zrcadlem, dával pozor na správnou intonaci a přednes, vše doplňoval patřičně zdrcenými grimasami. Dostal v tomhle dramatu malou roli, ale herecký výstup odvedl s maximálním nasazením, neboť není malých rolí, jsou pouze malí herci. František je velký komediant, všechna čest. Aby jeho řeč patřičně vyzněla, odmlčel se a pak triumfálním hlasem pravil: „Jak už jsem řekl, tento důkaz nevěry jsem objevil v tvé kabelce!“

„Dobře ti tak! Neměl ses mi tam hrabat.“

Zesinal: „To je všechno? Jinou odpověď pro mne nemáš?“

„Ale mám,“ řekla jsem, natáhla si kabát a třískla dveřmi. Tu noc jsem v rámci duševní hygieny dojela až do Kroměříže a zpět. Po návratu jsem tradičně ukňouranému Františkovi musela nalhat, že David je obchodní partner s páchnoucím dechem, zpocenými dlaněmi a obličejem, který nevyvolává odpor jen u své vlastní matky. A byl klid. Takže dodatečně: Promiň, Davide!

14. listopadu

Alenku dopis vyděsil. Pochopil jsem, že tentokrát je nevinná. Sotva by utíkala uraženě z domu, kdyby mi opravdu byla nevěrná. Na něco takového nemá povahu, není skutečná potvora, je jen nedospělá a rozmazlená. Když se vrátila, vše jsme si vysvětlili. Takřka jsem s ní pociťoval soucit, když mi objasnila, jak se jí onen David hnusí. Je těžké spolupracovat s takovými lidmi a ještě nedat svoje antipatie najevo.

Vše jsem Alence vynahradil. Uspokojil jsem ji dvakrát za sebou, at vidí, že si dobře vybrala.

Ach jo! Někde jsem četla, že budoucího partnera by měl člověk představit svému dítěti nebo psovi. Bohužel jsem neměla k dispozici ani jedno. A podle toho to taky dopadlo!

19. listopadu

Po omylu s tím hloupým dopisem si s Alenkou mnohem lépe rozumíme. Je dobré si všechno vyříkat, vztahy se tak pročistí, lidé se k sobě více přimknou. Navštívili jsme divadlo a dvakrát restauraci. Myslím, že náš vzájemný vztah dosahuje již velmi slušné úrovně. Skličující je pouze fakt, že Alena doposud není těhotná. V úterý jsem opět objednán k lékaři, aby zjistil, zda netrpím nějakou poruchou plodnosti. S

Alenkou lehávám dvakrát týdně, je-li třeba, tak i častěji. Což to již samo o sobě není dostatečným důkazem mé plodnosti?

20. listopadu

Ozvala se Kateřina. Po dlouhé době. Zdá se, že je z nejhoršího venku, ani nežádala peníze. Rád jsem ji viděl. Přesvědčilo mne to o nesmyslnosti zítřejší akce. Půjdu tam. Jen kvůli Alence tam půjdu, i když mi naskakuje husí kůže po celém těle z představy, jak se dívám na oplzlé obrázky, abych mohl být později uznán plnohodnotným mužem. Kdyby Kateřina věděla! Jistě by ji to rozesmálo. Měl jsem již tuto informaci na jazyku, ale přece jen jsem se ostýchal povědět jí, co mě čeká.

Kateřina! Zase ta Kateřina! Kdyby aspoň rovnou napsal, že s ní má to dítě! Na druhou stranu, proč by to měl psát, že. Vždyť on přece moc dobře ví, s kým má dceru, nepotřebuje si to zapisovat do nějakého pitomého deníku. Psal ho pro sebe, ne pro mě. Takže se mi klidně může stát, že přečtu tu jeho slátaninu až do konce a prd se dozvím. Sakra! Sakra! Nesedět na tom zatraceným vozíku, zeptala bych se přímo. Ale takhle?

21. listopadu

Celá akce proběhla poměrně rychle. Díky Bohu!

Při masturbaci jsem si představoval Alenku, takže to šlo velmi snadno. Výsledky testů budou hotovy za tři dny. Alenka na mě večer byla velice milá, zdá se, že si váží těžké životní zkoušky, kterou jsem pro ni podstoupil.

Tak si kvůli mně vyhonil ptáka, to teda byla oběť! Komu chce namluvit, že to nikdy nedělal? Však na podobné pokrytce existuje trefné přísloví: Každý dospělý, který tvrdí, že nikdy nemasturboval, to dělá dodnes. K tomu by se ovšem František nikdy nepřiznal, je skrz naskrz prolezlý falešnou morálkou, v realitě se už přestává orientovat, chudák. Každou chvíli plácá ty své nesmysly o katarzi, o očištění se od všeho tělesného a smyslného. Naposled si po obědě rozvázal jazyk třemi sklenicemi vína natolik, že o duševní čistotě poučoval dokonce i moji máti. Vypila půl láhve becherovky, aby to spláchla. Určitě si myslela, že svůj kazatelský proslov namířil na ni. Měla k nejistotě pádný důvod, dodnes je vášnivou sběratelkou mužských skalpů a netuší, že jsem to Františkovi nikdy neřekla. Sama vybrebtá všechno, a co neví, to si domyslí a vykecá taky. Doposud si nevšimla, že nejsem po ní, ale po tátovi, takže ji nepomlouvám, i když důvodů by se našlo bezpočet.

Musela by vidět tu ohyzdnou zdravotnici, která na mě štěkla, že mám deset minut na to, abych něco „ vypotil”. Věřím, že mnoho mužů by se v mé situaci otočilo jak na obrtlíku a raději manželku přimělo k adopci nějakého nalezence. Já jsem zatnul zuby a ponižující situaci zvládl. Jsem na to hrdý.

Ty dramatické obličeje, které tehdy večer dělal a na které se při nejlepší vůli nedá zapomenout, tak to byla hrdost?! A jak pořád vzdychal a po očku sledoval svůj poklopec, z čehož jsem usoudila, že kontroluje, jestli ho tam ještě pořád má, to byla taky hrdost?

No jo. Vždyt od samého začátku říkám, že je hroznej cimprlich.

24. listopadu

Několik posledních dnů bylo dle Alenčiných výsledků měření bazální teploty plodných. Pro samé souložení mi nezbývá čas ani na psaní. Kdysi jsem chtěl napsat román, dokonce jsem již několikrát začal, ale ted už tyto plány můžu navždy pohřbít. Děsí mne, že dítě, které se ještě ani nenarodilo, mne obírá o spoustu drahocenného času. Což teprve až se narodí? Zbude mi chvilka na čtení knih, na sobotní spánek po obědě či na pěkný rozhovor u krbu s Alenkou?

25. listopadu

Lékař mi oznámil, že jsem neplodný. Dokonce vyloučil možnost, že by Kateřina mohla být moje…

Tě pic! Tak Kateřina je jeho dcera a já kráva na ni žárlím, až vidím rudě!

…že by Kateřina mohla být moje, i když se narodila před třiceti lety. Cítím se mizerně. Alenka by řekla, že se cítí jak „občůraný patník“. Nic příhodnějšího mne nenapadá. Dvacet tři let jsem na Kateřinu platil alimenty, stýkal se s ní a úzkostlivě ji tajil před svojí matkou. Třicet let jsem žil s vědomím, že někdo, kdo je mi velmi podobný, chodí po tomto světě a jednou předá moje genetické informace ve svých dětech zase dál. Byl jsem díky Kateřině nesmrtelný. A teď tohle! Život nemá pojed-nou smysl. Veškeré snažení směřuje k černé díře, cíl je zároveň i definitivním koncem. Jediný řád do tohoto chaosu vnášejí potomci. Když je člověk nemá, životní pout ztrácí logiku.

Jsem otřesen. Líné spermie! Co je to za diagnózu? Jsem snad lenivý muž, abych byl vybaven línými spermiemi?

Nejsmutnější na celé věci je, že se nemohu Alence svěřit. Je kruté žít se svým utrpením sám, ale není jiné východisko. Alena se nesmí dovědět, že jsem neplodný.

Nesmí se dovědět, že nikdy nebudeme mít dítě. Mohla by té informace zneužít, mohla by ji zužitkovat jako důvod k rozvodu. Nesmím to dopustit, sic zemřu žalem!

A opravdu nedopustil, abych měla důvod k rozvodu. Dopustil pouze to, abych se soustavně užírala, že je chyba ve mně. Parchant jeden! Co já se nabrečela! A ty jeho kecy, že mě má rád, i když mu nedokážu porodit dítě! Hajzl! Hajzl slizkej!

Najednou nemůžu číst dál. Jsem plná vzteku. Zlost ve mně bobtná a kvasí.

Sedím na posteli a nemůžu se ani pořádně vyzuřit. Mám šílenou chuť do něčeho kopnout, vytahat sváteční servis a rozšlapat ho lyžařskými botami, mám chuť rozjet svoji toyotu, co to půjde, a pak napálit někam do zdi. A místo toho sedím v posteli a bezmocně hrozím zatatou pěstičkou. Je k nepřežití být kripl a mít vztek. Člověk ho nedokáže ze sebe vybít, musí ho zpracovat uvnitř těla, musí ho zadusit vlastním rozumem a pevnou vůlí. A to je moc těžké. Beru si na pomoc činky a máchám s nimi nad hlavou tak dlouho, až únava prolomí hráz slzám. A bulím. Jak malá holka, jako tele. Ale tentokrát jsem výjimečně ráda, že dokážu plakat. Je to pláč úlevný, osvobozující, očistný.

Nemůžu si vybírat. Tohle je jediný život, který mám.

30. listopadu

Nebýt toho zklamání s Kateřinou, docela by se mi ulevilo. Uvědomil jsem si, že vlastně žádné dítě nechci, Alenu ke mně dokáží stejně silně připoutat i pocity viny, pokud je v ní zvládnu dostatečně probudit. Musí si myslet, že je pro mne velkou obětí, nemít dítě! Musí vidět, že se kvůli ní dokáži všeho vzdát! I toho nejcennějšího!

Chci jí být vším. Manželem, milencem, přítelem i hýčkaným dítětem. Chci vyplnit celičký její svět. Moje neplodnost mi přináší i určité možnosti kontroly. Kdyby Alenka otěhotněla, budu mít jistotu, že mi byla nevěrná, což bych neměl, kdybych byl v pořádku. „Otec si nikdy nemůže být skutečně jistý, ” trapně vtipkují muži bez hrdosti a dostatečné dávky cti. Nikdy bych se k podobnému vtipkování nesnížil a přitom jsem k tomu byl více než oprávněn. Kateřina je toho důkazem. Ale co! Byl jsem tehdy mladý, vojáček, ucho, zobák. Nechal jsem se napálit. Podruhé už se mi to nestane. Kdyby snad Alena přišla s outěžkem, odejdu od ní, i kdyby mi mělo srdce vykrvácet!

Docela mě mrzí, že jsem tehdy neuskutečnila svůj plán. Všechno mohlo být jinak. Zbavila bych se jednoho červa a měla bych dítě. Měla bych skutečný důvod k životu.

Vlastně ani nevím, jestli jsem to neudělala z nedostatku odvahy anebo z úporné snahy chovat se k manželovi za všech okolností fér. Myslela jsem si, že i František se chová fér. Ne, to není úplně přesné. Myslela jsem si, že František je přímo vzor poctivosti a upřímnosti. Cítila jsem se vedle něho bezcharakterní, nedokonalá, často chybující. A asi proto jsem si nepořídila dítě s Davidem, i když mě napadlo, že s ním bych třeba otěhotněla snadněji. Lékaři mi opakovaně sdělili, že jsem naprosto zdravá a nic (kromě psychiky) tedy nebrání v početí. Tak proč jsem to nezkusila s někým jiným, když s Františkem to nevycházelo? Zabránila mi jeho pusa plná morálky, nechtěla jsem mu do hnízda nasadit kukaččí mládě, nechtěla jsem si vedle muže s aureolou připadat jako hydra? Co já vím. Zdá se mi to už tak dávno.

Všechno z období před úrazem se mi zdá hrozně dávno. Prostě jsem byla pitomá holka, kterou (s blížící se třicítkou) strašilo slovní spojení stará panna i ve snu.

Není divu, že se na mě František přisál jako klíště nacucané svými demagogiemi a výmysly. A není divu, že mi ty výmysly pomalu přecházely do krve, takže jsem ani nepostřehla, že moje manželství je jedna velká lež. A teď, když praskla mýdlová bublina, mi není o nic lépe. Místo nohou kola, za manžela mám psychopata, žádné vyhlídky do budoucna. Jediný cíl - nějak to překlepat.

Ale jak? O tomhle se v příručkách o pozitivním myšlení nepíše.

3. prosince

Brzy budou Vánoce. Naše první společné Vánoce. Chtěl bych Alenku něčím překvapit, potěšit. Není s ní v poslední době kloudná řeč. Upnula se na představu o dítěti tak, že ji nic jiného nezajímá. Ani nikdo jiný. Začínám si připadat neviditelný nebo dokonce přebytečný. Náš intimní život pomalu začíná připomínat jízdní řád.

Alena již neplánuje pouze nejvhodnější datum styku, ale i hodinu. Stal se ze mne štvanec.

4. prosince

Někde vyčetla, že spermie umírají v přílišném teple. Bez mého souhlasu odnesla do popelnice moje spodní prádlo a všechny slipy nahradila trenýrkami. Prý kvůli odvětrávání. Možná jsem jí měl přiznat pravdu. Byl bych těchto nepříjemností ušetřen. Teď se již nedá nic měnit, bohužel.

6. prosince

Trenýrky jsou nepohodlné, nohavičky se mi stále vyhrnují, často se musím upravovat, což je velmi neestetické. Co si A. vymyslí příště?!

11. prosince

Sešel jsem se s Kateřinou v restauraci jako každý rok před Vánocemi. Opět si objednala nejdražší jídlo, které našla na jídelním lístku. Nevím, z čeho pramení její neustálá potřeba pouštět mi žilou. Jako kdyby jediným smyslem jejího života bylo zruinovat mne. Tentokrát se ovšem přepočítala. Měl jsem pro ni nemilé překvapení.

Po obědě mi předala malý balíček ve vánočním papíře. (Jak ji znám, bude to opět nějaká zlevněná, takřka neprodejná kniha. Rozbalím si to až na Štědrý večer.) Sama očekávala tučnou obálku. Aby taký ne. Loni v ní bylo sedm tisíc! Letos jsem jí však předal taky pouze balíček. Ta doma musela koukat! Čekala peníze a já jí dal zarámovat svoji fotografii, aby měla památku. Však jsem jí také upřímně sdělil, že už ji nechci vídat, protože mne její matka obelhala. Rozplakala se. Nevěřím ale, že to bylo od srdce. Možná plakala nad ušlým ziskem. I když žal s největší pravděpodobností předstírala, nemohu popřít, že se mne rovněž zmocnilo jisté dojetí.

Hlavně když vzlykala, že od doby, kdy její matka zemřela, má už jenom mne.

Zvažoval jsem tento krok pečlivě, a po zralé úvaze jsem došel k tomu, že se již nechci vídat s ženou, o které jsem si celý život myslel, že je mojí dcerou, a přitom jediné, co můžu říci s určitostí, je to, že byla dcerou prolhané kurvy, která mne coby mladíčka svedla. Nemohu Kateřinu nadále vídat a připomínat si tak neustále svoji naivitu a prostoduchost. I když cítím v srdci jakousi mezeru, prázdné místo, nemohu jednat jinak. Věřím, že ono prázdné místo v mém srdci brzy zaplní Alenka.

Moje láska k ní je rozpínavá, nezná hranic.

Chudák Kateřina. Jak jsem ji zpočátku neměla ráda, tak mi jí je teď líto.

František ji odkopnul ze zhrzené ješitnosti jak prašivého psa. Udělal by to i mně, kdyby se teď dověděl, že jsem mu tu a tam bývávala nevěrná? Odpustil by mi, nebo by mne nechal napospas osudu, bez ohledu na to, jak stále hlásá, že mě miluje?

Anebo by zabil prvně mě, potom Davida a nakonec sebe?

Čím hlouběji se nořím do jeho zápisků, tím bolestněji si uvědomuju, že člověka, se kterým už dva roky žiju, vůbec neznám. A je to setsakramentsky blbej pocit.

5. ledna

Vánoce plynuly netečně jak bezejmenná řeka.

Vánoce? podivila jsem se a pro jistotu prohlédla složku, jestli mi nějaká stránka nevyklouzla. Skok v čase se mi zdál příliš velký, i když jsem si všimla, že František v pečlivosti zápisků polevil už dřív. Zpočátku psal téměř denně, nyní často vynechával. Ale tři týdny bez jediné zmínky se mi zdály přece jen příliš. Chybějící list jsem však nenašla.

Byl to divoký, mocný proud dní, bohatých na pocity štěstí, na teplo u věčně zapáleného krbu, na úsměvy, laskání. A také samozřejmě záplavy dobrého jídla i pití. Moře klidu a pohody. Pravé Vánoce. Jediným mráčkem se zdála být návštěva tchyně. Ale i z ní se nakonec vyklubalo příjemné odpoledne. Alenka sice plakala, že jí vlastní matka pohaněla cukroví, které s takovým úsilím napekla. Tchyně však měla pravdu - bez debat. Cukroví působilo sice esteticky, ale bylo nepoživatelné.

Alenka neměla k pláči pražádný důvod. Nakonec do svého nepřátelství zahrnula i mne, jako by mne vinila ze svého nezdaru. Očekávala snad, že se budu cpát tvrdými, vysušenými kokosovými placičkami ve tvaru králíčků jen proto, že je dělala ona? A měl jsem je snad dokonce chválit? Zle si mne měřila pohledem, když jsem navrhl zavěsit králíčky na stromek jako vánoční ozdoby, a odhodlaně se krmila placičkami celý večer.

Je velmi svéhlavá a trucovitá, ale dokáže být i neobyčejně poddajná a milá. Již po celý zbytek života budu mít před očima ony jiskřivé minuty silvestrovské noci. Tu něhu, kterou dokázala vložit do novoročního přípitku. Tehdy jedinkrát jsem měl dojem, že mi Alenka skutečně patří. Kéž mi tento dojem zůstane po celý rok.

To by se mu líbilo, to chápu. Byla jsem tehdy pořádně naměkko z muže, který tolik prahne po dítěti, že když vidí na obrazovce televizoru koledy zpívané sametovými dětskými hlásky, odvrací tvář, aby netrpěl. Jak jsem mohla tušit, že je to divadlo? Že je to past, do které jsem se měla chytit a taky se náležitě chytila?

Připíjela jsem tehdy na naši budoucnost, na budoucnost ve třech. Tolik jsem si přála dát Františkovi dítě! A František, ten gauner, mě ujišťoval, že i on si to přeje ze všeho na světě nejvíc, jen o malinko víc, než abych ho stále milovala. A přitom věděl, že je neplodný! Jak mi to mohl udělat? Každý měsíc ve mně vzbuzovat nové naděje a taky nové přívaly pocitů viny? Každý měsíc znovu hrát to trapné divadýlko, pohnutě mě utěšovat, že se mnou cítí, že musíme být trpěliví a stateční.

A příští měsíc že snad…

Jak mi to jenom mohl udělat?!

6. ledna

Odstrojil jsem stromeček. Alenka žebronila, abychom ho nechali ještě aspoň pár dnů. Opravdu vyhlížel velice hezky, nebyl opadaný, ani seschlý. Vysvětlil jsem jí, že určité zvyklosti je nutno dodržovat. Jednou z všeobecně známých národních tradic je i odklízení stromečků na Tři krále. Řekla mi, že jsem upjatý. Je jako malé dítě.

Neurazil jsem se však. Pochopil jsem, že chtěla stromeček ponechati déle jako vlahou připomínku hezkých chvil, které nám vánoční čas přinesl.

Omyl. Chtěla jsem vánoční stromeček, protože se v rohu pokoje krásně vyjímal, protože elektrické půlměsíčky pokaždé rozzářily celou místnost, protože mám ráda všechno hezké. Když jsem bydlela sama, vypínala jsem v pokoji úmyslně topení, aby borovička vydržela co nejdéle. Mnohdy jsem ji vyhazovala až někdy v březnu.

To František nikdy nedopustí. Všechno musí mít řád. Řád, který si sám vytvořil a mně postupně vnutil. Sotva se kdy z jeho puntičkářského systému dokážu vymanit.

Mám co dělat, abych si prosadila příjezdovou rampu a pár madel do koupelny. V

tomhle srovnání se mi teď už datum odstrojování stromečku jeví jako nepodstatné.

9. ledna

Kateřina mi telefonovala do zaměstnání! Chladně jsem ji odmítl. Zapřísahala mě, abych to nedělal. Myslí si, že mi může vyhrožovat? Měla by mi být vděčná, že jsem ji celý život finančně podporoval, podílel se na její výchově a dělal si o ni starost.

Jestli mne bude nadále obtěžovat, navštívím advokáta, aby mne obeznámil se způsobem, jakým je možno získat aspoň část alimentů zpět, když nejsem jejím pravým otcem. Byl jsem ochoten velkoryse nad těmito penězi mávnout rukou, ale Kateřina mne svojí neodbytností popouzí.

Napadlo mě, že bych možná raději bydlela s Kateřinou než s Františkem.

Blázním už docela? Vždyť ji neznám. Jediné, co nás pojí, je Františkovo tyranizování, citové vydírání, sebeláska, sebestřednost a bezcitnost. Může však dva lidi sblížit pouhá bezcharakternost třetího?

10. ledna

A. se dnes dopoledne pro mne zastavila v zaměstnání a nutila mne, abych s ní odjel.

Mám již v knihovně natolik vážené postavení, že se mohu bez obav vzdálit i na několik hodin. Potěšen, že mne Alenka dozajista chce překvapit pozváním na oběd v nějaké dobré restauraci, jsem bez vytáček souhlasil. Ona si mne však vezla domů a tam vyžadovala sexuální styk! Odmítl jsem. Velmi důrazně. Musí si uvědomit, že nejsem žádný chovný samec, žádný plemenný býček. Navíc začínám být často unaven již v okamžiku, kdy zahlédnu její rozmnožovací orgány. Bude-li to takto pokračovat nadále, ustrne naše láska kdesi v platonické rovině.

13. ledna

Víkend byl velice tichý. A. se zdá být stále ještě dotčená mým nekompromisním postojem k vynucovanému sexu, ačkoliv jsem se jí pokusil objasnit, že bez vykrystalizované touhy, bez tajemné nedočkavosti se milování lidí stává pouhou kopulací. Odsekla mi, že chce otěhotnět, a je jí prý zcela lhostejné, zda to bude při souložení, milování nebo kopulaci. Obávám se nejhoršího. Její psychika se začíná měnit. Její duše je prožraná cizopasníkem nesplnitelné touhy po dítěti. To vše jsem způsobil já, jsem si toho dobře vědom. A. dříve milovala svoji kariéru natolik, že na rodinu ani nepomýšlela, já jsem v ní obratně probudil mateřské pudy a nyní musím za svoji chybu pykat. Prozatím to nesu statečně, ale co bude dál?

Tak tuhle otázku si taky kladu. Co bude dál?! Kolik stran se ještě budu muset brodit v hektolitrech Františkovy bezcitnosti a přitom se dozvídat o jeho lžích a manipulacích bez skrupulí? A co udělám, až se za tři hodiny vrátí z práce? Budu na něho ječet? Vrhat po něm suvenýry ze zahraničních cest (protože jedině na ně bez problémů dosáhnu)? Anebo pokorně uklidím deník zpět do jeho psacího stolu, nechám si umýt vlasy, nachystat večeři a budu vděčná, že se mnou vůbec je?

Vděčná za to, že mu mé stále hubenější bezvládné nohy, masitá brada a vleklé deprese nejsou odporné natolik, aby mne opustil?

20. ledna

Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Nechal jsem se ukolébat Alenčinou touhou po dítěti a vůbec jsem si nepřipustil možnost, že by to mohl být pouze zastírací manévr.

Měl jsem za to, že se Alena již umoudřila, že pochopila, jakou roli hraje v manželství věrnost a důvěra. Ó jak hluboce jsem se mýlil. Dnes přinesla pošťačka dopis adresovaný mé ženě. Již spojení „moje žena” mne nepochybně opravňuje k tomu, abych kontroloval její korespondenci, pokud ovšem nechci být dobrovolně za hlupáka. Obsah dopisu mne doslova omráčil. Vedení hotelu v Jihlavě Alence oznamovalo, že došlo k omylu při výpočtu konzumace lihovin z pokojového baru, že ji neúmyslně ošidili o sedmdesát korun českých, které posílají šekovou poukázkou.

Potud byl text nezávadný. Alena skutečně v uvedeném termínu byla na služební cestě v Jihlavě, do zmiňovaného hotelu jsem jí dokonce dvakrát telefonoval.

Pohroma přišla až s poslední větou: „Doufáme, že nám Vy i Váš manžel nadále zachováte přízeň a pro příště opět využijete našich služeb. “ Tak a bylo to venku. Země se otřásla, barvy vybledly, vzduch zřídnul. Alena se ubytovala na pokoji s milencem a byla tak bezostyšná, že ho dokonce vydávala za svého muže! Tedy za mě!

Jsem zcela bezradný! Zasloužila by, abych ji opustil. S hrdostí a grácií. Bohužel nejsem tak velkomyslného gesta schopen. Můj život je na ní příliš závislý. Bez A.

bych pošel jako věrný pes bez svého pána. Musím se poradit s tchyní, ta jediná má na A. jistý vliv.

I když to zní naprosto neuvěřitelně, František asi opravdu nelenil, sbalil důkaz doličný a běžel ho ukázat mé matce. Nikomu bych nepřála vidět to rodeo. Přišla jsem domů někdy navečer, u stolu v kuchyni seděl František s máti, oba měli kamenné masky a dramaticky svěšené koutky úst. Na chvíli jsem v jejich tvářích spatřila fyzickou podobu, což mi vyrazilo dech. Nikdy dřív jsem si toho nevšimla.

Pozdravila jsem je. Neodpověděl mi ani jeden. „Někdo umřel?“ zeptala jsem se.

„Však ono tě to žertování přejde,“ odfrkl František. Podoba mezi ním a máti vymizela. Naštěstí. I tak toho bylo na mě dost. Seděli tam jak dva soudci z lidu.

Na nic jsem se neptala, byla jsem si jistá, že všechno rádi sami vyklopí. Ostatně nebylo pochyb, že od toho tam oba jsou. Budou mě soudit a nakonec mě nejspíš chladnokrevně popraví, napadlo mě, ale zůstávala jsem klidná. Jen neznalost míry a rozsahu mého provinění mě malinko znervózňovala. V tichosti jsem si namazala chleba s máslem a posypala ho nadrobno nakrájenou ředkvičkou. Od rána jsem tehdy nejedla, žaludek protestoval táhlými zvuky cikánských melodií.

„Zlato,“ nevydržela máti, „jak jsi to Františkovi mohla udělat?“ František se polichoceně ošíval, nasadil svůj oblíbený ublížený výraz a celou estrádu dovedl k dokonalosti větou: „Drahuško, o mě tady přece vůbec nejde. Já nejsem důležitý.“ Načež se zatvářil důležitě jak vládní zmocněnec pro věci etické a mravní. Drahuška, tedy moje matka, ho chňapla za zápěstí a účastně pronesla:

„Nech to na mně, Františku. Neubližuj si víc, než je nutné. Špatně jsem ji vychovala, je to moje starost.“ Problesklo mi hlavou, že třeba nacvičují ochotnické divadlo a já jim naletěla. Dřív než jsem myšlenku nechala naplno doznít, jsem ji zavrhla. To nebylo divadlo. To byla skutečnost. Sice mnohem kýčovitější než představení ochotnického souboru z té nejzapadlejší pohraniční vísky, ale přece jen skutečnost. Ukusovala jsem chleba a přemítala, kdy mi zase vykukovalo ramínko od podprsenky nebo kus kombiné a některá z přičinlivých babizen ze sousedství to vyklopila s patřičným pohoršením Františkovi.

„Ty víš, zlato, že jsme s tatínkem měli pěkné manželství,“ pravila matka, až se jí od úst prášilo. „A i když tvůj otec měl chyby, bezpočet nesnesitelných vlastností, které jsi po něm bohužel z velké části podědila, nikdy jsem mu nebyla nevěrná.“ A doprčic. Odtud tedy vítr věje, pomyslela jsem si a naprosto ignorovala matčin výmysl o věrnosti. Pokud mě paměť nešálila, vždycky měla nějakou bokovku. A táta jí to mlčky trpěl, jako všechno ostatní včetně hysterických scén a neustálého komandování. Ale to ted bylo vedlejší. Táta byl po smrti, jeho jsem bránit nemusela. V nebezpečí jsem byla já. Rychle jsem vyhodnocovala situaci, přemítala, kolik toho mohou vědět. Když si František přizval moji matku, nejedná se zřejmě o plané domněnky, ale tentokrát asi vážně přišel na některý z mých úletů s Davidem.

Rozhodla jsem se, že at vědí cokoliv, nejlepší obranou bude útok. Rázně jsem se zvedla od stolu: „Přišla jsem z práce, jsem unavená a na nějaké hlouposti nemám čas.“

„Hlouposti!“ vypískl František. „Pro tebe je nevěra hloupost?!“

„Pokud máš dojem, že jsem ti byla nevěrná, pak bys to měl řešit se mnou, a ne s mojí matkou. Navíc se tady nehodlám obhajovat jako před porotou.“ Bezmocně lapal po dechu.

„Naše manželství je jen naše věc,“ pokračovala jsem rozhořčeně. „Tohle už jsi vážně přehnal! Pro mě za mě si mysli, co chceš. Třeba že jsem ti zahýbala s celým armádním souborem lidových tanců. Já už ti k tomu neřeknu ani slovo,“ hrála jsem vabank. „Teď jdu pryč. Musím si leccos promyslet, a upozorňuju tě, že začínám vážně uvažovat o rozvodu.“

Seděli tam jak opaření. Vyběhla jsem z domu a kolena se mi třásla. Při couvání z garáže jsem si dokonce odřela blatník, ale stálo to za to. Jasně jsem cítila, že jsem vyhrála. Ať už se František dohmátl, čeho chtěl, svým výstupem jsem jistě důkaz zpochybnila.

Tehdy jsem na noc nepřišla domů. František se připlazil za mnou do firmy ještě před polednem. Byl bledý a značně vystrašený. Dělala jsem naoko drahoty a nakonec mu blahosklonně odpustila. Máti se u nás neukázala několik měsíců, ale nebyly to měsíce klidné a idylické. Františkova žárlivost nabírala nebezpečné obrátky, i když mi dopis z hotelu nikdy neukázal. Vlastně se o něm dovídám až teď.

21. ledna

Alenka způsobila povyk, dokonce neváhala vzít si do úst slovo „rozvod“. Ona! Ne já.

Myslím, že v jihlavském hotelu muselo dojít k omylu. Kdyby nebyla nevinná, sotva by se odvážila takto vyvádět, dokonce před zraky své matky, která pro zálety nemá pražádné pochopení, neb sama byla tchánovi plně oddanou manželkou. Jsem odhodlán zajet do Jihlavy osobně a na vše se řádně přeptat. Již teď však inklinuji spíše k názoru, že se jedná o nedorozumění. Když si jen pomyslím, že by se se mnou skutečně rozvedla!

Měla jsem to udělat! Když čtu tyto řádky, nechápu, proč jsem se s Františkem nerozvedla, dokud byl čas. Nyní znám druhou stranu mince a vše je jasné. Tehdy jsem to tak neviděla. Nedocházelo mi, jak talentovaný je František manipulátor.

Zdálo se mi, že já jsem z nás dvou horší člověk. A taky se mi zdálo, že naše manželství je lepší než žádné. František je pěkný chlap a dovedl být i pozorný a milý, i když připouštím, že velmi škrobený a často i nudný. (Nudnější než mo-noskop, jak jsem říkávala.) Ale copak existují dokonalá manželství?

Ještě než jsem se za něho provdala, děsila mne už jen představa, že si budu muset zvykat na cizí chyby a zlozvyky. Představovala jsem si někoho, kdo bude mlaskat u jídla, nechávat nahoře záchodové prkýnko, šťárat se v uchu, někoho, kdo si třeba bude stříhat nehty u nohou v koupelně, bude je splachovat do umývadla a vždycky tam nějaký nehet zůstane. Zachytí se třeba v kalíšku nebo přímo na kartáčku na zuby. Na mém kartáčku na zuby! A bude to k poblití. Láska neláska. V

tomhle ohledu byl František naprosto ideální partner. Neměl žádné odporné zlozvyky a chybu udělal naposled snad někdy v mateřské škole. Jedinou chybu jsem spatřovala v té jeho pitomé žárlivosti, ale ode dne, kdy žárlil oprávněně, jsem mu ani žárlivé výslechy neměla za zlé. Celé naše manželství jsem viděla jinýma očima, než je vidím teď. Když jsem nyní k Františkovi připoutána svojí nemohoucností pevněji než železnými okovy, už nemůžu nadávat, třískat dveřmi a vyhrožovat rozvodem. Musím sedět jak myška a bát se dne, kdy začne vyhrožovat on.

29. ledna

Vypravil jsem se do Jihlavy. Hotel Dukla jsem našel snadno. Stál v centru, nedaleko náměstí. Vešel jsem do recepce, rozhodnut sdělit tamnímu personálu své podezření. Upřímnost vždy lidem rozvazuje jazyky. Navíc jsem sázel na to, že se mnou budou soucítit, nebot každý rozumný člověk ví, že mít nevěrnou ženu či manžela je hotové peklo. V recepci stál mladý muž s lehce prořídlými vlasy a jiskrnýma očima. Když jsem mu vyjevil, co mi leží na srdci, usmál se. Na okamžik jsem nabyl dojmu, že si ze mne hodlá tropit legraci, ale jen na okamžik. Mladík mi vyjádřil pochopení, otočil se zády a zalistoval v knize návštěv a potvrdil, že skutečně došlo k omylu, zřejmě proto, že Alenka byla ubytována na dvoulůžkovém pokoji, neboť jednolůžkový již neměli k dispozici.

Požádal jsem ho, zda by mi zápis mohl ukázat. Vyjádřil politování, že mne musí odmítnout, ale prý je to proti předpisům. Dušoval se, že mu však mohu důvěřovat.

Nechtěl jsem způsobit tak sympatickému mladíkovi žádné těžkosti, takže jsem dále nenaléhal, obdaroval jsem ho krabičkou cigaret a rozloučil se. Na chvíli se mi ulevilo, ale už při cestě zpět do Brna na mne začaly znovu útočit ponuré myšlenky.

A tehdy jsem se rozhodl, že si musím Aleninu věrnost pojistit. Ještě nevím přesně, jak to provedu, ale něco musím vymyslet.

Je to zvláštní. Od hrozící katastrofy mě zachránil naprosto cizí člověk. Nějaký mladíček z recepce, kterému se nejspíš zželelo chuděry ženské, pronásledované žárlivým manželem, a tak jí poskytl alibi. A já mu ani nepoděkovala. Dokonce si už nevybavím jeho tvář. Měla jsem tehdy oči jen pro Davida. Ale že jsme si ty tři dny užili! Skoro jsme nevylézali z postele.

David… ach jo. To byla epizoda, na kterou se nezapomíná. Sex bez závazků.

Svoboda a přitom skoro láska. Aspoň z mé strany.

Když mi tenkrát zatelefonoval do nemocnice, už všechno věděl. Řekla mu to Monika. Chtěl mě navštívit, odmítla jsem. Nepřála jsem si, aby mě takhle viděl.

Volal ještě dvakrát třikrát. Poslal květiny. Stanovisko jsem nezměnila. Nechci, aby mu pohled na mrzáka vytlačil z mysli vzpomínky na někdejší náruživou milenku.

David, to je dávno uzavřená kapitola. Bohužel.

6. února

Alena pozvala domů jakousi čarodějnici, o které tvrdí, že je architektka.

Ano, po scénách kvůli Vaškovi Kratochvílovi jsem si již nedovolila najmout architekta-muže. Paní Dagmar Kopecká doopravdy vypadala jako čarodějnice, ale byla to jediná žena, kterou jsem v oboru sehnala.

Ta nepůvabná dáma nám prolezla celé podkroví, neustále si črtala něco do umolousaného bloku a přitom si nesrozumitelně brblala. Nevěřím, že něco vyprojektuje. To by musel být zázrak.

8. února

Alena stále mluví o dětském pokoji, který chce nahoře zřídit. Musel jsem zakročit.

Naštěstí je pověrčivá, takže se jí můj argument, abychom dětským pokojem miminko nezakřikli, zdál přesvědčivý. Svolila, že se udělají hostinské pokoje a až bude dítě na cestě, přebudují se na pokoj dětský. Ačkoliv žádné hosty nemíváme, nedokázal jsem tomu zabránit. Jeví se mi to však lepší, než kdyby si nahoře zřídila jakousi svatyni s dětskou kolébkou, kam by se chodívala vyplakat a která by zela prázdnotou. (Také mi vadí mrhání finančními prostředky, ale A. už je taková. Peněz si neváží, v tom už jiná nebude. Příliš snadno je dokáže vydělávat, a proto je tak lehkovážně utrácí.)

Tak snadno, jo? Jen ať to zkusí, pitomec. A uvidí, jak je to snadné, pracovat dvanáct hodin denně, o sobotách, někdy i nedělích. Uvidí, jak je snadné dávat práci desítkám lidí a cítit za ně odpovědnost.

12. února

Již je definitivně rozhodnuto. Alenka rozhodla. Ona platí, ona rozhoduje. Zalykám se ponížením a vzdorem, ale neprotestuji. Nic by nepochopila. Žije ve světě, kde se city, názory, prosby i sny vyvažují na druhé misce vah balíčky bankovek. Měla by na půl roku jít pracovat k nám do knihovny, možná by začala smýšlet jinak.

Ale ano, přiznávám. František měl pravdu. Každého člověka jsem v té době hodnotila množstvím peněz, které dokázal vydělávat. Změnila jsem se a ani jsem nepotřebovala stáž v knihovně. Stačil jeden chybný krok, pád a potom znovu na start a tentokrát od nuly. Učit se všechno znovu. A zjišťovat, že například nohy jsou k nezaplacení, že lidská obětavost a trpělivost je víc než pětimístná cifra na výplatní pásce. Tak dobře. Zmoudřela jsem. Teď to vím. Ale nač mi to je? Chodit po světě, abych zužitkovala své prohlédnutí, už stejně nemůžu. Zbytek života budu zatrpkle čučet v přízemí svého domu. Můžu si do zblbnutí opakovat, jak jsem moudrá a povznesená na spotřební způsob žití, ale stejně se budu cítit mizerně.

V podkroví našeho domu se tedy již koncem tohoto měsíce začnou zřizovat pokoje pro hosty. Už sama představa, jak budou domem permanentně prolézat houfy řemeslníků, mne ničí natolik, že se v noci převaluji na lůžku z boku na bok. Rád bych dožil svůj život v klidu, ale to vedle tak temperamentní ženy, jako je Alena, není možné.

Muž je vždy postaven před těžkou volbu, zda si pořídit partnerku poslušnou, tichou, klidnou, respektující, leč poněkud mdlou, nebo dát přednost svůdné ženě s jiskrou a samostatným myšlením. V prvním případě se muž nudí a žena se mu po čase zhnusí, v případě druhém je život vzrušující, ale poněkud vyčerpávající, bohatý především na problémy a stresové situace. Proto manželé atraktivních emancipovaných žen umírají tak záhy. Proto i já umřu velmi záhy. Cítím, jak mi den co den ubývají síly.

Na můj vkus má František sil ažaž…

14. února

Včera, v průběhu jedné z bezesných nocí jsem zaslechl, jak se Alenka ze spánku směje. Znepokojilo mne to natolik, že jsem ji musel probudit. Smála se mně? Nebo se smála štěstím v náruči některého ze svých milenců?

To byl tehdy šok! Už si to celé nepamatuju, vím jen, že se mnou František někdy k ránu začal poněkud zběsile třást. Vylítla jsem z postele v hrůze, že hoří, je zemětřesení anebo mi na jednotce intenzivní péče umírá matka.

„S kým se mi to směješ, mluv!“ iracionálně na mě vybafl, takže jsem se podrobila testům (štípání do nosu a tváří), zda skutečně bdím.

„Františku, já jsem spala!“ upozornila jsem ho.

Co bylo dál, si přesně nevybavuju. Naprosto zřetelně mi však utkvělo v paměti, že mi sebral peřinu a odmítl ji vydat, dokud se nepřiznám. Jak se znám, určitě jsem se přiznala k čemukoliv, jen abych v klidu mohla dospat noc.

16. února

Napětí se zvyšuje. Alenka si stále nakupuje nové oblečení a parfémy. Včera byla u kadeřníka. Podruhé v tomto měsíci! Musím zjistit, kdo za tím vězí! Je těžké nenávidět neznámého soka. Chci, aby měl konkrétní tvář, jistě se mi pak uleví.

19. února

Když jsem se dnes navrátil ze zaměstnání, v obýváku to vypadalo jako na pochybném večírku v restauraci nižší cenové skupiny. Přes hustý dým jsem ani nebyl schopen spočítat, v obležení kolika mužů se A. nachází. Někteří z těch podřadných tvorů byli oděni v montérkách a pili pivo přímo z láhve. Napočítal jsem jich celkem pět. Sodoma Gomora!

Alenka vysvětlila, že jsou ze stavební firmy, kterou najala. (Práh našeho domu podruhé překročí jedině přes mou mrtvolu!)

Všiml jsem si, že jeden z nich byl nákladně oblečen, vlasy měl po ramena, v uchu náušnici, nepil pivo, nýbrž dvanáctiletou whisky a nepřetržitě Alence koukal do výstřihu. Alence to zjevně lichotilo, ráda by žila v polyandrii jako Tibeťanky. Ale to se přepočítala! U nás je mnohomužství díkybohu trestné.

20. února

Spoléhám na architektku Kopeckou, která doposud neodevzdala projekt. Tři dny po termínu! (Za tu čarodějnici se omlouvám!)

25. února

Předsíň je zatarasena paletami se sádrokartonem, v kuchyni jsou pytle cementu, v obýváku dlouhatánská prkna. Nenacházím jediný klidný kout, kde bych se mohl začíst do knihy. (Stefan Žeromski a jeho Historie hříchu se nedá číst v tramvaji nebo na vlakovém nádraží. Obávám se, že i tam by bylo útulněji než doma.) Něco musím vykonat, sic se zblázním!

2. března

Zítra má nastoupit ten spolek primitivů, aby nám začal obracet domov vzhůru nohama. Kopecká zklamala, projekt na přestavbu skutečně vypracovala. Já osobně bych takové ženě nesvěřil ani zastupování svých ponožek. Však na má slova nepochybně brzy dojde. Nemůže dlouho trvat, než se zjistí, že v projektu jsou stovky nesrovnalostí. Na nápravu pak ovšem bude pozdě a bude to stát spoustu peněz navíc. To Alenu nezajímá, je svéhlavá a připadá si ze všech nejchytřejší. U ní ve firmě jí všichni poklonkují, není divu, že totéž očekává i ode mne. Já ale hodnotím na ženách jiné kvality, než je zpupnost a pýcha!

Alenka si bere dovolenou, aby mohla dohlížet na práci řemeslníků, chystat pro ně jídlo a být jim k ruce. Ti se budou divit, když třikrát denně dostanou párky - nic jiného Alena neumí. Nabídl jsem se, že zůstanu doma já, ale odmítla. Asi se chce miliskovat s tím elektrikářem, co nemá na holiče. Musím ji donutit, aby od přestavby upustila, jinak se náš vztah ocitne v troskách.

26. března

Dnes mne propustili z nemocnice. Alena se mnou nemluví. Místo aby mne politovala a cítila se provinile, kam až mne to svým zpupným a sobeckým postojem dohnala, chová se odměřeně, jako by vina byla na mé straně. Cožpak je úplně bez srdce?

Bez srdce nejsem a ani jsem nebyla, ale taky nejsem bez mozku. Co si myslel?

Že si deset minut před mým příchodem domů lehce poraní žílu na zápěstí a já sklapnu a budu dělat už jen to, co projde jeho přísnou cenzurou? A ten dopis, co mi nechal na rozloučenou! To byla síla! Že prý ho moje koketérie a citová labilita drásá natolik, že smrt pro něj bude vysvobozením. Smrt?! Haha! Lékař, co přijel se sanitkou, potvrdil, že tím škrábnutím by nevykrvácel ani za týden. (Ostatně, sama jsem měla stejný názor, sanitku jsem zavolala proto, aby ho zavřeli do cvokárny, kam nepochybně patří.)

27. března

Nemohu v naší posteli spát. Stále se soužím představou, že v době mé nepřítomnosti naše manželské lože A. znesvě-tila. Vytahal jsem matrace, vyklepal je, převlékl lůžkoviny a ty použité prohlédl i z rubu. Nic jsem nenalezl. Ani jeden jediný dlouhatánský světle hnědý vlas toho libového frajírka s náušnicí. Přitom jsem si jist, že ho tady měla! Nu což, při vysokých výkonech dnešních vysavačů se dají zahladit všechny stopy. Že jsem nic neobjevil, ještě není důkaz neviny.

Já blázen si myslel, že Aleně svým zoufalým činem otevřu oči, a přitom jsem jí takto neuváženě poskytl prostor, aby se bez obav mohla pelešit v naší ložnici. A možná i na jiných místech v domě.

Postupně jsem prohlédl také sedací soupravu, koupelnu a koš s použitým prádlem.

Nikde ani stopa. Alena je nesmírně rafinovaná. Alespoň teď už vím, proč zcela ignorovala první výročí naší svatby, které jsem díky ní strávil na psychiatrii. Tolik se zaobírá svým libidem, kterému podřizuje vše podstatné, že opomíjí i drobným dárkem vyjádřit náklonnost a vděk vlastnímu manželovi, jehož hospitalizaci nepřímo způsobila.

Zmocňuje se mne únava a nechuť dál pokračovat v takovémto žití. Občas mi hlavou prolétne myšlenka, zda by mi nebylo lépe, kdybych se skutečně zabil. Obávám se, že toho ale nejsem schopen. Ne kvůli fyzické bolesti nebo strachu z neznáma. To věru ne. Když ale jen pomyslím, že bych zmizel z Alenina života a tím jí poskytl naprostou sexuální svobodu, když si představím všechny mé nástupce, kteří by prolézali její ložnicí bez zábran, přepadá mne nepopsatelná trýzeň.

Přeji si, aby byla jen má, navždy. To bych ale musel skoncovat se životy nás obou, abych mohl odejít s klidnou myslí a lehkým srdcem.

Proboha! Proč si ho na té psychiatrii nenechali? Rozpoznat nebezpečného psychopata od člověka v momentální krizi je snad jejich práce!

Když to čtu, mrazí mě v zádech, cítím, jak mi po těle vyskakuje kopřivka, kůže se mi nervozitou napíná a začíná svědit. Je div, že už dávno nehniju někde pod drnem…

2. dubna

Alena od mého návratu z nemocnice spává v jednom z nových pokojů pro hosty.

Začínám ji podezřívat, že si je nechala vybudovat, aby měla přede mnou kam utíkat. Vídáme se málo. Chce, abych se jí omluvil a slíbil, že již příště na sebe nevztáhnu ruku. Nechápu, zač bych se měl omlouvat! To ona by mne měla odprosit.

Do očí mi řekla, že můj pokus o sebevraždu považuje za sprosté vydírání, za ránu pod pás. Kde se v ní vzala taková krutost? Kdybych zemřel, zřejmě by neuronila ani slzu.

4. dubna

Alena se nechce vrátit dolů, do naší ložnice. Omlouvat se jí nebudu. Je nesmírně panovačná, chtěla by mi rozkazovat jako svým zaměstnancům. Co chce dělat, když

ji neuposlechnu? „Propustí“ mne?

Blíží se konec deníku. Zbývá několik posledních listů. Odhaduji, že do současnosti chybí nejméně deset měsíců našeho života, deset měsíců záznamů.

Nechápu. Proč přestal psát? Už ho naše manželství tolik nezajímá? Nebo má druhý díl, který ukryl na bezpečnějším místě?

Stejně je to divné. Františkův deník mi nepřinesl nic dobrého; nějakou tu slzu, pocity zklamání, těžkou deziluzi, a přesto pocituji lítost, že končí. Něco podobného prožívám, když dočítám dobrou knihu. Ke konci zpravidla čtu rychleji, očima přeskakuji nepodstatná slovní spojení, abych užuž věděla, jak příběh dopadne.

Prokoušu se k závěru, knihu zaklapnu a připadám si, jako by mě opustil dobrý přítel, jako by mi mezi prsty protekla neopakovatelná životní šance. Druhý den sáhnu po nové knize a celé se to opakuje. Tohle ale není kniha. To je život.

Nemůžu ho dočíst, zaklapnout a sáhnout po novém.

6. dubna

Ticho, které se rozpíná v našem domě, začíná drásat mé ušní bubínky více než hluk o desítkách decibelů. Včera se Alenka vrátila pozdě večer, celá promoklá.

Promoklá je slabé slovo. Byla jsem zráchaná jak vydra. Uháněla jsem v tenkém vlněném kostýmku pořádný kus pěšky k zaparkovanému autu. V příšerném slejváku (hotová apokalypsa) a bez deštníku - pochopitelně. Italské lodičky s ko-

ženou podrážkou jsem měla nacucané vodou tak, že naprosto změnily tvar a musela jsem je nakonec vyhodit. Horší však byl zápal plic. A tím to vlastně všechno začalo.

Uvařil jsem jí heřmánkový čaj s medem. Ani mi nepoděkovala. Proč neudělá nějaké vstřícné gesto? Proč mi nevěnuje jediné slůvko, slabiku, úsměv? Nenávidí mne? To sotva. Nenávist je vášeň, Alena je lhostejná. Jsem jí lhostejný.

7. dubna

Dnes zůstala ležet, i když je pondělí. Ráno nesešla dolů ani na snídani. Musel jsem odejít do knihovny. Napadlo mne, zda není nemocná. Celou neděli strávila nahoře, v posteli. Donesl jsem jí oběd. Ani se ho nedotkla, ale poděkovala. Vidím v tom určitý pokrok. Možná bych se přece jen mohl omluvit. Však ne nadarmo se říká, že moudřejší ustoupí.

9. dubna

Alenka měla horečku přes čtyřicet! Proti její vůli jsem byl nucen zavolat lékaře k nám domů. Sama by na pohotovost nedojela, sotva stála na nohou. Poprvé v životě mám doopravdy vztek, že neřídím. Připadal jsem si bezmocný a slabý, když jsem jí nedokázal pomoci, když jsem ji nemohl jako správný muž odvézt sám, postarat se o ni.

Lékař přijel velice rychle. Záviděl jsem mu jeho rozhodnost a duchapřítomnost.

Takové typy Alence vždy velice imponovaly. Tentokrát však byla tolik zesláblá, že na lékaře ani nepohlédla. Chtěl ji vzít s sebou do nemocnice. Umluvil jsem ho, aby ji nechal v domácím ošetření. Sice už nemám v zaměstnání nárok na osobní volno, ale dostanu ho i za cenu, že bych měl z knihovny odejít. Tak dlouho jsem čekal na podobnou příležitost! Teď teprve budu mít možnost ukázat se Alence v pravém světle. Budu mít možnost předvést jí, jak mnoho mi na ní záleží.

Kolikrát jen jsem snil o tom, že bude churavá a bezvládná, zcela odkázána na moje dobrodiní! Zapomněl jsem však, že tuto situaci bude provázet také obava o její zdraví. Mám o ni takový strach, že bych byl schopen odpustit jí všechno na světě.

Seděl jsem na okraji jejího lůžka celý večer a stále dokola jsem se jí omlouval, ale nevím, jestli mne vůbec vnímala. Dnes odpoledne mi stiskla ruku, když jsem jí podával antibiotika. Silně jsem ji k sobě přivinul. Řekla: smažeme to.

Jsem šťastný muž.

10. dubna

Alence je již mnohem lépe, ale na nohou se ještě neudrží. Třikrát denně jí připravuji zábaly hrudníku, jak doporučil lékař, a krmím ji silným slepičím a hovězím vývarem. Říkala,že v žádné nemocnici by se o ni nestarali lépe. Na jedné straně jí z celého srdce přeji, aby se vbrzku uzdravila, na straně druhé bych chtěl, aby byla takto bezbranná po zbytek života.

12. dubna

Chvíle, kdy jí předčítám z děl klasiků, sedě u jejího lůžka, patří k nejkrásnějším v mém životě. Dnes jsem se pustil do knihy Když v ráji pršelo od Jana Otčenáška. Je až k nevíře, že tento proslulý, líbezný román Alenka nikdy nečetla. Vybral jsem ho záměrně. Mám takovou vizi: budu ji seznamovat s literárními milostnými příběhy, až sama v sobě objeví lásku ke mně. Vždyť se chovám tak, že snad není možno mne nemilovat!

Skromnost nadevše…

17. dubna

Dnešek je pro mne skutečným svátkem. Alenka se již zotavila natolik, že se dokázala přesunout z hostinského pokoje v podkroví zpátky dolů, do naší ložnice.

Přísahám, že už nikdy nedovolím, aby mi odsud utekla! Chci ji mít u sebe každičkou vteřinu, kdy jen to bude možné. Chci, abychom spolu tvořili sousoší.

19. dubna

Dopoledne A. navštívila ta afektovaná Monika. Přestala mi proudit krev žilách, když jsem spatřil její oděv. Zvažoval jsem, zda se vůbec hodí, aby žena v šatech prostitutky navštívila nemocnou. Nakonec jsem Moniku uvedl dál, usmála se na mě zeširoka a na okamžik přitom odhalila dásně. Je to neestetické a ordinérní. Sklouzl jsem pohledem níže, abych se na její obnažené dásně nebyl nucen dívat. Vysvětlila si to zájmem o své mohutné poprsí a nahlas řekla, ať mi nevypadnou oči. Musel jsem se ovládnout, abych tu neuctivou běhnu nevykázal z našeho domu. Zjevně má na Alenku špatný vliv. Večer jsem zkusil nadhodit, aby A. firmu prodala, abychom konečně mohli žít klidným rodinným životem. Nechce o tom ani slyšet, ale já v tomto nápadu vidím šanci na šťastnou budoucnost. Nevzdám se snadno.

20. dubna

Prožívám období naprostého naplnění, nasycení a ukojení. Nemám na mysli ukojení fyzické, ale duševní. Konečně se mi podařilo s Alenkou na duchovní úrovni zcela splynout. Ještě nikdy jsem nezažil nic podobného. A přitom stačilo tak málo!

Alenka díky nemoci byla nucena zapomenout na svůj podnik, na honbu za přepychem a úspěchem. Leží teď celé hodiny klidně, pozorně mne sleduje, když vyprávím anebo čtu. Vím, že mi rozumí, že je mi blízká, vidím jí to na očích. Již naplno si uvědomuji, že tím pravým sokem nikdy nebyli muži, ale Alenina práce.

Vymazat tak firmu Elis z jejího života!

21. dubna

Vyprávěl jsem Alence báji o androgynech, o tom, jak vznikla láska mezi mužem a ženou.

Ano, vzpomínám. František mi vyprávěl mnoho bájí a starověkých pověstí, ale tato se zabydlela v mé mysli natrvalo. Byl to dojemný příběh o dvojpohlavních bytostech, o jejich sebejistotě a zlovůli, o tom, jak chtěli napadnout bohy, a proto je Zeus musel přísně ztrestat. Rozřezal každého androgyna na půl a tak vznikly dvě bytosti, muž a žena. Od těch dob androgynové bloudí světem a hledají svoji druhou

- ztracenou polovici. A František mi tehdy řekl, že už ji našel. Ve mně.

Tenkrát jsem to vnímala podobně.

Potěšilo mne, jakého dojetí je Alenka schopna. Kdepak tvrdá kariéristka! Alenka má ocelovou slupku a srdce měkké jako z tvarohu.

Řekla bych, že mám z tvarohu spíš mozek. Sotva bych se jinak mohla za Františka provdat, že.

23. dubna

Idylické období končí. Alenka již popochází po domě a denně věnuje několik hodin práci. Na moje výtky, že dosud užívá antibiotika, a má tudíž ležet, vůbec nebere zřetel. Prozatím sice pracuje v jednom z hostinských pokojů, ale nebude dlouho trvat a zase se požene do své firmy.

Nemohu přece dopustit, aby znovu nasedla do toho šíleného rychlíku, nemohu dopustit, aby se mi opět vzdalovala, abych ji pln roztrpčení čekával doma, mnohdy dlouho do noci. Nemohu dopustit, abych zase musel svádět potupný boj s podprsenkami, podvazkovými pásy a dalšími nesmyslnostmi, o Alenčinu přízeň.

Miluji ji, a proto jsem, ve jménu naší lásky, povinen ji ochránit před návratem do spotřebního bezcitného světa.

Ale jak to provést? Cožpak ji mohu svázat?

25. dubna

Alena je již rozhodnuta navrátit se do zaměstnání. Je zápalem plic zesláblá, pod očima má kruhy a vlasy ztratily lesk. I lékař je zásadně proti, aby se začala tak brzy namáhat.

Má potíže s dechem, motá se jí hlava. Měla by být rozumná, ale není. Její paličatost ve mně vyvolává návaly bezradnosti a nemohoucnosti. Trpím. Ale to, že se budu soužit, jsem věděl, už když jsem si ji bral. A přitahovalo mne to. Její neústupnost mi dávala naději na hluboký, dynamický cit, kterého bych byl sotva schopen k ženě poddajné. Již francouzský filozof Pierre Abélard moji teorii potvrzuje. Byl to myslitel, který věděl o strastech zamilovaných mužů vše, a přestože žil někdy na přelomu jedenáctého a dvanáctého století, s jeho výroky se zcela ztotožňuji.

Aby taky ne. Vždyť se chová jako jeho současník! Nejspíš nějakým nedopatřením chudáček vypadl z dvanáctého století a ještě se nezadaptoval.

Nejbližší je mi věta, která se právem stala citátem: „Velký muž vždy touží po utrpení lásky více než po jejích rozkoších.”

Nebýt deníku, tak bych ani netušila, že mám doma velkého muže. Zdá se mi, že snad jednoho z největších…

29. dubna

Od včerejšího dne Alena opět pracuje. Je unavená a vyčerpaná, stále má zvýšenou sedlivost, měla by se šetřit. Lidé své mládí prozrazují přístupem k nemocem. Člověk v letech již na životě lpí mnohem intenzivněji, více se svým zdravotním stavem zaobírá. Alenka je ještě ve věku, kdy si nepřipouští smrtelnost. Závidím jí její lehkovážnost. Chci ale, aby svoji sílu předávala mně, ne aby ji rozpouštěla po kapkách ve svém podniku. O prodeji firmy však nechce ani slyšet. Raději by tam prý vypustila duši.

Františkovi jsem to dodnes nepřiznala, ale zviklal mě. Tehdy, když jsem byla po zápalu plic stále tak unavená, sama jsem si uvědomovala, že i moje energie má své hranice. Bývala jsem podrážděná a nervózní, nic mi nešlo tak dobře jako před nemocí. Dokonce jsem začala zanedbávat velmi důležité pracovní povinnosti. Ne z lajdáctví, ale z důvodu vynechávání paměti. Vyděsilo mě to. Skleróza v mém věku!

říkala jsem si a stále naléhavěji se upínala na otěhotnění. Dítě, to byla vidina vysvobození. Jako těhotná bych s klidným svědomím opustila firmu, možná ji dokonce i prodala. Dítě by bylo pádným důvodem, bylo by důkazem, že jsem neselhala, nýbrž pouze zpřeházela žebříček životních hodnot. Ale dítě nepřicházelo…

1. května

Včera se vrátila až v noci. Sotva stála na nohou. Napadla mne vskutku spásná myšlenka. Do ranního čaje jsem jí přidal sedativa, chystala se do práce (na 1.

máje!), ale nakonec si pod vlivem léků byla nucena opět lehnout. Odpoledne jsme si pak vyšli na procházku, zastavili se v cukrárně, povídali si o budoucnosti, o tom, jaké by to bylo, kdybychom konečně měli to malé. Byl to krásný den. Tak krásný, že i mne přepadl stesk, že nemáme děcko. Moje lítost je o to větší, že jsem prost všech nadějí. Alenka však každý měsíc doufá, že nedostane menstruaci a tím vstoupí do nové, lákavější a smysluplnější kapitoly života.

8. května

Budu muset navštívit svého psychiatra. Dochází mi jak diazepam, tak rohypnol i valium a vypadá to, že Aleně budu nucen zvyšovat dávky těchto medikamentů. Dnes večer odjela na firemní večírek, přestože jsem jí do kávy rozdrtil celou tabletku rohypnolu! Je až k nevíře, jak je odolná!

9. května

Včera se z firemní party vrátila před půlnocí. Považuji to za hotový zázrak. Nikdy dřív by z večírku tak brzy neodešla. Zjišťuji, že přidávání tlumících prostředků do čaje nebo kávy je velmi pohodlná metoda, jak zmírnit Aleninu neutuchající vitalitu.

Je to i metoda bezpečná. Alena svoji vyčerpanost, zvýšenou potřebu spánku i časté závratě přičítá na vrub prodělané nemoci. Nehrozí tedy odhalení. Jediné, co hrozí, je možnost Alenina návyku na farmaka, ale žádné řešení závažného problému nebývá bezbolestné. S tím se musím vyrovnat!

To muselo být opravdu hrozně těžké, když se nejednalo o něj, ale o mě!

18. května

Náš vztah je nyní mnohem hlubší. Konečně jsem nalezl cestu, jak učinit Alenku štastnou. Denně mi děkuje za moji péči a starostlivost. Občas bývá tak unavená, že ji musím svléknout a uložit. To jsou okamžiky, kdy se mi oči zalévají slzami dojetí nad její křehkostí. Ještě nikdy mi cele nepatřila, až teď. Mrzí mne jen, že k tomu potřebuji stále vyšší dávky léků.

Poslední dvě strany hltám děsně rychle. Je to jako polykat vzduch. Cítím, jak se uvnitř rozpínám prázdnotou až k prasknutí…

Mrzí mne jen, že k tomu potřebuji stále vyšší dávky léků. Bohužel, jinak to nejde.

Jen díky sedativům se náš domov stává oázou, rájem. Alenka chodí do práce mnohem méně.

O víkendech, kdy zvyšuji dávku na dvojnásobek, zůstává doma, lehává v posteli anebo jdeme na malou procházku do parku. Alenka je do mne zavěšena, opírá se o mne a já se cítím jako dokonalý muž. Její ochránce, hrdina.

A co teprve teď! Když tlačí invalidní vozík, musí si připadat jako Superman!

Nedovedu si představit, že bych měl s dopováním přestat. Všechno krásné by zase zmizelo, ráj by se rozplynul, lehl popelem. Alenka by se navrátila k původnímu pracovnímu tempu, zase by se začala zajímat o jiné muže, zase by začala mé láskou churavé srdce drásat krvavě rudými nalakovanými nehty.

Ne! I za cenu, že bude vnímat svět pod vlivem opiátů, i za cenu, že bude stále balancovat na hraně spánku a bdělosti,

i za tu cenu jsem povinen činit tak nadále. V nejsvětějším zájmu naší lásky.

19. května

Alenka mi dnes večer usnula v náruči na pohovce v pokoji. V krbu praskal oheň, pot mi stékal po zádech, ale nebohé Alence je nyní stále chladno, nezbývá mi než se podvolit.

Svíral jsem ji a zblízka jí pohlížel do obličeje. Má vlasy jemné jako děvčátko, nynější bledost dává jejímu výrazu i pel jakési plachosti. Rozplakalo mne to.

Uvědomil jsem si, jak moc jí ubližuji. Nepřestával jsem ji pozorovat, moje slzy kanuly na její průsvitné líce, ale neprobudila se. Ani brvou nehnula. Srdce se mi zastavilo hrůzou! Co když omdlela?! Co když jsem špatně odhadl množství rohypnolu a zabil jsem ji?! V panice jsem s ní začal třást. Zvedla hlavu a pohledem nepřítomným, jako kdyby vzpomínala, kdo jsem, mne sledovala. Znovu jsem nabyl duchapřítomnosti a řekl jsem jí, že jsem zdřímnul a zdálo se mí, že zemřela. Ani to nebylo od pravdy tak daleko. Usmála se a řekla: Já ti neumřu, neboj. Umřeme až jednou spolu.

Opovrhuji sám sebou!

23. května

Už tři dny jsem jí nepodal žádné léky. Byla nervózní a podrážděná. Pochopil jsem, že jí sedativa chybí, ale přesto jsem jí žádná nepodal. Nechal jsem si líbit všechny jízlivosti, zasloužím si, aby mnou pohrdala, ale nezasloužím si, aby se ode mne odtahovala. Když je nadopovaná, vine se ke mně jako popínavá rostlina, když je při plném vědomí, zle mne odstrkuje. Co si o tom mám myslet?

26. května

Ještě jsem jí nic nepodal. Vypadá unaveněji, než když v průběhu dne požila dva diazepamy, hysteps a tři tabletky valia. Jak je to možné?

Před večeří jsme se pohádali, její útoky byly natolik rafinované, že jsem se neovládl a rozčílil se.

Však jsem se mu pak omluvila. Uvědomovala jsem si, že mi něco je, že nejsem v pořádku. Nerozuměla jsem svým změnám nálad, návalům horka a pak zase záchvatům zimnice. Vypadalo to jak přechod, předčasné klimakterium. Bála jsem se, že by to tak mohlo být, že bych definitivně ztratila šanci mít dítě, bála jsem se, že pak by mě František opustil. V té době jsem ho měla opravdu ráda. Byl pozorný, milý a stále přívětivý. Nechával si moje neopodstatněné výbuchy líbit a já se mu pořád dokola omlouvala. Myslela jsem si, že nikdo na světě by mě nemohl mít rád tolik jako on.

Panebože! Jak jsem mohla být tak slepá?!

Alenka šla spát nahoru, zoufal jsem si. Naštěstí se v průběhu noci sama vrátila do ložnice a odprosila mne, takže jsem jí ráno nemusel žádné léky podat. Měla však namále. Oba jsme měli. Od pádu do propasti nás dělil už jen krůček.

Jak trefné přirovnání! Od pádu do propasti nás dělil už jen krůček…

27. května

Dnes jsem objevil velmi výstižný citát od H. F. Amiela. Bylo to jako pokynutí shůry.

Nikdy dřív jsem nic od tohoto švýcarského prozaika nečetl. Citát jsem si opsal a posléze naučil nazpaměť. Budu si ho předříkávat vždy, když mě přepadnou pochyby, zda bylo správné přestat Alenku usměrňovat farmaceutickými přípravky.

Zní: „Žárlivost je hrozná vášeň, podobá se lásce, je však jejím pravým opakem; nechce dobro milovaného, nýbrž jeho závislost a svoje vítězství nad ním. “ Vím, že Alenku miluji žárlivou láskou. Chci to změnit, zaslouží si dobrého muže.

2. června

Jinak to nešlo. A. se vracela k normálu. To v jejím případě znamená, že mne bude přehlížet a pokořovat. Jak je možné, že bytost tak oddaná a citlivá ve své chorobě, může být lhostejná a chladná za plného zdraví?

Přidal jsem jí jeden diazepam do večerního drinku. Účinkovalo to skvěle. Dovolila mi, abych jí pomohl se svlékáním a při usínání mne držela za ruku.

4. června

Může si za to sama, kdyby byla lepší manželkou, sotva bych kdy sáhl po tak nečisté metodě. Musím si nechat předepsat další léky, budu je potřebovat. Už si Alenku nenechám vzít! Je celý můj život.

Konec. Už ani řádek, ani písmeno, ani tečka. Nevadí. Další slova už by stejně byla zbytečná. Nemusím vědět, kolik tabletek přesně jsem osudného osmého června posnídala, abych pochopila, že to byl František, kdo mě posadil na vozík.

Všechno do sebe zapadá. Je to zvláštní, ale jediné, co cítím, je vlažná nenávist i jakási zvrhlá úleva.

Cestovní tašky jsou na dně skříně a těch pár švestek mu sbalím raz dva.

Halabala jsem začala házet do kufru, co mi přišlo pod ruku. Rozečteného Rimbauda, který ležel na nočním stolku, pyžamo zpod polštáře, posmrkaný kapesník, brýle na čtení, kapky do nosu. A pokračovala jsem směrem do koupelny, po cestě jsem přihodila trepky, v koupelně župan, pak kartáček na zuby.

Jak mi to mohl udělat? skytala jsem vzteky, bezmocí, zadržovaným pláčem a kdo ví čím ještě. Takový svinstvo! Vždyť ani ty pitomý madla nenechal namontovat určitě jen proto, aby mě mohl ovládat, abych na něm byla závislá. Závislost mrzáka na zdravém člověku mu nestačila? A rampu k domu mi taky nedal postavit! Kam bych mu asi na tom svým podvozku uprchla?

Přibalila jsem kostěný hřeben a natáhla se pro holicí potřeby. Kruci! Nedosáhnu na ně!

V domě jsou tisíce věcí, na které nedosáhnu! A další tisíce věcí, které bez pomoci nezvládnu…

Každá rozumná ženská v mé situaci by začala zase vybalovat.