Jednou nohou v blázinci

Simona Monyová

Víkend, 2000

Věnováno všem matkám, které obdobně jako já zhltaly kdejakou příručku o výchově dětí,

a přitom nadále zůstaly pouhými amatérkami.

UKLIĎTE SI KNIHOVNU!

Příručky na správnou výchovu dětí jsem si pořídila dříve než těhotenské šaty, pleny nebo kojenecké

láhve. A než se první syn narodil, několikrát jsem je všechny prostudovala. Vyzbrojena informacemi, jak

zvládnout úmyslné rozbíjení hraček, noční můry či pomočování dítěte předškolního věku, jsem nabyla

jistoty, že výchova bude v podstatě zábavný proces, podobající se dlouhé návštěvě lunaparku či zoolo-

gické zahrady. Mýlila jsem se, i když připouštím, že jistou podobnost naší domácnosti se zoologickou

zahradou popřít nelze.

Již velice záhy po návratu z porodnice jsem začala zjišťovat, že příručky jsou pro jinou odrůdu dětí.

Dětí bez vynalézavosti a patřičné kreativity. Dětí, které zlobí tak nějak obyčejně, bez fantazie. Moji

synové nikdy netrpěli nočními můrami, chodit na nočníček se naučili dříve, než přijímat tuhou stravu, a

hračky nerozbíjeli - vyhazovali je z oken, polykali je nebo rovnou splachovali do záchodu. Moji synové

byli mnohem rafinovanější, než děti z příruček.

Tak například spánek. Jedna se základních fyziologických potřeb dítěte. Malé děti spí rády, pokud

jsou ukládány v klidu, bez nervozity, ve stejnou dobu a na stejné místo, míní odborník. Možná že malé

děti rády spí, ale zřejmě jen ty jeho. Moje tedy rozhodně ne. Prvorozený syn v odmítání spánku dosáhl

naprosté virtuozity a já se díky němu ocitla jednou nohou v blázinci. Byl mu sotva rok, když zjistil, že nej-

účinnější metoda, jak se dostat po obědě ven z postýlky, není křik. Takhle primitivně protestují jen

příručkové děti. Můj hošánek se nechal uložit, deset minut pracoval na jistém výtvarném díle, o kterém si

byl jist, že matku zabaví na zbytek odpoledne a jemu zaručí pobyt ve vaně s koupelovou pěnou a všemi

těmi kachničkami a lodičkami, což je podstatně lepší zábava, než ležet na zádech a čekat až se dostaví

odpolední spánek, že...

Je to až k nevíře, ale vycházelo mu to dokonale. Pokoušela jsem se ho přelstít a den co den ho

nechávala sedět po obědě na nočníčku, až měl zadeček do ruda otlačený a bradička mu únavou padala na

hrudník. A nic. Sotva jsem ho uložila do postýlky, lehl si, pak dvakrát třikrát zatlačil a takto podomácky

vyrobenou plastelínou vyzdobil vše, na co z postýlky dosáhl. Když byl s postmoderní plastikou hotov,

nespustil hurónský řev, nýbrž jaksi mimochodem zvolal: „Aa! Aa!“ a měl vyhráno.

Zkusila jsem hlídkovat u postýlky až do okamžiku, kdy začal pravidelně oddechovat, ale sotva jsem se

vzdálila z pokoje, ihned se pustil do svého fekálního projektu. Začala jsem ho tedy na odpolední spánek

oblékat do oblečku, který nápadně připomínal svěrací kazajku. Vymanil se z něho rychleji než David

Copperfield. Přelepila jsem mu plíny lepicí páskou na koberce. Dostal se i z nich. Dala jsem mu půl

prášku na spaní. Zapatlal vše včetně záclony a plyšového králíka a pak spokojeně usnul ve vaně, kam jsem

ho dala odmočit. A tak jsem střídavě po odpolednách zvracela, střídavě plakala. Střídavě jsem si z

telefonního seznamu vypisovala adresy psychiatrů a střídavě adresy dětských domovů, kam bych mohla

chlapce umístit, až si definitivně přiznám, že na to, abych mu byla důslednou a trpělivou matkou, skutečně

nemám dost silný žaludek.

V době, kterou jsem trávila odstraňováním synáčkova lejna špachtlí ze stěny nebo ho vyškrabovala

párátkem na zuby ze škvír dřevěného rámu postýlky, jsem vážně pochybovala o svých rodičovských

citech. A mnohdy jsem trpce litovala, že mi v době dospívání současně s operací apendixu neprovedli i

hysterektomii. A taky jsem častokrát záviděla manželovi jeho prozřetelnost, díky níž se od nás odstěhoval

ještě v době šestinedělí...

Přesně po čtyřech týdnech a třech dnech jsem konečně prozřela a kapitulovala. Zrušila jsem odpolední

spánek, uklidila si knihovnu a všechny příručky o výchově dětí zařadila mezi literaturu sci-fi. A pokud

vám můžu radit, udělejte totéž: ukliďte si knihovnu!

ANDÍLEK

„Mami, viděl jsem v televizi tetu Můru,“ pravil můj sotva pětiletý syn s tváří anděla.

,

„Nevymýšlíš si?“ otázala jsem se obezřetně. Tu jeho přebujelou fantazii znám totiž dokonale. Nedávno

to byla údajně zcela holohlavá učitelka z mateřské školy, kterou jsem druhý den zahlédla u kadeřnice, jak

si nechává dělat trvalou.

„Ne, vážně, byla tam!“ skoro plačtivě vykřikl Andílek.

„Dobře,“ připustila jsem tedy možnost, že spatřil moji sestru v televizi. „A co tam dělala? Jezdila ve

spodním prádle na lachtanovi?“

„Ale, mami,“ uraženě našpulil rtíky. „Když to chceš vědět, tak vyhrála v té nové soutěži hróózně moc

peněz.“

„Mně se to nějak nezdá,“ znovu jsem zapochybovala, ovšem již značně nahlodána.

Zrychleně zamrkal a v očích se mu zaleskly slzičky. Bůhvíproč je tak lítostivý... možná je to tím, že od

rozvodu s Tyranem žijeme sami dva, uvažovala jsem a současně zkoumala synka rentgenovým zrakem.

„A co měla Můra na sobě?!“ vybafla jsem kontrolní otázku.

„Ty modrý šaty, co se ti tak líbily, když jsme byli u babičky,“ odvětil pohotově.

Přesvědčil mě.

Zastyděla jsem se za svoji podezřívavost.

„Promiň,“ špitla jsem provinile. Bylo mi hanba. Ale kdo by se mohl divit mojí nedůvěře po tom, co

jsem minulý týden zhruba třiceti nájemníkům domu sdělila, že je nebezpečné používat výtah, posléze

nákup vyvlekla s vypětím sil do desátého patra a večer se dověděla, že si to synáček vymyslel? Zazvonil

telefon.

„Ahoj, tady Můra...“ ozvala se ze sluchátka moje sestra. Že by telepatie?

„Ahoj,“ odpověděla jsem zvesela. „Právě jsme o tobě mluvili. Slyšela jsem tu novinu. Gratuluju!“

šveholila jsem srdečně, i když moje hašteřivá sestra zrovna není ten člověk, kterému bych výhru od srdce

přála.

„Děláš si legraci?“ vyjela Můra ostře.

Nechápala jsem: „Ty snad nemáš radost?“ Požádat ji o půjčku na nové kolo pro Andílka jsem si zatím

netroufala.

„Ne!“ odsekla nenávistně. „Ale ty zjevně ano!“

„No...“ přitakala jsem přiblble.

„To, že mě Ťunťa opustil, nic neznamená, on se vrátí, ale kdo by měl zájem o takovou semetriku, jako

seš ty, to teda nevím! Vůbec se nedivím, že se ti od rozvodu nepodařilo sehnat Andílkovi tátu!“

„Co do toho pleteš Ťunťu?!“ ignorovala jsem všechny invektivy. Ostatně, měla pravdu. Jsem skoro pět

let rozvedená. Nestydím se za to, ale na druhou stranu se nedá říct, že bych na to byla právě pyšná.

Můra beze slova zavěsila. Tady něco nehrálo. Že by švagr odešel od Můry po devítiletém manželství

proto, že vyhrála desetitisíce v televizní soutěži, mi připadalo značně nepravděpodobné.

„Andílku!“ zaječela jsem nepříčetně. Přišoural se, nevinnost sama.

„Pravdu!“ vyštěkla jsem.

„Nerozumím...“

„Chci slyšet pravdu. A to hned,“ trvala jsem na svém.

„Já jsem nelhal,“ zakňoural nepřesvědčivě.

„No, tak! Bude to!“ zvyšovala jsem hlas do pištivé fistulky, kterou tolik nesnáším. „Vyhrála Můra v

nějaké soutěži?“

Zavrtěl hlavou. „Ale v televizi byla,“ snažil se zachránit situaci.

Z očí mi šlehaly blesky a kdyby to nebylo v rozporu s mojí výchovnou strategií, nafackovala bych mu s

chutí.

„Nelži...“ zasyčela jsem. Zíral na mě svýma velkýma, průzračnýma očima bez známek nervozity.

„Andílku,“ zaštkala jsem procítěně, „my dva si přece nebudeme lhát.“

„Tak jo... nebyla v televizi,“ přiznal kajícně. „Mami, to bylo naposled, opravdu,“ zavzlykal.

Nebylo možné neuvěřit. Pro jistotu jsem však vynesla verdikt: „Do konce týdne žádná televize!“

Horlivě přikyvoval, hlavička se mu třepala na útlém dětském krčku.

„Teď zajedu za Můrou... ať sekáš dobrotu!“ řekla jsem a se smíšenými pocity zamkla svého syna

doma.

Za slabé dvě hodinky jsem byla zpět. S obavami jsem otáčela klíčem v zámku. Obavy, jak se zdálo,

byly zbytečné. Andílek seděl v kuchyni u stolu a rovnal do krabice figurky od Člověče, nezlob se.

„Tak, copak jsi tady dělal?“ zeptala jsem se mile. Vše bylo odpuštěno.

„Hrál jsem člověče...“

„Sám se sebou?“ usmála jsem se dojatě, jak vzorného mám synka.

„Ne, s jedním chlápkem,“ odvětil klidně.

Zatmělo se mi před očima. Můj syn nevydrží mluvit pravdu ani pět minut!

„Co jsem komu udělala?!“ úpěla jsem.

„Co je ti, mami?“ otázal se. Svatouškovský výraz mi byl silně povědomý.

„Ten chlápek prošel zdí?“ opáčila jsem sarkasticky.

„Ne, přišel přes balkon.“

„Bydlíme v desátém patře a bylo zamčeno!“ vybuchla jsem. „Pravdu!“

Chvíli přešlapoval a pak zkroušeně zamumlal: „Tak teda jo... nikdo tady nebyl.“ Ulevilo se mi.

Skutečnost, že se přiznal okamžitě, mne rozjařila. Hle! První pedagogický úspěch! Maličko křivě jsem se

pousmála a vyřkla svoji oblíbenou formulku: „My dva si přece nebudeme lhát, viď?“ Andílek přitakal.

Ozval se zvonek u dveří. Ještě s úsměvem na rtech jsem otevřela. Stál tam cizí chlápek v montérkách.

„Dobrej den,“ pozdravil bodře. „Nějak mi to nedalo... přišel jsem se omluvit, že jsem sem tak vtrhnul,

ale když ten váš kluk byl tak smutnej...“

„Co prosím?“ otázala jsem se shovívavě. Vím, jakým způsobem jednat se slabomyslnými, koneckonců

byla jsem dva roky za jednoho z nich vdaná.

„Spárujeme tady panely... váš kluk mě viděl viset na laně a zlákal mě na partičku člověče, nezlob se...

tak se nehněvejte, bylo mně ho jen líto...“ řekl, spiklenecky zamrkal na Andílka a odešel.

Než jsem se skácela k zemi, blesklo mi hlavou, zda moje sestra přece jen nevyhrála spoustu peněz a jak

je to vlastně s těmi vlasy Andílkovy paní učitelky...

KONÍK

Ten chlápek za volantem na mě zíral dost vyděšeně. Možná i pobaveně, čert ví. Sklonila jsem se ke

spuštěnému okénku, za kterým se šklebil můj syn. „Tak, aby bylo jasno, Andílku,“ spustila jsem auto-

ritativně, „to je naposledy, co ses nějakýmu cizímu člověku nasomroval do auta. Teď tady pánovi

poděkujeme, že byl tak hodný a neodvezl tě do polepšovny, kam už dávno patříš, ty si vystoupíš a já se na

všechno pokusím zapomenout dřív, než dojdeme domů.“

Byla jsem na sebe pyšná. Proslov se mi povedl, hlas se mi ani jednou nezachvěl a díkybohu, ani jsem

se nerozbrečela jako posledně, kdy si Andílek vlezl do oprýskaného žigulíka s olomouckou poznávací

značkou a já za nimi běžela přes půl ulice s rukama nad hlavou, než si ten idiot za volantem vůbec

povšiml, že má vzadu místo tří děcek čtyři. I když synka nade vše miluju, do Olomouce bych s dechem

nevydržela, to vím jistě.

„Tak vylezeš už konečně!“ zamračila jsem se na nezdárného potomka, pohodlně rozvaleného na

zadním sedadle poměrně zachovalé škodovky.

„Jestli můžu nějak pomoct...“ zjevně se bavil majitel vozu. Chtělo se mi křiknout, ať se nevměšuje do

našich soukromých záležitostí, ale pak mi to přišlo trapné vzhledem k nezanedbatelnému faktu, že auto, ve

kterém si Andílek hověl, bylo jeho. Děti se bohužel reklamovat nedají. A ačkoliv má Andílek (mimo jiné)

drobnou úchylku cpát se cizím lidem do jejich aut a žádat svezení, je můj a mám ho ráda.

„No, tak,“ zalomcovala jsem klikou. Malý mizera se pochopitelně uvnitř zamkl. Obrátila jsem se na

cizího muže a nejprosebnějším tónem, jakého jsem vůbec schopna, jsem ho požádala, aby vystrnadil mého

kluka ze svého vozu, abychom se pak každý mohl odebrat do svého domova a pokud možno se už nikdy

nevidět.

„Milá paní, já vám ho nemůžu vydat. Tohleto je totiž únos,“ pravil chlápek smrtelně vážně a Andílek

se vzadu vzrušeně zachichotal. Zbledla jsem: „Co to povídáte?!“

Cizí muž se otočil na Andílka a výrazně na něj zamrkal, což mohlo znamenat, že je buď velký

srandista, nebo nebezpečný psychopat na útěku. Jelikož mám od osudového přehmatu, kdy jsem se

provdala za Tyrana, sklony vidět svět spíš černě, vybrala jsem si druhou možnost. Přidala jsem na razanci,

co se týče lomcování s klikou. „Okamžitě pusťte mého syna ven nebo zavolám policii!“ snažila jsem se ze

všech sil překřičet Andílka, který se řehtal tak hlasitě, až se zalykal. A najednou chlápek nastartoval, vůz

se dal pomalu do pohybu a sotva krokem jel podél obrubníku. Jakmile jsem v úžasu pustila dveře, ten

pedofil za volantem přidal plyn a ujel. Běžela jsem k první telefonní budce, abych zjistila, že telefon má

utržené sluchátko. Sedla jsem si na obrubník a hlasitě se rozvzlykala. Nechápu, proč kluk, kterému je pět,

si místo čekání na matku před obchodem nastoupí do auta k cizímu člověku, a taky nechápu, proč kluk,

který tohle dělá obden, musí být zrovna můj. Copak jsem ho strašila málo zlými lidmi, kteří lákají drobné

hošíky na hrst bonbonů, aby je pak zavřeli do temné místnosti o hladu a žízni? Na druhou stranu, za

bonbony by Andílek s nikým nešel, to vím jistě. Můj chlapeček míří výš. Žádný uchyl v baloňáku s ba-

líčkem žvýkaček by u něj neměl šanci. Andílek zásadně důvěřuje pouze motorizovaným únoscům.

Náhle telefonní budku míjela bleděmodrá škodovka, na jejímž zadním sedadle mával rozjařený

synáček. Slíbila jsem si, že příští týden už opravdu navštívím psychiatra, kterého mi stále doporučuje moje

sestra, a utřela jsem si nos i oči do rukávu, aby ten nafoukaný chlap nepostřehl, že jsem nervově labilní

hysterka, která nerozumí fóru. Byť pěkně uhozenému. Usmála jsem se, abych zamaskovala i to, že jsem

brečela.

„Ježiši, vy jste brečela?“ klidně vystoupil z auta člověk, co mi unesl mé jediné dítě, a uculoval se

blaženě, jak kojenec u matčina prsu. „To mě ani nenapadlo, že byste ten únos mohla vzít vážně,“ smál se.

A tak jsem poznala Komika.

ČESTNÁ KRÁVA

Vždycky jsem si přál mít trojčata,“ pravil Komik a pohladil tu zeměkouli, co se mi vzdouvala pod

šatama.

„Nečekám trojčata!“

„To neva, Puťko, stejně si tě rád vezmu...“

„Nemusíš si mě brát, nejsem zrovna dobrá partie,“ promluvila ze mě čestná kráva. Občas se mi to

stává, naposledy, bůhvíproč, se čestná kráva ozvala právě u rozvodového soudu. Nestačila jsem se divit,

když jsem slyšela, jak se z mých úst linou slova, kterými se dobrovolně zříkám veškerého majetku ve

prospěch Tyrana. Naštěstí soudkyní byla rozvedená žena s dvěma malými dětmi. Zůstal mi Andílek a

zcela prázdný dvoupokojový byt. Byla jsem bohatá.

„Vezmeme se a hotovo!“ dél Komik mužně. Čestná kráva už díkybohu neprotestovala. „Moje máma na

mně šíleně visí a je dost trop na nervy, ale neboj, bude tě mít ráda... tebe i Andílka...“

Bála jsem se hrozně!

Všimni si, jak se chová ke své mamince, tak se jednou bude chovat k tobě, radila mi naopak ta moje

máma, když jsem doma kdysi trucovitě křičela, že Tyrana miluju. Od dětství kradl své matce z peněženky

drobné, v dospělosti pak již bankovky i auto z garáže, loni ji obral o rodinný domek a strčil do domova

důchodců. A podle toho jsem taky dopadla, že.

Zašla jsem si k holiči, abych na budoucí tchyni udělala dojem, a nakonec jsem musela jít v paruce od

sousedky. Kadeřnice byla učnice a jak známo, žádný učený z nebe nespadl. V paruce mi bylo horko a

cítila jsem, jak se potím.

„Andílku, musíš být hodný. Nejhodnější, jak vůbec dokážeš,“ nabádala jsem ho a mimino v břichu mě

několikrát nakoplo. Zřejmě taky z trémy. Poprvé mělo být představeno babičce.

„Mami, to už jsi mi říkala stokrát,“ ozval se Andílek. „Neboj. Naprosto chápu, že tahle schůzka je

klíčová. Vím, o co bychom mohli přijít, kdyby nebyla ta svatba...“

Zaslzela jsem: „Máš Komika rád, viď?“

„To taky, ale hlavně tu jeho škodovku.“

Tchyně nám otevřela v dlouhých šatech ze stříbrošedého brokátu a opakovaně nás ujistila, že je jen tak

v domácím, protože právě líčí spížku vápnem a v prostojích, kdy malba schne, peče domácí chleba.

Nehnula jsem ani brvou, sundala Andílkovi kšiltovku a polohlasem mu objasnila, že je neslušné jít na

návštěvu s pokrývkou hlavy. Jelikož není zvyklý odkládat čepici ani když se sprchuje, měla jsem očekávat

prudkou reakci. Leč neočekávala.

Překvapivě mrštným chvatem mi serval z hlavy mahagonovou paruku, mával s ní energicky jak

mažoretka se střapci a se smíchem po mně opakoval: „Na návštěvě není slušné mít pokrývku hlavy!“

Pověsila jsem paruku vedle kšiltovky na věšák (již nebylo co zachraňovat), ale odvahu k pohlédnutí do

zrcadla jsem nenalezla. Ostatně konfrontace nebyla nutná. Disponuji poměrně slušnou představivostí, což

by samo o sobě stačilo na vyvolání samovolného potratu.

Tchyně pravila: „No, představovala jsem si vás líp. Nevím, co ten můj kluk na vás vidí.“

„Prej má máma hezkej zadek... teda říkal Komik,“ pokusil se Andílek napravit moji reputaci.

„Ano?“ kysele se usmála tchyně a odkráčela kamsi do útrob bytu. My zůstali v předsíni. Několik

příštích sekund jsem si nemohla vybavit, zda se jmenuji Puťka nebo Trubka.

Po deseti minutách jsem pocítila mravenčení v lýtkách a dělalo se mi mdlo. Andílek tvrdil, že musí na

záchod. Akutně. Osmělila jsem se a zavolala na Komikovu matku. O tom, že by se mohla stát moji tchyní,

jsem už ani neuvažovala.

„Okamžik!“ křikla a dál komusi odsekávala do telefonu.

Okamžik trval dalších deset minut, které jsem strávila již v sedě na podlaze. Komikova matka konečně

přišla a Andílek to samou radostí pustil do kalhot.

„To nic,“ uplivla opět něco kyseliny a ukázala na peršan v předsíni. „Je to starý hadr, stejně sem

musíme pořídit něco nového a váš chlapeček za to jistě nemůže, vždyť je chudáček retardovaný.“

A je to, pomyslela jsem si. Tak holt budu sama na dvě děti. Žádný med, ale věšet se taky nebudu.

V tom zaharašil klíč v zámku a do již tak dost přecpané předsíně se vměstnal ještě Komik obtěžkán

minerálkami a objemným balíkem prádla z mandlu. „Proč nejdete dál?“ upřímně se podivil.

„Právě přišli,“ zalhala málem tchyně.

„Ona lže!“ vykřikl můj syn, který je poněkud brutálními metodami veden k pravdomluvnosti.

„Aspoň si nečůrám do kalhot,“ sykla a obrátila se na Komika. „Bobánku, to jsi nemyslel vážně, viď?

Ty jsi mě chtěl jen tak vystrašit, že ano?“

Bobánek nereagoval, jen se tak přihlouple usmíval, dal mi pusu, vzal kolem ramen a vedl do svého

pokoje. Andílek šel za námi a nechával za sebou mokré šlápoty.

„Uvědom si, jaké na sebe bereš břímě. Možná kdybys tady mladé paní nabídl nějaké odškodnění, tak

by na sňatku netrvala!“ pronásledoval nás do pokoje mečivý hlas.

„Ale já na sňatku trvám,“ nevzrušeně odvětil Komik, podal Andílkovi staré tepláky a mně nabídl

minerálku.

„Bobánku! Tohle mi nemůžeš udělat, víš, že mám jen tebe!“ kvílela Komikova matka dál a spínala

ruce vysoko nad hlavou. Vypadala jak vysloužilá operní subreta.

„No, vidíš. Pořád jsi měla jen mě a teď nás budeš mít víc. Měla by ses radovat.“

„Tak radovat!“ zavřeštěla a vydrápala se na okenní parapet. „Nebudu se dívat, jak si ničíš život. Pokud

hned teď neslíbíš, že ji pošleš k vodě, tak skočím!“ A aby podtrhla svoji výhrůžku, otevřela okno. „Slyšíš?

Já skočím!“

„Tak skoč,“ odvětil klidně Komik, vyvlekl nás ven z pokoje a aniž by se ohlédl, zavřel za matkou

dveře.

Andílek pajdal v obrovských teplákách a já zas neviděla na cestu přes slzy.

Jak se chová ke své mamince, tak se jednou bude chovat k tobě, znělo mi v uších pořekadlo mojí

mámy. Možná zase dělám chybu, ale ode dneška přestávám lidovým moudrostem důvěřovat. Bude totiž

záležet jen a jen na mně, jestli mi jednou Komik řekne: tak skoč.

VZALA JSEM SI

MIMOZEMŠŤANA

Celá svatba byla kratší, než vyjet výtahem k nám do desátého patra. Maminku, tátu ani ségru moje

repríza životního kroku nijak zvlášť nevzrušila a tchyni naopak vzrušila natolik, že raději doma zvracela,

než by se obřadu zúčastnila. Komik se jako obvykle usmíval a Andílek mi kladl nervózní otázky typu: A

to už teď s náma bude bydlet? A to už jako na furt? A kam si dá svoje boty, když v botníku máme dávno

plno? A taky mu před spaním nedovolíš pít limonádu?

Komik se opravdu nastěhoval. A choval se krajně podezřele. Nespával v tlustých ponožkách a kulichu,

jako my s Andílkem, odmítal s námi snídat rajčatový džus, klidně vyhazoval prázdné krabice od

kukuřičných lupínků, protože nechápal, že by se jednou mohly hodit, o oblíbené značce mýdla, kterou

jsme používali už léta, prohlásil, že je cítit jak umělohmotné tácy ve školní jídelně, a co bylo nejdivnější,

tvrdil, že ještě nikdy v životě nevečeřel okoralé zbytky houskového knedlíku potřené tučnou vrstvou

povidel. Prostě mimozemšťan. Jedno jsme však měli přece jen společné: Oba jsme chtěli spávat u zdi,

takže jsme každý večer o oblíbené místo na posteli museli losovat.

Byla jsem v šestém měsíci těhotenství a můj denní program se skládal z téměř nepřetržitého přijímání

potravy a rádoby nenápadného pozorování Andílka a Komika. Chvílemi se mi zdálo, že se nemají rádi

dostatečně a chvílemi, že až moc. Prokazatelně ovlivněna sledováním senzacechtivých pořadů porevoluční

televize jsem svého novomanžela sledovala, zda se u něj neprojeví pedofilní nebo třeba sadistické sklony.

Naštěstí jsem si brzy uvědomila, že jsem ten vzácný případ gravidní ženy, které se vytvořila plodová voda

nejen v děloze, nýbrž i na mozku, takže jsem Komika přestala podezřívat a začala ho skutečně milovat.

Nejen jako spasitele, který mě vytrhl z děsivé role opuštěné, osamělé a věčně frustrované ženy, začala

jsem ho milovat prostě a jednoduše jako muže... (A na důkaz své lásky mu přenechala místo na posteli u

zdi).

AŤ ŽIJE VÁLKA S ROZTOČI

Už první pohled na něj dokázal rozptýlit mírné zklamání, že je to opět kluk. Vypadal jako Komik.

Něžná kopie dospělého muže, přírodní úkaz, odlitek...

„Ježiši, ten je ale ošklivej,“ zněla první manželova slova a musím přiznat, že to nebyla ta správná věta,

kterou jsem si přála slyšet po šestnáctihodinovém porodu.

„Použil jsi někdy zrcadlo?“ otázala jsem se a ochranitelsky přivinula Odlitka na svůj několikanásobně

zvětšený hrudník.

Díky typicky mužské ješitnosti Komik narážku nepochopil a ani na ni nereagoval. Patrně ji považoval

za projev laktačního syndromu. To, že je mu syn skutečně abnormálně podobný, vzal na vědomí, až když

se o naši rodinu začala zajímat redaktorka z časopisu Hříčky matky přírody.

Narození druhého syna ve mně probudilo moje lepší já. Rozhodla jsem se, že smířím tchyni s

Komikem a dětem opatřím babičku. Zatelefonovala jsem jí. Díkybohu, že v porodnici mají telefonní

automat umístěn u lavice. Sesula jsem se na ni ihned potom, co mi tchyně praštila se sluchátkem a zbytek

dne jsem potom kontrolovala, jestli se mi z jejích jadrných slov nesrazilo mlíko. Tak nic, babi holt

nebude...

Z porodnice jsem se vrátila do bytu, který jen vzdáleně připomínal bývalý domov. Zmizely koberce,

závěsy i záclony, sušené květiny, tapiserie a damaškový ubrus v kuchyni nahradil jedovatě zelený

vikslajvant. Zmizelo sice všechno hezké, ale jelikož Komik zůstal, zavrhla jsem teorii o sňatkovém

podvodníkovi, který okrádá citově vyprahlé ženy. Zbývala živelná katastrofa, náhlé pomatení smyslů či

záchvat dobročinnosti.

„To koukáš, co?“ pyšně se nafukoval Komik. Přiklonila jsem se k variantě číslo dva - pomatení

smyslů.

„To jsi vystihl přesně. Koukám. A nestačím se divit.“

„Byla to fuška, ale zvládli jsme to. Andílek pomáhal, je to šikovnej kluk.“

Ve skutečnosti, že se sedmiletý kluk podílel na devastaci našeho domova, jsem nespatřovala pražádný

důvod k hrdosti a rodičovské pýše. Mnohem víc by mě potěšil, kdyby si konečně přestal okusovat nehty.

Přes všechno to zděšení, úzkost a rozladění jsem pochopila, že mám mít z holobytu radost, jen jsem

netušila, jak ji ze sebe vykřesat. Rozhodila jsem paže v bezmocném gestu a rozhlédla se kolem sebe: „A

proč to všechno... vlastně?“

Komik vítězoslavně zamával brožurou Příchod kojence do rodiny a strčil mi pod nos stránku hustě

podtrhanou červenou pastelkou. „Tady to je,“ šermoval knihou, „náš byt byl v podstatě farma na roztoče,

každý koberec či záclona byly líhní roztočů a semeništěm bakterií, a ty by trvale podlomily zdraví našemu

Odlitkovi. A to jsem nemohl dopustit.“ Nechybělo mnoho a začal se bít do prsou a vyžadovat řád za

statečnost. Neměla jsem slov. „Taky peřiny jsem vyhodil. Ty jsou ze všeho nejnebezpečnější,“ dodal.

Jistá slova se mi již začínala vybavovat, drala se na jazyk, chtěla ven. Zvážila jsem, zda je výhodnější

oželet půlku bytového zařízení či celého manžela. A nadávky jsem spolkla.

„Mami,“ nadšeně přizvukoval Andílek, „Táta má pro tebe ještě jeden dárek.“

A najednou se všechen vztek rozplynul. Bylo mi srdečně jedno, jestli ten další dárek je vykuchaná

sedačka v pokoji, či vydezinfikovaný fíkus. Největší dárek už jsem dostala. Z Komika byl táta.

A aby toho rodinného štěstíčka nebylo málo, ozval se zvonek. Otevřela jsem. Na prahu stála tchyně, v

rukou láhev od vína obháčkovanou chemlonem do tvaru pudla, a ledabyle prohodila: „Tumáš, ještě jsem

vám ani nedala svatební dar.“

S úsměvem jsem tu příšernost přijala. (Aby taky ne, když jistojistě vím, že ji zítra Komik sám a

ochotně v rámci boje s nepřítelem odnese do popelnice. Ať žije válka s roztoči. Hurá!)

POŘÁDNĚ SE ODREAGOVAT

Včera jsem si zamíchala kafe rektálním teploměrem a ráno jsem slíbila budíku vyšší kapesné, když mě

nechá spát ještě půl hodiny, vychrlila jsem na manžela, sotva vstoupil do dveří. „Asi už doopravdy

blázním.“

„To se občas stane každému...“ namítl konejšivě.

„A odejít do Zoo s natáčkama na hlavě... to se taky stane každému? Fotilo si mě víc lidí než čerstvě

narozené mládě medvídka mývala!“

„Vždycky sis přála být populární...“

„Fíkus jsem zalila horkým kuřecím vývarem a rybičky nakrmila práškem na bělení záclon,“

pokračovala jsem.

„Moje rybičky?! A přežily?“

„Kromě čtyřech přežily všechny.“

„Byly jen čtyři...“ hlesl Komik a shovívavým tónem pravil: „Potřebuješ se odreagovat. Možná by ses

mohla zapsat do kondičního cvičení nebo se učit jazyky.“

„Kondiční cvičení se smetákem provozuju denně. A jazyky? Copak já se můžu něco učit? Vždyť já si

pletu i jména svých děti!“

„A co ta dámská jízda, jak tě na ni zvala sousedka?“

Šla jsem. S dvěma plínama v podprsence jsem sice vypadala jako Dolly Buster, ale aspoň mi mateřské

mléko nestékalo po hrudníku. A natáčky jsem protentokrát nechala doma. S příjemným pocitem volnosti

jsem vstoupila do vinárny, což u mě okamžitě asociovalo myšlenku na exkurzi v drůbežárně, kterou jsem

absolvovala v posledním ročníku na gymnáziu. Kolegyně matky jedna přes druhou štěbetaly v rohu

místnosti. Sotva mě spatřily, radostně vypískly. Trochu mě uklidnilo zjištění, že na talířcích jsou pražené

mandle a jednohubky a ne předpokládané zrní. Přesto jsem poněkud rozpačitě usedla na poslední volnou

židli. Stavební inženýrka, které v našich babských kuloárech nikdo neřekne jinak než Myslivna, mi s

omluvným úsměvem vytáhla zpod zadnice pletací jehlice a klubíčko vlny. „Manželovi jsem řekla, že budu

v kroužku ručních prací, tak s sebou mám pletení,“ dodala na vysvětlenou.

„To já jsem jako v autoškole,“ pyšně prohlásila moje sousedka. „Takhle můžu vypadnout dvakrát

týdně a mám i dost peněz na útratu. Díkybohu, že autoškola v poslední době tak podražila.“

„A co až kurz jako ukončíš a tvůj muž bude chtít, abys řídila?“ zajímala jsem se.

„Žádnej problém,“ uchechtla se. „Mám papíry na auto už od střední školy, jenže on to neví...“

„To já musela simulovat akutní zánět slepého střeva. Potřetí tento kvartál. Naštěstí je ten můj Mamlas

moc línej na to, aby mě odvezl na pohotovost, takže se tam pokaždý jako dopravím sama a ti šikovní

doktoři mi zánět vždycky rozeženou a do rána mě zase pustí.“

„A na to ti manžel skočí?“ podivila jsem se.

„Jo, skočí. A ještě přitom nadává na bordel ve zdravotnictví. Myslí si, že mám protekci, protože jsem

zdravotní sestra. Přijet tam prej on, tak bez milosti maže pod kudlu.“

Zasmály se. Tak nahlas, že na okamžik byly středem pozornosti všech ostatních hostů vinárny, včetně

unylého číšníka.

„Já smím ven, jen když je v televizi fotbal,“ přiznala jistá kadeřnice. „Ale musím nakoupit nejmíň šest

piv a usmažit kilo řízků. Pak mě nepotřebuje.“

„Ty se ale máš,“ odfrkla Myslivna. „Můj muž je vegetarián. To bývalýmu, když jsem udělala kachnu s

červeným zelím a bramborovýma knedlíkama, tak z něho vždycky vypadly nový lodičky nebo kabelka. S

vegetariánem nehne nic. Bazalku si pěstuje sám a konzumuje ji zásadně syrovou.“

„Já se toho svýho neptám a prostě jdu,“ prohlásila ředitelka zvláštní školy, přezdívaná Bitva.

„Fakt je, že když se vracím, tak pokaždý najdu klíč v zámku a to mě děsně vytočí. Musím na něj

zazvonit, on mě milostivě pustí domů a pak se většinou porveme, protože ten chcípáček si myslí, že mám

nějakýho chlapa.“

„A máš?“ zeptala jsem se.

„Jasně že mám. Copak neznáš mýho starýho?“ opáčila.

„Už budu muset jít,“ zvedla jsem se. S manželem, který mě na feministický dýchánek sám dovezl,

jsem si začala připadat malinko méněcenná, zato domů jsem se těšila jako ještě nikdy.

Holt, není nad to, pořádně se odreagovat...

VZHŮRU NA LYSOHLÁVKY

Začalo to nevinně. Jednoho dne jsem se přistihla, že sedím u otevřených dvířek ledničky, cpu se

studeným špekáčkem a zapíjím ho jahodovým koktejlem. Moje zděšení bylo nepopsatelné, ale stále to

bylo holé nic proti zděšení, které se dostavilo poté, co jsem vstoupila na váhu. Bryskně jsem spočítala, že

budou-li váhové přírůstky pokračovat tímto tempem, do jara budu vážit totéž co panelák, ve kterém ži-

jeme. Svěřila jsem se přítelkyni, která je rovněž na mateřské dovolené.

„Chápu,“ děla zkušeně. „Tohle období už mám díkybohu za sebou, ale neklesej na mysli. Procházíme

tím každá, bez výjimky.“

Nevěřila jsem. Znám mnoho matek, které mají velikost spodního prádla totožnou s velikostí

plenkových kalhotek svých dětí. Pokud tyhle ženské sedávají v nočních hodinách s hlavou vraženou v

lednici, tak jen proto, aby si zchladily obličej.

„Jak ses toho přejídání zbavila?“ zeptala jsem se věcně.

„Jednoduše. První krok k nápravě tkví v pochopení příčiny.“

„Jím, protože mám hlad, to dá rozum,“ zapochybovala jsem o její fundovanosti.

„Ne, ty nemáš hlad. Ty se nudíš.“

Jako bych slyšela svého muže. Ten u mě diagnostikoval nudu i v okamžiku, kdy jsem nastupovala do

sanitky s porodními bolestmi dvakrát do minuty.

„Mám desetiměsíčního syna! Nemám čas se ani vysmrkat, natož se nudit!“

„Přesně takhle jsem reagovala vloni, když mi totéž řekla švagrová,“ uchechtla se přítelkyně. „Ty se

nenudíš, protože nemáš co dělat. Ty se nudíš, protože jsi nucena osmnáct hodin denně dělat práci, která tě

nebaví.“

Měla pravdu. Mezi vysáváním, vynášením odpadků, vařením kasiček, přebalováním, čištěním oušek,

mixováním zeleniny a umýváním nádobí jsem si každý den našla chvilku, abych polaskala svůj zaprášený

psací stroj a zamáčkla slzu stesku.

„Dobře. A co s tím mám dělat?“

„Přejdi na víno. Bílé. Po něm se nepřibírá, spíš naopak, a funkci antidepresiva to splní taky. To mám

vyzkoušený.“

„Co když se ze mě stane alkoholická?“

„Neboj. Získání návyku trvá většinou několik let. Do té doby bude Odlitek ve školce a ty zpátky v

redakci.“

Zatímco druzí si návyk pěstují několik let, mně to zabralo sotva dva měsíce. Cítila jsem se báječně, až

na to, že každou noc, když jsem vstávala k Odlitkovi, jsem si narazila palec o demižon, co mi stával u

postele.

Přítelkyni jsem potkala v parku. Byla štíhlá, to ano, ale oči měla charakteristicky zamžené a kapsy

pláště ohyzdně vyboulené dvěma láhvemi Dobré vody. Že tam neměla čistou pramenitou vodu z horských

studánek, nemusím nikomu zdůrazňovat.

„Švagrová je na protialkoholním,“ ucedila místo pozdravu. „Od pondělka se vracím k dortíkům a

zmrzlině. Člověk musí zvážit svoje priority. Lepší je oželet štíhlou linii, než zdravý rozum, no ne?“

Přikývla jsem a důkladně promyslela svoji situaci. Byla to těžká volba, ale co naplat. Musela jsem se

přiklonit k názoru přítelkyně. Opravdu je lepší mít pár kilo nadváhu než vlastnit mozek nacucaný

alkoholem jako houbu. A toho věčného courání na záchod už mám taky dost. To se mi po višních v

čokoládě nebo vlašáku stát nemůže...

Za několik týdnů, během nichž jsem se opět navrátila k těhotenským kalhotům jakožto jediným, které

jsem dopnula, jsem v jednom bulvárním plátku objevila zaručený recept proti depresi. Kakao s rumem! Na

co ti lidi nepřijdou, vrtěla jsem užasle hlavou, až se mi podbradek natřásal.

Kakao a mléko obsahuje samo o sobě řadu látek blahodárně působících na nervovou soustavu a kapka

rumu účinek ještě zesílí, četla jsem v optimisticky laděném článku. Působilo to jako balzám na moji

bolavou, v sádle utopenou duši.

Tak jsem tedy přesedlala na kakao s rumem. Cítím se opět skvěle. A zřejmě se tak budu cítit do té

doby, než zjistím, že jsem nejen tlustá, ale i alkoholička. Co budu dělat potom? Běhat po lese a sbírat

lysohlávky?

JÁ NA BRÁCHU, BRÁCHA NA

MĚ

„Co se děje? Navštíví nás papež?“ zastihl mě Komik, jak rejdím štětkou na čištění lahví ve škvíře za

sporákem.

„Něco mnohem horšího,“ odvětila jsem klidně. Podařilo se mi vyšťárat kus plesnivé špagety a jeden

seschlý hranolek, což mě náramně uspokojilo. Aspoň jsem si neotlačila kolena nadarmo.

„Přijde snad moje matka?“ vyzvídal.

„Ne, moje sestra.“

„To vyjde na stejno,“ děl Komik, svlékl sako a odtáhl rohovou lavici ode zdi. Moje sestra Můra má oči

i na spodním lemu sukně. Když od nás odcházela naposled, lakonicky poznamenala: „Za prádelníkem

máte několik špinavých ponožek. Žádná se ovšem nehodí do páru,“ čímž osvětlila záhadu bermudského

trojúhelníku v naší rodině. Do té doby jsem nedokázala pochopit, proč nikdy nejsem schopna

zkompletovat ponožky poté, co je vytáhnu ze sušičky.

„Mám sundat i lustr?“ volal manžel z pokoje.

„Jsou tam mrtvolky much?“

„Jen tři! A hodně malé.“

„Sundej ho!“ nařídila jsem, blaženě v sobě živic představu, že tentokrát sestra nenajde na kráse našeho

bytu ani manželství jedinou pihu.

„A vezmi si čistou košili a ponožky,“ dodala jsem pro jistotu.

Můra zazvonila přesně v půl šesté. V závěsu za ní vhopkal do předsíně švagr Ťunťa, který sám o sobě

není zas tak špatný chlap, ale s mojí sestrou tvoří tandem přímo zničující.

„Ahoj,“ objala jsem sestru i švagra a nabídla jim trepky.

„Děkuju, ale to je zbytečné,“ zavrtěla Můra hlavou. „Neseme si vlastní, Člověk se tak aspoň vyvaruje

plísňovým infekcím chodidel,“ dokázala mi zkazit náladu během několika sekund. Na tohle byla expert

odjakživa.

„Tak pojďte dál, večeře bude za okamžik,“ nutila jsem se do vřelé pohostinnosti.

„Ještě ne. Nejdřív bychom vám rádi něco ukázali,“ zamrkal Ťunťa poťouchle. Před domem stálo auto.

Nové auto. Nebylo pochyb, kdo je jeho majitelem.

„Jestli chcete, tak vás svezu kolem bloku,“ velkoryse nabídl.

„Ne, díky. Už jsem autem párkrát jela.“

„Já bych se svezl rád!“ zvolal Andílek, který je dodnes schopen za hodinovou jízdu autem prodat

milující rodiče do otroctví a navrch přihodit svoje nové kolo.

„Jen pojď,“ svolil švagr, „ale prvně si očisti boty.“

Tak se stalo, že ze sestřina nového vozu měl vrcholný zážitek nejen Andílek, ale i já. Poprvé v životě

jsem totiž spatřila svého syna, jak si myje boty. A řeknu vám, byla to hotová symfonie.

„To filé je na másle?“ otázala se Můra při večeři.

„Hmm,“ přitakala jsem, netušíc odkud vítr věje.

„Kdybys koupila obyčejnou tresku a udělala ji na margarínu, ušetřila bys. A brzy byste si taky mohli

koupit nové auto. Zbytečně rozhazuješ,“ poučila mě.

„Nepotřebujeme nové auto,“ namítla jsem.

„Jen se nedělej. Všimla jsem si, jak jsi zezelenala závistí, když jsi našeho oplíka uviděla.“

„To byl jen odlesk té odporně brčálové metalízy,“ zašklebila jsem se a uraženě odkráčela vařit kafe.

Z pokoje se ozývalo výskání dvouletého Odlitka.

„Neměl bys ho takhle vyhazovat do výšky, když je po večeři,“ kdo ví proč jsem švagra varovala.

Synáček se skvěle bavil.

Švagr postavil Odlitka na zem, skočil na všechny čtyři a předváděl psa. Potom opičku, papouška,

kočku a kuře. Vola imitovat nemusel.

„Ťunťa miluje děti,“ rozněžňovala se sestra, což švagra vybičovalo k dalším kreacím. Štěkal z

předsíně, z koupelny, mňoukal z komory, vrkal z balkonu a zpitomělý Odlitek s brekem hledal všechna ta

zvířátka, která se před ním stále schovávala.

Zuřila jsem. Odlitek byl jediný člen rodiny, z kterého si švagr - podpantofláč troufl dělat pitomce. A já

to nebohé dítě ani nedokážu bránit! Proč jsem Odlitka raději nenechala, aby se povedenému strýčkovi

vyblinkal do klína? Vždyť to letadýlko a vyhazování nad hlavu se hošánkovi tolik líbilo!

„Frr!“ prskal švagr, mohutně mával dlaněmi a uslzenému Odlitkovi se smíchem vysvětlil, že ptáček

opět uletěl.

„Nelži mýmu bráchovi!“ nevydržel to Andílek.

„To není lež, to je jen legrace,“ zachichotala se Můra.

„Jak pro koho,“ zasyčel Andílek a odešel z místnosti. Byla jsem na něho pyšná, bohužel jen do té doby,

než mě sestra upozornila, že z takhle drzého a vzpurného děcka by měla žaludeční vředy natotata.

Andílek se přiřítil zpět s křikem: „Strejdo! Strejdo! Nějakej chlápek klečí pod tvým autem a v ruce má

veliký kladivo!“

Nevidět to na vlastní oči, sotva bych kdy uvěřila, že můj rachitický švagr je schopen vyvinout takovou

rychlost. V mžiku byl u výtahu a už nás popoháněl: „Dělejte, honem! Než se dohrabeme dolů, může být z

našeho nového vozu vrak!“

„Jo, to asi jo. Myslím, že tam ten chlápek dával bombu,“ přitakal Andílek.

„Bombu?!“ zaječela sestra a nahlas si opakovala telefonní čísla rychlé záchranné služby, hasičů a

policie.

Jedovatě zelený opel stál na svém místě, široko daleko ani živáčka. Švagr si klekl a po čtyřech lezl

kolem auta. Potěšující bylo, že neštěkal ani nevydával žádné jiné zvířecí zvuky.

„Nic tam není,“ zvedl se a oprášil si kolena. „Určitě jsi tady někoho viděl?“ obrátí se na Andílka.

„Jo, určitě,“ kývl Andílek. Švagr zalehl do prachu a sunul se po břiše pod vůz.

„Možná to bylo to auto vedle, teď si nejsem tak úplně jistej,“ dodal Andílek a v očích mu zajiskřilo.

Pochopila jsem. Nebyla to lež, jen taková malá legrace...

ZNAČKOVÁNÍ TERITORIA

„Bez tebe na ten večírek nejdu,“ pronesla jsem nesmlouvavě.

„Puťko, netrap mě,“ kroutil se Komik. „Co bych tam asi tak dělal? Do Banderase mám daleko, když

vykládám vtip, pokaždé zdrbu pointu a nezřídkakdy se u toho i pocintám.Takového člověka bys chtěla

představit svým přátelům? Vždyť by ses za mě musela stydět.“

„Bez tebe nejdu!“ přidala jsem na razanci. „Potřebuju si napravit reputaci z minula, sama to

nezvládnu.“

„Nesnáším večírky a neumím to skrývat... nevím, jak bych ti tam mohl prospět. To, že jsem vyrobil

štelář do komory a umím zahrát Dajánu na hřeben, nikoho neomráčí, věř mi. A navíc žádného z tvých

bývalých spolužáků stejně neznám.“

„Ale já je znám! A právě proto musíš jít se mnou. Před pěti lety jsem tam byla za zkrachoválce. Jediná

rozvedená, s dítětem, v polyesterových šatech. Prostě děvče k politování. A v závěru večírku jsem

pozvracela třídního. Tentokrát se chci vytáhnout, rozumíš?“

„Tím spíš bys měla jít sama...“

„Nešil. Všechny spolužačky mi tě budou závidět. Koupíš si nové sako a boty...“ plánovala jsem

zasněně.

„Neměla by sis raději objednat placeného společníka? Vyšlo by to levněji a žádaný efekt by byl

jistější...“ Brblal, ale účast nakonec přislíbil. A o to přece šlo, že.

V den D jsem seděla před zrcadlem snad hodinu. Urputně jsem se snažila zaretušovat všechny drobné

vrásky a nedokonalosti pleti, až jsem vypadala jak z manéže. Ještě mi vtisknout do rukou tahací harmoni-

ku a nasadit červený nos.

„Ahoj miláfku...“ přikvačel Komik na poslední chvíli. „Promiň, že jdu pozdě.“

V porovnání s jeho artikulací by i zpoždění o dva dny bylo zcela zanedbatelné. „Vyplivni tu

žvýkačku, nemám náladu na fóry,“ ještě chvíli jsem si toužila ponechat iluzi, že se náhlá vada řeči dá bez

obtíží odstranit.

„Kdepak žvýkafka! Na oběd byla fofka... byl tam futr a uftípl se mi zub.“

„Slyším dobře? Ty jsi obědval čočku, ve které byl kámen a ulomil sis zub? Přední zub?! A zrovna

dnes?!“

„Já to neplánoval,“ ohradil se dotčeně.

Kdo ví jestli, pomyslela jsem si a smyla z obličeje všechna líčidla. K šišlajícímu manželovi se můj

nahý, všední obličej hodil mnohem lépe.

„Běž fama, aby fe ti kvůli mě nefmáli,“ navrhl s truchlivým výrazem. Zcela totožný měl nedávno, když

nesehnal vstupenku na důležitý fotbalový zápas. Tady mi něco nehrálo...

„Bez obav,“ usmála jsem se. Na to, abych pochopila, že jde opět o vymezování manželských

pravomocí, nemusím být žádný Einstein. Obdobně se Komik choval, když jsem se ho v prvních týdnech

soužití pokoušela přimět k domácím pracím. V jednom dni stihl vytopit koupelnu, rozbít vysavač a opařit

si ruku. Od té doby je od těchto prací osvobozen.

Tentokrát ovšem tak hladce nevyklouzne, drahoušek, umínila jsem si a sladce prohodila: „Nemusíš tam

s nikým mluvit. Budu tvrdit, že jsi cizinec nebo němý.“

„Němý fizinef, pro jiftotu,“ odvětil a srdnatě se soukal do svého maturitního obleku.

„Nešaškuj a vezmi si to kašmírový sako,“ ještě stále jsem byla nad věcí.

„Tak to bude problém,“ posteskl si. „Nový fako zůftalo u zubaře...“

„Dobře, je mi to jasný. Můžeš s tou komedií přestat. Klidně zůstaň doma, když je ti zatěžko se mnou jít

na hloupý abiturientský večírek, kam všichni chodí s partnerem...“ přitvrdila jsem v nátlaku. Když jde do

tuhého, neštítím se ani nečistých metod, jakými beze sporu jsou slzy a citové vydírání.

„Ale já f tebou půjdu rád...“

„Bezva. Tak s sebou hoď. A pohybuj se, prosím, normálně. Já jsem taky nervózní, ale kvůli tomu ještě

nechodím jako tučňák.“

„Já nejfem nervózní, mě tlafí boty.“

„Ty nové boty?“

„Ty nové boty. Afi nebudu fchopen ani tanfit.“

„Nevadí. Nemusíš tančit. Budeš tam jen tak mlčet, sedět u stolu a tvářit se jako nukleární fyzik. Taky

můžeš zadumaně srkat whisky a kouřit doutník.. .To je myslím dobrá image, ne?“

„Nerad tě zklamu, ale z pití vifky nebude nic. Zubař mi píchl jakoufi injekci, která fe f alkoholem

nefnefe.“

„Škrtám whisky. Zbývá už jen oduševnělý pohled a ty doutníky.“

„V útlém věku mě trápívalo aftma, kdepak doutníky, nemůžu rifkovat refidivu.“

„A ten pohled, ten zvládneš?“

„Obávám fe, že fe mi dělá jefné zrno, ale jinak je to v pohodě.“

„A když ti slíbím, že už tě v budoucnu nebudu do ničeho nutit, necháš té frašky a půjdeš se mnou?“

kapitulovala jsem.

„To se mi zdá fér,“ pravil, jako zázrakem vyléčen.

(Tohle kolo jsem vyhrála, ale upřímně, bylo to Pyrhovo vítězství. Placený společník by byl rozhodně

lepší...)

NENECH SE RUŠIT

Vážně začínám pochybovat o své způsobilosti vychovávat děti. Předevčírem jsem tři čtvrtě hodiny

zápolila s lahvičkou sirupu proti kašli opatřenou pojistným uzávěrem. Uznávám, ze je rozumné zabezpečit

léky proti nenechavym dětským prstíkům, ale rodič by se dovnitř proboha dostat měl, ne? říkala jsem si a

zvažovala, jestli sirup nemám přelít do lahvičky od ústní vody, abych nemusela každých šest hodin chodit

do sklepa pro brašnu s nářadím. Večer jsem zjistila, že již není co přelévat. Hrdost nad tím, že dvouletý

synek dokázal lahvičku otevřít bez použití hasáku, se mísila s obavou, zda se právě nenachází v posledním

stadiu těžké otravy.

„Přivezte ho okamžitě,“ štěkla do telefonu sestřička dětské pohotovosti.

„Na vypumpování žaludku je pozdě,“ pravil již na místě mladý lékař a konstatoval, že si Odlitka

nechají v nemocnici na pozorování.

„A co jako hodláte pozorovat? Jestli to přežije nebo umře?!“ zvolna jsem propadala hysterii, riskujíc,

že si mě tam nechají taky.

„Na požití sirupu proti kašli se neumírá, v nejhorším případě může dojít k průjmům anebo mírnému

poškození ledvin,“ velmi neobratně se mě pokusil uklidnit.

Nespala jsem celou noc. Ruka mi málem přirostla k telefonnímu sluchátku, o spojovatelce v dětské

nemocnici jsem se stihla dozvědět, že má tři vnoučata, jedenáct let starého kokršpaněla, chalupu ve Lhotce

a k ránu jsme si začaly tykat. Odpoledne propustili Odlitka domů. Byl v pořádku. Díkybohu!

„Je to moje vina, promiň mi to,“ kňučela jsem cestou k autu, Odlitka v náruči. „Neměla jsem ten

pitomej sirup nechávat v pokojíčku. Chudáčku, máš línou a nezodpovědnou mámu. Ale slibuju, že odteď

už na tebe dám pozor.“

Slib jsem nedodržela ani šest vteřin. Naštěstí jsme se stále ještě nacházeli před budovou dětské

nemocnice.

„Jak se mu to stalo?“ houkla na mě sestřička na příjmu.

„Zabouchla jsem dvířka auta a... on tam nechal ručičku,“ musela jsem s pravdou ven. Odlitek dostal

sádru, já sklenici vody, studený obklad na čelo a dobře míněnou radu, že na malé dítě musím být

opatrnější. Z pochopitelných důvodů jsem se neodvažovala cokoliv slibovat.

„Všechno si moc bereš,“ prohlásil v sobotu Komik. „Jsi přepracovaná, roztržitá, úzkostlivá a jako

každý děláš i ty občas chyby. Smiř se s tím. A odpočiň si. Přes víkend si vezmu na starost kluky sám.“

„Oba?“ nemohla jsem uvěřit.

„Oba,“ potvrdil moji výhru.

Ještě jsem nedočetla první kapitolu knihy, kterou jsem měla na nočním stolku čtyři měsíce, a už do

pokoje vstoupil vyslanec: „Mami, nenech se rušit, ale táta se ptá, jestli Odlitek ještě nosí plíny a pokud

ano, tak kde je najde...“

V příští půlhodině jsem zvládla zodpovědět více otázek nežli soutěžící v pořadu Riskuj za celý rok a po

zbytek dne mi v uších zněl slogan: nenech se rušit.

Když konečně za třemi nejdůležitějšími muži mého života zaklaply dveře a ticho se rozlilo bytem,

zaznamenala jsem takovou expanzi radosti, až jsem se zastyděla: Jak k tomu ta moje holátka přijdou, aby

měla za matku ženskou, co tančí indiánský tanec pokaždé, když se jich na pár hodin zbaví? Ženskou,

která vaří z polotovarů, žehlí jen přední stranu triček, na Mikuláše jim tajně sní všechny sladkosti a klidně

si to zdůvodní starostí o jejich zuby? Moje děti si zaslouží mnohem lepší matku. Takovou, která není

otrávená, když dostanou neštovice v den odjezdu na zahraniční dovolenou, takovou, co nastavuje dlaně,

aby zachytila gejzír jejich zvratků, která bez mrknutí oka vstane čtyřicetkrát za noc, protože v pokojíčku

pořád něco bzučí. Takovou, co si dokáže kvůli nim také leccos odepřít.

Lenošení v posteli náhle ztratilo svůj půvab, písmenka poskakovala po řádcích, takže je nebylo možné

přečíst a ruce začaly svrbět. Zaklapla jsem knihu a šla zadělat na koblihy, které oba synové a manžel tolik

milují...

PROTÉZOU BUŘTA

NEUKOUSNEŠ

Podařilo se mi nemožné. A pomalu jsem začínala věřit otřepanému úsloví, že muž je hlavou rodiny a

žena tím krkem, který s ní hýbe. Půl roku jsem manžela týrala výstřižky obrázků různých chalup, sto let

starých domků z nepálených cihel a prohnilých chat, až podlehl a uvolil se na jednu z nich jet podívat.

Vesnička jak z Ladova obrázku, na jejím konci lesík, polorozpadlý dřevěný plůtek, zahrada a uprostřed

vysoké trávy malá chatička, kterou by rozumný člověk využil leda tak k úschově nářadí nebo jako kurník

pro slepice.

„Jestli opravdu chceš trávit veškerý volný čas opravou tohoto zboru, jsem ochoten to pro tebe

podstoupit. Ale budeš litovat,“ zdráhal se Komik přiznat, že i jeho roubená chatka okouzlila.

Do třech týdnů byla naše.

Jestliže se mi první víkendy zdálo, že je romantické odhánět mouchy v kadibudce, svítit si petrolejkou

a tahat pitnou vodu ze studny vzdálené dva kilometry, po čase jsem na tom již nenacházela romantického

zhola nic.

„Možná bychom měli mít vlastní studnu,“ navrhla jsem.

„A co příjemná procházka po lese, co cvrlikání ptactva a vůně podhoubí?“ pitvořil se Komik.

„Procházet po lese se můžeme i bez padesátilitrového kanystru na vodu, nemyslíš? A to umývání v

potoku se mi taky dvakrát hygienické nezdá. Kdo ví, co tam lidé vypouštějí ...“ spustila jsem palbu

logických argumentů. „A Odlitek měl minulý týden na zadečku nehezkou vyrážku, bezprostředně předtím,

než se osypal, se ráchal v potoku, to vím určitě. Nechci malovat čerta na zeď, ale vidím v tom jistou

souvislost. Rozhodně nemůžeme ohrožovat zdraví našich dětí...“

Komik si neodpustil malé rýpnutí: „A nebude ti při večerní hygieně chybět to rozkošné kvákání žab, ze

kterého jsi ještě nedávno byla tak uchvácená?“

„Nějak to přežiju, neboj,“ odsekla jsem lakonicky s vědomím, že se z manžela klube pěkný lakomec.

Tolik řečí kvůli hloupé studni! Dělá, jako bych si přála hausbót...

Zřízení studny si postupně vyžádalo šest proutkařů, jedenáct kopáčů, jednu firmu s elektrickou

technikou a čtyři měsíce našeho života, o penězích nemluvě. Andílek o akci pracovně nazvané Budeme

mít vodu nadšeně mluvil až do Vánoc a vožení koleček se zeminou považoval za nejlépe strávené

prázdniny v celém svém dosavadním životě. Napadlo mě, že by nebylo od věci, dopřát mu i příští rok

pěkné léto. Co by člověk pro vlastní dítě neudělal, že.

„Sousedi mají zavedenou vodu až dovnitř,“ nadhodila jsem opatrně.

„Myslel jsem, že teď, když máš před chatou studnu s pitnou vodou, začneme se konečně rekreovat.

Kdopak mi to sliboval dlouhé procházky po lese, sběr hub a opékání vuřtů večer u ohýnku?“

„To všechno přijde, až budeme mít v chatě kohoutek, ze kterého poteče voda, a taky záchod jako

normální civilizovaní lidé. Už mě nebaví šátrat uvnitř kadibudky a ze setrvačnosti hledat splachovadlo. Jo,

a Andílkovi tam dolů nejmíň třikrát sletěla celá rulka toaleťáku a jednou dokonce baterka a autíčko na

setrvačník. Při jeho šikovnosti by tam jednou mohl zahučet celej.“

„Nedramatizuj,“ otcovsky mě napomenul. „Jestli ti schází splachovací záchod, teplá voda a elektřina,

mohla jsi zůstat v Brně.“

„Jak víš, že sousedi budou zavádět elektřinu? Mluvil jsi s nima?“

Vuřty jsme si neupekli ani napřesrok a všechny představy o procházkách v přírodě byly liché. To i v

Brně jsme chodili do lesa častěji. Ale stálo to za to. V chatě máme nejen vodu a elektřinu, ale i sprchový

kout, krb, dřevěné obložení a na zápraží skalku. Ještě nám chybí altán, příjezdová cesta až k chatě, sauna,

bazén a udírna. A pak si budeme místo vuřtů dělat douzovanou klobásu. Mňam. (Jen doufám, že v té době

budeme mít ještě vlastní zuby...)

SVĚŘTE SE ODBORNÍKOVI

„Tak co, jak dopadla ta preventivní prohlídka?“ zeptala jsem se Andílka. Ten jen zakoulel očima a

vzdychl. „Ty jsi tam nešel, viď?“

„Ale šel...“ Opět následovalo protočení bulv a povzdech, nad kterým by i zarputilý nepřítel omladiny

slzu uronil.

„Tohle číslo jsi odkoukal od Hurvínka?“ Povzdech.

„Tak už mi prosím tě řekni, co se stalo...“ Povzdech. Koulení a ještě jeden povzdech.

„Netrap mě,“ zakňourala jsem.

„Tak dobře,“ ukončil představení a podal mi do ruky obálku. „Máš jít se mnou k psychiatrovi.“

„Pane doktore, myslím, že tahle návštěva je v podstatě zbytečná,“ nervózně jsem usedla do značně již

prosezeného křesla v psychiatrově ordinaci.

„To laskavě ponechte na mně, abych posoudil, zda sem váš syn patří, či nikoliv. Skutečnost, že vás ke

mně dětská lékařka poslala, jistě má svůj důvod, který vy, jako laik, zcela určitě nemůžete kompetentně

posoudit...“

„To nevím... Jen se mi prostě zdálo přehnané její tvrzení, že se syn nemůže zapsat do veslařského

oddílu, protože si okusuje nehty. Koneckonců, nepřetržité veslování toto počínaní podstatně ztěžuje, ne?“

„Mnohem méně, než se domníváte, vážená dámo. Á propos, právě mi tady předvádíte typický problém

matek záměrně ignorujících nedokonalosti vlastního dítěte, takzvaných matek - sběratelek trofejí...“

„Ujišťuju vás, že kromě hraček roztroušených po celém bytě a mokrých ručníků pohozených na

podlaze v koupelně nesbírám vůbec nic.“

„A vaše popírání ženského údělu chlapci též neprospívá,“ dodal.

„Roztrhané ponožky nevyhazuju, ale štupuju, od tchyně jsem se naučila péct domácí chleba a denně

vařím teplé večeře... na popírání ženského údělu jsem příliš zaměstnaná!“

„I ta vaše nervozita a citová rozháranost na okolí nepůsobí dobře. Prozatím vám předepíši belaspon.“

„Pane doktore, jsem tu kvůli synovi! Já jsem v pořádku!“ zvýšila jsem hlas.

Zasmál se: „Ano. Tak přesně tohle o sobě tvrdí většina pacientů uzavřeného pavilonu zdejší

psychiatrické kliniky.“

„Můj syn čeká na chodbě...“

„Váš syn, vážená dámo, především žije v psychickém tlaku a kousání nehtů zde splňuje funkci jakéhosi

ventilu.“

„A nebylo by mu lépe, kdyby to ventiloval sportem, třeba právě veslováním?“

„To, že bagatelizujete jeho vážné duševní problémy, způsobuje, že se cítí odstrčený, přehlížený.

Potřebuje vaši těsnou blízkost.“

„Bydlíme ve velmi malém dvoupokojovém bytě. V těsnější blízkosti by mu hrozilo zadušení,“ namítla

jsem.

„I ta vaše stálá nespokojenost působí negativně...“

„Já nejsem nespokojená!“ zaryla jsem prsty do desky stolu a představovala si, že je to psychiatrův

obličej. „Já jsem jen rozčilená, že kvůli hloupému zlozvyku syn nemůže chodit do sportovního oddílu,

který si vybral!“

„Trpíte těmito výbuchy zlosti často?“ otázal se klidně. „Obávám se, že by zde mohlo jít o

maniodepresivní chování, což by vrhlo do problému zcela nové světlo. Trpělivost a vyrovnanost matky

považuji za zásadní předpoklady pro zdravý psychický vývoj dítěte.“

„Odcházím!“ zaječela jsem. „Najdu pro syna takový sport, kde nebude okusování nehtů vadit. Třeba

box. Ty rukavice neprokousne, to vím jistě.“

„Ano. Vaše vlastní agresivita a nenávist vůči okolí vás ovlivňuje již i ve výběru zájmových aktivit

vašeho syna. Tím jen dokreslujete situaci ve vaší rodině. V tak nevyrovnaném a nervózním prostředí

nemůže dítě vyrůstat.“

„Zatím vyrůstá docela úspěšně. Je mu devět a už měří sto padesát centimetrů.“

„To, že se schováváte za sarkasmus a ironii, svědčí pouze o tom, že i vy jste zranitelná a nejistá. A

zřejmě se nemáte dostatečně ráda...“

„Vás nemám ráda!“

„...a matka, která se nemá ráda nedokáže plně pochopit své dítě. Položila jste si někdy otázku, zda

svého syna nepřetěžujete, zda mu umíte dobře naslouchat, jak dalece ho vystavujete tlaku a jak moc

soustředíte svoje motivační principy na jeho výkonnost?“

„Ne, zato jsem si miliónkrát položila otázku, proč zrovna můj kluk musí chodit do školy s ofačovanými

konečky prstů, aby si neokusoval nehty. A věřte, nevěřte, odpověď na tuto otázku jsem očekávala právě

od vás...“

„Jste velmi neklidná a vznětlivá. Předepíšu vám ještě diazepam. Pro jistotu. A ode dneška za měsíc se

mi přijďte ukázat.“

„A co ty synovy nehty?“ zaúpěla jsem znaveně.

„Ano, jistě. Ten zlozvyk. Bude nejlepší, když si se synem smluvíte nějaké znamení. Jakmile si začne

okusovat nehty, třeba tleskněte. On pochopí, že má přestat, a přitom se takto vyvarujete toho, že ho stále

budete napomínat.“

„A to je všechno?“

„V jednoduchosti je síla, vážená dámo,“ laškovně mi pohrozil vztyčeným ukazovákem. „Kdybyste

chlapce přehnaně často napomínala, postupem času by vůči kárání otupěl a špatné návyky by se ještě

prohloubily...a tohle pravidlo platí pro všechny děti obecně.“

Proč bych to nepřiznala. Celé další čtyři týdny jsem psychiatra považovala za tragickou oběť povolání,

které vykonává. Zmýlila jsem se. Andílek si nehty už dávno nekouše a třikrát týdně chodí veslovat. Jen co

budu mít trošku víc času, musím se za doktorem stavit, jinak se toho pitomého tleskání do smrti

nezbavím...

Jo, a taky mi už došel belaspon a diazepam.

NEJLEPŠÍ JE ŠUNKOVÁ

Chvátala jsem, až se mi propocená halenka lepila na záda a můj zrychlený dech připomínající

předsmrtný záchvat budil podezření kolemjdoucích. Bylo to tento týden už potřetí, co jsem šla pro Odlitka

do školky pozdě, a to je teprve středa!

„Mami, zase jsem tady poslední,“ vyčítavě mi sdělil synek v šatně školky, kde seděl obutý a nabalený

jako cibulka.

„Vezmu tě na zmrzlinový pohár, ano?“ navrhla jsem odškodnění.

„S tím pohárem si to ještě rozmyslete, pokud vám mohu radit,“ ozvalo se mi za zády. „A pojďte,

prosím, na chvíli ke mně do kanceláře, potřebuji s vámi cosi probrat,“ pravila medově ředitelka mateřské

školy.

Nikdy jsem med neměla ráda. Ani v čaji, ani v hlase.

„Posaďte se. A nebojte, hlavu vám neutrhnu. Haha-ha,“ zahýkala bodře.

Moje averze vůči medu se ještě prohloubila. „Je mi líto, že Odlitka vyzvedávám pozdě,“ spustila jsem

kajícně. „Ale v redakci končím o půl páté a cesta sem trvá třicet tři minuty, přesně. A dnes se mi ještě ke

všemu ulomil podpatek. Ovšem to není vaše starost, já vím... Slibuju, že to nějak vyřeším a syna budu

vyzvedávat včas.“

„To je jistě chvályhodné, ale o tom jsem s vámi mluvit nechtěla.“

„Aha. Vy asi máte na mysli tu žvýkačku, co včera nalepil Kačence do vlásků. Ale to už jsem si s ním

vyřídila a rodičům Kačenky se omluvila. Už se to nebude opakovat...“

„Popravdě řečeno, o tom jsem taky nechtěla mluvit,“ vstoupila mi do řeči ředitelka, shovívavě se

usmála, pak si skousla horní ret a dál vyčkávala.

„Tak v tom případě asi narážíte na Milánkovy tenisky. Nebudu vám tady tvrdit, že si je můj syn spletl

se záchodovou mísou a proto do nich načural, to bych si k vám v žádném případě nedovolila. Fakt je, že

se mi pravý důvod jeho počínání nepodařilo zjistit, nicméně tenisky jsem Milánkovi zakoupila nové a

ještě jsem k nim přidala sáček sladkostí. Snad už jeho rodiče stáhli tu žádost o vaše odvolání, na kterou

minulý týden sbírali podpisy ostatních rodičů...“

„Bohužel, nestáhli,“ odvětila upjatě.

„To je mi líto,“ špitla jsem a hanba mě fackovala mohutnými políčky.

„Především by vám mělo být líto vašeho synka, maminko,“ děla ředitelka mateřsky. „Jistě by vám i

jemu pomohlo, kdybyste si na něj udělala více času. Ty jeho rošťárny, to je vlastně volání o pomoc.“

Ani v nejmenším jsem nedala najevo, co si myslím o psychiatrech - amatérech, amatérkách zejména.

„A teď ještě ke všemu přibyly ty nadávky...“

„Jaké nadávky?!“

„Vidíte, maminko,“ pokyvovala shovívavě hlavou. „Všichni už tady víme, jakým slovníkem disponuje

váš syn, jedině vám to uniklo. O čempak to asi svědčí, maminko?“

„Že přede mnou si ošklivě mluvit netroufne?“ hádala jsem.

„Kdepak. Svědčí to o tom, že na sebe váš Odlitek upozorňuje, neboť trpí nedostatkem lásky. A vaší

povinností je ukázat mu, že ho milujete.“

„Jistě, seřežu ho hned, jak přijdeme domů,“ přitakala jsem.

„Kdepak seřezat! To byste tomu dala. Vy teď naopak musíte dělat, že ta sprostá slova neregistrujete,

aby zjistil, že takovým způsobem si vaši pozornost nezíská. Až mu to dojde, a věřte, bude to co nevidět,

přestane je používat.“

„To silně pochybuju...“

„Dejte na odborníka, maminko,“ povzbudivě zamrkala, aby bylo jasné kdo z nás dvou je tady odborník

na výchovu dětí. „Vlastně jde hlavně o jedno slovo,“ pokračovala. „Vykřikoval ho celý týden na paní

kuchařku a ta dnes dala výpověď. Nemusím vám zdůrazňovat, jak těžké je shánět personál do školní

jídelny.“

Zauvažovala jsem, co to může být za nervově labilní osobu, která se nedokáže povznést nad

hloupoučké nadávky nevinného dítěte, a jestli je vůbec vhodné, aby lidé s tak pochroumanou psychikou

pracovali v dětském kolektivu.

Ředitelka mi podala lísteček: „Tohle je to slovo. Já sama bych ho snad ani nedokázala vyslovit.“

Jelikož i já bych se zdráhala takové slovo vyřknout, ochotně jsem uznala, že výpověď kuchařky je

zcela oprávněná, a potlačila jsem nutkání nabídnout se pro výpomoc v kuchyni, pokud by zhanobená

pracovnice skutečně odešla.

„Co se stalo?“ zděšeně se v sobotu otázal můj muž.

„Z čeho usuzuješ, že se něco stalo?“

„Protože jsem vzhůru sotva hodinu a ty už jsi stihla stotřicetkrát ujistit Odlitka, jak moc ho máš ráda a

že bys s ním chtěla trávit mnohem víc času.“

„Nežárli,“ culila jsem se. „To je nová výchovná metoda. Nesmím se na něj zlobit. Prý náš hošík

lumpačí, aby získal naši pozornost. Máme ignorovat zlobení a všímat si ho pouze v době, kdy je hodný.“

„A nebude se cítit odstrčený? Klidně by se mohlo stát, že ho budeme ignorovat i několik týdnů, sama

jsi tudle říkala, že prochází obdobím vzdoru....“

„Neboj. Efekt této metody je takřka okamžitý.“

„To je efekt výprasku taky,“ namítl.

„Tak já ti to tedy vysvětlím. Náš syn velmi vulgárně nadával paní kuchařce ve školce...“

„Dala mu tlustý maso?“

„... a já kvůli tomu byla na koberečku u ředitelky. Ta mě důrazně požádala, abychom změnili

výchovnou strategii. Slíbila jsem jí to za nás za oba.“

„Možná bychom dnes k tvé sestře na chalupu neměli jezdit,“ navrhl po chvíli.

„A proč, prosím tě?“

„Mám dojem, že ignorování nadávek mi půjde mnohem lépe doma v soukromí, než na veřejnosti.“

„To zvládneš,“ stiskla jsem láskyplně jeho paži. Vím, že po tomhle gestu mi nedokáže nic odmítnout.

„Tak dobře. Ale na tvou zodpovědnost.“

„Fajn, to beru,“ zasmála jsem se. Smích mě definitivně přešel v okamžiku, kdy mi na klíně přistály dvě

žížaly a ve výstřihu ocumlaná hašlerka.

„Já tě vysadím,“ pohrozila jsem Odlitkovi.

„S tím vysazováním počkej, až vycouvu z garáže,“ požádal mě manžel.

Vyjeli jsme. Bedlivě jsem sledovala Odlitkův slovník. Kromě několikrát použitého slova dobytek,

adresovaného staršímu bratrovi, odpovídala jeho mluva běžnému verbálnímu projevu čtyřletého dítěte.

Záhy k dobytku přibyl i blb a kretén. Ačkoliv jindy za tahle slova již dávno pohlavkuji, tentokrát jsem

předstírala, že mám zalehlé uši a tichounce si šeptala Erbenovu Polednici.

„Mami! Ty ho necháš, aby mně pořád takhle nadával?“ po právu se ohradil Andílek.

„A koho, pusinko?“ infantilně jsem se mu snažila namluvit, že je jedináček a existenci mladšího bratra

si pouze namlouvá.

„Toho pošahanýho debila vedle mě!“ vykřikl Andílek nenávistně, čímž poněkud srovnal skóre.

Na dvacátém šestém kilometru Odlitek obohatil výčet nadávek o slovo vůl. Na tomto výrazu většinou

neshledávám nic závadného, tentokrát se však situace poněkud zkomplikovala tím, že bylo namířeno proti

Komikovi.

„Já ho proplesknu,“ ucedil manžel tiše. Opět jsem uplatnila významný stisk ruky a zachránila tak celý

výchovný experiment.

Dojeli jsme na místo. Sestra nás přivítala nepřirozeně širokým úsměvem, na hlavě účes hodný členky

Státní opery, oděna byla do růžových šatů se sněhobílou zástěrkou, v náruči tác čerstvě napečených

koláčů větších než kolo od vozu... Obrázek jako vystřižený z časopisu o životě spořádané americké

rodiny. O to více vyniklo moje ukoptěné tričko a dvě nohavice kupovaného makového závinu, co jsem

přivezla s sebou. I přes sestřinu protivnou potřebu stále mě zahanbovat uznávám, že si nezasloužila, aby

na ni Odlitek namířil ukazovák a začal vykřikovat to příšerné slovo z papírku.

Pár facek přilétlo dřív, než jsem si pořádně uvědomila, co se stalo. „Vracím se k původnímu způsobu

výchovy. Klidně to té ředitelce řekni,“ dodal Komik na vysvětlenou.

„No, ze své hlavy to Odlitek určitě nemá. Čtyřleté dítě ani nemůže vědět, co takové slovo znamená,“

uštěpačně prohodila Můra a klouzala pohrdavým pohledem ze mě na Komika a zpět.

„Ukaž mi ještě někoho, kdo se trmácí sedmdesát kilometrů v třicetistupňovém vedru autem bez

klimatizace na desetisekundovou návštěvu,“ povzdechl si Komik na zpáteční cestě. „Aspoň to kafe jsme si

tam mohli dát.“

„Plivla by ti do něho. V motorestu to bude bez rizika...“

Po podrobné instruktáži týkající se slušného chování a několika velmi důrazných výhrůžek jsme

zastavili na odpočívadle. Odlitek se zkroušeně šoural tři kroky za námi a na moji otázku co si dá k pití

odvětil, že by si dal džus, kdyby si ho ovšem zasloužil. Objala jsem ho. Vše bylo odpuštěno. Jeho tvářička

se náhle prudce rozjasnila, ručka mu vylétla směrem ke stánku s občerstvením a z úst se mu zase linulo

slůvko z lístečku. „Jé piča, pi-ča!“ vykřikoval radostně a mlsně se olizoval. Ještě než jsem stihla zakročit,

upřímně dodal: „Víš, úplně nejradši mám šunkovou... a hodně kečupu.“

(Jen co synáček dojí tu pizu, musím ho poučit o správné výslovnosti slova burák - v žádném případě

nechci riskovat, že příště dá nebohé ředitelce mateřinky výpověď i školník.)

KRÁSNĚ SI TU UŽIJEME

Tak o tomhle dni jsem snila pěkně dlouho. A malovala jsem si ho v těch nejrůžovějších barvách.

Viděla jsem se, jak ležím v posteli až do poledne, pak jdu na kosmetiku nebo si zaplavat a na cestě domů

obcházím širokým obloukem samoobsluhu, protože večeřet budeme s Komikem v restauraci. Taky jsem si

představovala ticho a pořádek. A lenošení s knížkou v ruce. A hudbu, kterou mám ráda já. A čisté

umyvadlo, sklopené záchodové prkýnko, pověšené ručníky, kuchyňský stůl bez drobečků, poloprázdný

koš se špinavým prádlem, a naopak plnou lednici. Představovala jsem si věci naprosto samozřejmě a

všední pro lidi, jež nemají děti.

„Stejně to byl zázrak, že se Odlitkův termín školky v přírodě shoduje s Andílkovým soustředěním

veslařského oddílu,“ řekl Komik odpoledne. Popravdě, moc jsem ho nevnímala. Skláněla jsem se nad

dopisním papírem a vybarvovala stotřináctou pusinku do dopisu pro Odlitka.

„Pracuješ na další povídce do časopisu?“ zeptal se, okamžitě připraven dopřát mi klid na psaní.

„Něco důležitějšího,“ odtušila jsem.

„Napadl tě konečně ten správný námět na román?“ vyzvídal.

„Něco důležitějšího...“

„Tak na scénář?“

„Píšu dopisy dětem,“ odsekla jsem a šla si ořezat příslušnou pastelku. Několik pusinek ještě

potřebovalo vymalovat.

„Jsou pryč necelé čtyři hodiny,“ upozornil mě manžel. „Kdopak to tady ještě včera vykřikoval, že

slovo děti nechce slyšet celý týden?“

„Tvrdila jsem, že ho nechci slyšet, ne že ho sama nesmím říkat,“ ohradila jsem se a přivinula si na prsa

rozedraného plyšového králíka, se kterým Andílek spával od dvou let.

Komik se ušklíbl, labužnicky se natáhl na pohovku a začal pročítat noviny a časopisy, na které nikdy

neměl čas. Po chvíli vstal a strčil mi pod nos reklamní leták: „Tenhle štelář by se báječně hodil do

dětského pokoje.“

Velkoryse jsem mu odpustila výraz dětský a nadšeně souhlasila. Navíc se mi líbil i zlevněný

tmavěmodrý koberec s motivy vesmírných planet a police na knihy. „Možná bychom se do toho obchodu

měli zajet aspoň podívat, co říkáš?“

„Jasně, za podívání nic nedáme,“ vyskočil Komik a odběhl do garáže namontovat na střechu auta

nosič. „To je pro případ, že bychom náhodou něco koupili,“ dodal na vysvětlenou. Rozuměla jsem mu

perfektně. (Nebýt těch pitomých plechovek s barvou a nové garnyže na záclonu, určitě bychom zvládli

nákup odvézt na otočku, takhle jsme museli jet třikrát.)

„Ale že jsme za ten týden zvládli udělat kus práce,“ pochvalovala jsem si, stojíc uprostřed dětského

pokoje. Vůně čerstvé malby se mísila s vůní nového nábytku a koberce, a vyvolávala ve mně pocity, které

bych sotva získala návštěvou kosmetického salonu, plaveckého bazenu či té mexické restaurace, co

nedávno otevřeli na rohu ulice.

„Jo, to jo,“ souhlasil Komik. „Jen mě mrzí, že jsem nestihl nalakovat dveře a rámy oken.“

„Nic si z toho nedělej,“ utěšovala jsem ho. „Mně taky nezbyl čas, abych osprchovala angličáky, zašila

všechny plyšouny a vytřídila stavebnici lego a chevu, každou zvlášť.“

„Víš, teď si tak říkám, že jsme měli koupit i ten nový lustr. Těch sedm set už by nás nezabilo a pokojík

by se tím úžasně zvedl,“ přemítal.

„Máš pravdu,“ přitakala jsem. „Chtělo by to ten lustr, dřevěné obložení kolem postelí a taky nějakou

pěknou záclonu. Co je to za nápad, koupit novou garnyž a pověsit na ni starou záclonu, že.“

„To je fakt,“ přikývl. „Do dokonalosti to má ještě daleko. Příště ten čas, kdy budou pryč, musíme

mnohem líp využít... A teď už radši pojď. Autobus s Odlitkem přijíždí za čtyřicet minut.“

PREMENSTRUAČNÍ TENZE

Tady čtu, že milující lidé jsou naladěni na stejnou frekvenci, vysílají jakési magnetické vlnění a tím se

dokáží dorozumívat beze slov,“ pronesla jsem jednoho večera v ložnici.

„A nespletla ses?“ otázal se můj muž, aniž by odvrátil zrak od sportovní přílohy sobotních novin.

„Není ten článek náhodou o netopýrech?“

Neměla jsem v úmyslu dělat závěry z jedné jediné věty, ale jistého podezření, že mě Komik nikdy

doopravdy nemiloval, nemiluje a milovat nebude, jsem se neubránila. Jinak by přece odhodil ty pitomé

noviny a namasíroval mi ztuhlá záda. Sním o tom už nejméně dva dny.

„Trochu vyvětrám. Je tady vedro,“ řekl místo toho a dokořán otevřel okno.

Zavři ho, všimni si, že ležím pod peřinou v županu, horolezeckých podkolenkách a na hlavě mám

beranici. Zavři to okno! sugerovala jsem mu vší silou. Nic. Komik si dál četl noviny. Mrazivý vzduch se

valil do místnosti, cítila jsem, jak se mi kouří od pusy a na obočí se mi tvoří jinovatka. Přitáhla jsem si

beranici víc do čela. Moje podezření, že ten chlápek, co vedle mě šustí novinama, ke mně vlastně vůbec

nepatří, se prohloubilo. Obejmi mě! Obejmi mě! zkusila jsem znovu telepaticky ho požádat o trochu

pozornosti. Otočil se na druhý bok. Vstaň, zavři okno a obejmi mě! nevzdávala jsem se.

Docílila jsem jediného efektu - levé oko mi začalo zrychleně mrkat nezávisle na pravém. Vstala jsem a

zavřela okno.

„Co je? Zase venku smrdí Lachema?“ zeptal se.

„Ne. Je mi zima!“ vyštěkla jsem. Zkuste být laskaví, když zjistíte, že jste pět let provdána za

zabedněného egoistu. „Ležíš tady jak bluma a ničeho si nevšímáš. S tebou se chtít dorozumět telepaticky,

tak se mi zavaří mozek!“

„Nějak ti přestávám rozumět, holka...“

„Podívej se na mě, jak vypadám a okamžitě porozumíš,“ požádala jsem ho pro jistotu nahlas.

Podíval se na mě. Velmi pozorně. Pak povytáhl obočí: „V tomhle kabátě chceš někam jít?“

„To není kabát, to je župan. A já nikam nejdu, je mi jen hrozná zima! Ve vlastní ložnici!“

„Tak proč nic neřekneš? Pustil bych topení,“ zavrtěl hlavou a vrátil se k novinám.

Slzy mě začaly šimrat u kořene nosu. A mám to. Jak já k tomu přijdu, číst o velké lásce, která

nepotřebuje ke komunikaci slova, a ležet přitom vedle ubrblanýho sobce, který mi dá pusu dvakrát do

roka a to jen proto, aby ušetřil za dárek. No nic. Manželství se mi holt moc nevyvedlo... Ale co, nikdo

nemůže mít všechno. Děti jsou zdravé a v lednici zůstal ještě jeden věneček se žloutkovým krémem.

Aspoň si ten mizernej život osladím. Kašlu na dietu. Kvůli takovýmu bídákovi, kterej tajně vypíná topení

v naději, že jeho žena zmrzne, stejně nemá cenu se žinýrovat...

Zmíněný bídák složil noviny a odkráčel z ložnice.

„Kam jdeš?“ zeptala jsem se plačtivě.

„Ale, dostal jsem na něco chuť. Myslím, že v lednici zbyl ještě nějakej zákusek...“

Na to, aby sežral můj zákusek, tak na to je mu přenos myšlenek dobrej, ale když chci něhu, tak si

klidně vypne příjem! Slzy se mi hrnuly z očí.

„Co je, dostalas rýmu?“ vrátil se s talířkem v ruce.

Lakomec jeden bezcitnej! Ještě si ze mě bude utahovat. Ať se s tím zákuskem zadáví!

„Tak co je ti?“

Zaskočil mě. Jeho dotaz zněl docela mile a starostlivě. „Připadám si nešťastná, nepochopená a myslím

si, že mě vlastně vůbec nemáš rád,“ vzlykla jsem.

„Ale, Puťko, neblázni,“ potřepal mě zezadu po vlasech, objal a nakonec i políbil. „Na dej si zákusek...

Třeba ti zvedne náladu.“

Nevýslovné blaho mi začalo proudit žilami, věneček se zvolna rozpouštěl na jazyku a já postupně

docházela k poznání, že časopisy pro ženy nikdy nelžou a že telepatie je pro manželství skoro tak důležitá

jako sex...

ÚHEL POHLEDU

Odlitek při snídani odstranil z kakaa škraloup prsty, načež si je utřel do kraťasů. Andílek převrhl

sklenici džemu a nehnutě pozoroval, jak se červená hmota zvolna plazí po svátečním damaškovém ubruse.

Pak oba svorně popatlali zrcadlo v koupelně pastou na zuby, použité ručníky hodili na podlahu, špinavé

ponožky kopli pod postel a v předsíni se porvali o to, kdo první použije lžíci na boty.

Jízda autem nebyla o nic lepší. Plivali z okýnek, pošťuchovali se o místo na sedadle uprostřed a

zajedno byli jedině v tom, že na tak krátkou cestu není potřeba se připoutat.

Na koupališti projevili nebývalý zájem o světlemodrou osušku a obdobně intenzivní odpor k osušce

zelené. Odtrhnout od sebe je musel plavčík, docházely mi síly.

Potom Odlitkovi kecla zmrzlina na časopis, který jsem se právě chystala číst, a Andílek se odmítl

svléknout, neboť si doma zapomněl plavky.

Slunce peklo jak zběsilé. Ještě dopíjeli jednu limonádu a už natahovali ruce, abych jim koupila další. V

jedenáct hodin Odlitek našel uvolněnou dlaždičku a následných čtyřicet pět minut s ní zabíjel mravence.

Andílek si mezitím pořezal nohu o střep ze zrcátka a jakmile přestal krvácet, začal mi do obličeje vysílat

prasátka.

Zaboha jsem si nemohla vzpomenout, co mě přimělo k tomu, abych si pořídila děti. V poledne jsem

zjistila, že Andílek špatně dovřel mléko na opalování, takže celý obsah lahvičky vytekl na obložené

chleby, které jsme měli mít k obědu. Poslední peníze jsem utratila za čtyři porce hranolků s kečupem a na

mě zbylo leda tak vylízat tácek. Čas se vlekl jak karavana s velbloudy a doba návratu domů byla v

nedohlednu. V okamžiku, kdy Odlitek maloval zbytkem kečupu ornamenty na mou cestovní kabelu a já se

napřahovala k pohlavku, spatřila jsem je. Asi osmiletého chlapce na invalidním vozíčku a jeho mámu,

něžně mu otírající obličej a prsty zamatlané čokoládou. Ačkoliv mi to bylo trapné, nemohla jsem

odtrhnout oči. A viděla jsem, jak útlá blondýnka nosí svého mentálně postiženého synka pod sprchu a

zpět, jak ho krmí, jak mu rukou stíní oči, aby ho neoslňovalo slunce. Viděla jsem, jak ho chlácholí, když

upustil sklenici s coca colou, viděla jsem, jak se trpělivě pokouší porozumět jeho hýkání a posunkům...

„Mami, koukni, že je ta taška teď mnohem hezčí,“ poklepal mi na rameno Odlitek a ukázal kabelu

oblemcanou kečupem.

Přivinula jsem ho k sobě: „Jo, je. Žádná taška se mi ještě nikdy tolik nelíbila...“

RODIČOVSKÉ POBLOUZNĚNÍ

Odlitek na rozdíl od prvorozeného Andílka měl to štěstí, že přišel na svět po revoluci. A ihned po

narození začal s naprostou samozřejmostí užívat výdobytků moderní doby. Mohl čurat do papírových plen

(a jeho zadeček zůstával stále suchý), mohl se vozit v autosedačce, žužlat anatomický dudlík a polykat

léky s jahodovou příchutí. Prostě dítko nové epochy. Zatímco s Andílkem jsem kdysi za odměnu

chodívala na houpačky vyrobené ze starých penumatik, jeho mladší bratr vyžadoval elektrická autíčka

nebo návštěvu skákacího hradu. Andílek po očkování obdržel bolestné ve formě lízátka, Odlitek dostával

Kinder vajíčka. V první školní den jsme neskončili v cukrárně jako kdysi s prvorozeným, nýbrž u

McDonalda nad krabičkou Happy meal.

Další vymožeností, o kterou byl ochuzen předrevoluční Andílek, byla existence Zoubkové myšky.

Zoubková myš je podivné stvoření, očividně trpící fetišismem, neb sbírá vypadené mléčné zoubky dětí a

strká jim za ně do postýlek hodnotná odškodnění. (A peněženky rodičů opět krvácejí...)

„Mami, podívej, vypadl mi zub,“ ohlásil jednoho dne Odlitek. Jako bych viděla jeho napřaženou dlaň.

„Myslíš, že ta zoubková myška ví, kde bydlím? Aby ty kolečkový brusle nedonesla někomu jinýmu...to

bych nepřežil.“

„Určitě to ví,“ uklidnila jsem ho a v duchu se rozloučila se vstupenkami na koncert George Michaela.

Spořila jsem na ně tři měsíce, úspory utratila v prvním obchodě se sportovními potřebami během několika

vteřin a to všechno jen proto, aby smetanu slízla nějaká pitomá myš. Tak tomuhle já říkám rodičovské

poblouzněníl

Když Odlitek večer pln vzrušeného očekávání konečně usnul, dočetla jsem se v brožuře jisté americké

autorky, že Zoubková myška dává dárky dětem pod polštář, kde najde zmíněný vypadený zub. Zoubek

jsem dle instrukcí stopila, ale krabici s bruslemi bych pod polštář narvat nedokázala, leda že by hošánek

zbytek noci strávil v sedě. Komika napadlo, abych mu pod polštář strčila aspoň účtenku.

„Tobě ji tam dám. Abys viděl, kolik peněz stojí výchova dítěte v sebevědomého a šťastného jedince!“

odsekla jsem a krabici dala k posteli.

Radost ráno byla obrovská a tak není divu, že milému Odlitkovi začaly padat zuby ostošest. Když mi

téhož měsíce za významného pomrkávání ukazoval sedmý zoubek a já zvažovala, že si na pokrytí nákladů

se Zoubkovou myší budu nucena vzít úvěr, pojala jsem podezření. „Ukaž pusu!“ přikázala jsem. Ošíval

se. „No, pořádně ji otevři! Chci vidět, kolik zubů ti tam ještě zbylo!“

Nakonec ji otevřel. Měl je tam všechny, kromě toho prvního, pochopitelně. „Kde jsi sebral všechny ty

zuby?!“ vybuchla jsem.

„Nesebral,“ zakňoural. „Sami mi je nosili.“

„Kdo?!“

„Kluci ze školy. Představ si, že jejich adresu ta myš vůbec nezná! Jedině moji.“

Vtrhla jsem do dětského pokoje, abych na pokraji zhroucení zjistila, že tam není ani stavebnice lego za

čtyři stovky, ani kopačák, videohra a dokonce ani poslední CD těch protivně upištěných Šmoulů.

„Kde jsou všechny ty nové hračky, co jsi dostal od Zoubkové myšky?“ docela zbytečně jsem se

otázala.

„Snad si nemyslíš, že jsem si je nechal?“ pohoršené odfrkl. „Přece mi nepatřily! Dal jsem je těm

děckám, co od myšky nic nedostaly. Aby nebyly smutný, víš...“

Dostal mě. Ale přísahám, že naposledy. Nejpozději do Vánoc mu pěkně vysvětlím, kdo v téhle rodině

dělá Ježíška - to pro případ, že by ani Ježíšek neznal adresy všech spolužáků.

Jistota je jistota...

JAK TO DĚLAJ PSI

„Tak dobře, když ne psa, tak aspoň kočičku nebo králíčka nebo morčátko,“ dostal se Odlitek do

nebezpečného období, kterého se většina rodičů děsí víc než planých neštovic, vyholených lebek a

puberty. Ačkoliv jsem zásadně proti chování zvířat v bytech, zejména v bytech malých, podlehla jsem

žadonění a opatřila synkovi kočku. Kočka se nemusí venčit, tak proto.

Od prvního dne v naší rodině bylo všem jasné, že to není kočka, ale zakletá královna. Během prvního

týdne jsme Královně podřídili chod celé naší domácnosti. Nechtěli jsme se vlichotit Martě Kubišové, ani

jsme neusilovali o diplom šampióna mezi milovníky zvířat. Kdepak. Stalo se to mimoděk a zcela proti

naší vůli. Královna byla odtažitá, nerudná, uvřeštěná a neuměla se třít o lýtka svých chlebodárců, přesněji

masodárců. Ač kotě, byla neuvěřitelně rafinovaná a vynalézavá. Když nebylo po jejím, ignorovala nás. A

já zuřila: „Kdo vymyslel ten pitomej název domází mazlíček! Vždyť ta kočka se ode mě za celej týden

nechala pohladit jen jednou, a to spala!“

„Taky jsem si to představoval jinak,“ přiznal Komik. Andílek zas jízlivě trousil, že to máme za trest,

protože jsme nekoupili psa; jen Odlitek byl spokojený. Královna mu sedávala na klíně, nechala se od něj

drbat za ušima a nezlobila se, ani když jí na ocas přivázal tři nafukovací balónky, protože doufal, že kočka

začne létat. Nechápali jsme. A žárlili jsme, proč to nepřiznat. Začali jsme milé kočce podlézat. Mohla s

námi spávat v ložnici, mohla v pět ráno zamňoukat a my se s manželem div neporvali, kdo ji bude drbat.

Milá Královna mohla lehávat na keramické ploše sporáku a naše rodina dva dny obědvala chleba s

máslem, Královna mohla ležet v umývadle v ranní špičce a my si čistili zuby ve vaně, Královna mohla

šplhat po nových záclonách, které nám k Vánocům koupila tchyně, Královna mohla všechno. Za naši

toleranci se nám občas otřela o nohu nebo uvelebila na klíně, my ucvrkávali blahem a přitom zuřili, jak

daleko jsme to nechali zajít.

A pak se to stalo. Hrozný den. Od rána mi nešlo psaní, Odlitek ležel s angínou a kočka zvracela chlupy,

které si dala k snídani. Chystala jsem se prát, nacpala jsem prádlo do pračky, odběhla k vyzvánějícímu

telefonu, vrátila se do koupelny, zaklapla dvířka automatky a než ji stihla pustit, musela jsem do

pokojíčku. Odlitek vřískal.

„Co je? Bolí tě něco?“ pohladila jsem ho po rozpáleném čelíčku.

„Já chci kočičku... aby tady se mnou ležela,“ zakňoural.

„Ona tady není?“ podivila jsem se. A začalo hledání. Nekonečné hledání, provázené srdceryvným

pláčem mého šestiletého synka. Zhruba po půl hodině mě napadla hrozná věc, která se hned vzápětí

potvrdila. (Obvykle se všechny hrozné věci, které mne napadnou, hned vzápětí potvrdí, navzdory tomu, že

si z celého srdce přeji pravý opak.)

Otevřela jsem dvířka pračky a děkovala Bohu, že jsem ji nezapnula. Královna majestátně odkráčela z

koupelny a cosi si prskala pod vousy. Bylo mi mizerně. Málem jsem dětem vyvařila kočku. (Jsem ze staré

školy a stále ještě peru povlečení na devadesát a ne na čtyřicet, jak mi denodenně radí usměvavé

hospodyňky z televizních reklam.)

„Nechybělo moc a já ji zabila,“ lkala jsem večer Komikovi na hrudníku.

„Koho jsi málem zabila?!“ ozval se z kuchyně Andílek, který se klidně mohl jmenovat druhým

jménem Špion.

Kromě tchyně mě už nenapadl nikdo, koho bych byla schopná odkrouhnout, a tak jsem musela s

pravdou ven: „Královnu. Skoro jsem ji vyprala v automatce. Na devadesát a se sušením.“

„Teda mami! Já sice mám radši psy, ale tohle bych naší kočce nikdy neudělal!“

„Ale já jsem přece nechtěla,“ bránila jsem se, i když jsem sama cítila, že dost chabě. Všem, včetně naší

kočky by bylo nepochybně zcela lhostejné, jestli jsem ji zlikvidovala úmyslně, či nikoliv.

„Já vím, žes to asi neudělala schválně,“ připustil Andílek možnost, že nejsem vyšinutá psychopatka,

která nejdřív vyplázne pět tisíc za britskou kočku s rodokmenem a pak zkouší, jestli má opravdu devět

životů. „Ale dovedeš si představit, co by dělal Odlitek, kdyby umřela? Víš přece, jak ji má rád.“

Moc dobře jsem věděla, jak ji má rád. Jen jsem netušila, jak moc má rád Andílek svého bratra. Zaslzela

jsem dojetím.

„Možná bych měl řešení, jak takové situaci předejít,“ navrhl se spikleneckým úsměvem. „Kdybysme

totiž měli ještě psa, tak by se Odlitek s případnou ztrátou Královny vyrovnal mnohem líp.“

Usoudila jsem, že s bratrskou láskou to nebude tak horké: „Takže celej ten tvůj proslov byl proto, že si

přeješ psa? A poníka bys nechtěl? Máme nevyužitej balkon!“

„Dík, mami. Seš moc hodná,“ lísal se, „ale mně bude stačit ten pes.“

„Na to zapomeň,“ pravila jsem důrazně, což Komik zřejmě přeslechl, neboť hned následujícího dne

dotáhl domů fenku dalmatina.

Nezbývalo, než přistoupit k výhrůžkám. „Pánové,“ obrátila jsem se na všechny tři. „Upozorňuju vás, že

jestli ještě někdo přitáhne jakékoliv zvíře, já se stěhuju. A dělejte si tady v tom cirkuse, co chcete!“

Pochopili, že situace je vážná.

„Dobře, tak já toho potkana zase vrátím, ale tu autodráhu, kterou jsem za něho dal, už zpátky asi

nedostanu,“ slíbil Odlitek něco, o čem jsem doposud neměla ani ponětí. Pohotově jsem zachránila

rodičovskou čest prohlášením, že už je načase, a v duchu velkoryse mávla rukou nad autodráhou za čtyři

tisíce. Můj odpor k potkanům je totiž nesrovnatelně větší nežli láska k penězům. Tchyně má pravdu - do

smrti budeme chudí.

Život nás všech se příchodem štěněte od základu změnil. Fenka byla pravým opakem Královny. Byla

přítulná, až vtěrná. Smyslem jejího života bylo nechat se hladit čtyřiadvacet hodin denně, nebýt ani

vteřinku o samotě, jíst z našich talířů a spávat v naších postelích. V našem manželském loži začalo být

těsno, ale ani já, ani Komik neměl to srdce Vtěrku vyhnat do pelíšku. Běh rodiny se pomalu ustálil.

Na jaře začala Vtěrka hárat. Velmi důrazně jsem oběma synům i manželovi objasnila rozsah

bezpečnostních opatření, která je nutno dodržovat v dalších zhruba třech týdnech. Přesně za měsíc a půl už

nebylo pochyb, že je fenka březí.

„Kdo to byl?!“ ječela jsem a doufala, že se viník přizná. Komik mě ujistil, že pokud ho podezřívám z

otcovství, tak jsem vedle.

Na vtípky jsem neměla náladu. „Tak přiznejte se, kdo ji venku nehlídal!“ nekompromisně jsem

pokračovala ve výslechu a připomněla jim, že se s největší pravděpodobností brzy odstěhuji a změním si

jak vizáž, tak příjmení.

„Tak jo. Já se teda přiznám,“ pravil Andílek.

„Jak se to stalo? Utekla ti?“ pokoušela jsem se vnutit mu nějaké polehčující okolnosti.

„Ale né,“ řekl. „Já chtěl jen vidět, jak to dělaj psi.“

(Neodstěhovala jsem se. Copak jsem mohla ty své nezodpovědné rozmazlence nechat pečovat o šest

štěňátek?)

ZASLOUŽILÁ MATKA

Meteorologové předpovídali nádherný týden. Slunečno, mírný, osvěžující větřík a teploty přes 20 °C.

A měli pravdu. Skutečně bylo krásné počasí, ideální pro rodinný výlet. Slovo výlet v mnohých z nás již

evokuje pouze myšlenku na stokilometrovou trasu autem, rychlou prohlídku hradu, zámku či jiné

historické památky a se žaludky plnými zmrzliny, limonády a opékaných klobás znovu stokilometrovou

cestu zpět.

Patřím k těm, kteří si pod pojmem výlet představí dlouhou vycházku do přírody, s manželem, dětmi a

batůžky na zádech.

V pondělí, první den toužebně očekávané dovolené, jsem si přivstala a s potěšením pohlédla na modrou

oblohu bez jediného mráčku. Než vstali děti a manžel, stihla jsem vytřít chodbu, osprchovat se, usmažit

deset řízků, uvařit všem kakao, vyvenčit psa a nabalit do batůžků vše potřebné, lékárničkou počínaje a

fotoaparátem konče. (Už dlouho usiluji o titul zasloužilá matka.)

Radost z očekávaného zážitku mi nemohl zkazit ani fakt, že mladší syn šlápl třicet kroků od domu do

něčeho řídkého a následujících patnáct kilometrů páchl jako tchoř.

Zpívali jsme si, hráli slovní kopanou a naše štěně kolem nás zběsile pobíhalo, hustou pěnu u tlamy.

Přiznávám, že až v tom okamžiku jsem plně pochopila význam přísloví: Je jak utržený ze řetězu.

Po třech kilometrech měl Komik, holdující sportu povětšinou ze sedačky v obýváku, na nohou puchýře

velikosti golfových míčků a dětem došlo pití. Spočítala jsem, že při jejich spotřebě pět litrů tekutiny na tři

kilometry by nám místo cyklistických lahví lépe vyhovovala středně velká cisterna.

Šli jsme dál. Kromě ptactva už nezpíval nikdo.

Někde na sedmém kilometru začal Odlitek vzlykat, že chce jíst, pít a odpočívat. Kráčeli jsme právě po

dlouhé kamenité cestě. Trpělivě jsem mu vysvětlovala, že jen co najdeme vhodné místo, usedneme.

Jakmile sebou plácl v hysterickém záchvatu na zem, vzdala jsem se představy obědu na rozkošném

paloučku a ochotně se uvelebila na zaprášený travnatý pruh, který cestu lemoval. Dětem jsem spravedlivě

rozdělila svůj doposud netknutý čaj a manželovi pošeptala do ucha, že správný muž vydrží bez tekutiny i

dva dny. Pochopil, mlčky odevzdal synkům svoji bandasku a s výrazem pacienta nervového sanatoria sál

šťávu ze sterilované okurky, kterou obdržel společně s řízkem.

Švitořit o rodinné idyle jsem přestala v okamžiku, kdy kolem nás po cestě projelo cirka třicet cyklistů,

hlídka městské policie, auto s kompostem a mladík na koni. Kůň byl natolik vyveden z míry rodinkou

svačící na krajnici, že cosi upustil. Podala jsem svůj řízek psovi, nějak mě přešla chuť.

Pokračovali jsme v turistické vycházce. To, že mi nikdo z rodiny neodpovídal na dotazy, jsem si

vysvětlila jako poněkud pozdní nesouhlas s bohulibým nápadem vyrazit do přírody.

Zbývaly nám sotva dva kilometry do cíle. Radostně jsem povzbuzovala jak děti, tak manžela. Vytrvale

mě sledovali nenávistným zrakem. Andílek byl nucen veškerou nenávist soustředit pouze do levého oka,

neboť pravé mu zcela zmizelo vzápětí poté, co ho do spodního víčka bodla včela.

Před námi pouhý jeden kilometr! Usmívala jsem se z posledních sil, v náruči desetikilové štěně, které

odmítlo pokračovat v cestě.

Byli jsme na místě. Čert vem titul zasloužilé matky! Příště pojedeme na Perštejn!

KURZ ASERTIVITY

PODOMÁCKU

Moje sestra je prostě příšerná. Tedy, abych se vyjádřila naprosto přesně, moje sestra je příšerně

dokonalá. I po třech dětech stále nosí šaty velikosti 36, zmýlila se naposledy v mateřské škole a vlasy si

myje každý den. Zjednodušeně by se dalo říci, že na ni žárlím, protože jsem její pravý opak, ale není to

tak úplně pravda. Samozřejmě že mi leze na nervy svými šedesáti centimetry v pase, když sama mám

pětasedmdesát. Samozřejmě že mě rozčilují její vzorné ratolesti, které prý nikdy nemluví u jídla, když mí

synové na mě den co den bez zábran prskají u večeře žmolky jídla. Pochopitelně že si i já uvědomuji, že

bych měla před manželem chodit upravená a být i po osmnáctihodinovém pracovním maratónu svěží jak

jarní vánek, jen jsem zatím nepřišla na to, jak to udělat. A zřejmě proto má moje sestra nutkavou potřebu

stále mne poučovat, napomínat a komandovat. Tuhle přišla na návštěvu. Objednala se tři dny dopředu a

pak si ještě dvakrát ověřila, zda schůzka platí, to vše z důvodu mé údajné nespolehlivosti. A hned mezi

dveřmi mi zalichotila otázkou: „Nevypadáš dobře, nejsi zas těhotná?“

„Proč myslíš? Jsem bledá?“

„Ne, jsi tlustá,“ uvedla mne do reálu.

„To je jen proto, že mi můj lékař poradil, abych jedla víc sladkostí. Je to dobré na poporodní depresi,“

zmenšovala jsem se před jejíma očima.

„O čem to mluvíš? Vždyť Odlitek má sedm roků!“

„Až za dva měsíce,“ ohradila jsem se plačtivě. Bylo to tady zase. Očividně sloužím své sestře pouze k

tomu, aby si zvyšovala vlastní sebevědomí. Pokaždé, když se setkáme, zahrne mě palbou kritiky a pak -

příjemně osvěžena, odkráčí domů, zatímco já nepřetržitě bulím následující dva dny. Přála bych si mít

opravdovou sestru. Spřízněnou osobu, která taky nikdy neoblékne plavky z předchozího léta, osobu, která

pošle svoje děti, aby si hrály s míčem na parkovišti supermarketu jen proto, aby mohla v klidu nakoupit.

Chtěla bych, aby mi na uvítanou pokaždé říkala, že jsem zhubla a že můj byt září čistotou, i když to není

pravda. Chtěla bych mít ze své soupeřky přítelkyni. Umínila jsem si, že pro to udělám co bude v mých si-

lách, koneckonců sestru mám jen jednu, že. Vstřícně jsem se usmála a nabídla jí kávu.

„Kdepak kafe,“ zahýkala, „pokud chceš mít zuby sytě béžové barvy a dech jak starý velbloud, klidně

pij kafe dál. Já si dám čaj. Nejraději zelený, pokud ho ovšem vůbec máš.“

Ovšem, že jsem ho neměla. Vyštrachala jsem čtyři druhy různých čajů, Můra je jeden po druhém

očichala a pak si nechala nalít sklenici čisté vody. Já si nalila dvojitou whisky, vypila ji na ex a přešla bez

komentáře sestřinu poznámku o počátečních symptomech alkoholiků. Přesunuly jsme se do pokoje.

„Tak jak se ti daří?“ otázala se Můra a přisedla kočku. „Divím se, že z vaší rodiny ještě nikdo vážně

neonemocněl. Není zdravé žít se zvířaty v tak těsném kontaktu...“ vysvětlila mi a shodila naši Královnu na

zem.

Uvědomila jsem si, že mám mnohem vřelejší vztah k té kočce než k sestře a zastyděla jsem se. „Co

děti? Povídej,“ převedla jsem řeč na ty její Bambinoty, jen abych se zavděčila.

Můra se rozzářila: „To víš, náš Brouček ve škole exceluje. Paní učitelka se mi svěřila, že ho má

nejraději z celé třídy. Věřila bys tomu?“

Nevěřila. Která učitelka by chtěla mít ve třídě dítě, jež ji mnohonásobně převyšuje?

Abyste rozuměli, Brouček je v sestříném podání dítko, které skákalo přes švihadlo v době, kdy se moje

děti učily chodit na nočník, dítko, které v pěti letech hrálo na klavír Rachmaninova bez not (moje děti si

konečně osvojily zavazování tkaniček), dítko, které na sklonku první třídy přelouskalo Bílého tesáka v

originále, (můj dyslektický syn tehdy stále dokola četl slovo kanár jako rádi jíme).

„A co Odlitek?“ opáčila. „Ještě jí v družině rukama?“

„Ne, už přešel na lžíci,“ odvětila jsem sladce s vědomím, že jsem k nápravě sestry zvolila zcela

chybnou strategii.

„Víš,Puťko, neměla bych ti to říkat...“

„Tak mi to neříkej,“ skočila jsem jí do řeči.

Zamračila se: „Už se na to nemůžu dívat, jak žiješ. Komik ti s ničím nepomůže, děti tě neposlouchají,

tvůj byt je zanedbaný a tvůj zevnějšek ještě víc. Měla bys jít do sebe. Změnit svůj přístup k lidem kolem

sebe...“

„Fajn. A začnu u tebe,“ souhlasila jsem. „Máš dojem, že skutečnost, že jsi se narodila o šestnáct

měsíců dřív než já, tě opravňuje k tomu, aby ses na mě stále vyvyšovala?“

Vymrštila se z křesla.

„Přijdeš na návštěvu a tváříš se, jako by ses pokoušela vykadit kaktus! Myslíš, že je mi to příjemné?“

„No, dovol!“ odfrkla pohoršené.

„Vždyť ty nejsi sestra, ale prokurátorka,“ dodala jsem líbezně. Docela mi výměna rolí zachutnala.

Nechápu, proč jsem to neudělala dřív. „A ten tvůj Brouček je sice možná druhý Einstein, ale když byl

naposled u nás, přistihla jsem ho, jak se dloube v nose a s požitkem konzumuje to, co vyfáral!“

„Ty bestie! To není pravda!“ zaječela. „Jak se opovažuješ, otírat se o moje děti! Jsou to ta nejúžasnější

stvoření na světě!“

„Já vím. To všechny. Ty moje taky,“ odvětila jsem klidně s hřejivým pocitem, že tentokrát si pobrečí

ona. Stačilo pár trhlinek v image dokonalé ženy a hned mi byla bližší. Poprvé v životě jsem ji dokázala

politovat a snad i pochopit. A v okamžiku, kdy na mě ječela a pokecala si halenku, mi dokonce byla

sympatická.

Kdo ví, možná na stará kolena přece jen budeme kamarádky...

JAK NÁM DUPOU KRÁLÍCI

Právě jsem klečela u koše na špinavé prádlo, převracela zasmrádlé ponožky na lícovou stranu a

přemítala, jestli moje sestra opravdu své děti vychovala, aby ponožky převracely samy nebo se jen jako

obvykle vytahuje.

„Puťko,“ zašeptal můj muž a významně mi sevřel ramena.

„Na to zapomeň,“ usadila jsem ho. „Jsou doma.“

„Doma?“ zaúpěl. „Seš si jistá? Vždyť je tady ticho!“

„To ticho je dočasné. Teď si právě hrají na policajty a Andílek demonstruje na Odlitkovi, jak se dává

roubík.“

Nelidský řev moje slova potvrdil.

„Instruktáž skončila,“ podotkla jsem a dál se věnovala činnosti, která je u mě na třetím místě v

oblíbenosti, hned po čištění kuchyňského odpadu a obírání žmolků z černých manšestráků, které se

vypraly spolu s papírovým kapesníčkem.

„Takhle to dál nejde,“ rozhodně pravil Komik.

„Tak se zeptej, jak to dělají v jiných rodinách,“ navrhla jsem. „Třeba mají nějaký fígl, který neznáme.“

„Už se vidím, jak zastavuju lidi středního věku na ulici a podrobuju je výslechu, zda jim děti umožňují

provozovat sex...“ brblal. „Víš co, já je vezmu bruslit. A dám jim pořádně do těla, fyzičku mám pořád

ještě dobrou, to by bylo abych nedokázal utahat dva kluky ve věku sedm a čtrnáct let.“

„No, jak myslíš,“ pochybovala jsem o jeho plánu.

„Dneska usnou dřív než my! Na to vem jed,“ holedbal se, čímž ve mně vyvolal pouze obavy, aby ho za

nemístné naparování nestihl trest ve formě zvrknutého kotníku nebo natržené achilovky.

Vrátili se navečer, zdraví a celí. Dala jsem chladit šampaňské a večeři výjimečně posunula už na

šestou. Zasedli jsme ke stolu. Synové mluvili jeden přes druhého, manžel nemluvil vůbec, zato vypadal

jako by na přehradě spadl do mlátičky. Vzpomněla jsem si, jak mi bylo, když jsem děti vzala v létě do

Zoo a vyjádřila mu účast letmým polibkem. A vykřikla jsem hrůzou. Byl mrtvý!

Teprve při podrobnějším ohledání těla jsem zjistila, že Komik nezemřel, ani vyčerpáním neupadl do

komatu, ale jen velmi tvrdě usnul se soustem na vidličce cestou do úst. Fakt, že jsem se nestala vdovou,

mě téměř rozdováděl. „Kluci, že vy jste se při tom bruslení ulejvali?!“ pohrozila jsem na synáčky

laškovně. „Zdáte se mi moc čerství...proti tatínkovi...“

„My se neulejvali!“ vykřikli unisono. „To táta si ke konci už jenom pořád dokola zavazoval brusle a

čistil brejle!“

Zbytek víkendu strávil sice manžel v posteli, ale ne se mnou, jak si původně představoval, nýbrž s

octanovými obklady na hýždích. Nezbývalo než si přiznat, že tudy cesta nevede. Další metody bohužel

selhávaly rovněž. Natahovali jsme si budík na pátou ráno, ale usnuli jsme oba dřív, než jsme si stihli

svléknout pyžama. Brali jsme si náhradní volno dopoledne v práci a utíkali s romantickou představou

domů, abychom tam nalezli kašlajícího Andílka nebo zvracejícího Odlitka, které paní učitelka uvolnila z

vyučování pro náhlé ochoření. Pokusili jsme se kluky umístit na víkend u tchyně, ale vrátila je za dvě

hodiny s vysvětlením, že jsou psychicky narušení. Koupili jsme jim lístky do kina, ale kino zavřeli kvůli

havárii ústředního topení, načež jsme byli Odlitkem přistiženi při soukromé chvilce, jejíž detaily později

vyprávěl jednotlivým spolužákům za pět korun českých. (Což jasně dokazuje, že naši verzi o tom, jak

jsme provozovali speciální dechová cvičení z knihy Jóga pro pokročilé, vůbec nevzal na vědomí.)

„Žiju jako asketa. Každá jeptiška má bohatší sexuální život než my dva dohromady,“ skuhral můj muž,

ruce se mu třásly a oči měl vyhaslé.

Konejšivě jsem ho polaskala ve vlasech a podala mu hysteps: „Na, pořádně to zapij. A uklidni se. Za

čtrnáct dnů jedou na tábor. Na dva turnusy. To už vydržíme.“

„Ti neodjedou. I kdyby si měli zlámat nohu nebo nechat operovat slepák, jeden z nich tady zůstane.To

si piš. Nejspíš budou losovat...“

Napadlo mě, že se chudáček z nedostatku sexuálního vyžití zbláznil.

„Nechápeš? Je to komplot!“ zasyčel. „Copak sis nevšimla, že skoro každá česká rodina má dvě děti? A

víš, proč to je? Ha?!“ namířil na mě ukazovák. Nechápavě jsem zavrtěla hlavou. „Protože třetí dítě už

rodiče nemají kdy udělat, o to se postarají ta první dvě, chápeš? Prostě nás ti malí bachaři hlídají, abychom

se nerozmnožovali! Moc dobře vědí, že další sourozenec by odčerpal finanční prostředky na všechny ty

jejich cédéčka, lego, nový lyže a džíny... Říkám ti, že neodjedou...“

Odjeli.

Manžel pookřál. Barva se mu vrátila do obličeje, třas rukou zmizel. „V duchu se klukům omlouvám,

jak jsem je podezříval. Asi to přece jenom byla náhoda,“ nalil šampaňské a objal mě. V tom okamžiku

spustil povyk pes. Prohlédli jsme ho a zdál se být v pořádku. Jakmile jsme přikročili k něžnostem, opět

zavyl. Šíleně nahlas, jako by měl v útrobách zabudovaný zesilovač. Pokusili jsme se naši milou fenku

uplatit šunkou, kostkami cukru a humrovými chlebíčky. Všechno slupla, ale jen jsme se k sobě přiblížili,

vyla dál. Hodinu po půlnoci naše úplatky vyzvracela na koberec, ale v ostražitosti nepolevila. Další den se

vše opakovalo a další zas a zas...

Pochopila jsem: Komik měl pravdu. Synové nás nechali hlídat -je to komplot.

VELKÝ DEN

Byly tři hodiny odpoledne a já ještě stále bloumala po bytě v pleťové masce, s natáčkami na hlavě a v

sepraném županu. Vzorek vlčích máků na prořídlé tkanině byl tak vybledlý, že spíš vypadal, jako bych se

pokecala kečupem a nešlo to vyprat. Pásek jsem ztratila už před léty, jedna kapsa byla vyboulená

použitými papírovými kapesníčky, druhá byla natržená. Tak tohle je věrný obrázek té mladé úspěšné

ženy, co o ní minulý týden psali v novinách, uchechtla jsem se při pohledu do zrcadla. Nezáleželo mi na

tom, jak vypadám teď - doma. Důležité bylo, jak budu vypadat za necelé dvě hodiny na křtu své první

knihy.

Bylo období, kdy jsem přestávala věřit, že dokážu napsat román - to jsem sundala psací stroj z

žehlícího prkna a prkno konečně začala využívat jako ostatní spořádané ženy. A bylo období, kdy jsem s

sebou stroj tahala i na čtyřicetiminutovou návštěvu ke tchyni nebo na dovolenou pod stan. Byly doby, kdy

jsem doufala, že napíšu bestseller a byly doby, kdy jsem se obávala, že nemám dostatek talentu ani na to,

abych sesumírovala stížnost na chlápka odvedle, co opakovaně močí ve výtahu.

Tak jsem se tedy dočkala svého velkého dne a byla jsem rozhodnutá vychutnat si ho do poslední

vteřiny... Moje vzletné úvahy dost drasticky přerušil štěkot psa, mňančení zdivočelé kočky, vrznutí dveří a

v neposlední řadě žuchnuti aktovky na zem.

„Ani se nezouvej a vem Vtěrku vyvenčit!“ křikla jsem do předsíně.

„Nemůžu,“ zaúpěl Andílek. „Je mně šíleně blbě.“

„Ale já se už musím připravovat na večer...“

„A co jsi dělala celý den?“ opáčil synáček, a to rozhodlo. Strhala jsem natáčky z hlavy, opláchla si

obličej, natáhla tepláky a vyběhla z domu. Až po třiceti metrech klusu jsem si uvědomila, že drobně prší.

„Vtěrko, pojď, panička se vrátí pro deštníček,“ infantilně jsem žvatlala na fenu, kterou šlo z venčení

kratšího než půl hodiny dostat domů pouze jeřábem. Mezitím, co jsem se sepjatýma rukama klečela před

naším psem a slibovala mu maso zakoupené na nedělní oběd, řádně se rozpršelo. Během několika sekund

nebylo po loknách už ani památky, čehož si zřejmě všimla i Vtěrka a sama se rozběhla k domovu. Než

jsem si frotýrákem vytřela vlasy, začala kvílet před lednicí.

„Nemohla bys utišit toho psa?“ vyčítavě se přišoural syn, evidentně v posledním tažení.

Okamžitě jsem psa umlčela flákem pravé svíčkové a hrdinně potlačila vzlyky, které se mi

nekontrolované draly z úst.

„Uděláš mi čaj? Já si jdu lehnout,“ prohlásil Andílek.

„Nezvládl bys to sám?“

„Sám?“ vytřeštil na mě bulvy a zkroutil se do prenatální pozice.

„Dobře, udělám ti ještě čaj, ale pak už fakt budu muset jít,“ mumlala jsem.

„Jít? A kam chceš jít?!“

Musela jsem se posadit. Porodila jsem monstrum! Po pěti letech dřiny mi konečně vyšla prvotina,

měsíc celé rodině opakuju datum jejího uvedení na trh a on se mě zeptá, kam se chystám!

„Za hodinu mám slavnostní křest své knihy!“ zaječela jsem.

„Nemyslím si, že by to byla poslední kniha, kterou kdy napíšeš, ale klidně běž. Na mě se neohlížej,“

děl ublíženě. „Co by ses se mnou zdržovala, vždyť já jen zvracím, motá se mi hlava, mám horečku a můj

stav se minutu od minuty zhoršuje.“

Netrap mě!

„Obdobné problémy měl jeden spolužák z vyššího ročníku, mám dojem, že to byla meningitida. Ten

kluk měl ovšem úžasný štěstí. Přišel jen o prsty u nohou...“

„Táta s Odlitkem se vrátí z kina po osmé...“ hlesla jsem vyčerpaně.

„To už nemusím být naživu,“ prohlásil Andílek a dotčeně se odpotácel do postele. Sváděla jsem ten

nejtěžší boj v životě a od začátku bylo jasné, že ať se rozhodnu jakkoliv, bude to rozhodnutí špatné. Po

několika mučivých minutách jsem zvolila svoji kariéru a roli bezcitné, špatné matky.

Rychle jsem se oblékla, vyfénovala splihlý účes a mezi dveřmi křikla pozdrav na Andílka.

Neodpověděl. Vrátila jsem se zcepenělá hrůzou, že jsem jeho nemoc podcenila a on tam leží v bezvědomí.

Ležel, to ano, ale do bezvědomí měl díkybohu daleko. Dokonce měl dost energie na plejádu uražených

obličejů a povzdechů.

Odešla jsem. Bylo to poprvé v životě, co jsem dala přednost svým zájmům před blahem rodiny.

Poprvé, co jsem udělala něco jen a jen pro sebe. A cítila jsem se náležitě mizerně. Na křest jsem se

dovlekla obtěžkána výčitkami svědomí a obavou o synovo zdraví. Moje předsevzetí vychutnat si z

prvního drobného úspěchu každou vteřinu se změnilo v přání vychutnat si aspoň jednu jedinou.

Nepodařilo se. Ihned poté, co jedna z pohasínajících hvězdiček pop music potřísnila knihu sektem a

blesky fotoaparátů konečně přestaly blikat, vytratila jsem se. Do zad se mi vřízla čísi jedovatá poznámka:

„Už mizí, no, vždyť jsem to říkala, že všichni spisovatelé jsou děsně nafoukaní...“

Uháněla jsem domů. Vřítila jsem se do předsíně jak lítá saň a s děsivou předtuchou otevřela dveře

pokojíku. Andílek seděl na posteli, na uších sluchátka, kýval se do rytmu hudby a žvýkal přitom rohlík se

salámem. Když mě zmerčil, ani nehnul brvou, jen houkl: „Co je? Ty už seš doma?“

KRÁSA JE STAV MYSLI

„Tak to je přesný,“ pobrblával si manžel v obýváku nad novinami. Ne že bych si zrovna myslela, že

manžel je šílenec, který mluví sám se sebou, to zas ne, ale moc dobře o něm vím, že si rád popovídá a na

protějšku mu nezáleží. Hovoří klidně se psem, kočkou a pokud ani ti nejeví ochotu ke komunikaci, vezme

zavděk i starým kaktusem na parapetu v kuchyni. Můj muž je člověk nenáročný. Ne však toho večera.

„Pojď si to poslechnout!“ křikl na mě a já otráveně slezla z rotopedu. Ještě tři kilometry a mohla jsem

mít splněný denní limit.

„Copak?“ vyčerpaně jsem se sesula do křesla. Už v tom okamžiku mi bylo jasné, že žádná síla na světě

by mne nedonutila, abych na rotoped vlezla ještě téhož večera.

„Tady píšou, jak vy ženský se pořád zbytečně parádíte, potíráte různejma krémama, furt se honíte,

počítáte kalorie a kdo ví co ještě a přitom je to tak jednoduchý!“

Téma mne zaujalo: „Jednoduchý? Se čtyřicítkou přede dveřma a dvěma dětma na krku?!“

„Nemysli na věk, na diety, na luxusní kostýmky, přestaň si odbarvovat vlasy, nos jednoduchý,

pohodlný šaty, protože v jednoduchosti je krása, místo toho rotopedu si dej třeba čokoládovej puding a

podívej se se mnou na něco pěknýho v televizi...“

„To jako na hokej nebo na fotbal, jo?“ rýpla jsem si. Můj muž už léta nesledoval v televizi nic jiného

kromě sportovních přenosů. Tohle byla příležitost, jak mu věc taktně sdělit.

„To je jedno na co,“ nedal se. „Třeba i na nějakej film, jak budeš chtít. Sedneš si tady pěkně ke mně a

místo hekání na rotopedu budeš odpočívat.“

„A budu kynout, na stehnech se mi udělá celulitida, kluci se ke mně přestanou hlásit a ty se spustíš se

svou sekretářkou,“ nastínila jsem další průběh událostí.

„Nesmysl. Sekretářce je přes padesát, tebe máme všichni rádi a věř tomu, že určitě ne proto, jak

vypadáš. Máme tě rádi proto, jaká jsi. A krása, to je stejně jedině stav mysli, zapamatuj si to.“

Tak na tom něco bylo. Můj muž si život užíval, vychutnával. Nedělal nikdy nic, co by nemusel, žádné

jídlo si neodpíral a pokud vím, v životě neviděl činku. Ale svaly měl, to jo. Někdy jsem ho podezřívala, že

mu rostou i po knedlících. To já se dřela jak kůň a sotva by někdo hádal, že jsme stejný ročník.

„Tak co ty na to? Není už na čase, abys přestala blbnout, nezabíjela čas hloupostma a neutrácela peníze

za nesmysly?“ otázal se sugestivně. A já přikývla. Společnými silami jsme odnesli rotoped do sklepa,

vyhodili všechny zkrášlující a omlazující prostředky do koše (nikdy bych neřekla, že máme tak velkou

koupelnu!) a udělali si zmrzlinový pohár.

„Ty jíš šlehačku?“ zděsil se Andílek. „V deset hodin večer? Zešílelas?“

Vědoma si morální převahy, zasmála jsem se: „Jo, jím. A ještě si dám ten kakaovej dort od včerejška.“

„Nedáš,“ pravil.

Na jeho zpupnost a odmlouvání jsem zvyklá, je mu šestnáct a puberta s ním neúnavně lomcuje. „Proč

bych nedala, když mám na to chuť, že jo, tatínku?“

Komik přikývl. V jeho očích jsem však zahlédla výraz mírného zděšení.

„Ten dort si nedáš, protože jsem ho celej dojedl už odpoledne. A buď ráda. Ještě jsem neviděl ženskou,

které by slušely tři brady.“

V mém životě nastal důležitý zlom. Odložila jsem nepohodlné lodičky, přestala si holit lýtka a

podpaždí, do práce chodila v teniskách, jedla třikrát denně a čtyři měsíce nezašla ani na kosmetiku, ani k

holiči. Ovšem ušetřené peníze jsem vhodně investovala do druhých večeří a návštěv cukrárny. Manžel měl

pravdu. Bylo mi skvěle. Když jsem propadala pochybnostem, stál vždy při mně a nebylo mu zatěžko

nesčetněkrát mě ujistit, že miluje moji duši. A duše, jak známo, nemá odbarvené vlasy s tmavými

odrůstajícími kořínky a břicho jak pneumatiku od traktoru.

Kolegyně v práci mě obcházely širokým obloukem a nakonec vyvinuly odvážnou teorii, že moje

změna je jen přirozený důsledek toho, že mě opustil manžel.

„Jste naprosto vedle,“ smála jsem se, div, že mi nezaskočila laskonka se šlehačkou. „S Komikem nám

to klape víc než kdy jindy. Máme teď na sebe mnohem víc času, povídáme si, chodíme spolu na večeře a

máme daleko víc společných zájmů. Viděli jste včera, jak to naši naklepli Finům? To byl koncert na ledě,

co?“

Zjevně moje znovu nabyté štěstí nechápaly.

Blížila se plesová sezóna. Už řadu let chodíme s dvěma spřátelenými manželskými páry tančit. Je to

hezká tradice, ale čím jsem starší, tím méně se na ni těším a tím více mne toto období znervózňuje. V

posledních letech je plesová sezóna pro mne už jen jakási vizitka toho, co jsem dělala po celý rok. A teď

nemám na mysli přečtené knihy, upečené bábovky či přehlídku fotografií z dovolené. Nic takového.

Mluvím tady o stupni zchátralosti mého těla. Na plese, ve večerní róbě mám možnost srovnat pokleslost

svých ňader s pokleslostí ňader přítelkyň, na plese mohu kamarádkám spočítat všechny vrásky a hbitě

vyhodnotit, jak jsem na tom a právě na plese v očích ostatních uvidím, jestli jsem náhodou nepřibrala. A

tak není divu, že mě rok od roku příprava na plesovou sezónu stojí více námahy. Všechny ty diety, cviky

na zpevnění břišních svalů a krémy na zpevnění dekoltů, to vše je naštěstí již minulostí. Letos jsem se na

ples těšila upřímně. Žádná hladovka, žádná nervozita, stres ani nejistota. Konečně jsem ve věku, kdy na

vzhledu přestává záležet, lebedila jsem si. Pravda, mírné roztrpčení jsem pocítila, když jsem byla nucena

vyhlédnuté večerní šaty z elastické krajky oželet, protože jsem při pohledu do zrcadla spatřila panáčka

Michelina a ne Claudii Cardinálovou, ale co. Ty sametové byly taky pěkné. Sice trošku připomínaly

těhotenské, ale trapného nedorozumění jsem se příliš neobávala, vždyť která těhotná ženská na prahu

klimakteria by chodila na plesy, že?

V podvečer, kdy jsme se s Komikem začali připravovat na první ples sezóny, jsem přece jen malinko

zneklidněla: „Určitě ti nevadí, že jsem trochu přibrala?“

„To víš, že ne,“ pravil nepřesvědčivě.

Andílek pohotově otcovu odpověď doplnil: „To víš, že ne, mami. Táta vždycky zbožňoval

vzducholodě.“

Načež všichni tři muži mého života vyprskli smíchy a já se slzami na krajíčku odběhla do koupelny.

„No, tak, Puťko. Už na tebe všichni čekáme. Krásná už je v obýváku a Krásný sedí dole v taxíku. Víš,

co to bude stát?“ naléhavě šeptal Komik za dveřmi.

Vylezla jsem ven. To, co jsem zahlédla v jeho tváři rozhodně nebyl obdiv. Do předsíně vplula Krásná,

nejmíň o dvě kila hubenější, než když jsme spolu chodily na gymnázium, a na sobě měla šaty z elastické

krajky, které jsem si zkoušela v tom (dle manžela) zbytečně předraženém butiku.

„Ty ses ale spravila,“ řekla jízlivě a nakláněla se tak, aby můj muž musel civět do hlubokého výstřihu

těch krásných šatů. Mých šatů!

„Jo, spravila,“ potlačila jsem nutkání servat z Krásné moje šaty. „My teď máme úplně novou filozofii

života,“ mrkala jsem na manžela, aby mě podpořil. Moje spanilá duše nebyla přes těžké sametové šaty

zřejmě vidět, neboť Komik kývl a zašeptal mi do ucha: „Puťko, filozofie je jedna věc, ale rezignace druhá.

Podívej na Krásnou, jak vypadá spokojeně. A nemusí na sobě mít žádné extravagantní šaty ze sametu,

stačí takové obyčejné, prosté...“

To, že prosté krajkové šaty stály šestkrát tolik, co ty moje sametové, jsem zamlčela. Nakvašeně jsem

sledovala svého zachovalého, štíhlého a stále velice pohledného manžela zapadlýma, nenalíčenýma očima

a srostlé obočí mi dodávalo poněkud zarputilý výraz.

„A jakou má Krásná hezkou barvu... ty jsi nějaká pobledlá, měla bys chodit víc na vzduch,“

pokračoval, když se přítelkyně odporoučela uklidnit svého muže, který už půl hodiny dřepěl v taxíku.

O tom, že si Komik zasloužil veřejné lynčování, nebylo pochyb. Dala jsem mu milost s vědomím, že se

ke mně bude nucen celý večer hlásit, a tento fakt bude již sám o sobě satisfakcí dostatečnou.

A hned v pondělí jsem si zaplatila kurz aerobiku, už zase navštěvuji solárium a posilovnu, držím diety,

trhám si obočí, barvím řasy a patlu se drahými krémy. S jediným rozdílem. Dělám to tajně. A můj muž je

spokojený. Tvrdí, že jsem se konečně našla a že moje klidná vyrovnaná mysl ze mě září víc, než kdybych

na sobě měla šperky od Tiffanyho. Mimochodem ta levná, vkusná bižuterie, co mám na krku, je právě od

tamtud... Můžu si to dovolit, nevečeřela jsem šest měsíců.

VĚK JE RELATIVNÍ

Ke čtyřicátým narozeninám jsem od Komika obdržela kožich. Můj první (a zřejmě i poslední) kožich v

životě. Se zalíbením jsem se natřásala před zrcadlem a se stoickým klidem přijala Andílkovu poznámku:

„A mami, není to zbytečný, pořizovat si kožich v tvým věku?“

Nezlobila jsem se. Když mi bylo šestnáct, taky jsem měla dojem, že by si rodiče místo nové ložnice

měli raději zaplatit místo na hřbitově.

Věk je relativní a mé sebevědomí nemůže nic ohrozit, myslela jsem si. Ten kožich byl překrásný,

dlouhý až ke kotníkům a i to málo, co z něj vykukovalo, mi najednou připadalo mnohem pohlednější, než

když to vykukovalo z patnáct let starého županu.

Tři týdny jsem si připadala o dvacet let mladší, abych jednoho rána prudkým úderem zestárla na

padesát. Způsobil to pohled na lakmusový papírek gravitestu. Dva modré proužky se na mě potměšile

šklebily, jako by říkaly: to máš za ten kožich! Pohlédla jsem na svoje lýtka, hustě protkaná křečovými

žilami. Vypadaly jako mapka vodních toků české republiky. A ty vrásky! Měla jsem jich víc, než Komik

vlasů na hlavě! Ano, přála jsem si holčičku, ale před deseti lety, ne teď. Copak bychom jí to mohli udělat?

Celé dětství by musela všem, chudinka, vysvětlovat, že nejsme její prarodiče, souběžně s vypadáváním

jejích mléčných zoubků bychom přicházely o zuby i my, a na maturitní ples bychom si museli vzít

vycházku z domova důchodců. A jak bychom vysvětlili synům, že za jejich studijní připojištění na-

koupíme pleny, kojenecké lahve a kočárek? A navíc máme dvoupokojový byt, kuře má jen čtyři čtvrtky, v

koupelně je kalíšek se čtyřmi otvory pro kartáčky na zuby a do kuchyně se pět lidí ke stolu neposadí,

pokud nábytkářský průmysl nepřijde s patrovou židlí.

Panebože, co budeme dělat?!

„Co bychom dělali?“ podivil se večer Komik. „S miminem omládneme. Už se moc těším.“

„Já nevím. Nějak se mi nechce být nejstarší matkou v republice...“

„Nejstarší? Blázníš? Mně pořád připadáš jako mladá holka.“

„To vysvětli dětem.“

„Klidně,“ očividně nevěděl, o čem mluví. „A jdu na to hned.“

„Mimino?! Přísahej, že nám ho nestrčíš do našeho pokoje!“ zaječel Odlitek. „Když jsem chtěl na

Vánoce ribstol, tvrdils, že se do pokojíčku nevejde už ani terč na šipky, tak na to prosím tě nezapomeň!“

To Andílek zareagoval dospěleji: „Dítě? Co vás to napadlo adoptovat dítě?“

„Kdo říká, že ho chceme adoptovat?“ znejistěl Komik.

„Snad mi nechceš tvrdit, že vy dva... že ty a máma ještě pořád...“ Zbytek věty zanikl v kuckavém

smíchu.

„Ještě nejsme tak staří,“ ohradil se Komik.

„Jasně. Ještě nejste tak staří, abyste si dávaly zuby na noc do skleničky, nosili ortopedické punčochy a

aby vám zakázali řídit auto. Ale sex? Proč si po večerech raději taky neukazujete jizvy po operacích

žlučníku a meziobratlových plotének, jako to dělají rodiče mých spolužáků?“

Bez ohledu na (mírně řečeno) vlažné stanovisko našich synů jsme se na holčičku těšili a rozmazlovali

ji dříve, než přišla na svět. Cpala jsem se potravinami, kterých pro mě do té doby byla škoda, přestala jsem

klukům kontrolovat žákovské knížky, abych se vyvarovala rozčilování, cvičila jsem jógu pro těhotné,

nechala si od Komika masírovat oteklá lýtka a spala patnáct hodin denně. A když jsem v supermarketu

objevila vakuově balené kuřecí čtvrtky po pěti kusech a Komik se uvolil vyvrtat ještě jeden otvor do

držáku na kartáčky na zuby, byla jsem naplno připravená stát se do třetice matkou. Pak jsem potratila.

Bylo mi hůř, než když mi v osmi letech zemřela babička, hůř, než když Andílek ležel v nemocnici s

těžkým zápalem plic, a mnohem hůř, než když nás kompletně vykradli. Bylo mi, jako by kompletně

vykradli moji duši.

Nic podobného už nechci zažít a tak sháním kupce na ten kožich... Nevíte o někom?

HLAVNĚ ŽE SE MÁME RÁDI

S elánem březí slonice jsem se vlekla po chodníku. Na nohou polobotky, co měly své nejlepší dny už

dávno za sebou, v baloňáku, který potřeboval čistírnu stejně zoufale jako jeho majitelka kadeřníka. K

obrubníku přijíždělo povědomé auto. Vysvobodila jsem ruce ze soustavy nákupních tašek, již dlouhá léta

přirozeně dotvářejících moji osobnost, a mávala jsem urputně jak trosečník na pustém ostrově. Můj muž,

jak už to v podobných situacích bývá, mě ani nezaregistroval, oběhl auto, galantně otevřel dveře u

spolujezdce a nechal na sedadlo vplout plavovlasou nymfu v tříčtvrtečním koženém kabátě, na který se já

nezmůžu nikdy, leda že bych umístila své dva syny do sirotčince nebo našla sponzora na jejich výživu.

Zpanikařila jsem. Přišlo to nečekaně. Roky jsem si namlouvala, že případná manželova nevěra v

žádném případě nemůže ohrozit náš harmonický vztah, že jsem kulturní a velkorysá bytost, která je

povznesena nad drobné odskoky od manželského lože a že dobrovolný svazek dvou svébytných tvorů by v

žádném případě neměl připomínat vězeňskou celu. Tváří v tvář skutečnosti jsem pocítila krvelačné

choutky a úpěnlivě prosila Boha, aby ta přerostlá Barbie s nohama až ke krku byla ortodoxní lesba.

(Pravděpodobnost tohoto přání byla zřejmě rovna možnosti, že je Komik v tu chvíli oděn do světlounko

růžových batikovaných jégrovek, jež jsem mu vyrobila vyvářkou bílého prádla společně se synkovými

trenýrkami na tělocvik.)

Než jsem se dopotácela domů, napadla mě spousta pitomostí, koupí střelné zbraně počínaje a

demonstrativní sebevraždou konče. Žárlivost se mi rozlézala útrobami, na nějakou velkorysost či nadhled

už tam nezbylo místa. Byla jsem pološílená vzteky. Zuřila jsem tak, že se děti, sotva mne zahlédly, samy

od sebe pustily do úklidu pokojíku, pes si ode mě odmítl vzít kolečko šunkového salámu a kočka mi v

domnělé sebeobraně rozpárala nové punčocháče. Když mě u večeře spatřil manžel, poradil mi, ať si

vezmu prášek.

„Myslíš strychnin?“ zasyčela jsem.

„Ne, paralen. Vypadáš, jako by na tebe lezla chřipka,“ pravil klidně. Jeho protřelost a schopnost

přetvářky mě omráčila. Jestli na mě leze chřipka, to bych ráda věděla, co leze na tebe, zejména co na tebe

lezlo dnes odpoledne, pomyslela jsem si a zvolna ho opékala zavilým pohledem.

Později jsem se naštěstí vzpamatovala, sebrala síly a poslední zbytky rozumu a začala o svého muže

bojovat. Přece nenechám jen tak zadarmo jiné ženské chlápka, kterému se neošklivím, i když mám strie

široké a hojné jak turistické stezky v Pošumaví. Chlápka, který zkonzumuje bez reptání k večeři

připálenou čočku na kyselo, který jako jediný v rodině ovládá naprogramovat video a který mě dokáže

rozesmát i v čekárně u zubaře.

„Co by sis přál zítra k večeři?“ zeptala jsem se neobyčejně mile. Když dokážu denodenně nasytit syny

vybavené žaludky většími než vítězná dýně na sjezdu zahrádkářů, to by bylo, abych nedokázala vykrmit

jednoho čtyřicátníka tak, aby o něj mladá holka pohledem nezavadila.

„Zítra? A co bych si asi tak moh přát, vždyť je čtvrtek a bez masa řízek neuděláš...“ povzdechl si

Komik.

„Ruším bezmasé čtvrtky i úterky,“ děla jsem odhodlaně s vědomím, že možná budu muset zpeněžit

svoji ledvinu.

„Hurá!“ zařvali jednohlasně synové. Manžel mi beze slova podal teploměr.

Náramek od babičky jsem odnesla do zastavámy, vyhodila katalog cestovní kanceláře Fischer do sběru

a na léto opět zamluvila dřevěnou nekomfortní chatku na břehu Sázavy, ale ne nadarmo. Komik si po

sedmnácti týdnech mého úsilí nedokázal zavázat tkaničku od bot a v obličeji vyhlížel jako těžký alergik

deset minut poté, co ho bodla včela. Zase jsem začala klidně spávat. Byl tak ošklivý, že mohl být jedině

můj.

A pak jsem je potkala znovu. Vycházeli z denního baru, zabráni do rozhovoru, Komik měl ve tváři

klukovský výraz a Nymfa gestikulovala tak přísně, jak bych si to k němu já nikdy nedovolila. Chtěla jsem

se schovat, ale nebylo kam.

„Jé, ahoj, Puťko,“ téměř do mě vrazil můj dobře živený manžel. „Kde se tady bereš?“

„Špehuju tě,“ odsekla jsem a podala mu síťku s bramborami a dvě plata vajec.

Zatímco manželův klukovský výraz plynule přecházel ve výraz vesnického debila, Nymfa se nahlas za-

chechtala: „Tak vy si jako myslíte, že my dva... to je teda fór...“

Dotklo se mě to. Dle mého názoru by mohla plesat štěstím, kdyby o ni stál takový chlap, jako je

Komik. Koza jedna namyšlená!

„To je moje angličtinářka a tohle moje manželka,“ představil nás. „Mělo to být překvapení...“

Taky že bylo! Však mám pro milého Komika taky jedno: mezitím, co oprašoval svoji angličtinu, aby

mě v létě na Kanárech omráčil plynulým slovním projevem, já motivována nepoznanou žárlivostí

prohnala mezitím všechny naše úspory jeho trávícím ústrojím.

No co, Kanárské ostrovy nám neutečou a těch dvanáct kilo miláček v létě na Sázavě hravě shodí.

Hlavní je, že se máme rádi...

NUDA NA GALEJÍCH

Zase telefon! Za posledních dvacet minut už potřetí. Copak jsem telefonní ústředna? Anebo se snad

mezi konkurencí rozkřiklo, že jsem pozadu s psaním románu a musím pracovat? Nebudu to zvedat a

hotovo!

Ach jo. Zvoní a zvoní. Panebože, co je to za blázna? Proč nezavěsí a nezkusí to prostě později? Dobře,

přesvědčil mě, vezmu to. „Prosím?!“

„Proč to nebereš?“ vybafl můj manžel. „Jsem na pohotovosti, nohu mám zasádrovanou pomalu až k

bradě a tobě nestojím ani za to, abys zvedla pitomý sluchátko.“

„Nemohla jsem tušit, že voláš ty... Co se ti stalo?“

„Natrhl jsem si vazy v koleně a pohmoždil čéšku,“ děl vyčítavě, jako bych mu vazy sama přepižlala

pilníčkem na nehty. „Přijeď pro mě do úrazovky. Co nejdřív. Sedím ve vrátnici a mám na sobě jen košili,

tunu sádry a slipy s obrázkem Bárta Simpsona.“

Vyjela jsem ihned a úvahy o tom, jak si manžel mohl přivodit vážný úraz v internetové kavárně, jsem

ráda přenechala lidem s bujnější fantazií. Moje představivost na to zjevně nestačí.

„Žádný druh surfování není tak úplně bezpečný,“ poučil mě Komik, aniž bych se na něco ptala a

trpitelsky se sunul směrem k autu, které posléze ztrestal berlí za to, že je příliš malé.

„Možná je dobře, že se to stalo,“ pobrukoval po chvíli ze zadního sedadla vozu. Přičetla jsem to

poúrazovému šoku a dál zastávala názor zcela opačný. Ještě jsme nebyli doma a už přicházely těžkosti. Na

několika křižovatkách na mě troubili řidiči ostatních aut, neboť si mysleli, že chodidlo vystrčené z okýnka

plní funkci provizorního blinkru, a při vjíždění do garáže jsem manželovi odřela patu. Přesto si nečekanou

situaci pochvaloval: „Budu na neschopence celý měsíc! Chápeš? Konečně na sebe budeme mít víc času.

Můžeme si povídat, koukat spolu na filmy, celé dopoledne se povalovat v posteli, prostě dělat všechno, co

sis vždycky přála.“

Definitivně jsem pohřbila možnost, že bych román stihla dokončit v termínu, a představa neplánované

dovolené se mi pomalu začala zamlouvat.

První den takzvané dovolené začal velmi netradičně. V pět ráno, pro mne tedy v hluboké noci, začal

Komik lomcovat mým ramenem: „Slyšíš, jak venku štěkají psi?“

Mít jen o trochu víc síly, s chutí bych rozšířila výčet jeho zranění. „Slyším. Ale kdybys mě nebudil,

spala bych a neslyšela nic,“ zabručela jsem.

„Ráno psi takhle vyvádějí většinou proto, že pošťačka roznáší noviny.“

Přikryla jsem si hlavu polštářem.

„Já v noci nezamhouřil oko,“ pokračoval. „Poslední dvě hodiny už nemyslím na nic jiného než na

noviny a hrnek kafe. Ale ty klidně spi. Když už jsem to vydržel tak dlouho, dvě hodinky ještě zvládnu.“

Povedlo se. Vyštval mě z postele. Natáhla jsem si baloňák na noční košili, v přízemí vyděsila

postaršího pejskaře, ve schránce našla pouze dva pomačkané letáky a v polospánku vyjela deset pater

výtahem zase domů. Uvařila jsem kávu, ohřála mléko kočce a nakrmila psa.

Následující dvě hodiny jsem strávila převážně ve výtahu. Nahoru a dolů jako trotl. V šest padesát pět

konečně dorazila pošťačka. Zhruba v tu dobu manžel tvrdě usnul. Vypravila jsem děti do školy, vyvenčila

psa a zasedla k počítači.

„Haló?! Kde seš?“ hulákal z ložnice. Jak se ukázalo, nechyběla jsem mu ani tolik já, jako spíš

informace, co plánuju připravit k obědu. Doběhla jsem na nákup a pustila se do vaření. Mezitím, co se

sekaná pekla, jsem manželovi suplovala dálkové ovládání televizoru, které minulý týden kdosi rozšlápl, a

drbala ho pod sádrou pletací jehlicí.

Odpoledne si zdříml. Udělala jsem s Odlitkem úkoly, Andílka odvezla na angličtinu, vyvenčila psa,

vyzvedla Andílka z angličtiny.

„Nějak mi vyhládlo,“ mručel Komik. „Nebyla by tam nějaká svačinka?“

Po svačince jsem doběhla do knihovny a se seznamem v ruce hledala knihy, bez kterých (jak mě

upozornil) se mu koleno dozajista nezhojí. Pak večeře, umýt nádobí, mezitím přepínat programy, větrat,

rozsvěcet, přikrývat, vařit čaj a samozřejmě - drbat pod sádrou. A totéž v bleděmodrém zbývajících třicet

dní.

„Víš, že se docela těším do práce?“ pravil Komik v předvečer sundání sádry. „Představoval jsem si ten

náš společný měsíc úplně jinak, trošku mě to zklamalo. Ani jsme si spolu nepopovídali, pořád jsi někde

lítala. Mám pocit, že už tě nezajímám jako dřív a že se se mnou začínáš nudit...“

SVĚT NARUBY

Nevím proč, ale Odlitek zcela zásadně odmítá připustit, že bych mohla umět řídit auto. Ačkoliv jsme se

spolu již najezdili nějakých kilometrů, jedinou autoritou za volantem je pro něj stále jeho otec. Není divu,

že Odlitkovi občas podlézám.

„Jestli chceš, můžeš si sednout dopředu,“ navrhla jsem mu nedávno. „Není to daleko.“

Celý se rozsvítil. Jestli něco skutečně závidí staršímu bratrovi, pak je to horní postel na palandě a

možnost sedět na sedadle vedle řidiče.

„Tak pojď,“ vybídla jsem ho.

„A myslíš, že je to bezpečné?“ otázal se ještě, ale už se cpal vedle mě. Doufala jsem, že mu moje

velkorysost zacpe pusu aspoň na půl hodiny a já nebudu muset poslouchat všechny ty jedovaté poznámky,

které ovšem on pokládá pouze za nezbytnou osvětu. Mýlila jsem se. Ještě jsme se neodlepili od chodníku,

už spustil: „Raději se připoutám. Když řídí ženská, člověk nikdy neví.“

„Mluvíš o své matce!“ napomenula jsem ho.

„Já vím,“ odvětil a plně se soustředil na řízení. Na mé řízení.

„Neměla bys brzdit v zatáčce,“ upozornil mě takovým tónem, že jsem na okamžik pojala podezření,

zda vedle mě nesedí manžel. Ne, uklidnila jsem se, byla to pouze zmenšená manželova kopie.

„Brzdit se má zásadně před zatáčkou a uprostřed zatáčky naopak přidat plyn,“ pravil s despektem. V

tom, abych ho nevysadila za první křižovatkou, mi bránila pouze skutečnost, že je mu teprve devět.

„Té stopky sis asi nevšimla, viď?!“

„Ale všimla, buď v klidu.“

„V tom případě teda nechápu, proč jsi nezastavila...“

„Skoro jsem zastavila!“ vyštěkla jsem. Jestli se jednou vybourám, určitě to bude kvůli tomu jeho

kibicování, napadlo mě. Kdykoliv Odlitek spustil svou přednášku o řízení, začala jsem si plést i brzdu s

plynem.

„Skoro jsem zastavila je podobnej nesmysl jako skoro jsem se napil,“ pobrblával si. „To bych tě chtěl

vidět, jak bys to vysvětlovala policajtům.“

Vjela jsem do kanálu.

„Uff!“ vykřikl Odlitek. „Málem jsme tam nechali kolo. Já pořád bráchovi říkám, že než bude mít

papíry, tak z tohohle auta bude vrak.“

„Tak Andílek si plánuje, že po mně zdědí auto, jo?“ podivila jsem se. Vzhledem k tomu, že už mě

obral o počítač, tiskárnu a mobil, můžu být ráda, že mám zatím co na sebe a do úst.

„Jestli bude co dědit!“ jízlivě pravil synek. Začínala jsem nabývat přesvědčení, že jsem to s tou

demokracií ve výchově poněkud přehnala.

„Pozor! Na cestě je holub!“ zařval.

Byli jsme na místě, chystala jsem se parkovat. Přežila jsem. Dobrá nálada i shovívavost se mi

navracela: „Holuba nemůžeš přejet, ty trdlo. Je to pták, a má křídla, takže uletí...“

Náhle cosi zamlaskalo.

Vystoupili jsme. Nenápadně jsem odvlekla synka stranou, aby si nepovšiml zkrvaveného chuchvalce

peří. Bylo mi všelijak. Trochu mě však uklidňovalo, že Odlitek mrtvého holuba nezaregistroval. Stejně

nechápu, proč proboha neuletěl! Je mi přes čtyřicet a doteď jsem netušila, že je možné přejet ptáka! Za

mých mladých let ptáci létali! Svět je naruby, nic už nefunguje, jak má. Stárnu. Ach jo. Odlitek má zvířata

nekriticky rád, kdovíjaký šok by mu způsobil pohled na zubožené tělíčko holuba, uvažovala jsem. Už už

jsem se viděla, jak v jeho patnácti letech vysvětluji psycholožce, že můj syn se pomočuje, neboť díky mě

prožil traumatizující zážitky v dětství. A v tom Odlitek přerušil moje pochmurné, sebemrskačské úvahy

věcnou otázkou: „Mami, když někdo zabije holuba, tak je to taky vrah?“

„Proč se ptáš?“ vykoktala jsem zděšeně.

„Nechci, abys šla do vězení jenom proto, že neumíš řídit...“

POZOR NA CHLEBÍČKY!

S postupem přibývajícího věku trávím v koupelně prací na svém zevnějšku stále méně času s

vědomím, že v mém případě ani svěcená voda nepomůže, zatímco u manžela je tomu právě naopak. Teď

už jen čekám, kdy mu začnou růst ploutve a šupiny nebo kdy si nechá změnit jméno Komik na Lachtan.

„Za deset minut jsem hotový!“ křikl na mě dnes odpoledne. Uvařila jsem si kafe, hodila bolavé nohy

na konferenční stolek v pokoji a začetla se do denního tisku. Času jsem měla dost. Už mám

odpozorováno, že Komikových deset minut je třeba vynásobit třemi až čtyřmi, aby se odhad aspoň

částečně přiblížil skutečnosti.

Úvodní strany novin s eufemistickým označením z domova jsem pro tentokrát vynechala (v den svých

narozenin vážně nemám zapotřebí rozčilovat se nad nabubřelými, infantilními či lživými výroky politiků)

a důvěřivě jsem nalistovala povětšinou nekonfliktní kulturní rubriku. Můj zrak okamžitě přitáhly palcové

titulky optimisticky hlásající, že život naštěstí není tak bezbarvý, jak ho nepřesvědčivě líčí jistá brněnská

prozaička, tedy já. Cítila jsem se, jako by mi na jednotce intenzivní péče odpojili kyslík. Pokládat si

otázku, zda recenzi číst nebo ne, bylo zbytečné. Pochopitelně že jsem plátek měla zavřít a vyložit s ním co

nejrychleji dno odpadkového koše. A pochopitelně, že jsem masochisticky zhltala kritiku celou, berouc na

sebe riziko, že z narozeninového večírku bude spíše tryzna.

„Jsem připravený, můžeme vyrazit!“ přikvačil Komik s náladou, jakou si většina lidí neopatřuje pod

sprchou, nýbrž za drahé peníze v baru.

„Nikam nejdu,“ pravila jsem a dramaticky mu podala noviny.

„Co je? Zkrachovala snad banka, kde máme rodinné úspory?“

„Něco mnohem horšího,“ vytrhla jsem mu noviny zase z ruky. Jedině já dokáži číst recenze na své

knihy s tím správným patosem a nasazením. Jo, kdybych v mládí poslechla maminku a šla na herectví, jak

si přála, nemusela jsem se teď tak užírat...

„Tak co o tobě napsali tentokrát?“ zeptal se Komik chlácholivě.

„Že je postava hlavní hrdinky vypreparovaná,“ vzlykla jsem. „Jak může být ta postava vypreparovaná,

když jsem to do poslední nitky já? Copak mi něco chybí? Jestli mě bez mého souhlasu kdosi preparoval,

proč mi neušmikl taky kus žaludku, abych neměla pořád takovou chuť k jídlu?!“

„Protože by sis dnes nemohla dát ten půlkilovej biftek, na kterej se těšíš dva měsíce...“

„Hmm... a taky se tady píše, že příběh je zabydlen pouze plochými a nevýraznými postavami, ústřední

postavu nevyjímaje...“

„Ujišťuju tě, že nejsi nevýrazná a plochá už vůbec ne,“ přistoupil Komik blíže a jemně stiskl moje

poprsí velikosti číslo čtyři. „A že já a naši synové nejsme podobně vyvinutí, to by tě trápit myslím

nemělo.“

Usmála jsem se jen proto, abych mu udělala radost a zkroušeně jsem pokračovala: „Ta historka z

povídky Ukliďte si knihovnu je naprosto nereálná, i mláďata skunků prý mají větší vztah k hygieně než to

popisované dítě...Ukaž mi matku, která by si nechala líbit, aby o jejím synovi někdo veřejně prohlašoval,

že je horší než čuně?“

„Nic si z toho nedělej,“ pravil Komik. „Vsadím se, že ten pisálek ještě žádný děcka nemá. A vsadím,

se, že až je mít bude, změní názor. Hlavně musíme ty noviny schovat před Andílkem, sebevědomí v

pubertě je velmi křehká záležitost...“

„Autorčiny postavy jsou umělé, jako by vypadly z amerického sitcomu, dělají jen to, co jim autorka sa-

ma naplánovala...“ četla jsem dál. „Jak to myslí? V téhle domácnosti jsem smích nezaslechla dobrých

sedm let! A nikdo tady nikdy nedělal nic, jak jsem to naplánovala já! Kdyby to tak bylo, Andílek by místo

sledování Peříčka četl Sienkiewicze, a Odlitek by určitě nebyl přeborníkem jihomoravského kraje v

krkání.“

„Obávám se, že jsi chování členů naší rodiny vylíčila příliš otevřeně na to, aby jakýkoliv kritik mohl

uvěřit, že tak skutečně žijeme...“ moudře poznamenal Komik.

„A nebo tady, to je snad úplně nejhorší,“ nepřestávala jsem. „Sbírečce minipovídek a fejetonů

nepomáhá ani humorná nadsázka; peníze lze investovat vhodnějším způsobem než do knih podobného

typu.“

„Naštěstí pro tebe má pár tisíc čtenářů jiný názor...“

Naštěstí pro mě, mám Komika... Co bych bez něj proboha dělala? Pila rum, jedla prozac jako buráky

anebo se rovnou oběsila? Cítila jsem, jak pocit křivdy zvolna odplouvá, jak se slzné kanálky umoudřují a

hlas se mi vrací do obvyklé polohy. Už skoro zbytečně jsem přečetla poslední odstavec: „Kniha Jednou

nohou v blázinci je pouhou črtou, téma rodičovských a manželských strastí by si zasloužilo hlubší

zpracování. Ačkoliv autorka disponuje nesporným vypravěčským a pozorovacím talentem, zde jej využila

jen zčásti. Otázka, zda je spisovatelka již natolik sebevědomá, že pouští na trh zjevně nedopracované dílo,

se přímo nabízí.“

„Chudinko moje,“ obejmul mě. Jedině on věděl, kolik času jsem nad rukopisem strávila, kolikrát dostal

studenou večeři, musel jít sám do kina a na procházku se psem, protože já stále dokola přepisovala a

opravovala, škrtala a doplňovala. Jedině on ví, že s každou další knihou se moje sebevědomí naopak

zmenšuje - v důsledku nárůstu odpovědnosti ke čtenářům, a že teď, po přečtení recenze, je moje

sebevědomí už menší než zrnko máku.

„Nejraději bych tomu Machírkovi rozbila hubu,“ děla jsem odhodlaně.

„Udělám to za tebe,“ nabídl se, jako ostatně pokaždé. Při desáté knize už máme rituál v podobných

situacích dokonale zaběhnutý.

„Ne, fyzické napadání se mi příčí,“ umírňovala jsem se. „Je potřeba bránit se stejnou zbraní, to jest

slovem. Sednu k počítači a splodím takovou odvetu, že bude potřebovat vlastního psychiatra!“ vzrušeně

jsem šermovala novinami nad hlavou.

„To by si určitě zasloužil,“ sekundoval mi můj muž.

„Ne, článek do novin psát nebudu,“ rozmyslela jsem si to. „Kdepak, ještě by o mně mohli tvrdit, že

mám hysterický vztah k literárním kritikům, jako jeden z kolegů. To by se jim hodilo! Já budu chytřejší a

napíšu Machírkovi pěkně dopis. Žádné výpady, urážky, pěkně na úrovni...“ Odmlčela jsem se. Ruka mě

bolela, jak mi ji Komik ve jménu solidarity tiskl.

„Možná by stačilo, kdybych mu zatelefonovala, viď?“ zeptala jsem se po chvíli.

„Jasně, zavolej mu teď hned, jinak na té oslavě narozenin nebudeš mít klid,“ souhlasil Komik a nechal

mě o samotě. Dobře věděl, že z nejhoršího jsem už venku.

Vytočila jsem číslo nezávislého publicisty a literárního kritika PhDr. Machírka. Zvedl to okamžitě,

jako by na můj telefonát čekal.

„Právě jsem dočetla tu recenzi, co jste napsal...“ šla jsem hned k jádru věci.

„No a?“

„... a chtěla jsem vám poděkovat... je fajn, že ji otiskli v sobotním vydání.“

„Není zač. Docela jsem se nad tou knížkou pobavil.“

Škoda, že jste to tam nenapsal...

„Až vám něco dalšího vyjde, určitě se ozvěte. Rád s vámi udělám rozhovor,“ řekl srdečně a zavěsil.

No, co. Negativní reklama taky reklama, že.

„Tak jak to dopadlo, natřela jsi mu to?“ zeptal se později Komik.

„Ne, tentokrát ne. Ale jestli mi to udělá ještě jednou, tak mu na rautu otrávím chlebíček, přísahám...“

OBSAH

Ukliďte si knihovnu!-------------------------- 5

Andílek---------------------------------------- 8

Komik------------------------------------------ 13

Čestná kráva----------------------------------- 16

Vzala jsem si mimozemšťana--------------- 20

Ať žije válka s roztoči------------------------ 22

Pořádně se odreagovat---------------------- 25

Vzhůru na lysohlávky------------------------ 28

Já na bráchu, brácha na mě----------------- 31

Značkování teritoria-------------------------- 35

Nenech se rušit------------------------------- 39

Protézou Buřta neukousneš----------------- 42

Svěřte se odborníkovi------------------------ 45

Nejlepší je šunková-------------------------- 49

Krásně si tu užijeme-------------------------- 55

Premenstruační tenze------------------------ 58

Úhel pohledu--------------------------------- 61

Rodičovské poblouznění-------------------- 63

Jak to dělaj psi--------------------------------- 66

Zasloužilá matka----------------------------- 71

Kurz asertivity - podomácku--------------- 74

Jak nám dupou králíci----------------------- 78

Velký den------------------------------------- 82

Krása je stav mysli------------------------- 86

Věk je relativní------------------------------ 92

Hlavně že se máme rádi--------------------- 95

Nuda na galejích---------------------------- 99

Svět naruby----------------------------------- 102

Pozor na chlebíčky!------------------------- 105

Simona Monyová

JEDNOU NOHOU V BLÁZINCI

Vydalo Vydavatelství Víkend, 2000

Editor Mgr. Jiří Černý

Redaktor Jaroslav Kašpar

Obálka Jaroslav Mastný

Grafická úprava Lenka Salačová

Kresby Dalibor Vlach

Sazba TYPO JP, s. r. o.,

Vytiskly Tiskárny Vimperk, a. s., Pasovská 55

ISBN 80-7222-162-0