Simona Monyová

Konkurz na milence

1. Den boje s depresí

Kamilu probudil telefon. No, dobře. Tak nějakou Kamilu probudil telefon. A co dál? Má ho zvednout, anebo ne? Taky by s ním mohla mrštit o stěnu a pozorovat, jak se ten pitomej bakelit roztříští. Anebo by se mohla rozbrečet. Hlasitě štkát, popřípadě tiše vzlykat nebo jen tak popotahovat… Kamila stejně jako ostatní postavy mých knih musí dělat, co chci já, to je v pořádku. Problém je však v tom, že od jisté doby jsou mi literární postavy včetně milé Kamily naprosto ukradené. Třináctá kniha. Cosi se ve mně zlomilo. Nakladatel to nazval nedostatkem inspirace. Maminka řekla, že mi chybí společenský život a kamarádka, že potřebuju chlapa. Pravdu mají nejspíš všichni, ale to je mi prd platné. Kdyby mi tak raději poradili, co si počít s Kamilou. Začínám to děvče nesnášet, a to jsme teprve u prvního řádku. Možná by bylo lepší, kdyby se jmenovala Růžena. Růžena… Růžena..Jo, Růža by byla dobrá. Tu si dovedu představit, je tlustá, růžovoučká jak prasátko a do telefonu funí. Ale co s Kamilou? A ještě k tomu ta třetí osoba… To mi snad udělal schválně. Všichni moc dobře vědí, že téměř zásadně píšu jejich formou. Přece se nezblázním jenom proto, že mi počáteční větu nové knihy věnoval sám Mistr. Jediný žijící český spisovatel, jak tvrdí literární kritici a nabubřelí intelektuálové. Kamilu probudil telefon. Věděla, kdo volá. Věděla dokonce, co bude dotyčný říkat, jak se bude zalykat a rozhořčeně odfukovat. Věděla o něm všechno. Žila s ním patnáct let.

Chuděrka. To já jsem vdaná o rok míň a mám toho plné kecky. Nejraději bych dala výpověď. Jsem utahaná, otrávená, vyčerpaná. Už se mi nechce dělat manželku, dokonce se mi nechce dělat ani matku. Nejtěžší profese, kterou znám, a setsakramentsky dlouhý úvazek. Všechno pořád dokola a žádný výrazný efekt. Děti rostou. Rostou tak rychle, že někdy udiveně zírám a říkám si, kde se tady vzaly. Copak jsem tak stará, abych mohla mít syna, který mě dorůstá, který má za sebou první holení a o počítačích toho ví pětkrát tolik, co já?

A taky moc piju. Občas se utrhnu ze řetězu, vyrazím na flám a vrátím se druhý den. Kamarádky říkají, že mám kliku. Jejich mužští by jim to prý zatrhli, možná by z toho byl dokonce rozvod. Je těžké vysvětlovat, že jim tak trochu závidím. Ten můj se mnou nejde nikam. Vlastně se mnou nikdy nikam moc nechodil, ale v posledních několika letech se to ještě zhoršilo. Nemyslím si, že by se za mě styděl, to ne. Bývaly doby, kdy se mi dokonce zdálo, že je na mě pyšný. Vzal si holku, kterou chtěli skoro všichni kamarádi, stouplo mu sebevědomí. Jemu to stačilo, mně bohužel ne. Jsem ten nesnesitelný typ věčného nespokojence.

A taky mám dojem, že jsem na světě sama, opuštěná. Ne že bych neměla přátele, kamarády. To jo. Ale všichni jsou tak nějak vzdálení. Nerozumím jim a oni zase mně. Už od puberty jsem měla podezření, že jsem divná. S nastupujícími lety se podezření změnilo v jistotu. Skrývám to. Nechci se chlubit, ale řekla bych, že to skrývám mistrně. Skoro všichni mě mají za pohoďáka, za ženskou, která na co sáhne, to se jí daří. A přitom je to naopak. Zbabrám co se dá. Celej svůj dosavadní život jsem si zbabrala.

Včera telefonovali z jedněch brněnských novin. Ne že bych byla tak slavná, to ne. Ale člověk za ty roky působení v branži nějaké kontakty naváže, občas se mihne v televizi anebo objeví v nějakém časopise. Je to potřeba. Nestačí psát jednu knížku za druhou. Je nezbytné, aby se to o vás vědělo. Jak už jsem se zmínila, včera telefonoval jeden redaktor, bylo třináctého prosince, Den boje s depresí. Dal mi anketní otázku. „Já, a deprese?“ zasmála jsem se. Myslím, že to znělo velice upřímně. Vylíčila jsem mu, že jsem ten typ klikaře, co s depresemi bojovat nemusí, protože žádné nemívá, a že když se jen blíží náznak nějakého rozladění, tak ho zaháním sexem.

Kecy. Samý kecy, pochopitelně. Z depresí takřka nevyjdu, není snad den, kdy bych neuvažovala o sebevraždě. A ten sex? Ještě před půl rokem stačilo, abych vyžahla flašku šampusu a dokázala jsem se milovat s vlastním mužem. Šampus nezabírá. Žijeme jako sourozenci, jako lidé, kteří byli shodou okolností dosazeni do jedné rodiny a musí spolu vycházet bez ohledu na rozdílnost zájmů a povah. Sourozence si člověk prostě nevybírá, se sourozencem se dokonce nemůžete ani rozvést, musíte být trpěliví a naučit se kompromisu.

Ale zpět ke Kamile, ta holka je na tom nejspíš podobně jako já. A pokud není, je v mé moci zařídit, aby byla.

Kamilu probudil telefon. Věděla, kdo volá. Věděla dokonce, co bude dotyčný říkat, jak se bude zalykat a rozhořčeně odfukovat. Věděla o něm všechno. Žila s ním patnáct let.

„Halóó…“ rozespale zakňourala do sluchátka.

„Uvědomuješ si, že je už skoro poledne?“ zasyčel Erik. Kamila si velmi dobře uvědomovala, že je už poledne, taky si velmi dobře uvědomovala, že přišla opět až v sedm ráno. Přesně v ten správný čas, kdy Erik už odjel do práce, ale děti ještě nevstaly. Vzala si žvýkačku, převlékla se do noční košile, vzbudila je, vypravila do školy a šla si lehnout. Co taky po probdělé noci dělat, mozek stávkuje a tělo se pohybuje jak ve zpomaleném záběru.

„Není ti trapně aspoň před těmi dětmi?“ hučelo to ze sluchátka. Měla chuť zavěsit a spát dál, ale nemohla si to dovolit. Ještě stále se snažila udržovat manželství aspoň formálně. A jak taky jinak? Vždyť to manželství bylo od samého počátku pouze formální, žádná velká láska a pominutí smyslů. Vdávala se z čirého rozumu v necelých dvaceti letech a v pátém měsíci těhotenství. Už na radnici litovala, že nezvolila raději interrupci a svobodu. Narodila se Klárka a o dva roky později Karolínka. Kamila šťastná nebyla, ale měla dojem, že tak to má být. Že právě v tom tkví smysl života. Ve snaze plout s proudem. Dokázat se přizpůsobit, žít jako ostatní, nehledat už žádné vzdušné zámky.

„Kamilo! Slyšíš mě?“

„Slyším,“ konečně odpověděla.

„Tak co mi k tomu řekneš?“

„Nic.“

„ Tak ty se někde opíjíš s cizíma chlapama do rána, pak celý den vyspáváš a nemáš mi k tomu co říct?“ běsnil.

Neměla mu co říct. Moc dobře věděla, že Erik je přesně ten typ chlapa, co štěká a nekouše. Vždycky když rozpoutal hádku, v polovině přibrzdil a začal couvat. Měl strach, že by se mohla sbalit a odejít. Nedocházelo mu, že nemá kam, že je k čtyřpokojovému panelákovému bytu a jeho kontu připoutána jak pes k boudě.

„Kamilo! Tak odpověz!“

„Promiň. Neuvědomila jsem si, kolik je hodin,“ odvětila bezbarvým tónem. Poslední dobou jí bylo všechno tak nějak jedno. Často si pohrávala s myšlenkou, jak by bylo krásné, kdyby Erik zmizel, vypařil se, umřel. Anebo kdyby se zbláznil do té coury, co se s ní tahal vloni, nechal Kamile nějaké odškodnění a prostě vypadnul. Nemusela by se hádat o holky. Vinen by byl on.

„Je zajímavý, že ty si nikdy neuvědomuješ, kolik je hodin!“ řval. Bezmocně a vztekle. Vůbec byl děsný neurotik. Jednou se uprostřed hádky rozhodl otrávit. Demonstrativně. Polykal jakési neškodné léky. Po jednom. Vždycky pořádně zaklonil hlavu a vydatně prášek zapil. Kamila tehdy zůstala úplně klidně sedět na sedačce a pozorovala jeho vystoupení, jako by se nacházela v hledišti divadla. Nic necítila. Dokonce ani opovržení či odpor. To přišlo, až když se Erik snažil léků zbavit. Přikrývala si uši, aby neslyšela jeho dávení se na záchodě. Ale bylo to marné. V paneláku je slyšet všechno. Málem se pozvracela taky.

„Víš, že si nepřeji, aby ses někde tahala po nocích s tou chamradí. Co si o mně pomyslí sousedé, když tě vidí potácet se odněkud z hospody k ránu? Jak já před těmi lidmi vypadám? Jako neschopný ubožák, který si nedokáže ohlídat ani vlastní ženu!“

Křivdila by mu, kdyby tvrdila, že takový je. Erik rozhodně nebyl neschopný. Naopak. Byl to despotický slaboch schopný téměř všeho. A velice se bál, aby se o něm pravda nerozkřikla. Na Kamilu nestačil. Už dobré dva roky nedovolila, aby ji ovládal tak, jak na začátku, a Erik se s tím faktem nehodlal smířit.

„Vykašli se na cizí lidi, ať si myslí, co chtějí,“ namítla docela vlídně. Ty věčné rozepře a scénky ji už dávno nebavily. „Máme přece dohodu.“

„Jistě! Máme dohodu, ale předmětem té dohody není, že mě budeš před okolím neustále zesměšňovat!“ jančil dál. Nechápala, že se mu chce pořád se rozčilovat. Kvůli takovým malichernostem. Když o něco opravdu šlo, většinou nehnul ani brvou.

Kamila se naštvala. Chtělo se jí spát, rozhovor s manželem ji unavoval. „Já tě nezesměšňuju, kdy už konečně pochopíš, že se zesměšňuješ ty sám!“

„Já ? Já že se zesměšňuju! To mi tedy prosím tě vylož!“ už zase pištěl fistulkou. Pan podnikatel. Zaměstnavatel čtyřiceti lidí. Teď by ho měli slyšet, chudáka, pomyslela si Kamila.

„Jestli chceš, můžeme si o tom promluvit, až přijdeš z práce,“ navrhla už docela smířlivě. Chtěla ten nepříjemný hovor mít konečně za sebou. To, že celou záležitost odsunula na večer, sice nebyla žádná výhra, ale aspoň něco. Taky se mohlo stát, že Erik do večera vychladne.

„Dobře. Přijdu v sedm. A doufám, že tam zase nebudou sedět ty dvě krávy!“

Nesnášela, když se o jejích kamarádkách takhle vyjadřoval. Dřív je hájila nahlas, teď už jen v duchu. Nemělo to žádný smysl.

Zavěsila sluchátko. Spát se jí najednou nechtělo. Uklízet anebo vařit už vůbec ne. Ale komu by se taky chtělo. Celý život dělat to samé. Dokola. Brnkla jedné z těch krav, jak je nadutě nazýval její muž, aniž by tušil, že právě ony drží jejich manželství nad vodou. Nebýt jich, zřejmě by to už dávno vzdala. Takhle věděla, že všude je něco a její manželství jí nepřišlo o nic horší než Květino anebo Bětino.

„Čau, nechceš se stavit na kafe?“ zeptala se Kamila. Tato otázka měla svůj podtext. Znamenala, že se něco děje, něco, o čem by bylo dobré si promluvit.

„Jasně. Za pět minut jsem u tebe,“ souhlasila Květa. Bydlela v tomtéž paneláku, o tři patra níž. Kamila ji měla ráda. A obdivovala ji. Květa si svůj život uměla jinak zařídit. Její muž byl sice takový neprůbojný chcípáček, ale milence měla Květa vždycky výstavní. A stála na vlastních nohách. Žádná ekonomická závislost, jakou trpí většina žen. Květa si před léty založila úklidovou firmu, najala tři ženské a jezdila uklízet s nimi. Teď už to řídí z domu, pracovnic má celkem šestnáct a peněz docela dost.

Ozval se zvonek. Kamila na sebe zběžně pohlédla do zrcadla. Alkohol, probdělá noc a dvacka vykouřených cigaret jí neslušela. A Květa s sebou ještě ke všemu nesla sedmičku vína. Kamila otevřela okno a nabídla jí cigaretu. Kdyby Erik ucítil, že zase kouřila, vyšiloval by ještě víc než do telefonu. V tomhle, ale i v mnoha jiných věcech na tom byly s Květou podobně. Ten její chcípáček jí taky zakazoval kde co, aby měl dojem, že je správný chlap a má všechno pod kontrolou. Květa zamířila k lince, jako by byla ve vlastním bytě, vytáhla skleničky, obratně otevřela láhev a nalila. „Seš jak po mladejch, povídej…“ vybídla Kamilu.

„Hodně jsem pila a málo spala…“

„Copak, copak? Už ses konečně rozhoupala?“

„Ještě ne, ale jsem na dobré cestě. Už jsem se s ním aspoň líbala.“ Šlo o to, že ačkoliv Kamila nebyla ošklivá, ani šťastná, nedokázala si podle Květina vzoru najít milence, který by jí zpříjemnil neutěšený život. Adeptů měla hned několik, ale pokaždé, když šlo do tuhého, z nějakého nepochopitelného důvodu couvla.

„A v čem je problém?“ zeptala se Květa věcně. Ta měla milenců hned několik zároveň. Praktikovala to tak celá léta, tvrdila, že to chce jen dobrou organizaci. A hlavně udržet city na uzdě. Kamila si nebyla jistá, jestli by to zvládla. Toužila mnohem víc po lásce než po sexu.

„Asi bych to nedokázala,“ odpověděla.

„Co šílíš? Máš dvě děcka a patnáct let manželství za sebou. Sex je rutina,“ namítla Květa a dolila víno. Kamila cítila, jak rychle jí stoupá do hlavy, zbytkový alkohol působil spolehlivě. Měla ráda tenhle stav počáteční opilosti, kdy se všechno zdá být snadné, kdy nic není problém, jazyk se rozvazuje a stud opadává.

„Tak jak to probíhalo?“ vyzvídala Květa a Kamila jí za to byla vděčná. Už když mluvila o možnosti, že by mohla mít poměr, už v tu chvíli jí bylo líp. Erika v poslední době nesnášela. Byla na něho doslova alergická. Na tu jeho pedantnost, neustálou připosranost a sklony k hysterii. Karikatura chlapa. Otmar - to bylo něco jiného. O tři roky mladší, kytarista rockové kapely, příležitostný herec a naprostý bohém. Kamilu přitahoval svým zevnějškem, svým svobodomyslným způsobem života a taky svojí žádaností. Kdejaká ženská na něm mohla oči nechat. Byl vysoký, snědý, černovlasý a černooký. To, že ho matka měla s nějakým Arabem, na něm bylo přece jen dost znát.

„Včera hráli v Artu, no a pak se zapíjelo. Ten holohlavej číšník, co furt hulí trávu, k ránu zavřel lokál a pořádně jsme to tam rozjeli. Otmar mi pošeptal do ucha, ať s ním zajdu najedno íháčko. Vůbec jsem netušila, co to jako má být. Měla jsem dojem, že nějaká droga, ale přesto jsem šla. Jako ovce. Zatáhl mě přes kuchyni dozadu na dvorek a začal mě líbat. Pak mi řekl že íháčko je intimní hovor a že už to prostě nemohl vydržet. Chtěla jsem mu polibek oplatit, ale v tom tam vlítla ta čůza, co s ní spává, a děsně bodře a srdečně, jako že to celý je náramná švanda, nás dotáhla dovnitř.“

„Dobrý,“ ohodnotila Květa Kamilin výkon a vybídla ji k dalšímu líčení událostí. „No nic, to je všechno.“

„Kdy se uvidíte?“

„To já nevím. Nová vernisáž je až za měsíc a půl, ale třeba se staví někdy na panáka,“ naoko znuděně prohodila Kamila. Ve skutečnosti ji mrzelo, že Otmar nenavrhl žádnou schůzku, ani si nevzal její číslo na mobil. Vlastně mu docela trapně vnucovala svoji vizitku, ale on jen mávl rukou a řekl: „To mi ani nedávej, vizitky já vždycky ztratím.“ Zřejmě si všiml jejího zklamání, protože ji okamžitě horlivě ujistil: „Stavím se, co nejdřív, neboj.“ Rozladilo ji to slovo „neboj“. Říkala si, jestli má vůbec zapotřebí, začínat si s takovým namyšleným děvkařem. Ale hrozně sejí líbil. Už dlouhá léta se nestalo, aby ji někdo tolik přitahoval. Tohle Květě nevykládala. Nedokázala být upřímná ani sama ksobě, natož před kamarádkami. Tvářila se pořád jako světačka. Před dvěma lety založila vlastní galerii, začala se stýkat s lidmi z uměleckých kruhů a to jí dodávalo lesk velkého světa. Skutečnost byla jiná. Galerie skoro nevynášela, Kamila se pořád musela všude doprošovat, trpěla vleklými depresemi a pocitem promarněného života. Tušila, že sama by se ani uživit nedokázala. A to byl taky hlavní důvod, proč zůstávala s Erikem.

Ozval se klíč v zámku. „Holky jdou ze školy,“ řekla Květě a s významným posunkem dodala: „Típni to.“

Květa poslušně zadusila zpola vykouřenou cigaretu, ale komentář si neodpustila: „Prosím tě, nebuď naivní. Klára už nejspíš kouří taky a dávno.“

„Něco víš?“ vyděsila se Kamila.

„Ne, jen si vzpomínám, co jsem dělala v šestnácti já.“

„Je jí patnáct!“

„To je jedno, doba jde dopředu. Holky jsou v patnácti dospělý ženský.“

Kamilu zamrazilo. Okamžitě si představila svoji dceru v náruči nějakého obejdy a málem se jí udělalo nevolno. Umínila si, že s ní co nejdříve promluví.

„Čau!“ křikla Klára směrem do kuchyně, ani nečekala na odpověď. Dveře pokojíku za ní razantně zapadly. Tak to bylo poslední rok dva pořád.

„Tak si ještě fouknem, ne ?“ navrhla Květa. Kamile náhle přišlo nepodstatné, zda bude peskována ještě i za cigarety, či nikoliv. Zdálo se jí, že všechny její jistoty byly postaveny na pilířích z papíru. Rodina se jí odcizuje, manžela nesnáší, práce se jí nedaří. Zapálila si s chutí.

„A co ty, něco nového?“ zeptala se Květy.

„Ale, pořád to stejný. Teď mi do stáje přibyl Mirek, ale vypadli Libor a Bohuš.“

„Libor, to byl ten obchodník se žaluziemi?“

„Ne, to je Lumír. Libor je ten počítačovej maniak. Víš, co mi ten kretén dal k narozeninám?“

„Mám hádat?“

„To bys neuhodla do večera. Dal mi bezdrátovou myš.“

„Myš?!“ zděsila se Kamila.

„Ne živou… k počítači. Kdyby věděl, že si neumím ani zapnout monitor, věnoval by mi raději flašku Martini..“

„A řeklas mu to?“ obdivně se otázala Kamila. Děsně jí imponovalo, jak ve všech svých vztazích umí Květa chodit. Jako by hopsala mezi kalužemi v bílých kalhotách a ty zůstávaly bez poskvrnky. To Kamila by se kalužemi brodila a na konci cesty by byla zráchaná jak vydra.

„Dala jsem mu vale, už mě nudil. Stejně to nikam nevedlo. Pořád nemůžu kápnout na toho pravýho.“

„Chceš se trhnout? „

„Možná. Ale na to, abych pomalu v sedmatřiceti začínala sama s klukem, na to nemám náturu, náhradník by musel stát za to. Samozřejmě že mám jasnou představu. Potřebuju krásnýho, chytrýho a bohatýho chlapíka, kterej je volnej.“

„A nejseš trochu náročná?“

„Náročná? Lidi se dodrápou tak vysoko, jak vysoko si kladou cíle. Když si budeš myslet, že ti stačí instalatér s třema harantama na krku, o nic lepšího nezavadíš, to mi věř,“ vysvětlovala Květa.

Pravda je, že instalatéra neměla nikdy. Samí podnikatelé anebo aspoň dobře situovaní zaměstnanci. Takoví, co chodí v drahých oblecích s kufříkem v ruce. Kamila měla taky sem tam nějakého nápadníka. Většinou s dlouhými vlasy, v ošoupaných džínách a vytahaném svetru. Uměli malovat anebo psali básně, popřípadě jezdili s nějakou nepříliš známou kapelou. Podnikatele měla doma. A věru, stačilo jí to navždy.

Denní limit jsem splnila, Kamča se nám pěkně vybarvuje. Snad bude Mistr spisovatel užitím své věty spokojen. Jsem docela zvědavá, jak si poradí s tou mojí. Možná se na to vykašle a sáhne po hlubokomyslnějším úvodu, než je: „Nechápu, jak jsem na ni mohl zapomenout.“ I když, kdo ví, vždyť ta jeho úvodní věta byla taky úplně obyčejná. No, ať už to dopadne jakkoliv, musím uznat, že vyměnit si úvodní věty svých dalších knih byl fakt dobrej nápad. Mistrovi to pálí, o tom není pochyb. Kdyby ne, necpali by mu jednu literární cenu za druhou, že. To se mně stát nemůže. Píšu takzvanou komerční literaturu. A taky články a rozhovory do několika časopisů. Však když jsem Mistrovi telefonovala poprvé, pěkně se kroutil, že by měl rozhovor dělat se mnou. Ale pak blahosklonně souhlasil a to stejně jen proto, že se za mě přimluvil jeho bratr a že kdysi náhodou jedl jeden z mých kulinářských výtvorů, a ten se mu vryl do paměti víc než já sama. Myslím, že nakonec rozhovor dopadl dobře a nedávno jsem dokonce Mistra navštívila v jednom malém moravském městečku, kde žije. A bylo to velmi příjemné odpoledne, i když ta bariéra intelektuálního zařazení mezi námi čněla do závratné výše. Ale co, já se nezlobím. Jeho živí literární ceny a mě počty prodaných výtisků, každej jsme holt nějakej, jak říkávala babička.

Teď bych měla skončit s úvahami o Mistrovi a vážně se zabývat ústřední postavou Třinácté knihy, jinak to do jara nezmáknu. Už slyším nakladatele: „Paní Bianko, pište, pište, čtenáři rychle zapomínaj…“

Ale co pořád psát? Jsem vyprahlá jak pouštní zrnko písku. A taky tak malinká. Stačí se porozhlédnout v kdejakém knihkupectví a člověk hned vidí, jak málo znamená. Někdy mám dojem, že píše snad každý. Když se seznámím s novým člověkem, hned mi vysvětlí, že budto za a) vždy toužil psát knihy nebo za b) knihu už píše anebo za c) jeho život by stál za sepsání, protože sám o sobě je to hotový román. Děs a hrůza. Lidé prožívají romány, můj život je prázdný. Vždycky byl. Proto taky ten pseudonym Bianka. Jak bianko šek, nevypsaný dotazník, jen můj podpis na konci.

Kamila musí být jiná, křehká, melancholická, její každodennost je pouze nenaplněná, nikoliv prázdná. Že si nakonec milence pořídí, je jasné, ale nemůžu to frknout hned na první stránky, ztratilo by to šťávu. A hlavně: já nevím, jak se takový milenec opatřuje. Mně jde maximálně koketování a pak zbabělý úprk taxíkem. K manželovi a dětem. Ne snad že by mě to za nimi tak táhlo, to ne. Docela ráda si odpočinu. Ale cítím se tam v bezpečí. Koleje, po kterých se můj život ubírá, jsou pěkně vyježděné, do hlaďounka obroušené. Můj život po nich frčí, lidé a zážitky se míhají za okýnky. Nepřibržďuju, ani nedovolím nikomu cizímu přistoupit. Bojím se, že sebemenší překážka na trati by mohla ten můj vláček vykolejit.

2. Totální deziluze

Kamila připravila večeři na stůl, Klára ji štítivě odstrčila s konstatováním, že nejí maso, protože se jí mrtvoly hnusí, Karolínka ohrnovala nos nad knedlíky, protože jí prý roste zadek a Erik odmítl svíčkovou kompletně, jelikož údajně vydatně povečeřel s jakýmsi klientem. Kamila si naložila čtyři kolečka knedlíku, dva kousky masa a celé to hojně přelila omáčkou. Vzpomněla si totiž na dva poslední údajné klienty. Jedné bylo šestadvacet, vlasy měla obarvené na rudo a za ty dva roky existence pseudoobchodního svazku si vysloužila nové Punto. Druhá byla mladinká blondýnka s tupým obličejíčkem a obrovskými ňadry. Délka ani ohodnocení její působnosti Kamile známa nebyla, ani by se nedivila, kdyby tento poměr byl ještě aktuální.

Přecpala se. Druhý den si to bude vyčítat, to jí bylo jasné, už když stála nad hromadou špinavého nádobí v dřezu. Chtěla, aby jí holky pomohly, ale shodou okolností měly obě na zítřek tolik učení, že si nemohly dovolit ztrácet čas umýváním nádobí. Erik toho měl z práce až nad hlavu, takže se vylepil před obrazovku. Kamila umývala nádobí tiše, aby ho nerušila, díval se na zprávy, což je ihned po sledování veškerých fotbalových zápasů ta nejdůležitější činnost v životě muže. Ale tomu ženský nemohou rozumět, ty fňukají u Esmeraldy. Přesně takhle viděl ženské pokolení její drahý muž. Drahý ne ve smyslu, že by ho měla tak ráda, nýbrž ve smyslu, že život s ním ji přišel draho. Totální deziluze. Roky utíkají a lepší už to nebude. Jen horší.

Uvařila kávu. Pro Erika bez cukru, protože cukr způsobuje arteriosklerózu, prý. Pro sebe tři kostky. Na něco člověk umřít musí. Zní to mnohem lépe, když pozůstalí budou jednou říkat: umřela na ucpání tepen, než aby říkali: skočila z okna, chudinka pomatená.

Kamila si sedla do druhého rohu sedačky. V poslední době jí vadil i sebemenší fyzický kontakt. Když se o ni otřel zcela cizí člověk v tramvaji, nevyvolávalo to v ní takový odpor, jako když na ni sáhl její muž.. Muž, jehož dlaně bezpochyby průběžně masírují desítky mladinkých zadnic a ňader.

„Tak… chtěl sis promluvit,“ začala, aby to měla co nejrychleji za sebou. Těšila se do postele. Na nočním stolku měla rozečtenou povídkovou knihu Jednou nohou v blázinci. Ženská co to psala dokázala mít ten správný nadhled, který Kamile chyběl. Dřív si ze sebe taky dělávala legraci, teď by nad sebou nejraději brečela.

Dneska mi psaní moc nejde. Venku neúnavně bagrují, o patro níž řve rádio a sousedka od naproti už dvě hodiny s kýmsi na chodbě nahlas klábosí. Nemůžu se soustředit. Nadrásala jsem sotva stránku a ještě ke všemu jsem si na ní bezostyšně zpropagovala vlastní knihu. Neohrnujte nos, udělali byste to klidně taky, kdybyste měli za sebou tolik popsaných listů papíru jako já…

Ale zpět ke Kamile:

Erik neodpovídal. Zvedla se, odkráčela do kuchyně, kávu vylila do výlevky a šla si vyčistit zuby.

„Jdu spát,“ hlesla směrem k té figuríně před televizí.

„Jak to spát?“ figurína ožila. „Přece jsme se jasně dohodli, že dnes probereme naši situaci.“

„Myslela jsem, že se chceš raději dívat,“ odvětila. V duchu se modlila, ať přitaká a na nějaký pitomý rozhovor se vybodne.

„Chtěl jsem se jenom dodívat na sport,“ děl vyčítavě. „Ale to ty moc dobře víš a záměrně provokuješ, i když je nad slunce jasné, že já si chci rozumně promluvit, ne se hádat.“

„A já se snad chci hádat?“ opáčila už docela naštvaně. Nesnášela ty jeho plamenné projevy.

„Ano, ačkoliv to říkám nerad, jsem plně přesvědčen, že ty se hádat chceš.“

„Jdu si číst,“ opět se zvedla. Chytil ji za loket a vtlačil zpět do sedačky.

„Tady budeš,“ zahučel. Obvyklé kolísání nálad. To taky nesnášela. Vlastně by se stěží našlo něco, co by jí na Erikovi nevadilo. A přitom na začátku jejich manželství k němu vzhlížela s bezmezným obdivem. Ano, obdiv, to je ta správná definice jejích citů k němu; Kamila nemilovala, nýbrž pouze obdivovala.

„Chceš se rozvést?“ štěkl.

„Ne, to víš, že ne. Máme přece dohodu.“ Dohodu uzavřeli zhruba před dvěma lety. Ústně. Takže ji Erik co chvíli obměňoval, jak se mu to právě hodilo. Původní verze zněla, že budou žít vedle sebe, nikoliv spolu, ale funkce rodiny zůstane zachována. Kamile se tenkrát doneslo, že má milenku. A ne první. Překvapivé na tom bylo, žeji to ani nebolelo. Musela se nutit do slz a ublížených scén a to jen proto, že jako náplast za Erikovu nevěru požadovala ždibíček svobody. Erik se natolik bál rozvodu, že jí poskytl nějaké finance, aby mohla rozjet vlastní galerii a už nemusela v reklamce dělat do zblbnutí návrhy plakátů, vizitek a rázných letáků.

„Nejsem právě nadšený, že se scházíš s různými pochybnými živly, ale v rámci naší dohody jsem ochoten to tolerovat,“ děl blahosklonně. Neustále se opájel jakýmsi nepodloženým pocitem vlastní nadřazenosti a morální převahy. „Co však nejsem a nikdy nebudu ochoten přehlížet,“ přidal na důrazu, „je fakt, že se těm individuím začínáš nápadně podobat.“

Kamila zírala. O jejím životě toho Erik zjevně mnoho nevěděl. V podstatě se svými známými neměla nic společného. Chvílemi jim záviděla jejich bouřlivý, nekonvenční život, chvílemi si uvědomovala, že pro ni by takový život nebyl. Nedokázala by existovat v naprostém chaosu a nejistotě. Ráda do jejich prostředí zavítala, ale jen pro zpestření svého nudného manželství. Natrvalo tam nepatřila, to věděla jistojistě. Možná právě tohle byl ten hlavní důvod, proč ji Otmar zároveň přitahoval i odpuzoval. On chtěl povyražení, Kamila pevný, vášnivý, rovnocenný a láskyplný vztah. Dvě zcela neslučitelné věci. Kamila patřila k naivním snílkům. Dovedla si samu sebe představit po boku stále stejného chlápka. Dlouhou řádku let. Klidně až do smrti. Jen to nesměl být Erik. Nebyl pro ni ten pravý, tušila to na samém počátku a ačkoliv jí bylo pětatřicet let, pořád ještě na existenci toho pravého věřila. Tak mocně, jak malé děti věří na Ježíška.

Lidské osudy jsou si podobné, je těžké napsat něco nového, odlišného od předchozích knih. Na prahu středního věku má problémy v manželství kdekdo. Já na rozdíl od knižní Kamily nevěřím, že by mohl existovat ten pravý partner. Po letech těsného soužití se člověku zprotiví každý. Pokouším se rozvzpomenout, kdy se to přihodilo mně. Začalo to nenápadně, plíživě, anebo to přišlo jako blesk z čistého nebe? Nevím, mám utkvělou a nepochybně lživou představu, že jsem toho svého nesnášela odjakživa. Bylo mi čerstvých jedenadvacet, stála jsem s drobnou kytičkou růží, v jednoduchých bílých šatech ve foyer radnice a měla jsem dojem, že můj život končí. Nebýt přísného pohledu otce, pětatřiceti rozjásaných svatebčanů a faktu, že jsem toužila vypadnout z domova, nejspíš bych se už tehdy otočila na podpatku a zmizela. V průběhu čtrnáctiletého manželství mě to napadlo nesčetněkrát, ale bylo to jen takové koketování s myšlenkou osamostatnit se. Když jsem o tom trošku popřemýšlela, zjišťovala jsem, že se to zrealizovat nedá. Kam jít? Bez peněz, s jedním a později dvěma dětmi? A proč vlastně? Kde mám záruku, že potkám někoho vhodnějšího? A nejsou nakonec všichni chlapi stejní, tak jak se to šuškandou povídá?

Nevím, jací jsou muži obecně, já bych je rozdělila do dvou kategorií. Ti, co se hodí do manželství, nemají tu správnou jiskru a naopak ti, co jiskru mají, se nehodí do manželství. A tak léta letoucí hledám chlápka s jiskrou, který by si mě vzal (až se rozvedu s tím bez jiskry, pochopitelně).

O jednom adeptovi na milence, pro rodinný život zcela nepoužitelném, ale soustavně jiskřícím jako vánoční prskavka, bych věděla. Jméno vám neprozradím, já mu říkám Živel. To od něho mám výraz íháčko. Pozval mě na zmíněné íháčko ven před hospůdku. Ačkoliv byl začátek dubna, mrzlo. Kabát jsem nechala uvnitř, měla jsem na sobě na sobě pouze džíny a upnutý svetřík s hlubokým výstřihem. Zdálo se mi, že moje vykukující ňadra se pomalu, ale jistě mění ve dvě sněhové koule. Živel mi nevyznával lásku, nýbrž touhu. Některými výrazy jsem byla znechucena, některými pobouřena, některými šokována. Měla jsem ho za kultivovaného bouřliváka, ale pár panáků a pohled na ženské poprsí z něho udělalo chlíváka. Prostě nic pro mě. A tak to taky zůstalo. Dokonce ani do Třinácté knihy se mi nehodí, Otmar musí být mnohem jemnější, citlivější. Jinak by ho Kamila nechtěla, to je jasné.

3. Kvočny

Kamila ležela v posteli, přitlačená co nejvíce u zdi. Čelem se opírala o chladivou omítku, jedno ucho vtlačené do polštáře, přes druhé přehozenou přikrývku. A stejně pořád slyšela Erikovo chrápání. Nemohla usnout. Byla čím dál víc probraná, ačkoliv před dvěma hodinami uléhala téměř v polospánku. Dostávala vztek. Občas hlasitě zamlaskala. Chrápání na několik vteřin utichlo, aby se pak ozvalo ještě s mnohem větší intenzitou. Kamila zatínala ruce v pěst, natahovala prsty a zase znovu svírala. Jako když se na školení první pomoci předvádí tlukot srdce. Kamila nepředváděla tlukot srdce, nebyla si jistá, jestli vůbec nějaké srdce má. Představovala si, jak zarývá své drobné prstíky do Erikova hrdla. A ta představa nebyla vůbec nepříjemná, naopak.

Převalovala se na posteli a rmoutil ji ubíhající čas. Už se viděla, jak ráno vstane, víčka opuchlá, kruhy pod očima, duše opotřebovaná tak na sto let věku. V poslední době trpěla tímhle pocitem často. Každá hodina, možná dokonce i minuta, kterou promarnila ji trápila. Předpokládala, že tenhle zabitý čas jí bude jednou chybět, že bude promrhaných, probdělých nocí trpce litovat.

Vstala a šla se napít. Víc než žízeň ji z postele vyhnala nervozita a jakýsi těžko definovatelný nepokoj. Přála si, aby se konečně v jejím nudném, plochém životě začalo něco dít. Potřebovala rozruch, trochu vzrušení, aby dokázala přerušit nekonečně dlouhou nit monotónnosti a stereotypu, jen nevěděla, jak toho dosáhnout.

Co to píšu? Nejsou tohleto náhodou moje pocity namísto pocitů nějaké neexistující Kamily? A kdo se to v každém rozhovoru pro časopis či v rádiu holedbal, že nepíše autobiograficky? Měla bych se sebou neprodleně něco udělat, zdá se, že mi dochází nápady, moje příběhy postrádají tu správnou čtivost a šmrnc.

Včera jsem byla s Kvočnami v našem klasickém debatním kroužku. Neberte to nijak hanlivě, to slovo Kvočny. Zkuste si to říct nahlas, vlídně a laskavě, pokuste se to označení chápat, tak jak je míněno. My Kvočny jsme tři obyčejné ženské, které do roztrhání těla roztahují svá ochranná křídla, dvě z nás jsou vdané, jedna svobodná matka. Scházíme se a propíráme náš nepříliš vydařený život tam a zase zpátky. Taková laická psychoterapie. Svobodná matka, Kvočna Doufající nám líčí své sexuální kvality, až my dvě zbylé propadáme komplexům méněcennosti. O sexu se vyjadřuje jako o masakru a touží po solventním živiteli rodiny, kterého by zároveň dokázala mít i dostatečně ráda. Kvočna Smířená sní o liposukci a taky nezávislosti, já ve svých snech nemám tak docela jasno. Všechny tři se však shodně domníváme, že už bychom se nedokázaly bezhlavě zamilovat. Proč taky startovat ten lidský kolotoč zase znovu? Kvůli těm několika málo měsícům povznášejícího pocitu? Na to jsme už příliš zakořeněné ve svých rolích.

Včera jsem měla obzvlášť silnou chandru. Takový ten pocit bezvýchodnosti, jako když léta bloudíte v labyrintu a jen si pořád dokola říkáte: sakra, tady už jsem přece byla. A najednou vám dojde, že tak už to bude až do samého konce, že jste odsouzena k bloudění nadoživotí.

„Dřív jsem si tyhle deprese léčila psaním,“ povzdechla jsem si. „Ale teď už to nezabírá. Nevím, co psát. Všechno, co ve mně bylo, jsem už ze sebe vydala, možná i trochu navíc. Někdy mám dojem, jako bych s každou knížkou ztrácela kus sebe, jako by mě knížky užíraly, kousek po kousku, až zbylo jakési neužitečné, rozhárané torzo bez špetičky citu. Vždyť já už v poslední době nemám chuť ani sílu obejmout vlastní děti.“

Poradily mi, ať tedy pro změnu čerpám ze svého života, ať si postavy nevymýšlím, protože právě to fabulování mě nejspíš tolik vyčerpává. Nápad to není až tak špatný, má však drobnou chybičku. Z čeho mám asi tak čerpat, když nežiju, nýbrž pouze přežívám? Ohlédnu-li se zpátky, vidím za sebou jen vagóny uvařeného jídla, kamiony špinavého prádla a nádobí, stohy přečtených pohádek pro děti a miliony písmenek, které den co den již plno let vyťukávám na svoji ohmatanou počítačovou klávesnicí.

„Musíš prostě začít někam chodit, užívat si, najít si milence a hned bude o čem psát,“ poradila mi Doufající.

„To si nepomůžeš, jenom místo jednoho chlapa budeš mít na krku dva,“ namítla Smířená.

„Nesmysl. Ty si musíš najít někoho, kdo tě bude oblažovat, chodit s tebou na všechny ty společenský akce, kam pořád chodíš sama, někoho, kdo o tebe bude pečovat a rozmazlovat tě,“ oponovala Doufající. „Ideální jsou bohatí ženáči. Tebe budou hýčkat a ponožky ať jim pěkně pere stařenka.“

Uznala jsem, že Doufající má v něčem pravdu. Už se mi skutečně zajídá chodit sama na divadelní premiéry, na různé rauty a večírky. Kdysi se mně jeden redaktor zeptal na manžela. Tehdy jsem odpověděla: „Můj muž je jako Yetti, všichni věří, že existuje, nikdo ho nikdy neviděl.“ Mluvila jsem pravdu, výjimečně. Manžel je doopravdy Yetti, dřív mi to vadilo, teď jsem ráda. Jeho přítomnost na mě působí jak svalová křeč. Když sedí ve stejné místnosti, nedokážu se uvolněně bavit, snad je to tím, že on se nebaví nikdy. Zřejmě z nějaké pošahané zásady, možná kvůli té své neschopnosti se kamkoliv začlenit anebo prostě a jednoduše proto, že je takovej nudnej patron. Nevím, nezajímá mě to. Už pěkně dlouho mě to nezajímá.

„Proč ty máš pořád tolik milenců?“ zeptala jsem se Doufající. Je to jediná skutečná expertka přes milence, kterou znám. Smířená a já jsme moc pohodlné a zbabělé na to, abychom se zajímaly o cizí mužské.

„Aby mi vyplnili ten čas, než se objeví někdo, kdo by za věrnost stál,“ odvětila Doufající. Znělo to logicky.

„Já bych si teda život dalším chlapem nekomplikovala,“ povídala Smířená. „Naprosto mi stačí ten jeden velkej a dva dorůstající. Jenom toho jídla, co zkonzumují. Furt tahám tašky s nákupem, ruce už mám jak starej opičák.“

„Tak si najdi někoho, kdo ti nákup rád donese až domů…“ radila Doufající. Zřejmě z vlastní zkušenosti. Ochotných přicmrndávačů kolem sebe měla vždycky dost a dost.

„Já si nechci nikoho hledat, jsem ráda, jak to je. Ten můj je věčně v práci. Doma je klid, můžu si dělat co chci. A teď, co mi koupil auto, můžu i jet kam chci…“ vysvětlovala Smířená.

„Jo, to samozřejmě můžeš,“ skočila jí do řeči Doufající. „Ale pěkně musíš pokaždé poprosit, aby ti dal peníze na benzin. A to zase taková bomba není. A když ti už milostivě koupí plnou nádrž, tak zase vyžaduje, abys byla doma, kdy on řekne. Když se opozdíš, vyhrožuje rozvodem.“

„Tak zlý to není,“ nepřesvědčivě namítla Smířená, ale já vím, že to tak zlý je. Ona to snáší dobře, já bych se na jejím místě zcvokla. Ale zcvokla bych se i na místě Doufající. Pořád nové vztahy, žádná jistota, žádná perspektiva. A devítiletej kluk aby si stále dokola zvykal na nové potenciální tatínky, protože z pravého tatínka se vyklubal hajzl.

„Tak co, Bianko, jdeš do toho?“ popíchla mě Doufající. „Od zítřka se chlapům nevyhýbej, ber je útokem!“

Přikývla jsem: „Budu se snažit. Co bych pro literaturu neudělala.“

Kamila seděla v kuchyni a popíjela mléko přímo z krabice. Neměla mléko ráda, ale v téhle chvíli jí to bylo srdečně jedno. Mnohem víc než mléko však nesnášela Erika. Pomalu v ní zrálo odhodlání. Musí svůj život neprodleně změnit! Musí se zase mít na co těšit, z čeho se radovat, tohle čekání na smrt je úmorné.

Opláchla si obličej studenou vodou, pod oční víčka bříšky prstů vmasírovala trochu krému proti vráskám a rty přejela hojivým balzámem. Potom si šla konečně lehnout. Do ložnice ne, umínila si, že s tím je konec. Zavrtala se do chlupaté deky na sedačce v obýváku a tvrdě usnula takřka okamžitě. Sny se jí nezdály.

4. Hovno v trávě

Bylo to zvláštní, ale ačkoliv Kamila spala necelé tři hodiny, probudila se svěží. Natáhla si huňatý svetr přes noční košili, připravila holkám snídani a Erikovi kávu. Náladu měla po dlouhé době dobrou, dokonce si tiše prozpěvovala útržek nějakého stupidního šlágru. Odhodlání dokáže člověku rozpumpovat krev víc než lekce aerobiku, to je jasná věc. Během půl hodiny se Kamile podařilo vypakovat celou rodinku z bytu. Rozjařilo ji to ještě víc. Pustila si televizi, pila kafe a pročítala noviny. Kolem desáté obvolala pár lidí z galerie, aby zjistila Otmarovo číslo na mobil. V půl jedenácté mu s tlukoucím srdcem poslala textovku. Žádné důvěrnosti, jen pozvání na panáka. Zavolal okamžitě: „Beruško, hodilo by se ti to zítra večer?“ Předstírala, že přemýšlí. Po chvíli souhlasila.

„Tak v sedm v galerii?“ navrhl Otmar.

„Budu tam,“ řekla a típla mobil. Až když si byla stoprocentně jistá, že je spojení ukončeno, hlasitě si zavýskla. Věděla, že právě tím jediným výkřikem odstartovala svůj nový, zajímavější život.

Jestli budu tuhle knížku psát po takových kouscích, vyjde z toho nakonec komiks, napadlo mě, ale počítač jsem vypnula, v rychlosti hodila do tašky plavky, ručník a opalovací olej do solárka. Doma jsem neměla stání, večer mám schůzku s Hercem.

Vyšla jsem před dům. Na jindy přeplněném parkovišti stálo tak pět šest aut. Jedno z nich je moje. Ojeté a ještě k tomu na leasing. Psát knížky je něco jako charita. O nějaké mzdě se mluvit nedá, člověk inkasuje pouze almužny, ale pořád lepší, než každý den ráno naběhnout někam do práce, hádat se tam s kolegyněmi a poklonkovat šéfovi.

Začala jsem oškrabávat přední sklo. Silná vrstva námrazy mě malinko zviklala v rozhodnutí jet plavat, nakonec zvítězila pevná vůle. Po několika kilometrech jsem zjistila, že opět nefunguje topení, protože jsem zapomněla dolít vodu do prasklého chladiče. Až dopíšu Třináctou knihu, třeba si konečně koupím chladič nový, plánovala jsem si.

V bazénu bylo narváno a voda nesnesitelně studená. Tradiční dva kilometry mi daly pěkně zabrat. S mokrými vlasy jsem usedla zpět do auta a přesunula se do solária. Zuby mi cvakaly tak, že jsem nebyla schopná vyslovit svoji objednávku, ale dvanáct minut v solárku pomohlo. Bylo mi fajn. Domů jsem se vrátila kolem poledne. Výčitky svědomí, že jsem dnes skoro nic nenapsala, mě nijak zvlášť netrápily. Začíná mi to být tak nějak fuk a to je na pováženou. Své pracovní závazky jsem donedávna plnila svědomitě.

Uvařila jsem si kafe, nachystala obložený chleba a vylepila se k televizi. Kolem mě byl zoufalý nepořádek, ale nedokázala jsem se přesvědčit, abych se pustila do úklidu. V poslední době se cítím děsně unavená, i když nic nedělám.

Kolem jedné, právě když se vracel mladší syn ze školy a pes ho vítal zběsilým štěkotem, volal Herec. Tedy vytušila jsem, že je to on. Na displeji mobilu se objevil pouze údaj skryté číslo. Ta nedůvěra mě popudila. Co si o mě myslí? Že ho budu nahánět? Anebo že jeho číslo prodám bulvárnímu tisku či šíleným fanynkám?

„Platí ta večerní schůzka?“ zeptal se.

A proč by neměla platit, říkala jsem si vduchu. Když se na něčem dohodnu anebo něco slíbím, platí to vždycky.

„Samozřejmě, v sedm na Šelepce,“ odvětila jsem rozmrzele a pomyslela si, jestli tohle všechno mám vůbec zapotřebí. Copak nestačí psát knížky? Proč se musím stýkat se všemi těmi lidmi, kteří jsou mi vesměs protivní? Proč se na ně mám vlídně usmívat a tvářit se, že mě ty jejich kecy zajímají? V Americe se o to, aby se knížek prodalo víc, stará manažer, tady by celý výnos z knihy nepokryl jeho měsíční plat.

„Těším se,“ mnohaslibným tónem pravil Herec.

„Taky se těším,“ zalhala jsem nepřesvědčivě.

Odpoledne jsem strávila vařením večeře, dozorem nad úkoly dětí, vyluxováním celého bytu, vyvenčením psa, nákupem, zběžnou úpravou zevnějšku a ve tři čtvrtě na sedm jsem si zavazovala tkaničky ve výtahu. S Yettim jsem se minula, nevadilo mi to. Naopak. Míjení se mi neskonale vyhovuje.

Herec už seděl u stolku a nabubřele konverzoval s číšníkem. Pochopitelně že mu musel dát pocítit, kdo z nich je slavný a úspěšný, a kdo je to hovno v trávě. S nepříjemným tušením, že na tom nejsem o mnoho lépe než zmíněný číšník, jsem usedla naproti. Herec přistoupil hned k věci: „Bianko, rád ti budu dělat kmotra Dvanácté knihy, ale pod jednou podmínkou. Musíš se mnou strávit noc.“

Z posledních sil jsem ze sebe vydolovala náznak úsměvu a pokoušela se zformulovat kloudnou odpověď. Nejraději bych Herce poslala tam, kam už ho zřejmě dlouho nikdo neposlal. Vzpomněla jsem si, jak před patnácti lety, v dobách, kdy jeho sláva ještě byla v prenatálním stadiu, býval fajn, a najednou jsem si nebyla jistá, jestli vůbec po nějaké slávě prahnu. Chci psát, to ano, chci, aby lidé moje knížky kupovali, chci dostávat tučné honoráře, být se sebou spokojená. Ale nechci, aby se ze mě stala namyšlená kráva.

„Bianko, slyšíš? Tak jak to bude s tou nocí?“

Jsem posera. V zájmu kariéry jsem dělala nechápavou: „Noc s tebou klidně strávím, ale náplň té noci bude v mojí režii,“ a tvářila jsem se, že se nechám přefiknout, ačkoliv se mi při té myšlence zvedal žaludek. Ještě o něco víc se mi začal zvedat, když Herci doneslo Hovno v trávě večeři. Vrhl se na pečená žebra jak pračlověk. Omastek mu stékal po dlaních až k zápěstím a zvolna se vpíjel do manžety košile. Brada se mu leskla, čelo orosilo. Hekal, funěl a mlaskal. Prostě chlápek k pomilování. Tak o tomhle mám psát?

Kamila se těšila na zítřek tak mocně, že neměla stání. Jistě, mohla se pustit do úklidu bytu, který volal po generálce jako topící se o pomoc. Nebo si mohla připravit úvodní projev k autorskému čtení jednoho (prý) významného básníka, které se večer mělo konat v její galerii. Anebo mohla konečně Kláře došít tu manchestrovou bundu, slibuje jí to nejméně dva měsíce. Ano, pochopitelně, tohle všechno mohla udělat. Namísto toho brnkla Bětě.

„Jak se vede?“ zeptala se.

„Nijak zvláštně,“ odvětila Běta, v současnosti na mateřské dovolené s ani ne dvouletými dvojčaty. „Nechceš se na chvíli zastavit?“

Kamila chtěla, samozřejmě že chtěla. Proto přece volala. Klábosení s kamarádkami ji v současnosti bavilo ze všeho nejvíc. Když se sešly všechny tři, nebylo to tak úplně ono, rozhovory mezi čtyřma očima byly mnohem zajímavější.

Běta jí otevřela s natáčkami na hlavě, v pokecaném triku a vytahaných teplácích. Usmívala se. Běta se vždycky usmívala. Kamila nechápala, jak to dokáže. Měla tři děti a manžela, který jezdil s tirákem a doma se objevoval nepravidelně a jen na skok.

„Pojď dál a pozor na loužičky,“ řekla Běta.

„Pořídili jste si psa?“

„Ne, kluci se učí chodit bez plínek, ale mají jakýsi odpor k nočníku.“

„Ježíš, ono je to i na koberci!“ Pochopitelně že Kamila hned do vlhké kalužinky šlápla. Ponožka ji okamžitě začala nepříjemně studit. Běta se jen pousmála a informovala ji, že hošíci čurají i na sedačku a do její postele.

„Jak to zvládáš?“ zeptala se Kamila. Kolem Bětiny hlavy prolétla dřevěná kostka. Běta se ani nelekla, ani nerozčílila. Byla zvyklá.

„V pohodě,“ odvětila. „ Teď co je Rosťa ve Švýcarsku, je docela klid.“

Kamilu napadlo, že by nechtěla být přítomna v době, kdy klid není. Tohle stadium by jí naprosto stačilo. „Zase spolu válčíte? „ zeptala se na Bětčina manžela, chorobného žárlivce.

„Jo, podívej,“ vyhrnula si Běta rukáv. „Šest stehů. Za chvíli si na pohotovosti budou myslet, ze jsem největší nemehlo na světě.“

„Co se ti jako stalo tentokrát?“

„Zakopla jsem a prolétla skleněnou výplní.“

„A doopravdy?“

„Totéž, ale místo zakopnutí to byla facka jak dělo. Ještě teď mě brní hlava.“

Kamila si znovu uvědomila, jak je její život v porovnání s Bětiným bezproblémový. A taky si uvědomila, že by si toho svého klidného nekomplikovaného života měla mnohem víc vážit. Chvíli ještě poseděla a pak slalomem mezi loužičkami odešla ke dveřím.

„Dík za kafe,“ řekla, ačkoliv měla sto chutí poděkovat za něco jiného. Za lekci skromnosti. Sama toho chtěla vždycky přehnaně moc a to se nevyplácí.

Šla domů. A pak uklízela, napekla tvarohové koláčky a připravila si ten úvodní projev na večer. Měla dobrý pocit a tak ji napadlo, že by mohla ještě k završení úspěšného dne promluvit s dospívající Klárou. Zaťukala na dveře pokojíku.

Nóó, které se ozvalo, neznělo příliš vstřícně, ale Kamila to nevzdala. Vstoupila dovnitř. Na zemi se válelo špinavé oblečení, různé papíry, sešity, CD a plyšová zvířátka.

„Ani jsem tu bombu neslyšela vybuchnout,“ ucedila Kamila.

Klára sundala z uší sluchátka a posadila se na posteli. „Cože?“ broukla otráveně.

„Že tady máš děsnej binec…“

„Je to snad můj pokoj, ne?“ Kamila přešla drzý tón své pubertální dcery bez povšimnutí.

„Potřebuješ něco?“ znejistěla Klára.

„Ne, nic. Chtěla jsem si s tebou jen pokecat.“

„Panebože…, a o čem?“ protáhla obličej Klára. Koledovala si o pár facek, ale Kamila se obrnila trpělivostí.

„Třeba jestli máš nějakého kluka… nebo o kamarádech. Já nevím, co tě zajímá,“ pravila vstřícně.

Klára se naježila: „No, tos vystihla dokonale, ty opravdu nevíš, co mě zajímá. A vždycky ti to bylo jedno. Tak už to snad ani nebudeme měnit, ne? Ty tři roky, co tady ještě budu bydlet, už nějak překlepem, ne?“

Kamila se beze slova zvedla a odešla z pokojíku. Přesvědčení, že něco nenapravitelně pokazila, ji hlodalo tak silně, až jí vstoupily slzy do očí. Příjemný pocit byl tentam. Zase si připadala opuštěná a zbytečná. Mechanicky nachystala večeři, oblékla si dlouhou černou sukni a černý rolák, do temně modrých desek potažených voskovaným plátnem vložila projev, o kterém si už nebyla tak jistá, že se jí povedl, a jela do galerie.

Bylo tam poloprázdno. Před olejomalbami Ivany Barazi stáli dva mladíci s podobným účesem, brýlemi i oděvem a tichounce si špitali. Kamilu napadlo, že jsou to buď bratři, anebo homosexuálové, a na okamžik pocítila nutkání se jich na to zeptat. Slušnost nakonec zvítězila. Šla dál, kývla na bubeníka a rozhlasovou moderátorku, kteří seděli u stolku v rohu a cosi plamenně řešili, mladá barmanka s kovovým kroužkem v nose švitořila na prošedivělého muže, který seděl na barové stoličce. Kamilu mírně popudilo, že ji ani nepozdravila, ale pak si lépe prohlédla chlapíka u baru a pochopila. Byl to známý herec Ruslan Taras.

Nejspíš si teď říkáte: Ruslan Taras, hmm, tak známý asi nebude, nikdy jsem to jméno neslyšel(a). Jistěže jste ho nemohli slyšet, vymyslela jsem si ho. Nejsem zase tak naivní, jak se zdá. Použiju pravé jméno a do měsíce mám na krku žalobu, kdepak, jen si pěkně lámejte hlavičky, kdo by to mohl být. Já nic neprozradím. Setkání s Hercem mělo totiž svoji dohru v jednom novém jihlavském hotýlku. Herec mě čekal nedaleko náměstí. Bylo po osmé večer, ulice takřka vylidněné. Vystoupila jsem z auta. Divokými posunky cosi signalizoval. Nechápala jsem.

„Deset kroků za mnou,“ pravil, nervózně se rozhlížeje.

„Cože?“

„Pojď deset kroků za mnou, nechci být zítra ve Story.“

Zasmála jsem se. Smích mě přešel v okamžiku, kdy jsem zjistila, že to Herec myslí smrtelně vážně. Cupitala jsem za ním, snažila se dodržet požadovanou vzdálenost deseti kroků a připadala si jako husa.

„Psst,“ zašeptal, když jsem vstoupila do recepce hotelu. Očekávala jsem, že mě požádá, abych padla na všechny čtyři a recepcí se proplížila. Naštěstí se tak nestalo. Herec kývl na mladíka v hotelové uniformě a ten na něj spiklenecky mrkl. Pokoj byl velký, zařízení obyčejné, bez nápadu. Na stolku stála láhev vína a dvě sklenice.

„Posaď se,“ usmíval se Herec v očekávání příjemných zážitků. Nalil víno a mluvil a mluvil a mluvil. Předstírala jsem, že je neskonale zábavný.

„Víš, kolik beru za hodinu svého vystoupení?“ otázal se pyšně.

„Nevím. Kolik?“

„Sedmdesát táců!“

„No, tak to jsem právě ušetřila zhruba třista padesát tisíc,“ řekla jsem.

Začal se řehtat jako idiot.

„Nepůjdeme si lehnout?“ zeptal se, ještě rudý v obličeji.

Rozhlédla jsem se. V pokoji byly tři postele. Manželské dvojlůžko a válenda pod oknem. Zamířila jsem k válendě.

„Tak to ne,“ ohradil se.

„Upozorňovala jsem tě, že s tebou spát nebudu,“ připomněla jsem mu svoji podmínku, kterou ode mě slyšel už odpoledne v telefonu.

„Jistě. To respektuju, ale lehnout si snad vedle mě můžeš, ne?“

Spolkla jsem připomínku, že nám dávno není šestnáct, a vklouzla jsem v tričku a kalhotkách pod peřinu. Herec se pomalu svlékal. Donaha. Pak se ještě chvíli promenádoval po místnosti, asi abych si uvědomila, oč přicházím.

„Četl jsem tu tvoji Devátou knížku, dala by se dobře zfilmovat. Kdybys byla rozumná, mohl bych to na těch správných místech doporučit. Toho psychologa bych mohl i hrát a hned bys byla slavná.“

Uvědomila jsem si, že jsem cokoliv jiného, jen ne rozumná.

Začal se po mě sápat. Byla jsem neodbytná. Trapnost situace vygradovala na maximum.

„Myslel jsem si, že seš dospělá a víš, jak to v životě chodí,“ děl výhružně. „S takovouhle budeš do smrti psát romány pro pár tisíc čtenářů, když nemáš na to, zapojit se do vysoké hry.“

Mlčela jsem. Na jazyku se mi hromadily nadávky nejhoršího kalibru, měla jsem co dělat, aby nezačaly samovolně klouzat ven.

„Bianko, no tak. Trošku se pomazlíme a já ti pak pomůžu s kariérou,“ změnil taktiku.

„Nezájem,“ zasyčela jsem.

„Podívej, copak se ti nelíbí?“ odkryl přikrývku a odhodlaně cloumal svým zvrásnělým penisem. Kdybych ho neznala takovou spoustu let, myslela bych si, že se přede mnou odhaluje uchyl - toho času na útěku z uzavřeného oddělení psychiatrické léčebny.

„Ujde,“ pochválila jsem mu ten jeho klenot.

„Tak proč?“

„Protože já to takhle nedělám. Jsem spisovatelka, ne kurva.“

Zrudl a dotčeně odfrknul: „Víš, kolik jsem jich měl? Stovky. A byly to ženský v jiným postavení než seš ty!“

Momentálně mě ani tolik nezajímalo postavení jeho milenek jako postavení jeho penisu. Poradila jsem mu, ať se aspoň přikryje.

„Vzrušuju tě, že?“ vyložil si to opět po svém. Méně než on mě mohl vzrušovat snad pouze eunuch.

„Víš co, já už po tobě nechci, abys dělal kmotra mé knize, a ty po mě taky nic nechtěj. Půjdem spát, jo?“

„Tak dobře,“ vzdal to. „Ale uvědom si, že kamarádům musím říct, že jsem tě dostal. Nenechám se znemožnit od nějaké pošahané frigidní autorky ženských románků.“

„Klidně jim to řekni,“ usmála jsem se. „A já jim pak povím, že máš malýho scvrklýho pindoura a že to stálo za hovno.“

Sklapl. Tak skončila epizoda s názvem Herec. Vzpomněla jsem si na Kvočnu Doufající a její rady. Musela jsem se smát nahlas. Pořídit si milence je vážně hračka, ale kdo by o takového vola stál? Moje knižní Kamila sotva. Napíšu pro ni lepšího herce, Ruslan Taras bude k pomilování, to se vsaďte. Jo, bude k pomilování, už jsem se rozhodla, ale nějaký zádrhel tam vymyslet musím, jinak by knížka skončila bimbáním svatebních zvonů někde na stránce padesát, a to by mi nakladatel dal.

Kamila přistoupila k baru. Kovovými kroužky prošpikovaná barmanka si jí konečně uráčila všimnout a zdvořile ji pozdravila. A pak ji představila Ruslanovi. Jako majitelku galerie. Znělo to dobře. Kamila se narovnala, stáhla břicho a ústa zformovala do toho nejkouzelnějšího úsměvu, jakého byla schopna. Ruslan Taras jí políbil ruku a ihned začal tokat. Kamile to bylo příjemné. Máloco ji dokázalo tak potěšit, jako zájem mužů. A Ruslan Taras byl muž s velkým M.

„Můžu vás pozvat na skleničku ? „ otázal se zdvořile. Tak zdvořile, že jí na okamžik připomněl Oldřicha Nového.

„Jistě,“ usmála se koketně.

„A co pijete?“

Kamila se zarazila. Najednou jí přišlo jaksi nepatřičné říct, že pije cokoliv, a to ve velkém. Usoudila, že vinný střik nemůže nic pokazit, a požádala o něj. Přiťukli si. Do galerie vpadl hlouček mladých lidí, pravděpodobně vysokoškoláků. Kamila se spokojeně zavrtěla na barové stoličce, pyšná, v jaké společnosti se ocitla. Mládež se usadila k největšímu stolku, bundy a kabáty přehodila přes opěradla židlí, ačkoliv v rohu místnosti stál mohutný starý věšák. Ruslanovi nikdo z nich nevěnoval jediný pohled. Kamila byla dotčená a odhodlaná celou věc napravit. Dala si ještě jeden střik. Ruslan se rozvykládal o řevnivosti mezi umělci a herci obzvlášť. Chápala, že mu kolegové závidějí, byl pohledný, šarmantní a bohatý. Řekla mu to.

„Máte tady ještě nějakou práci, anebo bych vás mohl vytáhnout někam na večeři?“

„Večeři neodmítnu,“ řekla a horečně přemýšlela, komu by tak mohla svěřit úvodní projev k autorskému čtení. Napadla ji spásná myšlenka. „Jen si něco zařídím,“ špitla, „počkáte okamžik?“

„Třeba věčnost,“ odvětil.

Kamila se jak omámená odpotácela a naléhavým tónem požádala rozhlasovou moderátorku, aby ji zastoupila. Nechtěla o tom ani slyšet. Na pět stovek slyšela docela dobře.

„Tak můžeme jít?“ mrkla Kamila na Ruslana. Vedle něj si připadala štíhlejší, pohlednější a mladší. Přehnaně nahlas oznámila barmance, že odchází povečeřet s panem Tarasem a že kdyby nastaly nějaké komplikace, bude na mobilu. Sama neměla ponětí, jaké komplikace by mohly nastat, ale zdálo se jí, že to znělo dobře. Vypadala náhle nepostradatelně a náležitě emancipovaně. Jejich společný odchod už nezůstal bez povšimnutí. Lidé se po nich otáčeli, něco si šeptali, posunky ukazovali na Ruslana. Kamilino sebevědomí zažívalo ozdravnou lázeň. Pyšně usedla do temně modrého bavoráku a jen litovala, že okýnka jsou zatmavená. Chtěla, aby co nejvíce lidí vidělo, kdo ji veze.

„Máte ráda koně?“ zeptal se Ruslan a pohotově přidal vtipnou historku z natáčení. Kamila se smála a podotkla, že na koni seděla pouze jednou, nasedat musela z ohrady a málem se počurala strachy z té výšky. Nebyla to sice pravda, ale působilo to zároveň světácky i skromně. To byla Kamilina image. Co na tom, že koně viděla nejblíž ze vzdálenosti několika desítek metrů?

„A chtěla byste se svézt? Můj přítel vlastní farmu, nebyl by žádný problém to zařídit…“ Kamile se sevřelo srdce hrůzou.

„Zajedeme tam, co říkáte?“ Neříkala nic. Sotva znatelně kývla.

„Fajn,“ rozjařil se. „Dnes pochopitelně jezdit nebudeme, ale je tam příjemné posezení, mohli bychom se najíst a při té příležitosti si domluvit vyjížďku na zítřek.“

Děkovala Bohu, že je už černočerná tma. A se zítřkem si starosti nedělala, byla rozhodnutá žít dneškem.

Tak fajn, to bychom měli. Romantika, koníčci, večeře při svíčkách. To by se mohlo líbit. Vypnula jsem počítač a přemýšlela, co budeme mít k večeři my. Tedy já, synové se žaludky jak nafukovací míče a Yetti. Provedla jsem zběžnou revizi potravinových zásob. Poloprázdné regály lednice na mě potměšile mrkaly, venku tma a mráz, nákup nepřipadá v úvahu. Bude chleba ve vajíčku, rozhodla jsem. Potřetí tento měsíc, pochválena nebudu. Tak ještě puding se šlehačkou jako dezert, Yettimu vyžehlit všechny košile a klukům vyluxovat pokojíček, to by mohlo zabrat. Stejně to nechápu. Proč podstupuji to nekonečné pachtění se? Proč se odmalička snažím být hodná dcera, sestra, později manželka, matka? Čekám snad, že za to všechno jednou přijde odměna? Odměna ve formě čeho? Lásky, peněz, klidu, spokojenosti, chvály anebo snad titulu Žena roku?

Když o tom všem tak někdy přemýšlím, říkám si, že můj jediný opravdový cíl je dovést děti do dospělosti a co nejlépe je na ni připravit. A po tu dobu musím omezit všechny svoje potřeby a tužby. Pak přijde svoboda. Budu sedět v malé garsonce, prsty mi budou běhat po klávesnici počítače a u nohou bude spát pes. Yetti občas přijde na večeři, možná tu a tam zůstane i přes noc, bude mi vzácnější. Zase se na něho budu těšit, protože naprostá samota je zlá.

Smažím topinky ve vajíčku a usmívám se nad svými představami. A pak mě napadá, že i ta vytoužená svoboda může být klín, kterým vyrážím jiný klín. A že už jich na kontě mám! Kolikrát jsem jen doufala, že nějaká radikální změna mě dovede ke spokojenosti! Díky této naivní víře se narodil druhý syn a sotva jsem ho vypiplala z plenek, krize se vrátila a ještě s mnohem větší intenzitou. Potom jsem si vyžebrala stěhování do většího bytu. S radostí jsem ho zařizovala, těšila se z každé maličkosti, zažívala jsem ten opojný pocit nového začátku. Po čase to přestalo fungovat. Dvě děti byly až až a tak přibylo kotě. O rok později pes. A jak jsem zjišťovala, že další možnost vyléčit se z vleklé nespokojenosti selhala, přicházely deprese mnohem silnější než dřív. Závidím všem spokojeným lidem. Závidím Smířené. Jsem štvanec, co hledá další a další berličky a šidítka, aby vůbec mohl čas od času v noci klidně spát.

V zámku zarachotil klíč, pes divoce vítal svého páníčka. Přidala jsem se k němu a objala Yettiho.

„Kluci ještě nejsou doma?“ zeptal se.

„Sáňkují. Přijdou každou chvíli,“ odvětila jsem jak bezduchá. K smrti mě nudí odpovídat den co den na stejné otázky. Ale o čem si tak chcete povídat po čtrnácti letech manželství?

Mám v zásobě pár desítek obrázků z minulosti, které si v mozku usilovně promítám, abych dokázala mít svého muže ještě aspoň trochu ráda. Zouvá si boty a blýskne po mě začínající pleší. Ordinuji si prastarý obrázek. Přijíždím z práce, osm měsíců staré břicho vleču jak těžký náklad. Odemykám dveře našeho pronajatého domečku, všude kbelíky s barvou, stěny svítí čerstvou bělobou. Yetti sedí na podlaze a třese se v zimnici. Odnesl to zápalem plic, ale náš první domov vymaloval i přes vysokou horečku. Dojemná historka.

„Uděláš mi kafe?“ ptá se.

Udělám mu kafe. Jedno před večeří, druhé po ní. Někdy ho podezřívám, že mu v žilách koluje už jen čistá káva.

Sedám si naproti ke stolu. Mlčíme. „Co v práci?“ ptám se, protože to ticho mi drásá nervy.

„Ušlo to.“ Mlčíme.

„Jak se ti psalo?“ oplácí mi otázku.

„Ušlo to,“ povídám a zdá se mi, že okovy, kterými jsem připoutána k rodinnému krbu, zlověstně chrastí.

5. Zbytečná investice

Budík drnčí. Venku je ještě tma. Potmě se má spát! vyčítám bůhvíkomu, navlékám si modrý froté župan, který se mnou prožil půl života. Podle toho taky vypadá. Kocour na mě vříská, plete se mi pod nohy a dožaduje se mazlení. Skláním se. Kocouři to mají jednoduché, třou se člověku tak dlouho o lýtko, až člověk podlehne a zavrtá prsty do jejich hebké srsti. Nejsem kocour a třít se neumím. Moje volání po něze je hluché.

Kluci nechtějí vstávat. Den co den ta samá písnička: ještě chvilku, bolí mě hlava, nenávidím školu.

„Pohněte, kakao je na stole!“ křičím. Posléze na ně křičím i u snídaně. Jsem podrážděná a protivná jak stará panna.

Teple se oblékám a beru psa na vodítko. Radostně kolem mě tančí, kvíká, vrtí ocáskem. A pak nedočkavost způsobuje, že předsíní se pomalu rozlézá nažloutlá kalužinka.

Vytřu ji hadrem a štěknu někam do útrob bytu: „Kluci, tak dělejte! Počkám na vás u výtahu.“

Blokuji ho nejméně pět minut, než se přišourají. Sledují mě zavilým pohledem. Matka tyran, která vyžaduje, aby její nebohá dítka pětkrát týdně navštěvovala mučírnu s názvem škola.

„Milanovi maminka vždycky napíše omluvenku, že zvracel, a on si může celý dopoledne hrát na počítači,“ praví Mladší vyčítavě. Starší už to vzdal.

„A Janička včera nešla do školy jen proto, že k nim přijela pražská babička!“ zkouší Mladší moji trpělivost.

Vycházíme před dům. „Jestli se vám to nelíbí, najděte si nějakou lepší matku,“ říkám nakvašeně. A pak se ohlédnu a vidím ty dvě chvátající postavičky s tlumokem na zádech, Mladšímu se třese bambule na čepici, jako kdyby vzlykal. Srdce se mi svírá úzkostí. Nejraději bych se za nimi rozběhla, objala je a utěšila. Slibuju si, že zítra ráno už na ně budu hodná. Dělám to tak každý den a skoro nikdy se mi to nepodaří. Asi navzdory svým předsevzetím nebudu moc dobrá máma.

Zabočuji první pěšinkou mezi stromy v parku, pes se po mě vyčítavě ohlédne. Moc dobře ví, že procházka bude brzy u konce. Je mi zima, opět jsem si zapomněla vzít rukavice. Těším se na ranní kávu a noviny. Můj každodenní rituál. Otírám psovi tlapky, vzpouzí se. Je mu to nepříjemné stejně jakou koupání anebo pročesávání srsti. Napadá mě, že vlastně svým bližním neustále jen škodím. Děti budím, když by rády spaly, nutím je uklízet pokoj, učit se, umývat si uši. Kocourovi zastřihuji drápky a psa tahám domů, když by se chtěl prohánět po parku. Yettimu se vymlouvám, když má chuť se milovat. Jsem nemožná.

Stavím si vodu na kafe, listuji novinami, pouštím si k tomu televizi. Káva vypita, noviny dočteny a já stále nepřítomně civím na barevné pohybující se obrázky. Nemůžu se donutit k práci. Otevírám okno, abych se trochu probrala. Zívám, až mi lupe za ušima. A pak uléhám do postele. V džínách a ve svetru. Jsem k smrti unavená, je mi zima a tak nějak bolestivě smutno. Kdo ví z čeho. Budím se, když Mladší odemyká byt a pes ho pisklavým štěkotem vítá. Urychleně vylézám z postele, usedám k poznámkovému bloku a předstírám práci. Matka Herodes. Děti vyhnala do školy a sama se válí v posteli. Chandra bobtná jak piškot vhozený do mléka. Je půl druhé a já konečně zapínám počítač.

Kamila se cítila příjemně opilá už po druhé skleničce whisky. Ruslan Taras se zdál být naprosto střízlivý, povídal a povídal. S náboženským zanícením ho poslouchala. Připadala si důležitá a žádoucí. Kdyby nebyla co k čemu, sotva by se s ní zahazoval herec jeho věhlasu a kvalit.

Při třetí skleničce se osmělila a navrhla mu tykání. Vypadal potěšeně, což zpečetil tím, že jí pod stolem začal osahávat koleno. Nebylo jí to nepříjemné. Naopak, touha, kterou pociťovala, ji zaskočila. Telepaticky se snažila posunout jeho ruku výš směrem k rozkroku. Znovu se napila. Měla dojem, jako by vystoupila ze svého těla a netečně pozorovala, co s ním Ruslan provádí. Nebránila se tomu. A nebránila se ani, když ji za ruku vlekl kolem recepce svého hotelu. Sotva však vstoupila do pokoje, všechen letitý ostych a cudnost se opět připomněly. Ruslan zaregistroval tu drobnou proměnu v jejím chování a telefonicky objednal dvě láhve sektu, čerstvé jahody a obloženou mísu. Díval se na ni takovým zvláštním pohledem, jako by říkal: však počkej, ono nám vyhládne.

Kamila vypila sklenku šampaňského na ex a požádala ihned o další. Alkohol jí rozvazoval jazyk, mlela páté přes deváté a Ruslan ji pozoroval, jako by chápal, že se slovy zbavuje nervozity z příštích událostí. Byl trpělivý. Věděl, že Kamila už necouvne. V obličeji měla tolik odhodlání, že by z fleku mohla hrát Johanku z Arku.

„Lehneme si?“ opatrně zjišťoval, jestli již nastal ten správný čas. Chtěla to udělat. Věděla, že lepší příležitost už nenajde. Byla zvědavá, jak se milují jiní muži, byla zvědavá, jestli v ní Ruslan objeví nějakou třináctou komnatu, kterou Erik objevit nedokázal, neuměl anebo nechtěl.

„Dobře, lehneme,“ svolila a začala se svlékat. Světlo lampičky se jí zdálo ještě příliš ostré, ale netroufala si zhasnout úplně. Ve spodním prádle zalezla pod deku. Víc než šestnáct let se nesvlékla před jiným mužem než tím vlastním, když nepočítáme lékaře. Překvapilo ji, že to vlastně nebylo ani tak těžké. Ruslan ji začal líbat. Jeho polibky byly takové hygienické. Nic necítila. Dala by přednost konverzaci a laskání jen tak mimochodem. Ruslan už ale nebyl ochoten podřizovat se jejím rozmarům a mindrákům. Najednou nechápala, co tam dělá, proč leží v cizí posteli, nad ní supí cizí muž, heká a sténá, kapky jeho potu jí padají do tváře. Předstírala vzrušení. Doufala, že se celá věc urychlí. Ruslan vyjekl a zkřivil obličej. Chtěla se vymanit, ale nepustil ji a bušil do ní dál. Připadalo jí to nekonečné. Přemýšlela o tom, že na taxíka už jí nevybyly žádné peníze a že bude muset domů tramvají. Ruslan skončil. Byla myšlenkami tak vzdálená, že dokonce zapomněla předstírat orgasmus. Teď o ní sice bude všude vykládat, jaké je dřevo, ale aspoň se vyzula ze zítřejší vyjížďky na koni. O dalším setkání už bezpochyby nepadne ani slovo.

Zvonění mobilu přerušilo tok mých myšlenek. Rozmrzele jsem vyklouzla z Kamily a stala se opět Biankou. Volal Živel.

„Úplně mě zanedbáváš,“ pravil naoko vyčítavě. Napadlo mě, že mu nejspíš odřekla některá z jeho kočiček a má volný večer. Moje tušení se potvrdilo a ačkoliv se mi moc nechtělo, svolila jsem se schůzkou, vědoma si toho, že z psaní pro dnešek nebude už nic.

Večer jsem se osprchovala, vyholila si podpaždí, vyfoukala vlasy a oblékla novou halenku. Pojednou jsem si připadala trapně a znovu jsem se svlékla, natáhla na sebe to nejstarší a nejsepranější spodní prádlo, obnošený rolák a džíny. Proč asi? Měly mě snad spodní kalhotky s vytahanými gumičkami ochránit před pokušením?

Přišel pozdě. Obvykle chodí tak pozdě, že se o něm traduje, že chodí jindy. Deset minut je ještě v normě, ale já mám jiné normy. Mnohem přísnější. Byla jsem naštvaná a litovala, že jsem nezůstala doma. Najednou se mi zastesklo po klidném večeru u televize, bylo mi smutno, že neuložím kluky do postýlek a Mladšímu nepřečtu pár stránek z Macha a Šebestové.

Živel naopak sršel humorem a nenápadně mi naznačoval, že jeho žena i s dcerou odjeli mimo Brno, doma zůstalo jen morče a on by mi ho děsně rád ukázal, protože to není morče ledajaké, nýbrž morče gigant. Nejsem naivní a Živel není ani zdaleka první, kdo mi kdy chtěl předvést svoji sbírku motýlů, ale přesto jsem s ním vlezla do taxíku a jela. Sama nevím, proč. Vystoupili jsme před jedním z odporně šedivých paneláků, já se otočila, jako kdyby mě něco jedovatého kouslo, znovu nasedla do auta a než jsem zabouchla dveře, hlasitě jsem zvolala: „Promiň!“

Živel stál, jako kdyby přimrzl k chodníku, jeho oči byly taky mrazivé a nejspíš mu hlavou táhlo, na kolik ho ten zmařený večer s očividně pošahanou spisovatelkou přišel.

Milý Živle, každý holt občas investujeme zbytečně, ale přesto ještě jednou se omlouvám.

Kamila se rozhlédla, tramvaj byla poloprázdná, ve dvě v noci většina lidí už spí. Tedy v týdnu určitě. Na předposlední zastávce přistoupil opilý mladík a se zájmem si ji prohlížel. Okamžitě ji napadlo, že na ní soulož s Ruslanem zanechala viditelné stopy. Přemítala, jestli má na krku škrábance, jestli má rozmazané líčidlo anebo naběhlé rty. Doma se podívala do zrcadla a k velkému údivu zaznamenala, že je úplně stejná. Necítila výčitky svědomí. Necítila ani uspokojení, že konečně zvládla udělat ten první krok do neznáma. Naopak, cítila se, jako kdyby někdo koženými důtkami napráskal její duši. Vlezla si do vany s nadějí, že ze sebe nepříjemný zážitek smyje. Nezabíralo to. Šla do kuchyně a otevřela si láhev koňaku. Nebyla zvyklá se opíjet o samotě, ale dařilo se jí to. Dokonce tak dobře, že k ránu zvracela. Erik se právě vypravoval do kanceláře. Zabrala koupelnu na půl hodiny, ťukal na dveře a hudroval.

„Není mi dobře,“ řekla omluvně, když konečně vylezla ven. Zřejmě vypadala opravdu zbědovaně, protože Erik soucitným tónem navrhl, že ji odveze k lékaři. Pocítila k němu prudký nával něhy, jaký už dlouho ne. Zaskočilo ji to.

„Lehnu si, to bude dobré,“ bylo jí hanba, že mu způsobuje zbytečnou starost.

„Přijdu dřív domů,“ slíbil a odjel.

Až do okamžiku, než si uvědomila, že večer má rande s Otmarem, se těšila, že se Erik kvůli ní vrátí z práce dřív, něco podobného neudělal už dlouhá léta. Umínila si, že schůzku odřekne, vzbudila holky do školy a s klidným svědomím (je přece nemocná!) zalezla do postele. Blaženě se zavrtala pod peřinu, postel je prostě postel, pomyslela si a těsně před usnutím ještě zvažovala, jestli její rozhodnutí odstěhovat se z ložnice na sedačku v obýváku nebylo poněkud unáhlené. Potom se jí zdály zmatené sny o vlhkých slizkých chapadlech nějaké potvory, která sice měla Ruslanovu hlavu, ale jinak lidskou bytost nepřipomínala ani vzdáleně. Kamila se probudila zpocená. Pohledem na budík zjistila, že spala celé tři hodiny, užasle si protírala oči, jako by nevěřila. Pak se osprchovala, natáhla na sebe staré Erikovo tričko, které ráda nosila, a jen tak, bosá, bez spodního prádla, se procházela po bytě. Přemítala o Erikovi, o jeho škrobenosti a odtažitosti. Tohle byly vlastnosti, které jí vadily od samého začátku, ale jako většina naivních husiček doufala, že je v její moci ho změnit. Změnil se, ale k horšímu. K odtažitosti a škrobenosti přibyla ještě nadutost, panovačnost a nesnesitelné puntičkářství. Najednou nechápala, proč by měla rušit schůzku s Otmarem, záblesk náklonnosti k Erikovi, který pocítila ráno, byl definitivně pryč. Kamila ho přiřkla opilosti. Rázem neměla stání. Měla dojem, že se mezi stěnami panelákového bytu dusí, zdálo se jí, že má v žaludku nějaký nestravitelný chuchvalec, který chce mermomocí ven. Napila se vody, ale nepomáhalo to. Zavolala Květě. Už když vytáčela její telefonní číslo, cítila se lépe. Nebyl to chuchvalec, co ji tlačilo, bylo to tajemství předchozího dne.

„Ahoj. Máš se?“ otázala se Květy, i když ji to vlastně vůbec nezajímalo. Čekala jen, kdy jí Květa otázku oplatí. Stalo se. Kamila na ni nedočkavě vychrlila novinku.

„Ruslan Taras ?“ nevěřícně opakovala Květa „ Ty máš ale kliku! Po tolika letech to je, jako kdyby tě odpanil…a na odpanění sis nemohla vybrat líp. To přímo vyžaduje někoho výjimečného.“

Kamila se styděla přiznat, že tak velkou kliku zase nemá, neboť i velmi řídké milování s vlastním mužem ji dokázalo uspokojit více než Ruslanova nudná gymnastika.

„Nechceš se stavit?“ zeptala se Květy. Přišlo jí líto, že by tak významnou událost v jejím životě měly odbýt několika větami po telefonu.

„Přijď raději ty, u nás si můžeš bez obav zapálit.“

Kamila souhlasila, i když to nebyla tak docela pravda. Květin muž se marně, leč usilovně rozčiloval i kvůli mnohem menším prohřeškům, než bylo kouření v kuchyni. Nebylo mu to nic platné, Květa si stejně vždycky udělala, co chtěla.

Kamila se rychle převlékla, ve spížce sbalila oříškovou čokoládu, která tam ležela už několik měsíců, protože Karolínka měla dojem, že tloustne, Klára sladila výhradně medem a hroznovým cukrem, Erik zcela zásadně nemlsal a ona sama měla pevnou vůli. Mírně otylý Květin syn ji zdlábne celou a pravděpodobně vylíže i staniol, aby ho zbavil posledních čokoládových drobečků.

Květa otevřela v puntíkovaném župánku a s úsměvem poznamenala, že dopoledne promilovala s Ondrou. Kamila se v první chvíli nedokázala zorientovat v kvantu Květiných milenců a tak jen chápavě přikyvovala. Stejně jí bylo jedno, jestli Ondra je ten mladý veterinář anebo ten plešatý šéf supermarketu. Bylo jí to jedno.Cítila roztrpčení, zklamání, cítila se podvedená. Tohle měl být přece její den! A teď aby poslouchala, jak úžasně jí to Ondra udělal zezadu!

Nechci naivním chlápkům krást iluze, ale na druhou stranu by neměli žít v bludu, takže: jo, ženský se takhle opravdu baví. Dokonce i mnohem otevřeněji. Můj kamarád Mentor s oblibou tvrdí: holky nekakají a když, tak jedině květinky. Nevyvracím mu to.

Kamila se nemohla dočkat večera. Na to, aby se věnovala domácím pracím, nebyla správně naladěná. Večeři vyrobila z jakéhosi polotovaru s vědomím, že je to stejně jedno, co uvaří. Málokdo v jejich rodině večeřel. Jídlo už delší dobu připravovala pouze z důvodu - aby se neřeklo.

Naložila se do vany, pečlivě si ostříhala nehty na nohou, zabrousila je pilníčkem, vyhladila zrohovatělou kůži na patách pemzou, oholila si podpaždí, nohy, odstranila i podstatnou část chloupků v rozkroku, celá se potřela pleťovým mlékem. A pak se zarazila. Proč to všechno dělám, tyhlety přípravy? Copak jsem se nepoučila ze včerejší noci?

Bylo jí jasné, že se opravdu nepoučila. Naopak. Tím jediným krokem do jiného světa, tou první bezvýznamnou nevěrou se ocitla na druhém břehu řeky, mezi lidmi, kteří lační po nových zážitcích, nových zkušenostech, nových dobrodružstvích - mezi nepoučitelnými hledači štěstí.

„Ty zas někam jdeš?“ otázala se Klára.

„Do galerie,“ odvětila Kamila a předstírala, že by také mnohem raději trávila večer u televize, s mastnými vlasy, skleničkou vína a miskou bramborových lupínků, ale práce je prostě práce. Kláru zjevně svým výstupem nepřesvědčila.

„A co tam budeš dělat?“

Co tam jako budu dělat? ptala se Kamila sama sebe vduchu a pak vyhrkla, co ji první napadlo: „Ale… dnes máme autorské čtení Martina Rainera, je to kamarád, to víš, musím ho náležitě uvést a tak…“

„To je básník?“ zajímala se Klára.

Kamila nechápala její náhlou ochotu povídat si o věcech, které ji doposud nudily, tak jen trochu nejistě přikývla a přemítala, čím si zasloužila dceřin nezvyklý zájem.

„Tak to já půjdu s tebou, ve škole zrovna probíráme soudobé básníky, bude se mi to hodit.“

Kamilu oblil studený pot. „Jasně, pojď,“ odpověděla duchapřítomně a přemýšlela, jak zvládne Martina během dvou hodin přesvědčit, že má večer předčítat básně v její galerii. V okamžiku, kdy situaci vyhodnotila jako neřešitelnou a rozhodla se přiznat, nastal překvapivý obrat.

„Nebo já raději zůstanu doma, mám na zítřek hodně učení,“ pravila Klára a triumfálně odkráčela do svého pokoje. A právě v tu jednu jedinou vteřinu Kamila konečně pochopila, že Klára už není dítě, že její holčička nezvratitelně dospěla, podezřívá ji, zkouší a možná i odsuzuje. Stala se její protivnicí, rovnocennou rivalkou.

Měla bych zůstat doma, přemlouvala samu sebe, ale bezvýsledně. V šest hodin večer začala být jak na jehlách. Nepokoj a zvláštní druh stesku ji honil od okna k oknu. Nechápala, co hledá ve tmě ulic, proč pozoruje každou temnou postavu se vzrušením, jako by ji mohla spasit. Oblékla se. Pod pěkné tričko z počesaného bavlněného úpletu si vzala to nejstarší a nejsepranější spodní prádlo. Růžové kalhotky s potrhanou krajkou a vytahanými nohavičkami, kdysi bílou podprsenku s prasklou kosticí.

Tak tady je názorná ukázka toho, do jaké míry jsou moje romány autobiografické. Staré spodní prádlo? Dobrý nápad, tak proč ho nevyužít a do příběhu ho nedat? Ale zbaběle odjet taxíkem? To se knižní postavě stát nemůže. A proto si Kamila povede na schůzce s Otmarem mnohem zajímavěji než já se Živlem. Za těch dvacet stránek textu už mi pěkně přirostla k srdci, přeju jí to nejlepší, protože jejím prostřednictvím zažiju to nejlepší i já sama. A když ne to nejlepší, tak aspoň vzrušující, zábavné, nové. Všechno to, na co ve skutečném životě nemám odvahu ani sílu.

„Sluší ti to,“ řekl Otmar a objednal whisky i pro Kamilu.

Nevěřila mu. Nevěřila, že svoje lichotky myslí vážně. Měl kolem sebe neustále chumel mladých holek, mohl si vybírat a taky to dělal. Zásadně je neoslovoval jménem, všechny pro něho byly Berušky a všem to zřejmě vždycky, když přišly na rande, slušelo. Tuhle smutnou pravdu si Kamila uvědomovala, a přesto ji Otmar přitahoval.

„Kdyby ti to nevadilo, zašli bychom na jeden večírek… s herci.“

„Jasně,“ odvětila a opět se cítila podvedená. Představovala si, že ho bude mít jen pro sebe. Na okamžik dokonce zalitovala, Že nezůstala doma. S Erikem, televizní obrazovkou a pokojným klidem manželské nudy. Kdo nic neočekává, nebývá zklamaný.

Jeli taxíkem, Otmar jí vysvětloval, jací lidé budou na večírku, a Kamila se cítila stále hůř. Vadila jí ta jeho nažhavenost, to rozrušení. Očekávala nažhavenost a rozrušení, ale z jiného důvodu. V jejích představách se Otmar podobně intenzivně těšil na ni a ne na bandu průměrných herců. Jeho touha patřit mezi slavné a vyvolené místy vyznívala až trapně. Připravovala ho o všechen šarm a pověstný šmrnc. Kamilino rozladění se prohlubovalo, až před ní zelo jako propast z nesplněných snů. A potom si vzpomněla na včerejší večer s Ruslanem a Otmarovi odpustila. V něčem si byli podobní, ona a Otmar. Když už nedokázali být sami na vrcholu, nepohrdli aspoň odrazem slávy jiných, pyšně se natřásali v odlesku cizího úspěchu.

Otmar zaplatil taxikáři a nedočkavě seběhl po schodech klubu, snad dokonce zapomněl, že není sám. Ťapkala za ním jako pejsek. Afektovaně se objímal s různými známými i méně známými herci a herečkami. Jeho úvodní ceremoniál byl falešný a přehnaný. Vítal se s těmi lidmi, jako by je nedávno propustili z lágru a on už v to nedoufal. Kamila postávala opodál a čekala, jestli ji představí. Čekala marně. Přelétla očima klub a modlila se, ať spatří alespoň jeden jediný povědomý obličej. Jednoho člověka, s kterým by se mohla pozdravit ona. Nikdo takový tam nebyl. Povědomé obličeje znala pouze z televizní obrazovky. Ve chvíli, kdy už měla slzy na krajíčku, si Otmar konečně uvědomil, že má za zády jakýsi ocásek.

„Ježiš, promiň, úplně jsem na tebe zapomněl,“ vyhrkl.

„To jsem si všimla,“ kysele se usmála Kamila. Nechápala, proč se už dávno neotočila a nezmizela. Nikdo by ji nepostrádal.

Otmar vyvalil ty své obrovské tmavé oči a zrychleně zamrkal: „Ty se zlobíš, viď?“

Znělo to nevinně a upřímně, ale Kamilu popuzovalo, že si všiml jejího zklamání a přebytečnosti. Znenadání vypadala jako husa, která očekávala, že ji bude smýkat do postele, která se nemohla dočkat, až ji zařadí mezi to své stádečko tupých oveček.

„Nezlobím, jen bych se něčeho napila,“ chabě se pokusila zachránit zbytečky hrdosti. A tak popíjela. Otmar byl ve svém živlu. Nabubřele hodnotil určitá divadelní představení, tvářil se jak brouk Pytlík a familiárně každého chytal kolem ramen. Vyjma Kamily, ovšem.

„Promiň, že tě zanedbávám, ale Janička hraje Elektru, je to děsně talentovaná holka, chytrá a zajímavá…“

„Zatímco já jsem ženská na prahu středního věku a ještě ke všemu ani chytrá, ani zajímavá, že jo?“ Zarazil se.

„Kdybych totiž byla chytrá, tak tady neztrácím čas,“ pravila a oblékla si bundu. Otmar hodil na bar pětistovku, natáhl si kabát a chvatně ji následoval ven.

„Klidně se tam vrať, vezmu si taxíka,“ řekla Kamila docela vlídně. Už k Otmarovi necítila vztek, už neměla dojem, že ji ponížil. Teď se jí zdálo, že jí podobně jako Ruslan Taras otevřel oči. Ve srovnání s jinými muži dopadal Erik velice dobře, a to ji těšilo. Když takhle budou její avantýry pokračovat dál, nejspíš se do svého muže zamiluje.

„Můžeš mi odpustit?“ teatrálně se šklebil Otmar.

Uvědomila si, že je velmi špatný herec a že zřejmě bude po zbytek života vděčný za každou roličku typu: paní, nesu vám psaní.

„Nic se neděje, byl to poučný večírek,“ pronesla s převahou. A nebyla to domnělá převaha. Skutečně cítila, že v mnohém ční nad Otmarem, že ona sama má jasně vymezené hranice servilnosti, že nikdy nebude muset lézt populárním lidem do zadku, jen aby se na chvilinku ohřála v záři jejich výjimečnosti. Najednou tušila, že vlastně výjimečná je. Zřejmě si to uvědomil i Otmar, protože poklekl do břečky zčernalých zbytků sněhu a pateticky se jí dvořil.

Dojímala ji jeho snaha. Všechny ty vroucně pronášené lichotky, ta rozmáchlá, leč prázdná gesta, dojímal ji natolik, že už ho zase chtěla. Omámeně ho následovala do taxíku a podobně omámeně vstoupila i do jeho bytu, který se dal charakterizovat dvěma slovy: zoufalý nepořádek.

A pak Otmar vklouzl do svých rozšmajdaných manšestrákových trepek a Kamile se sevřelo srdce něhou podobně, jako když holkám narostl první zoubek, jako když je vedla poprvé do školy, jako když Klára začala menstruovat a Karolína pofňukávala, že Adam z vedlejšího bloku balí jinou holku a ne ji. Dívala se na Otmara mateřskýma očima. V trepkách působil bezbranně, byl i o několik centimetrů nižší než ve svých oblíbených traktorkách z pískově světlé kůže.

„Můžu ti udělat kafe? Anebo čaj?“ zeptal se.

Kamila měla sto chutí říct, že obojí, jen aby prodloužila tu chvíli, kdy jí byl vzácně blízký. Ze stejného důvodu vzápětí kývla i na chleba s máslem a se salámem, i když vůbec neměla hlad. A pak si sedli na sedačku v rohu pokoje, naproti sobě, jako milenecký pár ve vaně. Nohy měli propletené a jazyky jim těžkly množstvím vypitého alkoholu. Kamila zaznamenávala stav silné euforie a namlouvala si, že Otmara asi miluje. A když ji hladil po lýtku pod džínami a vyprávěl, že kdyby měl možnost, vrátil by čas a žil ve starověkém Řecku mezi sofisty, protože vlastně sofista je, celý život se zabývá překrucováním faktů a předstíráním kdovíjaké inteligence, nezlobila se na něho, ale na sebe. Za to staré spodní prádlo, za tu trapnou pojistku cudnosti.

Ježiši! Co to zase vyvádím? Jenom kvůli tomu, že jsem se sama nemilovala několik měsíců, udělám z hlavní hrdinky nymfomanku? Proč si raději nenajdu milence sama a nepíšu příběhy plné dějových zvratů, jaké jsem psávala dřív? To už se budu po zbytek života jen nimrat ve svém nevydařeném manželství? Proč by chudák Kamila měla v každé kapitole platit tělem daň z mé opuštěnosti, notabene, když si ještě ke všemu za ni můžu sama? Copak to není moje vina, že se cítím osamělá vedle oddaného manžela, dvou dětí, kočky a psa? Proč v sobě pořád živím tu idiotskou představu, že člověk je na světě proto, aby byl šťastný? Co když člověk má být šťastný už z důvodu, že není nešťastný? Že je zdravý, jeho blízcí jsou zdraví, má co jíst, kde spát, může mít někoho rád, o někoho se starat, někomu prospět. Je to jisté, měla bych být vděčná i za to bezvětří, které vduchu nazývám zaprděným klídkem.

Měla bych, ale nejsem. Ke spokojenosti, vděku i smířenosti je zapotřebí zvláštního nadání a je zdrcující, že v této oblasti jsem zcela bez talentu. A tak s gustem obětuji Kamilu, protože jinak bych musela obětovat sebe.

„Potřebuji na záchod“ řekla Kamila. Tiše, jako by prozrazovala kdovíjakou důvěrnost. Ačkoliv to zní divně, pro ni to byla důvěrnost. Odjakživa se styděla za běžné tělesné projevy. Dokonce i za smrkání.

„Pojď, ukážu ti kudy. Jdou tam špatně zavřít dveře, raději je nech pootevřené,“ poradil jí.

POOTEVŘENÉ?! Málem vystřízlivěla. Ani před Erikem nechodila na záchod. A to spolu žili patnáct let, měli dvě děti a taky všechny ty chřipky, kdy člověku kape z nosu, průjmy, kocoviny, promilované nebo prohádané noci, moře křiku a pláče.

Vstoupila do koupelny. Poslušně přivřela dveře a zvažovala, jestli má vůbec rozsvěcet. Nakonec usoudila, že je přece jen dospělá žena, takže by bylo trapné chovat se jako paranoidní puberťačka. Jen ztěží si dovedla představit Otmara, jak ji špehuje skulinkou v pootevřených dveřích. Rozsvítila si. V koupelně byl podobný nepořádek jako v celém bytě. Na zemi před záchodovou mísou ležely rozprostřené trenýrky. Nebylo úplně zřejmé, zda je tam Otmar jen pohodil, anebo jestli mají nahrazovat předložku. Pro jistotu se jim vyhnula. Proud moče zurčil do mísy. Měla dojem, že je to slyšet nejen v obýváku, ale možná dokonce v celém paneláku. A držák na toaletní papír byl prázdný. Rozhodla se, že se pro jistotu opláchne, už si nebyla svojí pojistkou ve formě nehezkého spodního prádla tak jistá. Stála před umývadlem, voda jí stékala po stehnech, hledala ručník a všimla si, že ji Otmar pozoruje. Ne tajně, v kleče ve štěrbině přivřených dveří, jak se původně obávala. Stál opřený o rám, dveře dokořán, drze si ji prohlížel.

Prádlo neprádlo, nechala se obejmout, nechala si slíbat všechny ty kapičky vody, nechala si toho dělat i mnohem víc. Dokonce ulehla do nepříliš čistého povlečení, do manželské postele, kde Otmar nejspíš spával s tou svojí bachařkou. Byla zvědavá, už ji nemohlo nic zastavit, ani drobečky a cizí chomáčky vlasů na prostěradle, ani posmrkaný kapesník vykukující zpod polštáře.

A opět byla zklamaná. Otmar ji hladil hrubými dlaněmi mezi stehny a hryzal ji do bradavek tak silně, že jí vstoupily slzy do očí. Už v době předehry tušila, že zase sáhla vedle, ale na ústup bylo pozdě. Cpal jí do ruky svůj zavalitý penis podivného, jakoby hranatého tvaru. A pak do pusy. Musela ji otevřít tak moc, že ji chytala křeč do sanice a když uhnula, škrábla ho předními zuby do žaludu. Zaúpěl. Rozhodně ne slastí. Kamila se omlouvala, ale neposlouchal ji. Rozsvítil a podrobně si penis prohlížel, různě s ním kroutil a hýbal, jakoby zjišťoval, zda jeho miláčku nezpůsobila vnitřní zranění. Div že si na něj nefoukal.

Kamila se oblékla, vyběhla z bytu a až venku zavolala taxík. Odjela jím přesně ve tři hodiny ráno a z nastupujícího zoufalství se tiše hihňala na zadním sedadle starého fordu.

„Pěknej večer?“ otázal se taxikář, který si její polohlasný smích vysvětlil po svém.

„Naopak,“ odvětila a uvědomila si, že se nebývale těší domů.

Kamila se vrátila domů a já opět vyrážím do potemnělého Brna. Čtvrtá noc za sebou, kterou nestrávím v rodinném hnízdě. Sebe přesvědčuju, že jdu hledat inspiraci, Mladšímu namlouvám, že mám pracovní schůzku.

„A dostaneš za ni hodně peněz?“ ptá se bezelstně. Starší se pošklebuje, jako by si myslel své. Co na to říci? Že to je všechno jinak? Že když zůstanu doma, myšlenky mě ve ztichlém bytě ohlodávají zaživa jak toulavý pes kost? Že nenávidím tu chrápající hroudu masa na vedlejší posteli, protože si klidně může spát, zatímco já se převaluji z boku na bok a podobně se uvnitř mě převalují všechny dávné křivdy, nespravedlnosti a bolístky?

„Nechoď,“ škemrá Mladší.

„Musím,“ lžu jemu i sobě.

„Prosím,“ nevzdává to.

Objímám ho, zvedám do náruče. Je setsakramentsky těžký. Ani nevím, kdy tak vyrostl a zesílil.

„Půjdu později, ano?“ volím kompromis.

Bude mu devět. Není ochoten přistupovat na nějaké kompromisy, to je výsada dospělých. Kompromisy, ústupky, hlavně abychom zůstali zadobře se všemi.

Je naštvaný a já vydírám: „Anebo bys chtěl každý den po vyučování do družiny? Mít mámu, která musí chodit do práce a vrací se pozdě odpoledne?“

Vyhrála jsem. A je mi z toho malého vítězství hnusně. Je mi hnusně ze sebe, z toho, jaký dětem dávám příklad a jak málo se kvůli nim dokáži obětovat. Dnes večer se opiju. A pořádně.

6. Marný hon za inspirací

Podařilo se. Tak tohleto by mi šlo skvěle. Hrnout do sebe jednu tullamorku za druhou a tlachat a tlachat.

„A ty seš vážně spisovatelka?“ dívá se na mě podezřívavě servírka Božka, se kterou jsme si všichni u stolu před necelou hodinou potykali.

„Jsem,“ říkám a hned slibuju: „jestli mi poradíš, co mám psát zítra, tak tě do té knížky dám. Fakt.“ Přijde mi to děsně zábavné, a tak dodávám: „A dokonce ti tu knížku sem donesu.“

Všichni u stolu rozjařeně hýkají. Božka nechápe, že se nesmějí jí, ale že se smějí, protože celý večer chlastají a připadá jim směšné i kýchnutí.

„Děláte si ze mě legraci, že jo?“

„Kdepak,“ povídá Klikař a přitahuje k sobě dívku po své pravici, „no, řekni, ženo, že si neděláme prdel!“

„To je tvoje žena?“ táže se Božka.

„Jo a doma mám ještě jednu,“ chlubí se Klikař. Dívka pohotově dodává: „On je totiž děsnej boháč.“

Řehtáme se jak pitomci. A Božka s námi. Jen můj smích je malinko křečovitý. Vím, že žádné sbírání témat se nekonalo, že jsem obelhala děti a ráno nebudu mít o čem psát. Jako obvykle.

7. Kocovina

Vstávám jak z hrobu. Páchnu sama sobě. Jsem nasáklá cigaretovým kouřem, zvětralým pivem a přepáleným hospodským tukem. Oplachuju si obličej a zuřivě drhnu zuby, až mi krev prýští z dásní. Dívám se na sebe do zrcadla a vidím zapadlé červené oči, šedavou pokožku s rozšířenými póry, dvě hluboké vrásky kolem úst. Vůbec se mi nelíbí, co mi alkohol v poslední době dělá s obličejem, ale flámuju čím dál častěji a čím dál důkladněji.

Učiním poměrně zbytečný pokus zamaskovat probdělou noc - namaluji si linku kolem očí a rty přejedu nenápadnou rtěnkou. Snad už nevypadám jak zombie a mohu bez obav vzbudit děti. Mladší se vrtí v posteli, protírá si oči a nespokojeně mručí. Už se nezlobí, že jsem včera odešla. Už se zlobí, že ho nutím jít do školy. Kakao stydne na stole, klukům se nechce vstávat. Vztekám se, hulákám a hned vzápětí toho lituju. Mezi dveřmi je vroucně objímám, jako by odcházeli do války. Doufám, že když mě neodstrčí, utiším tak své svědomí. A další útěchu hledám na klávesnici počítače, i když se na psaní právě necítím. Snad mi tu dnešní indispozici Kamila promine.

Zbytek cesty už taxikář mlčel a Kamila mu byla vděčná. Mohla v klidu přemítat o Otmarovi. Vybavovala si jeho oči, úsměv, hrudník hustě porostlý černými chloupky, zadek, který v džínách vypadal menší a pevnější. Už ji to nerozechvívalo. Necítila nic. Otmar jí byl lhostejný. Nechápala to. Pokud kdy koketovala s myšlenkou na nevěru, vždycky v jejích představách figuroval on. Ted už věděla, že neměla dopustit, aby své sny naplnila. Představy vždy předčí skutečnost, člověk by si je měl hýčkat a opatrovat. Kamila je usmrtila konfrontací s realitou, a litovala toho. Věděla, ze všechny příští noci, kdy obejme polštář, jí bude představa Otmara chybět. Ode dneška bude ještě osamělejší a její noci ještě pustší.

Tiše odemkla dveře bytu, důkladně se osprchovala, posadila se do křesla v obýváku, natáhla nohy na stolek a zapálila si cigaretu. Vtom zarachotil klíč v zámku. Překvapeně pohlédla na hodinky. Bylo pět minut před čtvrtou ranní.

„Co tady děláš?“ připotácel se Erik. Ten samý Erik, který jí ráno sliboval brzký návrat z práce.

„Co bys tak řekl, že dělám… háčkuju záclony?“

„Ty se zlobíš? „

Zlobila se. I když věděla, že na to nemá sebemenší právo, přesto se zlobila.

„Pročbych se zlobila?“ opáčila sarkasticky. „Udělala jsem si náhradní program, pravděpodobně dost podobný tomu tvému.“

Erik vyvalil oči. Vypadal směšně s kravatou nakřivo a cípem košile lezoucím z kalhot. „Co tím jako míníš?“ vykoktal.

„To si přeber sám,“ řekla Kamila, típla cigaretu a odešla spát. Do ložnice. Bojkot manželské postele skončil, pohodlí zvítězilo.

8. Vně kruhu

Blíží se Vánoce. Utíkám na metro, všude je plno nervózních lidí, tlačí se strkají, nadávají si. Mám dojem, že se mě to netýká. Nepatřím sem. V Brně mě ten chaos vždycky pohltí, vtáhne do sebe, v Praze jsem vně kruhu. Vcházím do malé vinárničky. Sedí tam celkem čtyři osamělí muži, každý z nich by mohl být redaktor časopisu Na dračku. Nakonec je to ten, kterého bych tipovala ze všech nejmíň. Jsem zklamaná, a to mě překvapuje. Občas mám dojem, že se na muže začínám dívat jinýma očima než zamlada. Pokud i ženské trpí druhou mízou, pak je to celkem jasné, proč mě zajímá, jaký mají zadek, ruce, pleť, dech… jestli by to s nimi šlo.

Usedám naproti redaktorovi. Naše pohledy o sebe zavadí. Vím, že myslí na to samé. Snažím se nasadit výraz, který by jasně dával najevo, že mým sítem neprošel. Možná bych mu spíš mohla říct, že i kdyby prošel, stejně by z toho nic nebylo, protože já nežiju ve skutečném světě. Žiju ve světě fantazie, tužeb, snů. Pohrávám si, koketuju, ale když by mělo dojít k věci, uhnu. A pak si prostřednictvím Kamily nebo kterékoliv jiné knižní postavy dohraju hru do konce, ale to už je jen mezi mnou a počítačem. Pohodlné, neškodné, bezpečné. Můj náhradní vykonstruovaný svět.

Redaktor se tváří světácky, což při výšce sto sedmdesáti centimetrů, prořídlých vlasech a bradavici na bradě může být docela fuška. Klade mi otázky, o kterých je přesvědčen, že jsou takřka geniální. Ačkoliv némlich ty samé zodpovídám v kterémkoliv televizním, či rozhlasovém vystoupení, tvářím se, že jsem překvapena jejich originalitou.

„Opravdu byste mě nechtěla?“ táže se na závěr.

Žasnu nad jeho drzostí a současně obdivuji úctyhodně nakynuté sebevědomí. „Jsem hodně vdaná,“ odpovídám neškodnou, leč účinnou formulkou a tvářím se potutelně. Uvnitř mi však dobře není. Mám na kontě dalšího blba, který bude po zbytek života přesvědčen, že jsem se zmítala touhou ocitnout se v jeho chapadlech, ale moje mravní zásady to neumožnily. Na druhou stranu, ode dneška mě uvidíte mnohem častěji na stránkách časopisu Na dračku. Tak se dělá kariéra.

Kamilu ten telefonát překvapil. „Rozhovor? Do časopisu? Jistěže ano, ráda.“ Zavěsila a na okamžik si připadala důležitá a úspěšná. Hned vzápětí si však uvědomila, že výdělek z galerie za poslední měsíc sotva pokryl náklady na pronájem prostor, inkaso, plat barmanky a účet za mobilní telefon, a její nadšení poněkud pohaslo. Přesto měla dojem, že se potřebuje někomu pochlubit, aby v sobě ještě chvíli hýčkala dojem, že se jí daří.

Zavolala Bětě, ale ta byla zcela zaujata péčí o dvojčata s planými neštovicemi. Pak zkusila brnknout Květě, ovšem ta začala velmi podrobně líčit svoji včerejší roztržku s manželem a pak se omluvila, že čeká návštěvu. Kamilino nadšení zvolna opadávalo, učinila poslední pokus, jak si drahocennou chvilinku slávy vychutnat, a zaklepala na dveře pokoje své dcery Kláry.

„Víš, co se dneska přihodilo?“ nepříliš šťastně formulovala svoji otázku.

„Počítám, že toho bylo dost. Určitě se stalo několik desítek haváriií, narodilo se několik desítek dětí, pár lidí si koupilo psa anebo želvu, táta i ty jste dorazili až ráno, ale každý zvlášť… Nevím, co přesně máš na mysli.“

Nemá mě ráda, pomyslela si Kamila a bylo jí náhle úzko. Všechny ty noci proseděné u její postýlky, když ji trápívaly průdušky, všechny víkendy u šicího stroje, aby to Klárce slušelo, všechen strach o ni, kdykoliv se zdržela venku déle, než měla povoleno, to všechno bylo marné. Kláru si nedokázala získat, jako matka selhala. „Klárko, co ti vadí?“ zeptala se tiše.

„Všechno. Nikdy nebudu jako ty. Nechci žít tak jak ty s tátou, je to hnusný, pořád něco předstíráte, pořád jeden druhýmu lžete!“vyrážela ze sebe, slzy na krajíčku. „Hlavně ty lžeš! Mně taky lžeš!“

„Já? Kdy jsem ti, prosím tě, lhala?“ opáčila Kamila. A ještě než otázka dozněla pokojem, bylo jí jasné, že se nechala vlákat do léčky.

„Byla jsem v galerii! Žádnej básník nepředčítal a ty ses tam vůbec neukázala!“

Kamila nevěděla, co říct, všechna slova, která jí táhla hlavou, by po vyřknutí působila jako další obelhávání. V mysli se jí vybavila věta, kterou kdysi četla a bezvýhrad s ní souhlasila: „Za špatné vztahy s dětmi mohou rodiče.“ Za špatný vztah s Klárou můžu já, to připouštím, říkala si vduchu, ale můžu i za ten s Erikem?

A co já? Můžu já za špatný vztah s Yettim? Určitě ano. Už je to pěkných pár let, co mi na něm vadí desítky nepodstatných drobností. Způsob, jakým si olizuje spodní ret, jak si roluje polštář, když se ukládá ke spánku, taky to, že si zuby čistí předpisové tři minuty a v autě nikdy nepřekračuje povolenou rychlost…nemá smysl všechno jmenovat. Jsou to samé hlouposti, moje výmysly. Ale jak se jim bránit? Den co den si opakuji všechny Yettiho přednosti: je pracovitý, zodpovědný, tolerantní, čestný a má mě rád. Nezabírá to. Jsem nespravedlivá. Často i krutá.

Před několika měsíci, jednoho pokojného pátečního večera, když už jsme leželi v posteli, se mě klidným, skoro netečným tónem zeptal: „Ty už mě nemiluješ, že?“

A já odpověděla: „Nemiluju.“ Čekala jsem prudkou reakci. Čekala jsem, že se bude rozčilovat, trápit se, vzlykat, odejde do hospody anebo se aspoň zeptá, kdy se to stalo a proč. Ležela jsem na zádech a rozšířenýma očima zírala do tmy, plna předtuchy, že se konečně něco stane. V tom se ozvalo rytmické chrápání a já k Yettimu poprvé pocítila prudkou nenávist. Celou noc jsem pak křižovala autem Brno, tam a zpátky, až do svítání, ale nenávisti jsem se zbavila jen zčásti. Od té doby se mu vyhýbám, je to tak lepší.

Kamila vstoupila do potemnělé kavárny. Ačkoliv bylo teprve deset hodin dopoledne, v kavárně bylo docela rušno. Očima přelétla místnost. Seděli tam čtyři osamělí muži. Každý z nich mohl být redaktor časopisu Na dračku, ale Kamila si přála, aby to byl ten štíhlý, brýlatý mladík, co seděl pod oknem. Prošla kolem, potřebovala se podívat, jestli na stole leží poslední číslo časopisu -tak, jak byli domluveni. Mladík k ní zvedl oči přesně v okamžiku, kdy zjistila, že je to on.

Usmál se: „Hledáte mě?“

Taky se usmála. Najednou měla dojem, že ho hledá celý život, a ne těch posledních pár sekund.

„Dáte si něco?“ otázal se zdvořile. Měl nádherné oči s dlouhými, zakroucenými řasami. A stále se usmíval, dobře si vědom toho, jak mu úsměv sluší.

„Dám si totéž co vy,“ odpověděla a současně se vduchu napomenula, že v kavárně není kvůli flirtování, ale kvůli rozhovoru.

„Já mám kakao,“ pravil rozpačitě, „se šlehačkou a skořicí.“

„Zbožňuju kakao se šlehačkou a skořicí,“ řekla, i když kakao se skořicí nikdy nepila.

„Přichystal jsem si pro vás pár otázek, ale ze začátku bychom si mohli jen tak povídat… abychom se trochu poznali, co říkáte?“

Nepřála si nic jiného, než se s ním poznávat. Rozhovor, který jí ještě včera připadal důležitým momentem jejího života, se náhle jevil zcela nepodstatný. Uvažovala, o kolik let je asi mladší a jestli má ženu a děti.

„Povězte mi něco o sobě…“

Co by tak asi měla říct? Že jí nedávno přeskočilo a ona po dlouhých šestnácti letech naprosté věrnosti začala vyhledávat milostné pletky ? Anebo by mu mohla povědět o tom, jak si připadá zbytečná, jak ji nikdo nemá rád, dokonce ani vlastní dcera?

„Třeba kde jste studovala,“ napověděl jí.

Nemohla si vzpomenout ani jak se jmenuje, natož co vystudovala. Z mladíka vyzařovalo jakési fluidum. Působilo nesmírně uklidňujícím a zároveň i vzrušivým dojmem. Napil se kakaa. Obroučky jeho brýlí cinkly o hrneček a nad pravým koutkem mu zůstala trocha šlehačky. Málem se zapomněla a setřela ji prstem tak, jak to dělávala holkám, když byly ještě malé.

„Co se smějete?“ zeptal se. Zvláštní bylo, že neznervózněl. Většina lidí je nejistých v okamžiku, když se na ně cizí člověk bezdůvodně zazubí; on, navzdory svému mládí, ne. Naopak. Zdálo se, že mu je to dokonce příjemné.

„Máte knír od kakaa…“

Otřel si ústa hřbetem dlaně. Jako kluk. Vždyť je to ještě kluk, napomenula se Kamila vduchu, vstala a omluvila se. Na záchodě si několikrát opláchla hořící tváře studenou vodou. Nechápala, co se to s ní děje, dokonce usoudila, že návštěva psychiatra se stává nevyhnutelnou.

„Mám školu uměleckých řemesel, léta jsem pracovala jako grafička a vlastní galerie byl vždycky můj sen,“ řekla komisním tónem, když se vrátila ke stolu. Zatvářil se pobaveně, takže jí bylo okamžitě jasné, že svoji odtažitost přehnala.

„A teď, když galerii máte, jste spokojená?“

Kamila pocítila silné nutkání říci mu pravdu. Něco v jeho klukovském výrazu nabádalo k naprosté otevřenosti. Ovládla se a odpověděla podle šablonek úspěšných podnikatelů: „Člověk nemůže být nikdy spokojený, začal by stagnovat. Jedině nespokojenost vás popožene dál.“

„A nemáte chuť někdy od všeho utéct?“ jasně dal najevo, že jí na image úspěchu, vyrovnanosti a životní pohody neskočil. „Já tedy ano,“ dodal a vypnul diktafon. Rázem se z cizího mladíka stal David. Dali si svařené víno a připili si na tykání. A pak si dali další, místo oběda, další jako zákusek. Dopoledne a podstatná část odpoledne uběhla hrozně rychle. Kamile se nechtělo domů, uvědomila si, že je to právě ten moment, kdy by utekla s chutí. Od svého kilometry vzdáleného muže, od pubertálních dcer, od kopců špinavého nádobí a prádla. Zabydlela by se v útulné kavárničce a po zbytek života s Davidem probírala svoje nálady, smutky, svoji bezradnost a pocit vyvržení. David jí naslouchal, dával doplňující otázky, občas uvedl příklad ze svého života. Konečně s někým mluvila. Opravdu mluvila. Rozhovory, které vedla s Erikem anebo kamarádkami, byly většinou dva střídající se monology. Nemohla se Davida nabažit. Téměř dvě hodiny se přemlouvala, ať je to ona, kdo se vymluví na nedostatek času a zvedne se první. Nechtěla dopustit, aby pokyn k odchodu dal on. A přesto se to stalo. Stanuli proti sobě. Kamila oněměla. V myšlenkách se peskovala za svoji přízemnost a zkostnatělost, ale bylo to zbytečné. Náklonnost zůstala, přitažlivost se vytratila. David byl o dobrých deset centimetrů menší než ona.

„Zavolám,“ řekl a políbil ji na tvář. Byla by přísahala, že si přitom musel stoupnout na špičky.

Taky mám jednoho adepta na milence, který nedorostl potřebné výšky. Tedy potřebné pro mě. Je drobounký, má dívčí dlaně i rysy v obličeji, umí naslouchat a pak říci přesně to, co si přeju slyšet. Zpočátku jsem ho podezřívala, že jeho reakce jsou správně vykalkulované, že je natolik chytrý, aby věděl, čím si mě získat a ohromit. Po čase jsem zjistila, že je chytrý, ale ne vychytralý. Říkám mu Souzvuk. Kvočna Doufající mi s výrazem vědmy předpovídá, že s ním přece jen jednou skončím v posteli, já to považuji za nemožné.

„Přátelství mezi mužem a ženou podle mě existuje,“ povídá Doufající, „ale jedině v případě, že už to mají spolu odbyté.“

V první chvíli nechápu, co myslí tím „odbyté“.

„S mnoha svými bývalými milenci mám pěkný platonický vztah už řadu let,“ vysvětluje. „Vsadím se, že Souzvuk před tebou ještě pořád roztahuje peří, že žárlí, když si na flámu nepatřičně dlouho povídáš s jinými…“

Souhlasně přikyvuji, přestože nevím, co přesně z toho pro mě vyplývá.

„Pořád totiž doufá, že tě jednou stejně dostane. To není přátelství, to je přece pronásledování kořisti, dokud se kořist neunaví a nevzdá to.“

Jaká já jsem kořist? Pětatřicítka na krku, zhuntovaná ze dvou synů a jednoho manžela, věčně v depresi. Kam pohlédnu, všude je tolik kořisti v podobě mladých rozesmátých, bezstarostných holek, až je mi z toho nanic. I když Doufající respektuji coby expertku přes milostné vztahy, domnívám se, že v tomto případě střelila opravdu vedle. A taky jí to říkám: „To, že spolu nic nebudeme mít, jsme vyřešili před třemi lety, jsme opravdu kamarádi.“

„Nevěř tomu. On jen vyčkává,“ oponuje Doufající, ale mě nedokáže zviklat. Souzvuk je můj nejlepší přítel, nechci se vzdát představy, že by se o mě nějaký muž mohl zajímat jako o člověka, ne jen jako o sexuální objekt. Nejsem feministka, proboha to ne! Mám mužský ráda, a docela dost. Jen se domnívám, že sex často vztahy komplikuje. Můžu se mýlit, jistě. Jsem v tomto oboru naprostý laik.

„Uvědom si, že chlapi jsou tady od toho, aby nás chtěli přefiknout. To je biologický zákon,“ poučuje Doufající dál. A mně připadá, že tato teorie dokonale pasuje na králíky, ale na lidi?

„Ty seš opilá? „ zeptala se mladší Kamilina dcera ihned, jakmile vstoupila do dveří. Zakopla o práh a nákup se s charakteristickým žuchnutím vysypal na zem. Kalíšek s jogurtem praskl, pomeranče se rozkutálely na všechny světové strany. Kamila ten výjev udiveně pozorovala a vzpomínala, jestli se jí přesně to samé náhodou už nestalo. Nebyla si jistá, na konkrétní situaci se nemohla upamatovat. Byl to jen takový dojem, pocit, neuchopitelná myšlenka.

„Pomoz mi to posbírat,“ řekla dceři namísto typických výmluv typu - měla jsem jeden svařák, byla mi šílená zima. Karolína se sklonila a během několika sekund uklidila předsíň.

„Mami, co se to s tebou děje?“ zeptala se později. A Kamila nedokázala odpovědět, sama netušila jak pojmenovat období, kterým prochází. Krize středního věku? Chronická deprese? Pocit ujíždějícího vlaku?

„Nic mi není, Karolínko.“

„Seš pořád taková divná,“ nedala se dcera. „Furt se na všechny zlobíš. Na tátu i na Kláru…“

„Ale na tebe snad ne…“

„Zatím,“ namítla významně Karolína.

Kamilu dojalo, že má v rodině ještě spojence, někoho, kdo se o ni zajímá, kdo jí nic nevyčítá, někoho, kdo s ní mluví, aniž by mu byla položena otázka. „Co kdybychom se pustily do vánočního cukroví? Jen my dvě?“ navrhla, plna náhlého entuziasmu.

„A není to zbytečné? Stejně ho nikdo nikdy nejí, vrabcům můžeš letos pro změnu naházet sušenky, ono to vyjde na stejno.“

A Kamila najednou dokázala přesně definovat, co se s ní událo: stala se nepotřebnou.

9. Dobrodružství sluší i ženám

Tak tohle se mně přihodit nemůže. Někdy bych uvítala, kdyby mě nepotřebovali tolik, kdyby mě nevysávali, neždímali, nevyužívali.

„Jak to, že letos nebudeš péct?“ zeptal se Starší. „Loni, když u nás točila televize, tak jsi napekla osm druhů. A když to máš udělat pro nás, tak nic, že?“

Velmi okatě mi naznačuje, že jsem kariéristka, která se neštítí odsunout vlastní děti na vedlejší kolej. Dělám toho pro svoji rodinu málo. Vyčítají mi to a já nevím, jak jim vysvětlit, že se cítím příšerně unavená. Bolí mě všechny klouby, motá se mi hlava, nemůžu se donutit k pracovnímu nasazení, na které byli celý život zvyklí. Deset let jsem zvládala psát osm hodin denně, vařit teplé večeře, udržovat byt ve sterilním stavu, objíždět s dětmi kroužky, připravovat je na vyučování, smažit domácí koblížky, vyzdobovat byt krepákem a balónky, když pořádali narozeninové večírky, vyrábět jim kostýmy na maškarní bály a fandit nejhlasitěji ze všech matek, když hráli fotbalový zápas. A najednou nic. Vleču se jak těhulka před slehnutím. Bez zájmu, bez špetky radosti.

„Dobře. Tak linecké, vanilkové rohlíčky a ty zákusky s krémem, co máte rádi, ano?“ volím zlatou střední cestu. Nečekám, že mě synátor pochválí, ale stejně jsem zklamaná, když s protaženým obličejem milostivě kývne. Mám ruce od mouky a rozpálenou troubu. Zvoní telefon.

„Za hodinu tě čekám, rýsuje se prima kšeft,“ hlásí mi kolega fotograf. Slovo kšeft má pro mě tak líbezný zvuk, že se rychle oplachuji, těsto strkám do lednice a vypínám troubu. Kšeft, to je synonymum pro vytoužený Playstation pod stromeček pro mé syny, tomu se nedá odolat. Pokouším se udělat se krásnou během těch deseti minut, co mám na přípravu. A ještě s oplem na myčku - to kdyby mě někdo z důležitých náhodou viděl přijíždět k hotelu Voroněž.

Kolega nervózně pobíhá halou a významně ťuká na hodinky. Nenechám se znervóznit.

„Tak co pro mě máš? Dobře placenou sérii rozhovorů do časáku?“ vyzvídám. Tváří se potutelně, oči mu planou.

„Nenapínej!“

„Jeden chlápek chce, abys o něm napsala životopisnou knížku, a na prachy nekouká.“

Má dojem, že mě omráčil, ale já jeho nadšení nesdílím. „A o koho jde? Nějaký vědec nebo umělec?“ „Ne. Je to Pracháč.“

Už jsem o něm slyšela, ale osobně ho neznám. Na to, abych sepisovala sebestředný žvásty nějakýho samolibýho zazobance, nemám čas. Musel by opravdu zaplatit hodně, abych nabídku přijala.

„A kdy se dostaví?“

„Už tady měl být,“ povídá kolega očividně velmi rozrušen. (Iracionální úctou k movitým lidem je pověstný.)

„Neblbni. I když má půl miliardy, je to jenom člověk,“ uklidňuju ho.

Že je Pracháč opravdu pouze člověk, dokazuje takřka čtyřicetiminutovým zpožděním. Omlouvá se s přehnaně širokým úsměvem. Zuby má vlastní, ale úsměv přesto vypadá uměle. Nijak mě nenadchl. Podává mi ruku. Stisk má pevný, prsty nepřirozeně dlouhé, nehty vyleštěné do vysokého lesku, skoro jako by je měl nalakované bezbarvým lakem. Podobně vyleštěné má i boty značky BOSS. Černý oblek na míru, tmavě modrá košile, brýle bez obrouček.

„Zvu vás na večeři. Jako omluvu za pozdní příchod,“ uculuje se, zhýčkaný tím, že movitým lidem vše projde. Fotografa vidina dobrého jídla zdarma naplno uspokojuje, mě si Pracháč nekoupil.

Svorně civíme do jídelního lístku. Dělám si laskominy na kachní prsíčka s červeným zelím a bramborovým knedlíkem, ale než stačím otevřít pusu, slyším, že mi je právě objednáván brokolicový krém, husí játra na víně coby předkrm, stejk s pepřovou omáčkou a kroketami a jako zákusek tiramisu. Nejím krokety ani zákusky. Rudnu vzteky nad drzostí hostitele, v náhlém záchvěvu hrdosti ruším objednávku a dávám si pouze blady máry s lživým vysvětlením, že si hlídám tajli. Po zbytek večeře se ovšem musím velmi ovládat, aby mi sliny volně nestékaly z úst. Snažím se stočit rozhovor k pracovní tématice, bohužel přichází ještě káva a doutník. Valná většina milionářů má dojem, že bez doutníku a dvanáctileté whisky by nebyla dostatečně in. Moje trpělivost mele z posledního, naznačuji, že mám i jiné povinnosti.

„A jaké?“ ptá se Pracháč a bezostyšně mi civí na prsa. Ani tím jednoznačným pohledem mě ovšem nezviklá. Nadále jsem přesvědčena, že patří mezi čtyřprocentní menšinu a že ženským civí do výstřihu, jen aby to zakamufloval.

„Musím péct cukroví, budou totiž Vánoce,“ pravím sarkasticky.

„To se dá přece všechno zařídit,“ navrhuje a sahá po mobilu. „Kolik a jaké druhy?“ táže se, připraven vyťukat číslo.

Už jsem doopravdy naštvaná. Ještě jsem nikomu nedovolila, aby se mnou jednal jak s nesvéprávnou, a tenhleten navoněnej panák sotva bude výjimkou. „Já nechci kupované cukroví!“

„Nebojte. Určitě byste si ho nemusela kupovat.“

„Nemám na mysli peníze,“ zapomínám na všechny příručky o asertivním chování a ohrazuji se jako člověk zahnaný do kouta. „Vadí mi, že nebude domácí.“

„Ale bude. Moje hospodyně peče naprosto skvěle.“

„Já nechci vaše cukroví. Budu péct sama, celý byt provoním vanilkou a kakaem, synové budou ještě teplé kousky ochutnávat, prostě rodinná idyla, chápete?“ vysvětluji a vzpomínám, kdy tohle všechno byla pravda. Kdy naposledy mi přišlo milé, že se mi děti motaly v kuchyni, kdy svátky pro mě ještě byly skutečně něčím mimořádným, pohodovým a ne horou nepříjemných povinností. Bylo to vůbec někdy? Nenamlouvám si to?

„Dobře, jak myslíte,“ praví a přitom se šibalsky usmívá. A mě zamrzí, že jsem přišla o vánoční cukroví bez práce. Představuji si dnešní noc, všude umaštěné plechy, ze sladkého zápachu se mi dělá nevolno, záda surově připomínají úraz z mládí a kluci si polovinu mých výtvorů ráno rozebírají k snídani.

Pracháč se šklebí, jako by mi viděl až do žaludku, fotograf se třese strachy, aby nepřišel o výhodnou zakázku, a já malinko krotnu: „Tak jak si představujete tu knihu?“

„A vy?“ opáčí.

Stručně navrhnu první, co mě napadne.

„Platí,“ povídá Pracháč a navrhuje honorář. Tvářím se, že to zvažuji, i když vím, že pětinásobek částky, kterou běžně dostávám za svoje romány, rozhodně neodmítnu.

„Pětadvacet procent záloha předem,“ bůhvíproč se chovám jako hokynářka. Než se naděju, na stole leží balíček bankovek. Je těžké předstírat, že podobné situace zažívám běžně. Pak si uvědomuji, že nevlastním žádný bloček s příjmovými doklady nebo jak se těm stvrzenkám o převzetí říká, a tak trapně blekotám, jestli nechce něco podepsat.

„Chci. Vaši knihu, až si ji koupím,“ odvětí galantně a předáním své vizitky naznačuje, že slyšení je u konce.

Pomalinku se plížím Brnem ve svém oplíku, přemítám o zvláštním večeru, o penězích, které jsem si ležérně zastrčila do kapsy kabátu, a cestou k autu se potila hrůzou, aby mi je někdo neukradl.

Odemykám ztichlý byt, pohladím psa, který, když děti spí, nevydá ani hlásku, vařím si kafe a rozsvěcím monitor počítače s vědomím, že konečně se začínají dít ty správné věci, o kterých stojí za to psát. Cukroví počká.

Kamila si snad podesáté četla kratinký článek s názvem Dobrodružství sluší i ženám a bylo jí blaze. Jakási zvláštní odrůda něhy se jí rozlézala uvnitř hrudníku, příjemně hřála, šimrala, nafukovala se a rostla, až přerostla v odhodlání zavolat Davidovi a poděkovat.

„Kdy se uvidíme?“ zeptal se rovnou, když koktavě pochválila zdařilé novinářské dílko. Jeho přímočarost ji zaskočila i potěšila. Taky ho chtěla vidět, ačkoliv jako milenec nepřipadal v úvahu. Ne snad že by těch pár centimetrů hrálo nějakou výraznou roli při provozování sexuálních hrátek, to ne. Ale Kamila chtěla víc. Chtěla přítele, laskavého milence a něžného citlivého partnera v jedné osobě. Chtěla s ním chodit do divadla a na koncerty, chtěla, aby se za ní zastavoval do galerie, chtěla, aby na něj mohla být pyšná, až se to Erikovi donese. Chtěla si najít takového milence, kterým by Erika zahanbila a přitom by vyhovoval i jí. Ale David, o hlavu menší než její muž, ve vytahaném svetru a s ubohým novinářským platem ještě tak mohl omráčit ji, ale rozhodně ne Erika. A přesto navrhla, že zajdou na kávu.

Zrovna když jsem přemýšlela, jak do děje konečně zamontovat Pracháče, Yetti se probudil. Slyšela jsem vrznout záchodové dveře, slyšela jsem, jak splachuje, umývá si ruce a šramotí v kuchyni. Modlila jsem se, ať si mě nevšímá a jde zase spát.

„To hodláš psát do rána?“ najednou mi stojí za zády. Jsou chvíle, kdy bych mu byla neskonale vděčná za špetku pozornosti, za běžnou přátelskou konverzaci, ale teď se netrefil. Mám v hlavě tisíce střípků, které potřebuji poskládat a vyťukat do počítače. Pokud to neudělám hned, zmizí v nenávratnu. Znám to. A tak jen zavrčím: „Běž spát, musím něco dokončit.“

Zcela proti svým zvyklostem neodchází, nýbrž mi pod nos strká skleničku martini s pěti olivami, tak jak to mám ráda. „Tak si dej aspoň pauzu,“ navrhuje. Nezbývá mi, než na chvíli zapomenout na Kamilu. Nehodí se mi to, ale podvoluji se.

„Řekni mi, co bys chtěla?“ ptá se Yetti.

Co bych chtěla? Abys mě nechal v klidu psát, aby děti byly zdravé, aby se podle mé knihy natočil film, abychom měli víc peněz, abych tě dokázala mít ráda… Nahlas se to pochopitelně neodvažuji říct a tak mlčím. A Yetti dotírá, jako by to ani nebyl on: „Proč nejsi šťastná? Jsi hezká, chytrá, máš úspěch, zdravý a pěkný děti… tak proč nejsi šťastná? Víš, co by za tohle všechno jiná ženská dala?“

Nevím, co by za to jiná ženská dala, ani netuším, proč nejsem šťastná. Nejde jen o to, že nejsem šťastná. Někdy jsem tak nešťastná, že mě všechno bolí. Celé tělo, každý pohyb, dokonce i každá myšlenka.

„Je to ve mně?“ ptá se dál.

Jeho náhlá a nečekaná posedlost dopídit se jakéhosi řešení mě udivuje i popuzuje natolik, že ho nehodlám šetřit: „Nemůžu za to, ale už s tebou nedokážu normálně mluvit, mám jakousi alergii nebo co. Třeba kdybys odjel na dlouhou služební cestu… anebo sis našel milenku a já začala žárlit… nevím. Prostě kdybys něco udělal. Cokoliv. Někdy mám dojem, že žiju s mrtvolou a už nemám sílu tě pořád křísit k životu…“

„Chceš se rozvést?“

Prolétlo to vzduchem nečekaně, jak zbloudilá střela. Rozvod? Už samotná otázka čpí definitivním koncem. Nejsem si jistá, jestli chci právě tohle. „Potřebuju si odpočinout,“ volím nakonec neutrální odpověď.

„Tak vezmeme o vánočních prázdninách kluky a pojedeme na hory,“ zjevně nepochopil, co jsem mínila výrazem odpočinek.

„Já si chci odpočinout od tebe!“ už mě zase vytáčí. Přitom je klidný, mírný. Ne, to jsou kecy. Není klidný ani mírný. Je naprosto pasivní. A pasivita, jak známo, velmi často vyvolává agresi. U mě tedy stoprocentně. Proto mě právě teď fascinuje to skleněné těžítko, co jsem dostala od Smířené k narozeninám. Proto v představách cítím, jak mi chladivě zapadá do dlaně, jak ho potěžkávám, rozmachuji se a vrhám ho Yettimu do obličeje. A Yetti moje rozhořčení nechápe. Bezděky pronáší větu, která ho může stát život: „Mně nevadí, že spolu žijeme jako kamarádi. Teda nadšenej nejsem, to ne, ale pořád lepší, než kdybys mě nechtěla vůbec…“

Už se naprosto přestávám ovládat: „Jak nevadí?! Nespali jsme spolu několik měsíců, třeba mám někoho jinýho! To tě nenapadlo?!“

Jsem zlá, ale mám dojem, že si to zaslouží. A taky si donekonečna dělám iluze, že snad jednou překročím tu mez jeho snášenlivosti a on se pochlapí. Začne na mě řvát, bude mi zakazovat noční flámy a když mi ve tři ráno přijde textovka od přátel z hospody, vytrhne mi mobil z ruky a bude chtít vědět, kdo ji psal.

„To víš, že mě občas napadne, že někoho máš. Ale snažím se na to nemyslet,“ praví s tím svým výrazem leklé ryby. Normální chlap by mi asi jednu vlepil, můj hodný manžel však pokračuje ve stejném duchu, v jakém debatu začal: „Jestli si myslíš, že o tebe budu nějak bojovat nebo usilovat… tak to ses spletla. Moc dobře víš, že na tohle jsem nikdy nebyl.“

Věřte, nevěřte, i po tomhle bezpochyby velice kultivovaném výroku zůstalo moje skleněné těžítko na místě a Yetti nedotčen mojí zlobou odkráčel do ložnice. I ten bačkora, co se mi dral na jazyk, zůstal nevysloven. Zdá se, že dnešní noc bude dlouhá a jedinou společností mi bude Kamila, její vcelku normální muž, dcery, přítelkyně, potenciální i skuteční milenci. Možná se dokonce objeví i někdo další. Mám ty vymyšlené lidičky moc ráda. Stydím se to přiznat, ale jsou chvíle, kdy je mám mnohem raději než lidi skutečné.

Kamila zavěsila telefon a přemítala, proč schůzku s Davidem neodmítla. Nebyla si úplně jistá, jestli je to opravdu jen z toho prostého důvodu, že se s ním minule tak pěkně povídalo. Kdyby tomu tak bylo, proč by se jí zrychlil tep? Proč by uvažovala o tom, že musí zajít k holiči? A proč by měla to šílené nutkání zaskočit za Květou?

„Tak co myslíš?“ otázala se Květy o čtvrt hodiny později. To už seděla v její kuchyňce, popíjela kafe s rumem a kouřila třetí cigaretu.

„Za pokus nic nedáš, když tak si to aspoň užiješ,“ radila Květa. Kamila se jí pokusila vysvětlit, že ona hledá něco jiného než prachsprostý orgasmus. Květa se potutelně usmívala, přikyvovala a pak vyslovila teorii tak trefnou, až Kamilu zamrazilo.

„Ty se prostě chceš ještě aspoň jednou zamilovat. Chceš zažívat všechno to pubertální čekání na telefon, odpolední schůzky, držení za ruce v kině, drobné dárky, kvokání o lásce, že jo?“

„Jo, to bych hrozně chtěla,“ vydechla Kamila. Už při představě, že by aspoň na několik týdnů měla možnost vrátit čas a bylo jí dopřáno prožít takzvanou čistou, mladou lásku, už při té představě se jí zatočila hlava. „Mně asi fakt o ten sex nijak zvlášť nejde. S Ruslanem to byla bída, o Otmarovi raději mluvit nebudu. „

„Milá Kamčo, pokud nehledáš nového manžela, ale romantiku, tak na to je ten tvůj pisálek ideální. To mi věř. A na pár pitomejch cenťáků se vykašli.“

A Kamila odpoledne odcházela z domu, plně rozhodnuta se na ně vykašlat.

David čekal na Brandlové, před vchodem do Piána, tak jak se domluvili. Podala mu ruku a na okamžik zalitovala, že ji nečeká uvnitř kavárny. Když seděl, nechybělo mu vůbec nic, byl neodolatelný, takřka dokonalý.

„Ještě nikdo mi za článek nepoděkoval, bylo to milé,“ řekl.

„Ještě nikdo o mně nenapsal, bylo to milé…“

Zasmáli se. Kamila uvažovala, jak podivně je to na světě zařízeno. S někým se znáte roky, zdravíte se na chodbě domu anebo v práci a stále je to cizí člověk. A s jiným strávíte jedinkrát v životě pár hodin a při dalším setkání máte chuť ho obejmout.

Rozhodla se, že tentokrát nebude pít. Ani malé pivo nebo vinný střik. Prostě vůbec nic. Musí si ověřit, jestli to souznění, které pociťovala minule, nezavinily pouze smysly zjitřené alkoholem.

Při třetí kávě sice již pociťovala lehkou žaludeční nevolnost, ale neustoupila.

„Opravdu si nedáš panáka?“ ptal se. „Neboj, nezneužiju tvé opilosti a nebudu tě omámenou lákat do svého doupěte.“

Navzdory tomu, že pila pouze minerálku a kafe, netoužila po ničem jiném, než aby ji tam lákat začal. Ale David nic.

Seděl naproti, s hlavou tak zvláštně zabořenou do dlaně, prsty za uchem, zformované do tvaru mističky, mobil vypnutý. Vytvářel tak dokonalou iluzi, že je ten nejpozornější posluchač na světě, že jí Kamila naprosto podlehla. Přistihla se, že říká nahlas věty, které stěží doposud přiznávala vduchu sama sobě.

„To je přece v naprostým pořádku, žes začala manželovi zahýbat. Divný je, žes to neudělala dřív,“ povídal David.

„No, jasně, kdyby to bylo ze msty, tak možná. U mně to tak ale není. Můj muž měl nejspíš bokovky celej život, já si to jen nechtěla připustit. No a když už to bylo tak markantní, že jsem to musela vzít na vědomí, bylo mi to skoro jedno. Nějak mi na něm už nezáleželo.“

„A co teď, teď ti na něm záleží? „

„Když jsem mu zahnula, tak jsem ho kuriózně po dlouhé době zase začala mít ráda. Sice jen na pár hodin nebo dnů, ale byl to hrozně příjemnéj pocit.“

„Předpokládám, že sis nevzala žádnýho vola, takže je jasný, že ve srovnání s průměrným chlapem boduje…“ řekl David a Kamila měla dojem, že jí neviditelné ruce přiškrtily hrdlo. Vytušil snad, že i on byl podroben podobnému hodnocení? Je možné, aby ji za tak krátký čas někdo skrz naskrz prokoukl?

„Vezmi si třeba mě,“ pokračoval, „můžeme si rozumět sebevíc, je dost dobře možné, že spolu někdy skončíme i v posteli, ale na tvého muže nemám. V okamžiku, kdy začneš srovnávat, dopadnu blbě. Nemám prachy, platím alimenty na děcko, který není moje, protože jsem idiot, a do mužského ideálu mi chybí tak patnáct centimetrů…“

Ta neplánovaná debata s Yettim mě natolik rozhodila, že namísto abych Kamilu konečně seznámila s Pracháčem respektive postavou, ke které mě inspiroval, popisuju tady milého Souzvuka. Už jsem se o něm zmiňovala, je to ten střízlík s duší a mozkem velikána. Dokázal famózní věc. Přebral nádhernou ženskou nějakému takovému Erikovi, oženil se s ní, adoptoval jejich dítě. Za dva roky se ta dívčina s prosíkem vrátila k „Erikovi“ a milý Souzvuk jim každý měsíc přispívá dvěma tisícovkami do rodinného rozpočtu. Prý mu jeho bývalou ženu připomínám. (Doufám, že pouze fyzicky).

10. Nudná jistota

Sedíme u Smířené v obýváku, my tři Kvočny. Zatímco se všichni naši synové pokoušejí udělat z bytu Smířené kůlničku na dříví, bilancujeme nad červeným vínem naše životy.

„Víš, jak jsme probíraly posledně, jestli bych se dokázala ještě do někoho zamilovat, přemýšlela jsem o tom… a jsem si jistá že už by to nešlo, vždyť já nebyla nijak zvlášť zblázněná ani do toho svýho,“ povídá Smířená a já s ní souhlasím. Zamilovat se v pětatřiceti? Jak? A proč vlastně?

„Celá tahle knížka se mi nějak vymyká z rukou. Chtěla jsem psát o tom, jaké to je, když děcka odrostou a už tě nepotřebují, když manžel je jak z jiné planety, když už nevíš, kam by se měl tvůj život ubírat, protože jsi všechny důležité úkoly splnila a nikdo tě vlastně nepotřebuje,“ vysvětluju svůj prvotní záměr, „ale asi to nedokážu správně vystihnout. Ta moje Kamila se chvílemi chová jak kurva a chvílemi jak nevinná šestnáctka.“

„Ale o tom to přece je,“ povídá Doufající, „ona úplně normálně tápe. Celý mládí věnovala jenom rodině a teď najednou neví, co se životem. Něco podobnýho prý zažívají lidi, když je propustí z kriminálu. Taky jsou zmatení a neví co dřív -jestli zapadnout do první hospody, stavit se za kamarádama, za mámou anebo si jít co nejdřív zašoustat.“

„Jenomže ta moje Kamila není nerozhodná, ona je najednou prostě posedlá po chlapech. Jako by jí po té letité věrnosti hráblo,“ objasňuju obsah budoucí knihy. Hrozně ráda Kvočnám objasňuju obsahy svých rozepsaných knih a ony jsou tak skvělé, že poslouchají, radí a dokonce u toho ani nežívají.

„Každá ženská hledá tu opravdovou lásku,“ uklidňuje mě Doufající.

„Ty hledáš opravdovou lásku?“ diví se Smířená.

„Jasně že jo. Jenomže už jsem tvrdě poučená. Lepší vrabec v hrsti než holub na střeše. To ovšem neznamená, že jsem přestala v existenci holuba věřit…“

Zasmála jsem se. Mám Doufající ráda. Ať mluví o čemkoliv, vždycky stočí řeč na ptáky. „A co ten tvůj novej Holub?“ ptám se. „Vrabčák pořád nic netuší?“

„Už jsem měla namále! To jsem vám ještě neříkala?“ uchechtla se a my jen zavrtíme hlavama.

„Holub volal předevčírem, že se chce stavit. Prcek byl ve škole, Vrabčák v práci, tak proč ne, říkala jsem si. A zrovna když jsem byla ve sprše a Holub se ještě válel v posteli, ozval se zespodu zvonek. Chápete tu kliku? Vrabčák zazvonil zespodu!“

„A proč? Nemá klíče od domu a od bytu?“

„Jasně že má! Ale taky má pořádnou sklerózu. Já ho ráno požádala, aby koupil Prckovi do školy kružítko, a on si pamatoval jen to, že má něco koupit. Tak prostě zazvonil.“

„A dál?“

„Hrozně jsem ho prosila, ať ihned zajede do papírnictví, a mezitím jsem zahladila všechny stopy. Ale bylo to o fous!“

„A nepřišel z práce dřív, protože měl nějaký podezření?“ zapochybovala jsem.

„Nesmysl. Vypnuli jim tam proud, takže nešly počítače. Dovalil kružítko a ještě kytku. Přej jako omluvu za to, jakej je blbec.“

„Neuraz se, ale on je asi vážně blbec, když nepozná, že máš jinýho chlapa. Teda vlastně víc chlapů,“ žasne Smířená.

A co na to Doufající? Jen se uculuje a povídá, že jí poprvé za dva roky, co s ním žije, přišla ta jeho zabedněnost náramně vhod.

Přemýšlím nad tragikomickou historkou a pomalu chápu, proč se o nás říká, že jsme všechny mrchy - do jedné. A uvažuju, jestli náhodou Yetti taky není takovej můj vrabeček v hrsti. Jestli náhodou taky kdesi uvnitř netoužím po lásce, ale jen se ji bojím hledat, protože bych mohla zjistit, že vůbec neexistuje. Že si ji vymyslel nějaký zoufalý spisovatel, podobně zoufalý jako já, když rovněž nevěděl, o čem psát. A fáma, že existuje láska, se natolik ujala, že ji kdejaká bláznivá ženská hledá, místo aby si vážila obyčejného, skutečného života.

„A co ty a milenci? Pořád nic?“ táže se Smířená. A dívá se přitom takovým chápavým pohledem, jako bychom se my dvě právě kolébaly na jedné lodi. Na lodi přecpané otupělými manželskými páry, na lodi s názvem Nudná jistota.

„Pár adeptů by bylo, ale nějak nemůžu najít důvod, proč to udělat, i když teď už mám požehnání i od Yettiho.“

„Cože?!“ vykřikly obě zaráz.

„Jo, říkal, že jestli chci, tak ať si někoho najdu.“

„Kecáš!“

„Nekecám. Fakt to říkal. Pravda je, že já mu to samý navrhla taky. A dřív než on mně. Prostě mě napadlo, že bych chtěla vyzkoušet, jestli budu aspoň trochu žárlit, když se bude toulat po nocích a vonět dámským parfémem. Podle takových těch hesel, jako že žárlit znamená milovat a že teprve když někoho ztrácíš, tak poznáš, jak ti na něm záleží, a podobně…“

„Minule ses chvástala, že už s tou svojí trapnou počestností něco provedeš, ted máš dokonce manželovo požehnání, tak na co čekáš?“ utahuje si ze mě Doufající. A já si vduchu opakuji: Na co vlastně čekám?

Kamile se na večírek s Erikovými klienty nechtělo, ale nedokázala mu odmítnout. Minule nasimulovala silnou migrénu a předminule si nechala zavolat od Květy, jako že v galerii prasklo potrubí. Dnes ji nenapadalo nic. Ležela ve vaně, prsty nabírala pěnu a foukala ji po celé koupelně. Byla skvěle naladěná. Jako by odpolednem stráveným s Davidem načerpala sílu. A teď o ni měla na snobském večírku opět přijít. Nikdo se nemohl divit, že se té myšlence bránila.

Erik zaklepal na dveře koupelny: „Za hodinu vyrážíme!“

Nechápala, proč jí to připomíná. Většinou byla vypravená do deseti minut a čekala na něj v předsíni. Zatoužila po vlastní koupelně. Velká růžová vana, nad ní zabudované rádio, po pravé ruce popelník a po levé stojan na šampaňské. A zvukotěsné dveře. Sny, hloupé, dětinské sny, napomenula se a urychlila odchod z koupelny.

„Tady je zase páry!“ zahučel Erik. „Ani se nemůžu nadechnout.“

„Tak nedýchej!“ zvolala zvesela a odkráčela do pokoje. Erik za ní ještě chvíli udiveně zíral. A o necelou hodinu později zase na oplátku udiveně zírala Kamila. Slušelo mu to. Neuvěřitelně mu to slušelo. Vysoký, elegantní, vymydlený, čerstvě oholený. Prototyp úspěšného muže.

„Sluší vám to,“ řekla jim oběma Karolína v předsíni. „Hezky se bavte.“

„Ráda nás vidí spolu,“ utrousil Erik nezvykle lidskou větu, když nastupovali do taxíku. Najednou měla chuť chytit ho za ruku, ale neudělala to. Ani Erik to neudělal. Celou cestu mlčeli. Jako dva cestující, které svedla náhoda na zadní sedadlo jednoho taxíku.

Vystoupili. Venku mírně mžilo, mlha se převalovala po chodníku a z dálky se ozval jakýsi výkřik. Scenérie jak z hororu.

Vstoupili do vinárny, Erik pomohl Kamile z kabátu a naklonil se, aby ji políbil. Tedy Kamila se domnívala, že se naklonil, aby ji políbil. Ale tohle by udělal vysněný muž, ne Erik - studený čumák, za vysněného muže pouze převlečený. Naklonil se tak blízko, že ji ovanul jeho dech. Dokonce cítila jeho špičku nosu na svém ušním lalůčku a pak… a pak Erik řekl: „Byl bych ti neskonale vděčný, kdyby ses zcela výjimečně dnes neopila a nekoketovala s každým chlapem, který se k tobě přiblíží.“

Ozval se zvonek. Ne v knížce, doopravdy. Už jsem si zvykla, že jen co se trochu rozepíšu, někdo mě začne vyrušovat, ale tentokrát mi to vadilo mnohem víc. Rázně jsem otevřela dveře. Zřejmě mnohem rázněji než mladík, co stál na chodbě, očekával. Ne že by přímo leknutím vyjekl, ale rozhodně k tomu neměl daleko.

„Nic nekupuju!“ vyštěkla jsem.

Byl rudý v obličeji, v náruči třímal obrovskou krabici a nedokázal vykoktat ani pozdrav. Zastyděla jsem se a o několik stupňů vlídněji zopakovala, že nic nehodlám kupovat.

„Já… já nic neprodávám,“ konečně promluvil. „Mám vám jen tohle odevzdat.“

„Ježiši, promiňte, vy jste pošťák?“ zablekotala jsem a zašátrala do hrníčku na polici v předsíni, jestli tam jsou nějaké drobné. Zasloužil si je.

„Ne, já jsem řidič pana Pracháče. Tohle vám posílá a přeje hezký den.“

Poněkud rozpačitě jsem poděkovala a převzala krabici velikosti dětské vaničky. A ucítila jsem vůni. Vůni vanilky a kakaa. Přesně to, o čem jsem mluvila předevčírem v hotelu Voroněž. Cukroví bylo srovnáno v několika řadách, a jak hezky vonělo, tak hezky i vypadalo. Vytáhla jsem z krabice obálku, z ní list ručně vyrobeného papíru a přečetla si jednu jedinou větu, co tam stála: „Věnujte mi, prosím, ušetřený čas…“

A víc nic. Žádné kdy mu ho mám věnovat, jestli se ozve, dokonce i podpis chyběl. Bylo tam jen rozmáchlé P.

Vzedmula se ve mně vlna nepochopitelného vzdoru. Snad to byl jen pocit ohrožení anebo strach z manipulace. Co já vím. Možná jsem si potřebovala dokázat, že ani člověk, který si bankovkami může zapalovat doutníky, mě nedonutí, abych měnila svá rozhodnutí a porušovala dané sliby. A tak jsem vytahala hrudky vlastnoručně uhněteného těsta z lednice a pustila se do výroby cukroví.

11. Hezký Vánoce

Kamilu jsem opustila na večírku před několika dny a ještě se k ní nevrátila. Mohou za to Vánoce. Skoro se mi chce říct pitomé Vánoce, ale zavání to rouháním, a i když jsem naprostý neznaboh, zdráhám se to vyslovit.

Uklízím zanedbaný byt, sháním dárky, kapra, stromek. Každý den ověšená jako mula vleču tašky plné jídla do našeho hnízdečka. Připadám si, jako bych zaplňovala protiatomový kryt před náletem. Smířená a Doufající jsou na tom podobně, Yetti se diví, co celé dny dělám, proč nepíšu. On přece taky musí chodit do práce, svátky, nesvátky.

Co dělám? Těším se na jaro, těším se, až budou kluci velcí a mně bude stačit na celý vánoční nákup jediná igelitka, těším se, až někdo sejme tu tíhu zodpovědnosti a každodenních starostí z mého bolavého hřbetu.

„Máš moc práce?“ pokládá mi Souzvuk do telefonu v předvečer Štědrého dne značně stupidní otázku.

„Kdepak, celý dny se opaluju na balkoně,“ odpovídám nakvašeně. Závidím mu, že žije sám, že uklízí jen ten nepořádek, který sám vytvořil, že mu vánoční šílenství zhola nic neříká.

„Vánoce, vid?“ ptá se soucitně. Je chápavý a milý jako vždycky. Občas se mi po něm stýská. A právě teď se mi po něm stýská docela dost.

„Nechtěla by sis udělat generálku?“ Nechápu, co má na mysli.

„No, generálku na Štědrý den. Udělal bych tatarák, zapálil vonné tyčinky a do vázy nastrkal jmelí.“

Zní to lákavě. Tak lákavě, že odkládám sluchátko a jdu Yettiho požádat o svolení k opuštění posádky. Je mi uděleno prostým slůvkem: „Jasně.“

Narychlo balím drobný dárek, který pro Souzvuka mám, líbám kluky na dobrou noc a odjíždím. Souzvuk mi otevírá a s vítězoslavným úsměvem sděluje: „Tak jsem se pomstil!“

Okamžitě vím, oč jde. Před třemi lety, když se jeho žena vrátila k takovému tomu jako Erikovi si slíbil, že ji dostane zas zpátky, ale jen naoko.

„Tak mě nenapínej,“ pobízím ho k vyprávění.

„Představ si, už byla svlečená, tady na tý posteli roztahovala nohy a já jí řek, že jsem si to rozmyslel.“

„A co ona?“

„Brečela, kňourala, že mě nikdy nepřestala milovat, znáš to, takový ty řeči. Tak jsem jí pověděl, že děsně ztloustla a že už by se mi s ní stejně nejspíš nepostavil. To byla satisfakce!“

„Surovče!“ plácla jsem ho přes rameno.

„Jakýpak surovče? Až odtud vypadla, tak jsem bulil pro změnu zase já.“

„A už je ti líp?“

„Je mně líp, ale ne o tolik, jak jsem si původně představoval. Naštěstí mám ještě jeden plán. Je sice poněkud dlouhodobej, ale pak to bude naprosto dokonalý.“

„Skoro se bojím zeptat jakej…“

„Mají dvouletou dceru. Prostě si počkám, až vyroste, a přefiknu ji,“ řekl úplně vážně.

„Seš psychopat, víš to?“

„Vím,“ odpověděl, „a jsem na to pyšnej. A teď už pojď na ten tatarák.“

Domů jsem se vrátila až ráno, ještě se mi motala hlava z vypitého alkoholu, dvou cigaret trávy a zhruba deseti minut takřka nevinného muchlování. Už děsně dlouho jsem se s nikým nelíbala, takže není divu, že mě to vzalo. Ale zase ne natolik, abych překročila přátelskou hranici. To, že vám někdo na pár vteřin zakvedlá jazykem v puse, ještě neznamená, že s ním půjdete do postele a v případě, když jasně tušíte, že by to neklapalo, už vůbec ne. Doufající měla pravdu, chlapi jsou tady od toho, aby to pořád zkoušeli. Ale vyspat se se Souzvukem? To bych se jednoho krásného dne mohla u něj rozvalovat na posteli a on by mi kliďánko dokázal říct: „Já si to rozmyslel. Tys nechtěla tenkrát, ted zase nechci já. “ To by byla satisfakce, viďte?

Dělám si kafe, černější než moje myšlenky. Začíná svítat. Moji tři mužští ještě spí, kocour se mi líně protahuje u nohou a vrní. Čistím brambory na štědrovečerní salát a je mi smutno. Pomalu ale jistě nabývám dojmu, že chyba je jen a pouze ve mně. Neumím mít ráda. Tedy dostatečně ráda. Souzvuk svoji ženu doopravdy miloval, miloval ji tak, že jí ještě dnes musí ubližovat, aby dokázal žít bez ní. Já neuměla milovat ani v mládí, ale zřejmě jsem doufala, že to časem přijde, že se to svědomitým tréninkem naučím, jako kdy se naučíte hrát na piáno díky neutuchající píli, nikoliv z vrozeného talentu. Já cvičila, cvičila a přesto tóny, které vyluzuji, znějí stále falešně. Musím se víc snažit, mnohem víc se snažit, opakuju si vduchu. A v tom se Yetti přišourá do kuchyně. Už léta mi dělá obtíže pohlédnout na něj těsně po probuzení. Má opuchlé oči i nos, přeleželé vlasy a pomačkanou tvář. Zdá se mi, že i zapáchá, ale tím si nejsem naprosto jistá. Pravděpodobně si to jen namlouvám, protože vypadá, jako by vylezl odněkud ze stoky.

„Tak jak bylo?“ ptá se, jako bych se vrátila z kina, a ne z bytu cizího muže. Z bytu cizího muže, kde jsem strávila celou noc, zatímco on v klidu spal. Za tohle by Souzvuk dokázal svoji ženu rozčtvrtit. Postihuji se, že jí vlastně tak trochu závidím, že i neadekvátní emoce jsou mi sympatičtější než lhostejnost vydávaná za nadhled a toleranci. A znovu si opakuji, že se musím snažit a to nejen proto, že jsou Vánoce. Taky proto, že je děsně snadné rozbořit něco, co jakž takž fungovalo čtrnáct let. Ale uchovat to v tom pozvolném chátrání třeba ještě dalších deset let? To už je fuška. A já jsem odhodlána záplatovat, přelakovávat, podpírat, prostě udržovat to naše zchátralé manželství, co to půjde. Jsou tu přece děti.

„Pobavila jsem se,“ odpovídám co nejvlídněji a pak líčím Souzvukový problémy s bývalou manželkou; to, že má políčeno na její dceru, i to, že jsme se líbali, pochopitelně vynechávám.

„Uděláš mi kafe?“ ptá se Yetti. Moje historky o vášnivých vztazích ho zajímají asi jako sněhové podmínky v Aspenu. Vařím kávu. I ve mně se všechno vaří.

Sedíme naproti sobě u kuchyňského stolu. Yetti srká horké kafe a hlavu si podpírá dlaní. Zdá se, že každým okamžikem padne do bezvědomí, snažím se tomu zabránit a horečně přemýšlím o tématu k rozhovoru.

„Co chceš k snídani?“ napadá mě vcelku rozumná otázka. Ptát se, jak se vyspal, když jsem nebyla celou noc doma, mi přijde jako drzost. Je Štědrý den. Nechci provokovat.

„Mně je to jedno,“ praví Yetti.

Na zlaté prasátko se u nás nevěří a tak nabízím čabajku, tousty se šunkou, hemenex, vánočku a rohlíky se sýrem.

„Mně je to vážně jedno,“ opakuje.

Nesnáším chlapy, kteří se nedokáží rozhodnout, chlapy nemající vlastní názor. Mažu mu dva rohlíky s máslem, obkládám je šunkou a tvrdým sýrem. Poděkuje, ale snídani žvýká s výrazem člověka, který je donucen konzumovat polystyren.

Krájím cibuli na bramborový salát a jsem jí vděčná - všechny ty slzy, které se mi řinou z očí, mohu svést na ni.

„Co je to tady za balík?“ táže se nečekaně Yetti a ukazuje na lednici. Div neposkočím radostí, že jsme konečně našli téma k rozhovoru, tedy přesněji řečeno, on je našel. A sám!

„Dostala jsem nějaké knížky k Vánocům,“ povídám a rozbaluji balík. Yetti bere jeden svazek po druhým do ruky. „Putování mořského koně, Čtyřnohá vrána, Přísudek je v této větě podmět, S chloupkem na jazyku, Doupě latinářů,“ čte nahlas.

„Dobrý knížky, viď? Stejně jsem si všechny chtěla koupit, však jsme o tom mluvili…“ snažím se mu vlichotit.

Yetti beze slova odchází a pak se vrací s několika úhledně zabalenými balíčky. Rve vánoční papír na kusy, rozetky a stužky padají na zem. Z cárů se klubají knihy. „Kromě Doupěte latinářu jsou všechny, to jsem prostě nesehnal, ale mám ji objednanou, chtěl jsem ti ji dát až na Valentýna,“ říká Yetti. „Tak hezký Vánoce.“

12. Maso na háku

Odjeli lyžovat. Všichni tři. Najednou nevím, jak naložit s volným časem. Procházím se po bytě sem a tam a vychutnávám ticho. O svátcích tady bylo na můj vkus přece jen příliš rušno. Měla bych psát, ale taky bych si ráda četla, v klidu se naložila aspoň na hodinu do vany, šla na procházku se psem, poslechla si to nový CD Mišíka anebo se koukla na nějakej pěknej film. Celkem deset hodin svobody mi neumožňuje, abych stihla všechno, a tak zodpovědně zapínám počítač. Čtu si poslední stránky Třinácté knihy. Zdá se mi, že jsem ta slova, věty, odstavce psala kdysi dávno, před lety. Už mi to nic neříká. Marně tápu ve vzpomínkách, je to jako bych se přehrabovala zaprášenými fascikly v archivu. Všechno je vybledlé, vyčpělé, nepoužitelné. Vybavuji si, že jsem chtěla psát o Pracháčovi, ale není mi jasné co. Kromě vánočního cukroví mi poslal ještě dvojsmyslnou textovku, ze které sice bylo zřejmé, že hloupý nebude, ale taky z ní vyplývalo, že není zvyklý být odmítán. Tak jsem mu neodpověděla. Už se neozval, teď tedy nevím. Poskytne mi ten člověk nějaké inspirativní zážitky? Mám ho do knížky vůbec montovat? Nemám se raději držet pisálka Davida, k jehož vzniku mi dal podnět Souzvuk?

Znovu pročítám poslední řádky: Vstoupili do vinárny, Erik pomohl Kamile z kabátu a naklonil se, aby ji políbil. Tedy Kamila se domnívala, že se naklonil, aby ji políbil. Ale tohle by udělal vysněný muž, ne Erik - studený čumák, za vysněného muže pouze převlečený. Naklonil se tak blízko, že ji ovanul jeho dech. Dokonce cítila jeho špičku nosu na svém ušním lalůčku a pak… a pak Erik řekl: „Byl bych ti neskonale vděčný, kdyby ses zcela výjimečně dnes neopila a nekoketovala s každým chlapem, který se k tobě přiblíží. “

Nezmohla se na odpor ani na obranu. Vnímala jen, jak v ní cosi bublá, klokotá, představovala si všechny křivdy jako pupeny na větvičkách vlastních nervů a cítila, jak se právě teď nalévají, přichystané se naplno rozvinout.

Jako v tranzu si potřásala pravicemi s Erikovými klienty a jejich manželkami. Usmívala se, podobna loutce vyřezané ze dřeva, zdálo se jí, že i ruce a nohy má ze dřeva, dokonce že i srdce má dřevěné. Musí ho mít dřevěné! Jinak by přece cítila bolest, jinak by se jí slzy koulely po tvářích, jinak by ji rozplakalo nespravedlivé obvinění. Vždyť donedávna taková bývala! Když ji Erik osočoval, brečela. Ale dnes nic. Přestože jeho poznámka byla zlá a nespravedlivá, přestože byla vyřčena ve chvíli, kdy k němu cítila něhu, Kamiliny oči neplavaly v slzách, jak tomu bývalo dřív.

„Promiňte, zamyslela jsem se,“ řekla muži, který jí při představování cosi vykládal. Že na ni mluví si uvědomila jen proto, Že nezvykle dlouho tiskl její dlaň a stále s ní mírně potřásal.

„Jen jsem se zmiňoval o článku, který o vás vyšel. Moc se mi líbil,“ pravil muž.

„Ta pochvala nepatří mě, ale tomu novináři, který se mnou vedl rozhovor. Já mu ji vyřídím,“ odvětila a koketně se usmála, Erikovi na truc. Popravdě řečeno si nebyla stoprocentně jistá, jestli se usmála skutečně koketně. Nikdy dost dobře nevěděla, co si pod termínem „koketování“ má představit a už vůbec nevěděla, jak to má použít v praxi. Jestli má mhouřit oči, anebo je naopak vyvalovat, jestli má mrkat pomaleji, či mrkání zrychlit, jest-li má třeba naklonit hlavu k rameni, anebo si pomalu, špičkou jazyka olíznout horní ret. Takhle nějak flirtovaly ženy ve filmech. Kamila se usmála prostě jen o něco zářivěji, než se běžně usmíváme na cizí lidi, a snažila se, aby jí při tom v očích probleskl zájem a zvědavost. Usoudila, že se jí koketování povedlo, neboť muž zareagoval okamžitým pozváním na skleničku. Pohlédla na Erika. Přitrouble se uculoval. Znejistěla. Že by přece jen nekoketovala správně?

„Počkejte na mě, prosím, u baru,“ požádala muže, o němž nevěděla zhola nic. Ani jak se jmenuje.

Ještě než stihla něco říct, Erik na ni zasyčel: „ Zbláznila ses ? Počkejte na mě u baru! Co si o sobě myslíš? Víš, kdo to je?“

„Docela sympatickej chlap…a na svůj věk i fešák.“

„To je náš nejváženější klient! Majitel velké investiční společnosti! Má víc peněz než všichni dohromady, co tady jsme. A ty si mu klidně řekneš, aby počkal u baru!“

„Už to chápu,“ ušklíbla se Kamila. „S tímhle mám tedy koketování i popíjení povoleno, že? Nebo dokonce nařízeno?“

„Nech si ty věčný provokace!“

„Klidně si je nechám,“ odvětila nevzrušeně, „prostě si vezmu kabát a pojedu teď hned domů.“

„To teda nepojedeš!“ sevřel jí Erik loket.

Nikdy by ji nenapadlo, že má takovou sílu. Bezcitně jí drtil kloub a potil se strachy, že přijde o přízeň nejlepšího klienta, protože mu jeho manželka dala košem. Už jí nepřipadal přitažlivý a elegantní. Zdál se jí odpudivý a ubohý ve své připosranosti.

„Uvědom si, že ze Šikla se máš dobře i ty!“ odfrkával zlostně a vypadal, že ho co nevidět klepne pepka. „Slíbilas, že půjdeš na bar, tak běž na bar! A urychleně! Je trapné, že ho necháváš čekat…“

Pochopila, že ten bohatý muž, kterému byl Erik ochoten vylizovat zadnici, se jmenuje Šikl a čím víc Erik vyváděl, tím více ji ten muž zajímal. Už se jí nechtělo domů, ale nadále předstírala, že se snaží odejít. Přála si ještě o chvíli prodloužit Erikovu panickou hrůzu, že mu to rozhází u nejvýznamnějšího klienta, pásla se na jeho strachu. To vše na oplátku za to, že je schopen ji nabízet jako maso na háku, hlavně že z toho něco kápne. Kamila byla přesvědčená, že takhle se nechovají milující manželé, nýbrž pouze pasáci. A taky to Erikovi řekla. Bohužel už neměla možnost zahlédnout, jak se zatvářil, protože se po vyřknutí věty otočila a hrdě odkráčela k baru.

„Omlouvám se, že jsem vás nechala čekat,“ použila již osvědčený úsměv a docela elegantně se vyhoupla na barovou sesli. V galerii si častokrát všimla, jak komicky to vypadá, když se žena na barůvku neobratně drápe, a právě v galerii to měla možnost obstojně natrénovat.

„Vy se nemusíte omlouvat,“ pravil Šikl dvorně. „Čekat na vás, to je pro muže vyznamenání.“

Kamila se rozhodla, že ho již více vyznamenávat nebude, a pro jistotu s ním strávila celý večírek. Tento fakt Erik nijak nekomentoval. Vlastně tím začalo období, kdy nekomentoval už vůbec nic. Začalo období klidu. Ovšemže ne pokojného, blahodárného, vysněného klidu. Začalo období klidu před bouří.

13. Vyhlášení války

„Kam se chystáš?“ zeptal se Erik v předvečer Štědrého dne. Bylo devět hodin večer, Kamila se zvedla od televizoru, odnesla hrnek od čaje do dřezu a začala se oblékat.

„My už spolu mluvíme?“ opáčila naoko udiveně.

Urazil se a zarputile mlčel. Kamila odešla do koupelny, pečlivě se nalíčila a upravila si vlasy. Když vyšla, Erik se ochomýtal v předsíni a snažil se předstírat, že něco hledá, ale vypadalo to spíš, jako kdyby byl již senilní a zabloudil ve vlastním bytě.

Nevšímala si ho a vklouzla do lodiček. Nevydržel: „Uvědomuješ si, že je zítra Štědrý den?“ zahučel.

„Uvědomuju,“ odvětila výsměšně, „a protože není dnes, ale až zítra, tak snad nebudeš mít nic proti tomu, když dnešní večer nestrávím s tebou.“

„Snad do toho mám taky co mluvit, ne?!“ zařval.

„Nekřič, holky to uslyší,“ napomenula ho takřka mateřsky. „Nechápu, proč se rozčiluješ. Když jsi měl milenku, tak ti velice vyhovovala dohoda, že budeme žít ve volném svazku. Je to tvůj termín, sám jsi budoucnost našeho manželství tak nazval. Copak se změnilo? Dala ti košem?“

„Stala se z tebe pěkná hydra!“ zařval.

„To víš, mám tvoji školu,“ zvýšila hlas i Kamila.

Klára a Karolína téměř současně vystrčily hlavy ze svých pokojíčků. „ Co se děje?“ zeptala se Klára. Kamilu napadlo, jak je zvláštní, že obě dcery reagují pouze na její křik. Když huláká Erik, je to v pořádku. Jsou to tatínkovy holčičky -je nevděčné, dělat matku dcerám. Uklízíte, perete, vaříte, staráte se úplně stejně, jako matky synů, ale přijde puberta a všechno se změní. Kradou vám oblečení ze skříně a šminky z kabelky, na to jste jim dobrá. A taky na: ušij, vyžehli, učeš mě, jdu na večírek. Ale jakmile jsou problémy, staví se na stranu otce. Toho zachovalého chlápka, co se líbí i spolužačkám, toho chlápka, co je vozí v mercedesu, co je rozmazluje velkým kapesným a nikdy po nich nechce, aby utíraly nádobí.

„Zapadněte, to není vaše věc,“ okřikla je.

Erik zavětřil jak pes, když se objeví hárající fena. Zavětřil a vyčenichal skvělou šanci, jak Kamilu přimáčknout ke zdi. „Jen tady holky pěkně zůstaňte, já si na rozdíl od maminky myslím, že je to i vaše věc,“ pravil úředním tónem státního exekutora. „Abyste pochopily, zlobím se na maminku, protože chce jít někam za zábavou a tím ohrozit zdar zítřejšího svátečního dne. Pokoušel jsem se jí to rozmluvit, ale marně,“ nasadil výraz trpitele. „Snad se to podaří vám.“

Stály jak zcepenělé. A pak se Karolíně zatřásla brada, oči zaleskly, tvářičky zrudly a ona plačtivým tónem řekla: „Mami, nechoď nikam bez táty…“

Ubohost Erikova kousku Kamilu zaskočila a ochromila. Zula se a pověsila kabát zpátky na věšák. Málem už vyřkla prostý a upřímný příslib, že nikam neodejde, málem ten nečestný souboj vzdala, ale pak ji napadla spásná myšlenka na odvetu. Objala Karolínu a nahlas, aby to slyšel i Erik, řekla: „Nikam nepůjdu, to víš, že ne. Jen musím zavolat jednomu pánovi, že mi do toho něco přišlo.“

„Jakýmu pánovi?“ zeptala se bezelstně Karolína.

„Panu Šiklovi. To je tátův nejlepší klient, chtěl se mnou dnes večer něco probrat, ale to počká,“ odvětila a pohlédla Erikovi zpříma do očí. Sklopil je okamžitě. Pochopil, že mu tím pohledem vyhlásila válku.

14. Vydržet

Je sotva půlka ledna a všechna moje novoroční předsevzetí vzala za své. Opět flámuji víc než dvakrát týdně, opět vstávám s mozkem roztříštěným na miliony kousků a chrastícím jak zrnka máku v přezrálé makovici.

Včera jsem po dlouhatánské době šla na panáka s Živlem. Už mi odpustil ten zbabělý úprk a jen tak pro formu nadále předstírá, že by mě chtěl. Jeden panák se nám rozmnožil na sedm až osm, přesně nevím, nepočítala jsem je.

„Nepojedeš ke mně? Jsem doma úplně sám,“ rozněžňoval se Živel kolem půlnoci, když hladina alkoholu v krvi byla akorát tak správně vysoká, aby působila jako afrodiziakum.

„To už jsme přece jednou zkoušeli a navíc, příroda nám stejně nepřeje,“ vymlouvala jsem se. Na rozdíl od Kamily po milenci netoužím ani ho nehledám, teď už v tom mám jasno. Můj život mi přijde komplikovaný až až. A ještě ke všemu ten rozhovor do televize, právě dnes, když bych spala, až bych brečela. Do duchen nemůžu a tak čekám. Mohla bych utřít prach nebo si aspoň srovnat věci na pracovním stole, ale je mi jasné, že se na to vykašlu. Kdybych nebyla po opici, uklidila bych pořádně. Kdybych nebyla po opici, umyla bych si hlavu a možná dokonce napudrovala nos, aby se mi neleskl. Teď tady sedím, popíjím už třetí šumivé céčko a stále dokola si přehrávám píseň od Buty. „Umírám, síla mě opouští…“

Zvonek! Už jsou tady, výjimečně přijeli načas, pochopitelně pouze z důvodu, že by mi dnes obvyklé půlhodinové zpoždění přišlo náramně vhod. S kameramanem se znám už od minule, redaktor je nový a sympatický. Dokonce tak sympatický, že po celou dobu rozhovoru nesouvisle blábolím a v polovině natáčení si měním tričko, protože je nervozitou propocené. Uleví se mi, když konečně odjíždějí. Ještě jim na parkovišti zamávám, nasednu do oplíka a jedu za Smířenou. Na tohle dopolední kafe se s ní domlouvám nejmíň tři neděle a i když mi není zrovna dvakrát dobře, nenechám si ho ujít.

„Je to pořád dokola,“ povídá Smířená a vůbec nevypadá smířeně. Vypadá utrápeně, ztrhaně, unaveně. „Nevím, co chce pořád řešit,“ vzdychá.

„Opět tichá domácnost?“

„Jasně. To už je u nás takovej kolorit, pár dnů spolu nemluvit, pak se udobřit a za týden nanovo. Ubíjí mě to.“

„A co mu vlastně vadí?“

„Někdy nic a někdy všechno. Já už tomu sama nerozumím. Vždyť náš jedinej problém je, že jsme naprosto bezproblémová rodina. A tak se občas musí nějaký problém vytvořit, abychom se začlenili. A abychom měli co řešit, pochopitelně. Spokojenost a pohoda je zřejmě moc fádní, tak je potřeba si to čas od času zpestřit zbytečnými hádkami.“

„Opět ti strouhnul peníze na benzin?“ ptám se věcně. Obě si notujeme podobně obehranou písničku stále dokola: „vydržet, vydržet.“ Nemusíme si nic namlouvat. Ona má diktátora, já zase ňoumu. Každý extrém je špatný.

„Tentokrát je to vážné,“ povídá Smířená, „zabavil mi klíče od auta.“

Drží ji v šachu - živitel rodiny. Vzhledem k výši mateřské to není zase tak těžké. Je mi jí líto, tak líto, že mám chuť ji pohladit, obejmout. To samozřejmě neudělám, protože se odjakživa ostýchám objímat ženy, vyjma těch v rodině, pochopitelně.

„Za týden budete zas v líbánkách,“ trapně zlehčuji její světabol. Usmála se, možná to tak trapné nebylo.

„Jasně,“ povídá, „ale když já si myslím, že je škoda toho času, který promarníme věčným handrkováním se o ničem. Možná kdyby pochopil, že ho mám vážně moc ráda, byl by pokoj.“

„Tak mu to dokaž!“ navrhuju.

„Jak?“

Přemýšlím a po chvíli přiznávám, že nevím jak.

„Nechme pochmurných debat… Co tví milenci, jak jsi daleko?“

„Byl to hloupej nápad, sbírat materiál tak, že ho prvně prožiješ. Na to já nemám. Chci mít hlavně klid, chlapi mě nelákají, i když…“ bůhvíproč, vzpomněla jsem si na toho redaktora.

„I když?“

„I když jsem dneska poznala sympatickýho kluka. Dělal se mnou rozhovor a natolik mě vyvedl z míry, že budu v televizi za imbecila.“

„Tak proč váháš?“

„Říkám ti, je to takovej kluk. Něčím mi připomněl mládí, trochu to se mnou zamávalo,“ svěřuju se.

„A když zavolá?“

„Tak s ním zajdu na kafe, pokud bude čas. Ale to je všechno. Do knížky se mi stejně nehodí a kamarádů už mám habaděj.“

15. Do knížky se mi nehodí

Do knížky se mi nehodí, zopakovala jsem si přísně, když jsem se večer přistihla, jak tupě zírám na spořič monitoru, místo abych psala. A nebylo to únavou!

Kamilu jsem opustila v předvečer Štědrého dne, kdy měla rande s Pracháčem alias Šiklem. Se skutečným Pracháčem jsem se viděla dvakrát, měli jsme namlouvat nějaké kazety jako podklady pro životopisnou knihu, ale místo toho na mě dělal cukrblíky a omračoval mě stupidními historkami o tom, jaký je gentleman. Nahrála jsem tři kazety, použít se dá tak deset minut. To budou těžce vydělané peníze.

Kamilin Šikl bude asi něco podobného, potřebuju, aby hledala dál, nehodí se mi, aby kápla na toho pravého v půlce knihy. (Když o tom tak přemýšlím, nejsem si jistá, jestli jí dopřeju, aby na něho vůbec kápla.)

Kamila obalovala vepřové řízky, filé a kapra, když v tom zapípal mobil. Umyla si ruce a odpověděla. Toho dne již potřetí na stejné číslo. Překvapovalo ji, jak se tetelí radostí pokaždé, když slyší mobil, překvapovalo ji, jak toužebně očekává další zprávu, když mobil dvě tři hodiny mlčí. I Erik mlčel. Od rána s Kamilou neprohodil ani slovo, ale Kamila si moc dobře všimla, že mu korespondencí přes mobil drásá nervy. Erik byl zvědavý. Velmi zvědavý. Byly doby, kdy ji špehoval, prohrabával kabelku, pročítal diář. Tehdy se nemohl dovědět nic, co by nesměl.

Kamila se vrátila k řízkům. Cítila Erikův pohled v zádech. Nedokázala vysvětlit, jak to, prostého cítila. Bodal ji drobnými jehličkami, pálil ji mezi lopatkami, znervózňoval ji. Nedávala to však na sobě znát. Dokonce si u práce tiše zpívala refrén z jakéhosi šlágru, který slyšela nedávno v rádiu. Nebyla si jistá, jestli předstírá vánoční pohodu kvůli holkám, aby nebyly smutné, anebo kvůli Erikovi, aby ho naštvala.

V pět došla opět zpráva. Kamila si vyzývavě zapálila cigaretu, vědoma si faktu, že Erik vduchu zuří. Pak si vklidu přečetla zprávu, usmála se a vyťukala odpověď.

„Tak dost,“ bouchnul Erik do stolu.

Rozjařilo ji, že mu ruply nervy. Rozhodla se dělat nechápavou: „Celý den se honím, tak si snad můžu zapálit, ne?“

„Nemluvím o kouření,“ zasyčel jak jedovatý had. Obávala se, že ji uštkne svým vztekem, ale ne natolik, aby zanechala provokování. Rozvalovala se na sedačce, nohy zkřížené na konferenčním stolku, a labužnicky se halila do obláčku stříbřitého dýmu.

„Kdo ti to celej den píše?“

„Šikl,“ odvětila klidně.

„Rozbiju mu hubu!“

„ K tomu budeš mít skvělou příležitost. Zhruba za deset minut je tady, přiveze mi dárek k Vánocům,“ vytáhla svůj trumf.

Schlípl a odplížil se.

Štědrovečerní večeře probíhala v dusném tichu. Karolína sjížděla Kamilu zkoumavým pohledem, Klára nepřátelským.

Odnesla talíře od polévky do dřezu, nový náramek od Šikla tiše zacinkal o porcelán a Erik bezmocně skřípal zubama.

„Nechcete toho už nechat?!“ zaječela Klára. „Jsou Vánoce, jestli jste si náhodou nevšimli!“

Kamilu potěšilo, že neadresovala výčitky pouze jí,

Telefon! Ve čtvrt na jedenáct v noci! V tomhle bytě se vážně nedá psát!

„Prosím!“ nevrle zvedám sluchátko.

„Ahoj, tady Veronika…“

„Veronika?“

„No, Veronika. Viděli jsme se loni na křtu tvé knížky, byla jsem tam se Souzvukem…“

Vzpomněla jsem si na ni. Drobná, obrovské oči, malý pršáček posetý pihama, vlasy neurčité barvy ostříhány na ježka, v uchu půl kila stříbra. Vzpomněla jsem si i na to, jak se opila a vyčetla mi, že Souzvuka miluje a že to nevzdá, i když ví, že spolu něco máme.

„Co pro tebe můžu udělat?“ ptám se docela vlídně, ačkoliv na nějaké pindání o lásce nemám čas ani náladu. S Třináctou knihou jsem ve skluzu, musím se činit.

„Potřebovala bych s tebou mluvit,“ povídá naléhavě.

„Tak mluv…“ A nezdržuj, chtělo se mi dodat, ale spolkla jsem to. Souzvuka mám ráda a nevím, jak na tom v současnosti s Veronikou je. Nechci riskovat zítřejší Veroničino fňukání na Souzvukově kostnatém rameni, nechci riskovat výhrůžky, že jejich romantický vztah skončí, pokud se okamžitě nepřestane kamarádit s tou krávou, tedy se mnou.

„Po telefonu to nejde, potřebuju se s tebou sejít.“

„Fajn, ale až tak koncem příštího týdne, jsem zavalená prací,“ vytáčím se. Možná doufám, že u těch postpubertálních holek je deset dnů věčnost a že příští týden už nebude nutné se scházet.

„A nešlo by to teď hned?“ ptá se s veškerou nedočkavostí mládí.

„Je skoro půl jedenácté!“

„Já myslela, když stejně ještě nespíš…“ zakňourala. „Měla by ses to dovědět co nejdřív…“

„Zítra dopoledne?“ kapituluji.

„V deset?“

Původně jsem měla na mysli až tak jedenáctou, půl dvanáctou, ale nějak nemám sílu vzdorovat. Souhlasím tedy, pokládám sluchátko a zjišťuju, že z psaní nebude nic. Myšlenky se točí kolem Souzvuka. Zhruba ve tři hodiny ráno usínám v domnění, že jsem celé záležitosti přišla na kloub, že ji nejspíš zbouchnul a po mně se bude chtít, abych ho nasměrovala do chomoutu.

Je pět minut po desáté, vcházím do kavárny, promrzlá a nevyspalá. Rozhlížím se. Veronika nikde. Usedám a v tom na mě úplně cizí holka zamává od stolu pod oknem.

„Přišla jsem místo Veroniky,“ oznamuje mi.

Krev ve mně kypí. Včera milá Veronika mluvila, jako by šlo o život, a dnes pošle místo sebe kamarádku, co vypadá jak feťačka. A tímhle já promrhám dopoledne!

„Tak o co jde?“ ptám se toho nedochůdčete příkře.

„O AIDS,“ povídá stejně příkře ona. Nechápu.

„Loni jsem spávala se Souzvukem, nedávno se zjistilo, že mám AIDS, on je na tři měsíce v Americe, takže to bude v dubnu dárek na uvítanou. Vás ale můžu varovat hned,“ pravila suše. „Nechte se prohlídnout.“

Odcházím. Ani jsem si nestihla nic objednat. Je mi divně, motá se mi hlava, můj žaludek se pravděpodobně snaží vylézt hrudním košem ven a nohy vyhlásily stávku. Uvědomuju si, že noc před Štědrým dnem jsem měla AIDS na dosah, možná stačilo vypít ještě o jednoho panáka víc… Ne, nebojím se o sebe, koneckonců nemám ani žádný důvod se bát. Mám strach o Souzvuka, nedovedu si představit, že jednoho dne zmizí, že už nebudeme probírat nelogičnost lidského pinožení, to, že žijeme od lepšího k horšímu - od deseti k pěti, od bezstarostného mládí ke stáří, nemocem a nemohoucnosti.

Fakt, že má AIDS nějaká narkomanka, přece ještě nemusí nutně znamenat, že ho chytil i on, snaživě spřádám první nitečky naděje. Třeba s ní spal v době, kdy to ještě bylo bezpečné anebo se nenakazil. Jsou i takové případy, slyšela jsem o nich. Z niteček naděje je už pomalu celá síť a já se do ní vyděšeně halím.

A navíc, vzpomenu si na další záchranný kruh, Souzvuk má přece svůj plán! Lidi, co mají plán, zpravidla neumírají, dokud své poslání nedokončí… Ale dá se vůbec nazvat zprznění dcery své bývalé manželky posláním?

Zapínám počítač. Nejsem schopná si vybavit jména hlavních postav, nevím, proč tu knihu píšu, koho má oslovit, co jsem zamýšlela s postavami na dalších stránkách. Je mi, jako by ta čtyři písmenka, která mi do mozku ráno inplantovala neznámá dívka, vytlačila vše ostatní, co tam bylo uloženo. A tak zcela proti obvyklým pravidlům nenadávám, když zvoní mobil. Není možné, aby mě vyrušil z práce, protože nedokážu pracovat. Ať volá kdokoliv, může mi jen prospět. Může mě rozptýlit, odvést pozornost jinam, přerušit tok myšlenek otrávených obavou o nejlepšího přítele. Může mi pomoci. A taky to dělá.

„Po osmé?“ přijímám pozvání na kafe, i když mám chuť se dnes spíš umrtvit alkoholem, než vést duchaplné rozhovory nad kávou.

„Ty už zase někam jdeš?“ vyčítá Mladší.

„Mám nějakou schůzku… stejně půjdeš za chvíli spinkat.“

Yetti zvedá obočí jako by mi naznačoval: „I ty děti nakonec ztratíš, když se budeš chovat jak coura, která každý večer nemá stání a musí na tah.“

Asi má pravdu, ale to nic nemění na tom, že doma nemůžu vydržet. Sednout si k Yettimu na sedačku a sledovat televizi? Přemluvit ho, aby se se mnou opil, a vést potom nekonečný monolog? Tohle nedokážu. Připadám si chladná jako kus kovu, jako matka, kterou magnet pokušení odtahuje od jejího šroubku. Můj šroubek je domov, rodina, ale já ne a ne se napevno přišroubovat, i když bych tím všem jejím členům udělala nesmírnou radost.

„Kluci, zítra večer nikam nepůjdu, upeču vám bábovku, zahrajeme si Člověče nezlob se a v neděli si zajdeme plavat a do kina,“ snažím se děti potěšit slibem. Starší předstírá, že je mu to fuk, Mladší mi nevěří. Nemám daleko k tomu, abych padla na kolena, prosila ho a vysvětlovala, že dnes prostě musím s někým mluvit, povídat si, tlachat o čemkoliv nepodstatném a tím se zbavit té šílené tísně. Aspoň na pár hodin se jí zbavit. Jedině tak budu schopná zase fungovat dál. Nic nevysvětluju, jak ho znám, hned by se nabídl jako protihráč k rozhovoru. A povídal by si se mnou rád. O legu a včelích medvídcích. Ještě nerozlišuje hovory dospělých od těch dětských.

Chvátám po parkovišti, zvedám hlavu vzhůru a mávám do potemnělého okna. Drobná postavička za záclonou mi pozdrav oplácí. Chtěla bych se vrátit a současně i zmizet minimálně na týden. Nakonec volím únik, celý můj život se skládá ze samých úniků, takže není divu. Nasedám do auta, třikrát na rozloučenou zatroubím a odjíždím nezvykle pomalu. Člověk je najednou opatrnější, když si uvědomí smrtelnost.

Vcházím do kavárny. Už jsem tu dnes jednou byla. On sedí hned u druhého stolku proti dveřím. Teprve teď si uvědomuju, že je i hezký. Milé zářivé oči, klukovský úsměv zpod třídenního strniště. Podává mi fotky, které si při natáčení medailonu půjčil, a hned mi vysvětluje, že jejich vrácení byla jen trapná záminka k setkání.

„Základní předpoklad úspěchu je upřímnost. Předstírej ji a uvidíš,“ cituju ani nevím koho a je mi srdečně jedno, zda na mě toho nesmělého slušňáka pouze hraje, anebo jestli jím skutečně je. Cítím, že chandra ze mě opadává jak seschlé šupiny. Dýchá se mi lépe a přitom v oblasti žaludku zaznamenávám zvláštní rozechvělost podobnou nervozitě. S jediným rozdílem - tahleta nervozita je velice příjemná.

Klábosíme. Jak dvě kámošky v cukrárně nad věnečkem se šlehačkou. Informace, že se rozvádí, u mne vyvolává naprosto ambivalentní rozpoložení. Mám radost, že není zadaný, a zároveň mě štve, že miloval nějakou ženskou, vzal si ji, měl s ní dítě… Moje žárlivost na minulost cizího chlápka mi přijde takřka perverzní, děsí mě. Měla bych co nejdřív použít osvědčenou frázi, že jsem hodně vdaná a zavčasu zmizet, ale tuším, že to neudělám. Ani teď, ani později.

16. Řeznický pes

Štědrovečerní večeře probíhala v dusném tichu. Karolína sjížděla Kamilu zkoumavým pohledem, Klára nepřátelským.

Odnesla talíře od polévky do dřezu, nový náramek od Šikla tiše zacinkal o porcelán a Erik bezmocně skřípal zuby.

„Nechcete toho už nechat?!“ zaječela Klára. „Jsou Vánoce, jestli jste si náhodou nevšimli!“

Kamilu potěšilo, že neadresovala výčitky pouze jí, ale i Erikovi.

Tak se mi podařilo dokončit rozepsanou větu. A to je všechno. Sedím, civím už dvě hodiny na monitor, stále dokola si pročítám text a jediné, na co myslím soustředěně, je ten včerejší večer s redaktorem. Mám strach, že tohleto je moje poslední knížka. Co bude potom? Nedovedu si budoucnost bez psaní představit, nemůžu si v pětatřiceti někde hledat práci, mít šéfa a třeba dokonce i píchačky. Příliš dlouho už jsem byla svým pánem, musím se vzchopit, abych o svůj smyšlený náhradní svět nepřišla.

Vzchopit, vzchopit se. Ono se to snadno řekne, ale proč nevolá? Vždyť je už skoro poledne! No, nic, brnknu Kvočně Smířené a pak už se do toho pustím a musí to frčet!

„Tak co, doma pořád blbý?“ ptám se.

„Už je to lepší, jezdím všude tramvají, pomalu si zvykám. Ale aspoň jsem mezi lidma, má to i svý klady.“

Já, která bytostně nesnáším městskou hromadnou dopravu, nemůžu chápat, že se někdo vyžívá v tlačenicích, v pachu cizích těl, ve strkání, dýchání za krk a zastávkách na každém rohu.

„Už s tebou mluví?“

„Jen před dětma a o dětech.“

„Tak to mluví víc než Yetti,“ zasměju se.

Smířená se taky směje, zná mého muže dobře. Když ho to ve společnosti nebaví, usne. Díky této drobné úchylce k nám léta nechodí návštěvy a my nechodíme k nim.

„A co ten tvůj redaktor? Včera jsem ho viděla v televizi,“ zajímá se Smířená.

„To já ho včera viděla v kavárně.“

„Proč to říkáš tak nešťastně, byl tam s nějakou ženskou?“

„Jo, byl. Se mnou.“

„A?“

„A nic. Je sice o rok starší než já, ale říkala jsem ti, že je to takovej nevyzrálej kluk, nehodlám si zbytečně komplikovat život.“ (Krátce poté nevyzrálej kluk konečně zavolal, uvidíme se v sobotu.)

Je skoro poledne, ještě jsem nic nenapsala, ale zato asi padesátkrát dokola četla o tom, jakou Kamile dělaly radost textovky od Šikla, jak tomu Erik v obavě o svoji firmu nemohoucně přihlížel a dcerunky prskaly, protože vycítily stav ohrožení jejich rodiny. A co bude následovat? Má se Kamila zamilovat? Potřebuju, aby děj konečně nabral na dynamice, potřebuju, aby se objevil nějaký zachránce, který bude Kamilu chápat, který jí porozumí i beze slov, který jí ukáže cestu ven z bludiště citových zmatků.

„Nechcete toho už nechat?!“ zaječela Klára. „Jsou Vánoce, jestli jste si náhodou nevšimli!“

Kamilu potěšilo, že neadresovala výčitky pouze jí, ale i Erikovi.

Ten zareagoval nečekaně prudce. „Pojď vedle,“ zavelel autoritativně a táhl Kamilu od stolu. Mezi polévkou a kaprem. Holky nevěřícně zíraly, celé dětství byly vedeny k tomu, že od večeře se nevstává ani v obyčejný, všední den.

„Jsi spokojená?“ zahučel, když za nimi zapadly dveře ložnice. „Vidíš, co s náma se všema provádíš?“

„A co jsem udělala tak zlého? To, že ti oplácím stejnou mincí, mi nepřipadá jako žádný výrazný prohřešek.“

„Cože?“ zrudl v obličeji a celý se tak podivně nafoukl. Jako kdyby ho pobodaly včely. „Takže ty s Šiklem chrápeš?“

Kamilu jeho žárlivost dojímala. Došlo jí, že po patnácti letech zvolila konečně správnou taktiku. Kdyby se tak chovala od začátku, možná by jejich manželství nebylo v tak vysokém stupni rozkladu, Erik by zřejmě na milenky neměl čas, protože by měl dost starostí s Kamilinými zálety a Kamila by si nepřipadala jako páté kolo u vozu.

„Tak spíš s ním? „ surově jí sevřel předloktí. Vyjekla bolestí, ale na duši jí bylo dobře. Vytušila, že s Erikem necloumá pouze uražená ješitnost.

„Nespím,“ odvětila klidně. „Minulý týden ode mě koupil všechny oleje Ivany Barazi, je to zákazník.“

„A co ten dárek k Vánocům?“

„Je to zákazník, který by se mi rád dostal pod sukně. Na večírku jsi vypadal, jako by sis přál, aby se mu to povedlo.“

„Blázníš?“ vydechl Erik.

„Ne, ale nejsem slepá. Viděla jsem, jak ses klepal strachy, abys nepřišel o nejlepšího klienta. Podle mě jsi byl schopný přimhouřit oči nad čímkoliv, hlavně když ti tvoje dojná kráva zůstane nakloněna,“ vychrlila, překvapená sama sebou. Bylo to už hodně dávno, kdy k Erikovi bývala takhle otevřená. V posledních letech říkala samé polopravdy. Byla zbabělá, chtěla finanční zajištění a pokoj. Způsobilo tuhle proměnu pár desítek tisíc, které jí přišly na konto od Šikla? Poskytují peníze lidem nejen svobodu, ale i odvahu?

„Vím, že jste podepsali další kontrakt, vím, kolik peněz z něho zhruba budeš mít, takže mě neudivuje, že si najednou hraješ na moralistu a vzorného manžela,“ dodala jedovatě. Zalíbilo se jí v nové roli, cítila zvrhlou potřebu Erika deptat, zraňovat ho. Jako by mu chtěla splatit všechna letitá příkoří.

„Takže se s ním nepřestaneš scházet?“ zeptal se výhružně.

„Zatím to nemám v úmyslu.“

„Dobře, jak chceš!“ zahučel a začal si oblékat rolák. Pomalu, aby jí dal dostatek času vzít zásadní prohlášení zpět. Upravoval si před zrcadlem límec a poočku ji pozoroval.

„Přestaň trucovat. Jsou Vánoce…“ zkusila to po dobrém.

„To sis měla uvědomit dřív!“

„Tím, že uprostřed štědrovečerní večeře odejdeš, nevytrestáš mě, ale holky,“ pravila naléhavě. Nebyla to tak docela pravda. Kdyby opravdu odešel, byl by to dostatečný trest i pro ni. Nedovedla si představit zbytek večera bez něho, nebyla na to připravená. Co by si s Klárou a Karolínou vykládala? Určitě by jí odchod otce dávaly za vinu. A pravděpodobně by pohrdly i úhledně zabalenými balíčky, které na ně čekají pod stromečkem.

„Tak jak ses rozhodla?“ Stál mírně rozkročený, ruce založené na hrudníku a v očích zase ten známý záblesk převahy. Kamila věděla, že jestli ustoupí teď, bude už ustupovat po zbytek života, ale také si dovedla představit, jaká bude doma atmosféra, jen co za Erikem zaklapnou dveře od bytu. Pečlivě zvažovala svoji volbu a Erikovi se mezitím po tváři rozlézal nechutně samolibý škleb.

„Jdi si kam chceš. Ani kvůli holkám se nehodlám donekonečna nechat vydírat,“ rozhodla se po chvíli. „ Nebudu ti nadále dělat husičku, která čeká doma, zatímco ty jsi někde s milenkou. Nebudu tiše přihlížet, jak si tvoje milenka vozí zadek v autě, cos jí pořídil, zatímco já tahám nákupy pro čtyřčlennou rodinu tramvají. Už toho bylo dost, myslím si, že ženská by měla mít stejná práva jako chlap. Roky utíkají, nechci svůj život promrhat v naději, že se změníš. Chtěl jsi volnost, máš ji mít, ale tím pádem ji chci i já.“

Byla se sebou spokojená, proslov se jí povedl, vložila do něho právě tolik emocí, kolik chtěla. Ani víc, ani míň. Na Erika očividně zapůsobil. Stál, jako by zvažoval, co dál. Pak si sundal svetr, pečlivě ho složil a vrátil do skříně. Rukou si uhladil vlasy a řekl: „ Tak pojď večeřet.“

Bylo jasné, že tohle kolo vyhrála. Otřela se nosem o jeho rameno a zašeptala: „Hezký Vánoce.“

Telefon se výjimečně rozdrnčel právě v okamžiku, kdy jsem dopsala kapitolu. Nechala jsem ho párkrát zazvonit, v klidu doťukala slůvko Vánoce a pak teprve zvedla sluchátko.

„Dnes večer budeme pokračovat na knize, mám mimořádně čas už od pěti,“ oznámil mi Pracháč nekompromisně. Žádné prosím anebo mohla byste, babička by o něm stoprocentně prohlásila, že má vychování řeznického psa. Jednou se zřejmě neudržím a vpálím mu to bez obalu. Prozatím však velice slušně objasňuji, že dnes bohužel nemám čas. Nemůžu si dovolit moc vystrkovat růžky, víc než polovinu zálohy jsem stihla utratit.

„Ale já už mám objednaný salonek v Parkohotelu, abychom měli klid,“ nevychází z údivu. Zřejmě jsem jediný člověk, který se tu a tam odváží mu malinko odporovat.

„Tak tu rezervaci budete muset nejspíš zrušit,“ odpovídám pobaveně. Ten člověk mě fascinuje. Postupem času získal dojem, že koupit se dá všechno i všichni a že se mu celý svět bude podřizovat. Rozhodla jsem se, že ho vrátím do reálu: „Dohodli jsme se, že mi dáte pokaždé vědět dva dny předem, nemám jenom vás.“

„A co máte tak důležitého? Nešlo by to přeložit?“ měkl. Z tónu hlasu se pomalu vytrácela nadřazenost a naopak přibyl slabý přízvuk prosby.

„Strávím večer s dětmi, slíbila jsem jim to.“

„Fajn, to respektuji,“ udělil mi milostivě volno. Jen co jsem si oddechla, že už nemusím nic vysvětlovat, zdůvodňovat ani si vymýšlet, dodal: „Buďte tam tedy v deset a nevečeřte. Najíme se spolu.“ Pak zavěsil. Najednou jsem měla dojem, že se mi to celé určitě zdálo, že prostě a jednoduše není možné, aby se mnou takhle kdokoliv jednal. Vtom zazvonil telefon znovu.

„Zapomněl jsem se zeptat, jestli máte kluky anebo holky,“ řekl místo pozdravu.

Tak to nebyl sen…

„A taky, kolik jim je let…“

„Dva kluky, třináct a devět,“ odsekla jsem a třískla sluchátkem. Vztek způsobil, že do mě vjela mimořádná energie, kterou jsem pohotově využila k poměrně důkladnému úklidu bytu. Nezapomněla jsem ani na bábovku, večer jsem Mladšího nechala vyhrát dvakrát za sebou v Člověče nezlob se a na dobrou noc mu přečetla pohádku. Vše nasvědčovalo tomu, že dnes coby matka neselžu, a to mi spravilo náladu.

O půl desáté jsem oba syny nahnala do hajan a Yettimu vysvětlila, že mám ještě práci. Nedivil se, nepodezříval mě. Místo abych ocenila jeho toleranci, vrčela jsem podrážděně: „Tobě ani není divný, že budeme ty kazety nahrávat v noci?“

„A změnilo by to něco, kdybych se divil? Zůstala bys doma?“

„Ne, ale odcházela bych s pocitem, že ti na mě záleží.“

„Ale já bych byl za pitomce,“ děl racionálně.

Uvítala bych, kdyby byl méně racionální a občas žárlil, kopal kolem sebe anebo se aspoň trochu bál, že mě ztratí. Ale Yetti je pragmatik. Problémy řeší až přijdou, předběžné obavy, to není jeho styl.

„Tak teda dobrou,“ zabručela jsem ironicky. Vůbec jsem mu nepřála dobrou noc, naopak. Chtěla jsem, aby nezamhouřil oko, aby se celou noc svíjel pochybnostmi, tak jak bych to pravděpodobně na jeho místě dělala já.

„Dobrou,“ odvětil bezbarvě.

Žádné: v kolik se vrátíš? nebo spěchej, bude mi smutno. Nic, jen strohé dobrou. A pak mám být šťastná! To se lehko řekne, ale hůř dělá - za takových podmínek.

Nakvašeně jsem odkráčela do předsíně, pes a kocour se mi motali u nohou, když jsem si obouvala kozačky. (I ta zvířata mi dávají najevo mnohem zřetelněji svoje city, než můj vlastní manžel.)

Shýbla jsem se, abych je na rozloučenou pohladila, a vtom se přišoural Mladší. „Slíbilas, že budeš doma!“ vyjel na mě.

Být o něco pohotovější, namluvila bych mu, že jdu vyvenčit psa. Jelikož pohotová nejsem, vysloužila jsem si pohled na zklamanou tvářičku a titul lhářka.

Kdyby tak tušil, jak ráda bych se zakutala do postele s knížkou a nevytáhla dnes paty z domu, pomyslela jsem si. A to jsem ještě neměla ani ponětí, že sotva vylezu před dům, opře se mi do zad ledový vítr a požene mě až na parkoviště jak dostihového koně.

Aspoň že už to topení v autě funguje, pochvaluju si. Nový chladič jsem si za peníze od Pracháče věnovala k Vánocům, tak teď nemám nárok brblat, že se mi na schůzku s ním nechce. A tak nebrblám, pouštím si kazetu Jaromíra Nohavici a velice falešně a velice nahlas si zpívám. Celou cestu není vidět na krok. Vzduchem poletují veliké chomáče mokrého sněhu jak kousky cukrové vaty a lepí se na přední sklo. Bránu Parkhotelu míjím a musím se vracet. Se zpožděním čtvrt hodiny a účesem jak MISS bosorka vplouvám do restaurace a málem sebou plácnu hned ve dveřích. Pod nakročenou nohou mi ďábelskou rychlostí prosviští malé stříbrné porsche, dálkové ovládání drží Pracháč a kucká smíchy, jak mě dostal.

„To je pro vaše chlapce, že je obírám o máminu pozornost, zkuste si to taky, já se tím už dvacet minut výborně bavím,“ povídá a strká mi do rukou ovladač. Poslušně rozjíždím autíčko, číšník přes něho s úsměvem klopýtá a ostatní hosté dělají, že nic nevidí. Tajemná moc peněz zavírá oči, zacpává uši a ústa roztahuje do širokých neupřímných úsměvů. Jen na mě to tak úplně neplatí. Nedůvěra k Pracháčovi se stupňuje. Navíc opravdu nesnáším chlapy, kteří mě balí přes potomky, je to nečestné a bez špetičky fantazie. To autíčko si ovšem beru, kluci budou mít radost a Pracháč tím nezchudne.

Večeříme. Obsluhující číšník mě oslovuje madam a neustále se motá kolem našeho stolu. Z jeho přehnané úslužnosti se mi zvedá žaludek.

Pracháč objednává whisky a odcházíme do salonku. Vytahuji diktafon v domnění, že budeme pracovat. Ale kdepak. Pan ředitel zeměkoule je unavený a tak si prý budeme jen tak povídat. Jen tak si povídat spočívá v tom, že on mele a já se snažím vnímat jeho mohutný gejzír slov, snažím se ta slova trochu utřídit, snažím se nehnout brvou nad jeho lichotkami a různými osobními poznámkami. Z čirého pudu sebezáchovy si dávám druhou a pak i třetí whisky. Uši mi zaléhají, ale Pracháč má stále co sdělovat, nezajímaje se, zda jsem náhodou už neomdlela nudou.

Ve tři ráno si objednávám taxi, protože šest tullamorek by mi páni od policie sotva prominuli, a přísahám si, že musím někde schrastit těch třicet tisíc, co jsem utratila ze zálohy na Pracháčovu biografii. Pokud mu je nevrátím, můžu si pomalu začít psát nekrolog. Ještě dvě tři podobná sezení a je po mně.

Vracím se domů, Yetti pravidelně pochrupuje, ale probere se, když zalézám do postele. „Jak ses měla?“ dává mi v polospánku obligátní dotaz a políbí mě. Ovane mě svým dechem, je to jako by se uvnitř těla rozkládal, jako kdybyste otevřeli narvanou popelnici uprostřed parného léta. Instinktivně se odtáhnu a než stačím odpovědět na otázku, Yetti už zase spí.

Zato já nemůžu usnout. Přemítám, proč žiju v tomhletom podivném svazku, kde se jen míjíme. Čekám snad na dobu, až se jeden druhého začneme i štítit a pak to rozseknu? Anebo ještě pořád doufám, že se to šťastnou shodou okolností zlepší a všechno bude zase v pořádku?

Zaspala jsem! Je skoro půl deváté, zaspala jsem a nevzbudila kluky do školy! Běhám po bytě, jako bych chtěla ten ztracený čas dohnat. Kluci se loudají jako vždycky.

„Pohněte!“ hysterčím.

„A musíme tam jít?“ kňourá Starší.

„Samozřejmě že musíte! A vážně sebou trošku mrskněte, ať přijdete včas aspoň na druhou hodinu,“ nařizuju přísně.

„Co kdybys nám na dnešek napsala omluvenku, oba máme jen do dvanácti…“ přimlouvá se Mladší.

Zprvu chci odmítavě zavrtět hlavou a pak mě napadá: A proč vlastně ne? Uděláme si pěkný den! Zajedeme vyzvednout auto k Parkhotelu, stavíme se někde na dobrý oběd a pak třeba do cukrárny, budeme si vykládat a já ani jednou nepoužiju svoje typické - teď nemám čas, povíš mi to později.

Nic neříkám, trošku synáčky napínám, odcházím do pokoje, nesu jim autíčko od Pracháče a je mi najednou moc fajn. Jako bych si konečně uvědomila, že jejich rozzářené oči, jejich rozesmáté obličeje, jejich vlhké pusy na dobrou noc a vzácná spontánní objetí, to je to, co mě drží nad vodou.

„Mami, mami! Něco tady na kapotě je!“ volá Mladší, který už proběhl branou Parkhotelu a odemyká oplíka. A pak mi nese obrovskou kytici, kornout ledové čokolády a vizitku, na jejímž rubu je napsáno: „Dobré ráno.“ Nemusím ji otáčet, abych se ujistila, kdo se snaží koupit si moji přízeň. Nejsem na prodej, takže ještě téhož dne si vyřizuji kontokorentní účet, abych mohla co nejdříve vrátit zálohu za knihu, kterou nehodlám psát. A takhle podobně dopadá každý můj rádoby dobrý kšeft. Z nuzných poměrů se jednou neutuchající pílí a snahou vypracuji až do stavu naprosté chudoby.

17. Zázrak

Vcházím do foyer divadla, přelétnu očima houfy slavnostně oděných lidí a hned ho zaregistruju. Ačkoliv měří jen sto osmdesát centimetrů, je nepřehlédnutelný, jakoby z davu vyčníval. Překvapuje mě, jak moc mu sluší oblek - bryskně měním jeho zařazení ze sportovního typu na typ všestranný. Kráčím k němu, usmívá se, ale nejde mi naproti. Udělat tohle kdokoliv jiný, okamžitě mě to rozladí. Nechápu, proč právě on. Léta přece potkávám spousty chlapů - hezouny, úspěšné, bohaté, chytré, vtipné, hodné, slavné, galantní. A nic mi to neříká. Tedy skoro nic. No, a pak si jednoho krásného dne přijde nějaký redaktor regionální televize v tričku s dírkou na rukávu a mně se klepou kolena.

„Ahoj,“ dává mi letmou, kamarádskou pusu. „Po představení musíme natočit ještě nějaký rozhovor, ale na rautu už se ti budu věnovat,“ říká omluvně. Netuší, že doposud jsem na divadelní premiéry a následný večírek chodila úplně sama, jsem zvyklá se zabavit a nečiní mi to žádný problém.

V očích kameramana zahlédnu velký otazník, ale nehodlám mu nic vysvětlovat. Ani já sama si neumím vysvětlit nic z toho, co se děje. Navenek všechno vypadá docela obyčejně. Prostě jsme se spřátelili, to se stává. Uvnitř však cítím, že je to jinak. Ten přestárlej kluk ve mně hned při našem seznámení rozsvítil jakési světýlko a každým dalším setkáním způsobuje, že to světýlko září jasněji a jasněji. Ten kluk se nějak jmenuje, pochopitelně, ale já mu budu říkat Zázrak. On totiž zázračnej je. Pochybuju, že by se našel jinej chlápek, s kterým bych šla v noci v mrazu za ruku několik zastávek pěšky domů a pak se s ním dvě hodiny líbala u výtahu v domnění, že je mi zase sedmnáct. Pochybuju, že nebýt jeho, vstanu v neděli ráno už v osm a pustím se s chutí do práce:

Kamila na sebe byla pyšná, že celých pět týdnů dokázala vzdorovat Šiklovu nadbíhání, že dokázala přijímat drobné dárky a květiny a dělat nechápavou. Určitě neměla v úmyslu si s ním cokoliv důvěrného začínat, na to jí příliš připomínal Erika. Rozhodla se ho pouze využít. Zjistila, že Šikl je přesně ten ideální člověk, kterým mohla svého muže potrápit a dokonce i mírně polidštit. Kdyby jezdila na výlety a chodila na koncerty s Davidem, Erik by ohrnoval nos, jen co by zjistil, o koho jde. K Šiklovi vzhlížel, potřeboval ho, z Šikla měl strach, Šikl způsobil, že na Kamilu po létech začal zase žárlit.

A tak se Kamila vymlouvala Davidovi, který jí chyběl a viděla by se s ním ráda, a stýkala se s Viktorem Šiklem, který ji k smrti nudil a otravoval samolibými, nabubřelými projevy.

„Kam zase jdeš?“ zeptal se Erik. Čím častěji chodila Kamila večer pryč, tím více času trávil Erik doma. A brblal, když odcházela.

„Jdu s Viktorem na premiéru do Městského divadla a potom na raut,“ odpověděla popravdě, protože se o Vánocích dohodli, že si nebudou lhát. Když bude jeden z nich chtít vědět pravdu, má se ptát jedině v případě, že je schopen ji unést. Tak zněl poslední dodatek jejich dohody ohledně zachování manželství.

„Mně se to nelíbí,“ povzdechl si Erik.

„Mně se taky nelíbilo, když jsi jezdil na Kanáry s tou Irenkou nebo jak se jmenovala a mě jsi nevzal nikdy ani na Šumavu,“ odvětila nevzrušeně. Ve skutečnosti to nebyla tak docela pravda. V období, kdy se dověděla o Erikových milenkách, se už netrápila, mrzelo ji pouze, že na to nepřišla dřív - v dobách, kdy se mu snažila zavděčit, kdy za ním běhala jako pejsek, jen aby ji měl rád. Jistěže toužila podívat se někdy k moři. Ještě ho nikdy neviděla, neochutnala, jestli je opravdu slané. Ale s Erikem? Od rána do večera by ji peskoval a celý pobyt znechutil. Za to jí žádné moře nestálo.

„Kdy už to konečně bude za námi? Kdy se přestaneš mstít a stále dokola mi předhazovat, že jsem uklouzl?“ rozhořčil se.

„Uklouzl? „ odfrkla posměšně. „A co minulý týden, jak jsi na ulici líbal tu blondýnu a pak jste spolu nasedli do taxíku? To jsi asi opět uklouzl, ne?“

„Ty mě špehuješ? „

„Ne, jela jsem náhodou okolo.“

„Předpokládám, že se Šiklem.“

„Jo, se Šiklem.“

„Tak vidíš! Nemáme si co vyčítat,“ vybafl.

„Máš pravdu,“ přitakala.

Erik se nervózně ošil. Věděla, na co se chce zeptat, a věděla, že se nakonec zeptá. Rozhodla se ho předejít: „Nespím s ním.“ Pak spatřila tu nezaslouženou úlevu v Erikově obličeji a rychle dodala: „ Tedy zatím.“

„A co kdybych s tím skončil?“ navrhl.

„Tak přijde nějaká jiná, já tě přece znám,“ řekla a pohladila ho po rameni. Když odložil masku pána tvorstva, býval jí najednou neobyčejně blízký.

„Já myslel úplně skončil! Se všema jinýma ženskýma. Mohli bychom začít zas znovu, všechno si vyříkat a pak to prostě spláchnout do hajzlu.“

Překvapil ji ten hrubý výraz, co Erika znala, nepoužíval vulgární slova a neměl rád, když je tu a tam použila ona.

„Na to už je pozdě, Eriku.“

Přimhouřil oči a sevřel ruce v pěst. Zloba z něj prýštila jak stava z přezrálého ovoce. „To kurvení se ti zalíbilo, co?“ plivl jedovatou slinu.

Kamila namítla: „Říkala jsem ti přece, že…“

Nenechal ji domluvit. Nečekaně surověji chytil za vlasy na temeni, donutil ji zaklonit hlavu a zírat mu přímo do očí. „To bylo naposledy, co jsem tě prosil, rozumíš? Naposledy!“

Zavřela se v koupelně, Šikl se pro ni měl zastavit každou chvíli. Pohlédla do zrcadla a spatřila dva černé kanálky, které se jí vinuly po tvářích. Podivila se. Ani si nevšimla, že brečí. Rychle se upravila a o deset minut později už seděla v temně zeleném jaguáru.

Sedadlo bylo příjemně vyhřáté, Šikl nezapomínal na nic. Dal jí pusu na uvítanou, takovou mazlavou, protivnou, slizkou pusu. Nenápadně si otřela obličej do rukávu kabátu. Nevšiml si toho. Ani nemohl. Byl zcela zaujatý líčením jakési velmi složité a velmi úspěšné obchodní transakce. Kamila měla dojem, že mu slouží především jako obecenstvo k jeho exhibici, že Šiklovi je ve skutečnosti lhostejné, kdo je posluchačem, hlavně když chrabrým hrdinou příběhu je pokaždé on sám.

Uznale zamručela, aniž by věděla, o čem je řeč, a když vstoupili do foyer divadla, oddechla si. Měla před sebou dvě hodiny času, kdy Šikl bude nucen nechat mluvit někoho jiného. Kamila se těšila. Divadlo měla moc ráda a příliš jí nezáleželo na tom, co se na jevišti odehrává, zda je to komedie nebo třeba muzikál.

Hned v úvodu jí bylo šeptem sděleno, že hra je ubohá a špatně obsazená. Velký boss Šikl je zřejmě expertem přes cokoliv, pomyslela si a vymanila svoji dlaň z jeho upoceného, vlhkého sevření. Začal jí cosi šmodrchat na hedvábné halence. Zpočátku měla dojem, že ji tak neobratně osahává, ale pak si všimla, že jí připnul jakýsi šperk. Bylo to malé kýčovité srdíčko s blyštivým kamínkem. Nedovedla si představit, že s takovou ohavností půjde po představení na raut. Názor nezměnila ani poté, když se dozvěděla, že blyštivý kamínek je pravý briliant. Poděkovala dost vlažně, protože se jí šperk nelíbil a v halence, která se jí naopak líbila velmi, zela docela velká díra. Zbytek prvního jednání proběhl nerušené.

„To představení mě velice zklamalo,“ pravil Šikl o přestávce.

Kamila si uvědomila, že ji zklamal hlavně on. Zpočátku se jevil jako milý člověk, ještě o Vánocích měla dojem, že je vnímavý a citlivý. Po čase zjistila, že vnímá jen sebe a veškeré jeho city se daly shrnout pod všeříkající pojem sebeláska. Navzdory tomu, že jí Květa radila, ať se nechá chvíli hýčkat a rozmazlovat, navzdory tomu, že existence Šikla upevňovala její manželství, se rozhodla jejich nesmyslný vztah co nejdříve ukončit.

„Podívej, jak ten skrček čučí… mám dojem, že se mu líbí tvoje nová brož-Dej pozor, aby ti ji neukradl, až se budeme tlačit při přesunu na večírek,“ řekl Šikl a Kamila se ohlédla. Stál tam David, rošťácky pomrkával, v očích jasnou otázku, kde toho seladona vyhrabala. A Kamila se zastyděla, najednou jako by se dostala do role Erikových vydržovaných milenek. Vždycky opovrhovala ženskými, které chlapy ať už vysloveným či nevysloveným příslibem sexuálních hrátek ždímají.

Šikl rozvláčně popisoval příhodu o nějakém kapsáři, Kamila ho příliš nevnímala, pokoušela se analyzovat svoje pocity, to jak se jí prudce zlepšila nálada, jak jí začaly žhnout tváře a potit se dlaně. „Hned jsem zpátky,“ přerušila Šikla uprostřed věty.

„Ahoj,“ objala Davida, jako svého zachránce. „Hrozně ráda tě vidím.“

„To není manžel, že ne?“ ujišťoval se David.

„Není, ale v mnohém se mu podobá.“

„Tak to tě lituju,“ podotkl upřímně. „ Uvidíme se na rautu?“

„Doufám…“

Vracela se k Šiklovi, jak se k němu blížila, její kroky se samy od sebe zpomalovaly.

„To bylo velice neslušné. Připadal jsem si tady jako nějaký hej počkej,“ děl uraženě.

„Je to můj přítel. Jakpak by si asi připadal on, kdyby tušil, že jsi ho pasoval na zlodějíčka a to jen proto, že nemá oblek za třicet tisíc a boty za osm?“

„Najednou ohrnuješ nos nad mými penězi! Ale když jsem skoupil všechny obrazy v tvé galerii, zval jsem tě na drahé večeře a kupoval ti dárky, tak se ti to líbilo, co?“

Promluvil Erikův dvojník, pomyslela si. Chlap, který do žen investuje s rozvahou a když přijde čas, inkasuje minimálně trojnásobek zpátky. Jelikož mu nedala příležitost, aby si první splátku vybral, rozhodl se ublížit. Jenže se přepočítal. Kamila je zvyklá se bránit. Patnáct let manželství ji skvěle vyškolilo.

Prudkým škubnutím vytrhla brož i s kusem látky a strčila ji Šiklovi do kapsy saka. „Třeba se najde vhodnější příjemce, mně se stejně nelíbila.“

„Těžko by ti někdo dal lepší!“

„Myslíš dražší, ne?“

„To je snad totéž!“ vyštěkl.

Kamila chtěla utrousit jízlivou poznámku o zaslepenosti a ubohosti, ale za jejími zády se ozvalo: „Pojď, změníme lokál.“ Jako ve snu se nechala Davidem odvést k šatně a potom ven.

Mrzlo, ale noc byla jasná. Chytil ji za ruku a strčil ji k sobě do kapsy.

Už je to tady! To se dalo čekat, že po romantické noční procházce se mi bude Zázrak prolínat do různých postav. Z Davida se tak rázem stal jakýsi hybrid, kříženec Souzvuka a Zázraka a kdo ví, jak to celé bude pokračovat dál.

„Jak to bude pokračovat dál? To je přece jasné,“ usmívají se na mě obě Kvočny na našem obvyklém sezení, když jim dramaticky líčím, jak se mi děj knihy vymyká z rukou, postavy se bouří proti mému diktátu a žijí svými vlastními životy.

„Mně to tedy jasné, není,“ povídám trucovitě. A v tom zapípá mobil. Přečtu si textovku, oblévá mě teplo a pocit naprosté blaženosti.

„Aby sis necvrkla,“ rýpne si Doufající. „Tak co píše?“

„Neměla by ses spíš ptát, kdo píše?“ opravuju ji.

„Na to se ptát nemusím. To je na tobě vidět.“

Uvažuju, jestli se opravdu začínám chovat tak průhledně, anebo jestli Kvočny přehánějí. Myslím si, že přehánějí. A taky jim to hned říkám.

„Znám tě deset let, ale ještě nikdy jsi nevypadala tak bezstarostně,“ namítá Doufající. A Smířená souhlasí.

„To je možný,“ připouštím, že se se mnou opravdu něco děje. „Když jsem s ním, je mi najednou o patnáct let méně, nemám žádnou zodpovědnost, žádné problémy. On je taková moje relaxace, něco jako lázně… A už jste snad viděly, aby se někdo zamiloval do lázní? Ha!?“ Vyjeveně na mě koukají.

„Jasně že neviděly,“ odpovídám si sama. „Smyslem pobytu v lázních totiž je pořádně si odpočinout, nic nepřehánět a hlavně načerpat nové síly a ne se do nich zamilovat. Pěkně tři čtyři týdny a dost. Pak zase hurá domů.“

Podobně by to měla vnímat i Kamila, umiňuju si. Je přece jasné, že nemůže zahodit patnáctileté manželství, finanční jistotu, že nemůže rozbořit dětem rodinu a to vše jen kvůli nějakému rozvedenému, nemajetnému, nervově labilnímu a ještě ke všemu nedorostlému novináři. Prostě ji nechám, ať se holka vybouří, užije si to, ale zůstane nad věcí. Strávila jsem s ní už mnoho dnů a večerů, nechci ji poslat do záhuby. Chci, aby se srovnala se životem, aby se jí začal líbit, takový jaký je.

Mrzlo, ale noc byla jasná. Chytil ji za ruku a strčil ji k sobě do kapsy. Zdálo se jí, že se od posledně o několik centimetrů vytáhl. Anebo že by jí výškový rozdíl přestával vadit?

„Mám zavolat taxík?“ zeptal se David.

Kamila ocenila jeho velkorysost, moc dobře si všimla, že by potřeboval nové polobotky, že se mu košile začíná třepit u límečku, dokázala si spočítat, že novinářský plat mu neumožňuje bezstarostnou existenci, že určitě nesnídá kaviár a nejspíš nemá na ježdění taxíkem.

„Raději bych se prošla,“ řekla. A nebylo to jen z ohleduplnosti, líbilo se jí, že mají sladěný krok, že jí v kapse tiskne ruku a hlavně, že se na nic nepříjemného nevyptává. Nezajímalo ho, kdo je Šikl, kolik má let a jestli s ním Kamila něco má. Podobné otázky dostávala často a byla z nich unavená. David jí kladl úplně jiné dotazy. Ptal se, jestli ji nemrzí, že ji vytáhl z divadla, když tím pádem přišla i o raut, ptal se, jakou poslouchá muziku, proč si vzala svého muže, jestli má ráda tlačenku s cibulí, o čem sní v bdělém stavu a jestli si vzpomene, kdy šla naposledy takhle s někým za ruku.

„Za ruku?“ zamyslela se. Zaskočil ji, najednou si nemohla vzpomenout, jestli se s Erikem vůbec někdy vodili za ruce. Usoudila, že za svobodna asi ano, ale zaboha se nemohla upamatovat. Zato si vzpomněla na spoustu jiných drobností. Na to, jak s ním po prvním rande uvízla ve výtahu, jak za ni vždycky v restauraci dojídal zeleninu, jak si do divadla přetíral hnědé boty černým krémem, aby se mu hodily k obleku… Ale za ruku? Nebyla si jistá. A pak ji vytanula na mysli vzpomínka - dvě holčičky v světlemodrých šatičkách a bílých punčocháčích. „Asi to nebude ta správná odpověď, ale vybavuju si, že za ruku jsem naposledy vodila dcery, když byly ještě malé…“

Začal ji líbat. Tak jak ji ještě nikdo jiný nelíbal

Zhmotnělá něha, pomalé ochutnávání, vláčnost, poddajnost, závrať - snažila se potom v noci v posteli vedle spícího Erika najít ten správný výraz pro Davidovy polibky, ale žádný z nich nevystihoval její pocity ani přibližně.

Kupodivu ji tato marná snaha uspokojila. Konečně jsem zažila něco, co se nedá popsat slovy, pomyslela si a s blaženým výrazem ve tváři usnula.

18. Chuť by byla

„Tak co, jak si užíváš ty svoje lázně?“ poslala mi Kvočna Doufající textovku, zrovna když jsem se ukládala do postele. „Fajn. Je to takový pubertální třeštění,“ odpověděla jsem. „A co sex?“ ona na to. „Chuť na sex by byla, chybí odvaha,“ vyťukala jsem.

Mobil pípal ostošest, Yetti si v téže posteli polohlasně opakoval anglická slovíčka a nehnul ani brvou. V jedenáct v noci! Copak ho vážně nezajímá, s kým si v tuhle dobu posílám textovky? rozhořčovala jsem se vduchu a v tom mě oblil pot, ne studený pot, jak se všude píše. Můj pot byl vlahý a bylo ho fakt dost. Na displeji se objevilo: Zpráva doručena - Zázrak. Vylítla jsem z postele jak zapálená rachejtle.

„Promiň, že volám tak pozdě,“ špitala jsem do mobilu za zavřenými dveřmi koupelny. „Ale stala se mi taková trapná věc. Před chvilinkou jsem ti omylem poslala textovku, která nepatří tobě, ale jedné kamarádce. Mohl bys ji, prosím, vymazat aniž, bys ji četl?“

„To bych nemohl…“

„Prosím,“ kvílela jsem.

„Nejde to, já už ji četl,“ pravil tak trochu provinile. „A jsem na tom podobně. Tak co s tím provedem?“

„To nebyla textovka pro tebe,“ zopakovala jsem umíněně.

„Ale byla o mně, ne?“

Jeho sebevědomí hraničící s drzostí mě zaskočilo natolik, že jsem přitakala.

„Tak vidíš. Není důležitý, komu jsi to psala, důležitý je, že to cítíme oba stejně.“

Vrátila jsem se do ložnice, malátná a slabá jak po dlouhé nemoci. Yetti už spal, něco tak nicotného, jako noční textovky a telefonní hovory vlastní ženy s bůhvíkým, ho nemohlo připravit o klidný spánek. Zato mě ano. Navlékla jsem si tlusté ponožky a obnošený župan a usedla k počítači.

„Mělas pravdu, „pověděla druhý den Kamila Květě. „Na romantickou aférku je David ideální, zatím jsme se jenom líbali a proklábosili desítky hodin, ale už v tom lítám. Ráno, když jsem vstala, mě dokonce napadlo takové to klišé, jako že život je fajn… Posloucháš mě vůbec? „

„Hmm,“ ozvalo se ze sluchátka. A pak vzlyk a ticho.

„Co se stalo? Ty brečíš?“

„Hmm.“

„Za minutku jsem u tebe,“ řekla Kamila, praštila telefonem a běžela k výtahu.

Kdyby nevěděla jistojistě, že mezi dveřmi stojí Květa, nepoznala by ji. Mastné vlasy sepnuté nad čelem skřipcem, opuchlé oči, zarudlá tvář bez líčidla, nos jak ředkev.

„Tak co se stalo?!“

„Má nějakou ženskou,“ vzlykla a hlasitě zatroubila do kapesníku.

Kamila přemítala, který z Květiných milenců by mohl mít ženskou a taky proč jí to tak vadí, když je má všechny jenom na hraní.

„Franta má ženskou!“

„Franta?! Tvůj manžel?“ nemohla tomu uvěřit. Franta? Ten neprůbojný, průměrný mužíček, který Květu po celá léta zbožňoval? „Seš si jistá? Nemohlo dojít k nějakému omylu?“

„Včera mi to sám oznámil. Odjel na tři dny na chalupu, aby si prý udělal jasno ve svých citech. Nedovedu si představit, že zůstanu sama s klukem, nedovedu si představit tu prázdnou postel…“

„Postel zaplníš raz dva, neboj,“ pravila Kamila napůl v žertu.

„To nebude tak snadný. Mě to těšilo jenom jako zakázaný ovoce, teď nemám na cizí chlapy ani pomyšlení. Dokonce mám dojem, že bych Frantovi dokázala být i věrná, jestli se mnou zůstane.“

Kamila nevěřila svým uším. Pokusila si představit sebe samu na Květině místě. Taky by brečela, kdyby ji opustil Erik? A bylo by to kvůli němu anebo proto, že zároveň s ním by odešly i peníze?

„Možná by sis s tím Davidem ani neměla nic začínat,“ navrhla Květa, jako by jí četla myšlenky. A Kamila si uvědomila, že na podobné rady je už zřejmě pozdě.

Píšu to, poněvadž cítím, že je taky pozdě? Že jsem už vykročila do neznámého údolí, že se mi tam líbí a nechci se hned vracet zpět? Kvočnám jsem tvrdila, že můj ozdravný pobyt zabere tři čtyři týdny, jsem vůbec schopná to dodržet? A pokud ano, nebude mi pak ještě hůř?

Vím, že na tyhle otázky mi může odpovědět jedině čas, a to mi na klidu nepřidává. Na druhou stranu, nebylo už toho klidu v mém životě až až?

19. Volný pád

Náhradník Herce, Herec 2 čte úryvek z Dvanácté knížky, Živel se chystá se dvěma kamarády poskytnout hudební vložku, kameraman se už vůbec nediví, že opět bude točit spisovatelku Bianku a Zázrak sedí vedle mě, aniž by dával najevo, že si s námi chemie právě rozpustile pohrává.

Herec 2 polévá knihu šampaňským, jsem obklopena záplavou květin, takže se cítím jak v krematoriu. Jsem i mrtvolně ztuhlá a zuby mi jektají zimou. Rozhovor se Zázrakem na kameru se musí točit několikrát, vyvaluju na něho oči, neschopna slova. Pár hostů to zaregistruje a vševědoucně se usmívají. Živel nic netuší, zato Kvočny vědí.

Když mám cirkus pro novináře a televizi úspěšně za sebou, zvedám se a odcházím na záchod. Zázrak mě dohoní až na chodbě.

„Jdu s tebou,“ povídá a hrne se do dveří s označením dámy.

Kamila dobré dvě hodiny odsouvala návštěvu toalety, nechtělo se jí od Davida. Čas s ním pádil zběsilou rychlostí a ona měla dojem, že nesmí promarnit ani okamžik. Močový měchýř se však již notnou chvíli bolestivě připomínal.

„Nechoď,“ žmoulal jí ruku na stole. „Bude mi smutno.“

„Už vážně musím,“ odvětila Kamila, uvědomujíc si, že se chovají jak malé děti. Naklonila se přes stůl, políbila ho a pak mu z legrace dýchla na brýle. „Abys nemohl koukat po holkách,“ dodala na vysvětlenou.

„Já jdu s tebou,“ zvedl se. „Ať máš naprostou jistotu.“

„Tohle je dámský záchod,“ upozornila ho, když se cpal dovnitř.

„No, právě. Na pánský bys se mnou nešla.“

„Běž, než někdo přijde…“

„Chci tě jenom obejmout, už to prostě nemůžu vydržet.“

Kamila netušila, zda uběhlo třicet vteřin anebo deset minut od chvíle, co se zavřeli do kabinky. Klepání na dveře ji vrátilo do reality.

„Obsazeno,“ zvolala a zrudla. „Jak se dostaneš ven? Ženský už se houfují na chodbičce.“

Dal jí pusu, vyšel a jakoby nic poznamenal: „Pisoáry jsou přece jen lepší.“ Štěbetání ustalo, na chodbičce bylo takové ticho, že Kamila musela spláchnout, aby vůbec dokázala záchod použít. A pak konečně vylezla a zeptala se: „Nevíte, kdo to byl?“

Najednou mám inspirace až moc. Jsem plná dojmů z posledních týdnů, připadám si jak rendlík z pohádky Hrnečku vař, překypuju a nevím, jak s materiálem naložit. Flámujeme den co den do rána, protože nejsme schopní rozloučit se v rozumnou dobu. Jen co uložím kluky do pelíšků, jako bych se proměnila v netopýra a zcela zaslepená, řízena pouze radarem vylétám z hnízda za Zázrakem a navracím se až za svítání. Yetti všechno registruje a nečinně mé proměně přihlíží. Jde mi z cesty, sází na svoji dobrotu a toleranci, domnívá se, že se pouze potřebuji vybouřit a já se mu vduchu snažím vsugerovat, ať zalarmuje všechny své síly a napevno mě připoutá řetězem společně odžitých let.

„Ježiši, ono už je světlo,“ upřímně se podivila Kamila, když kolem osmé hodiny ranní vylezli z ponurého nonstop jak z liščí nory.

„Doprovodím tě domů,“ řekl David. „Doufám, že z dnešní noci nebudeš mít nějaké problémy.“

„Ne. A ty? Neměl jsi být v práci?“

„Na něco se vymluvím, nedělej si starost.“

Kamila si dělala starost. Nejen o Davida, ale i sama o sebe. Nechápala, jak je možné, že si toužebně přeje pozvat ho domů. Vždycky podobné jednání odsuzovala, říkala si, že něčeho takového by nebyla za žádných okolností schopna. Byl to Erikův domov, jeho a jejich dcer. Milenec tam neměl co pohledávat, a přesto překročil práh a zouval si boty. Kamila proběhla byt a pro jistotu zkontrolovala, jestli jsou holky už ve škole a Erik v práci. Na stole v kuchyni stála váza s obrovskou kyticí, v ní bylo zastrčené přání k Valentýnovi. První v životě, které od Erika dostala.

„Mám odejít?“ přistihl ji David. Smutnou, bezradnou, provinilou.

„Nechoď,“ odvětila a vedla ho za ruku do ložnice.

„Do naší ložnice, chápeš? Nevím, jestli si to nenamlouvám, ale zdálo se mi, že manželská postel byla ještě po Erikovi teplá,“ vyprávěla pak odpoledne Květě.

„Chápu, taky jsem dělala takové věci. A už vím, že jsem si zahrávala s ohněm, Franta se naštěstí vrátil zpátky domů a slíbil, že tu svoji známost ukončí, ale měla jsem namále. Možná je dobře, že se to stalo. Už nikdy si nebudu tak jistá, budu se víc snažit…“

„Měla jsem dojem, že bys ho vyměnila ráda…“

„Jo, asi jo. Za někoho lepšího. Ale jsou vůbec lepší chlapi? Na Frantu už jsem si aspoň zvykla, dala jsem si s ním práci, trochu ho převychovala a přizpůsobila. Vím, co od něho můžu očekávat a co ne. Nechce se mi tu dřinu absolvovat znovu s někým jiným zase od začátku.“

„A co když by to ten jinej nepotřeboval? Co kdyby se k tobě prostě perfektně hodil?“ otázala se Kamila s nadějí, že jí Květa potvrdí existenci ideálních mužů. Ale Květa se k tomu neměla.

„Ze začátku skoro každej chlap vypadá jako ten pravej, ale po čase zjistíš, že si nehtem od malíčku vyrypuje maso ze zubů anebo že mu nesnesitelně smrdí nohy,“ odvětila sarkasticky.

„Chceš mi říct, že jsi s milenci vážně definitivně skončila?“ nevěřícně se otázala Kamila. Květa pro ni doposud byla vzorem ženské, která dokáže svůj život vychutnávat, vyždímat z něho co se dá. Okusit všechno lákavé a zapovězené, nedělat si zbytečně hlavu z morálky a výčitky si nepřipouštět. Květa uměla se životem jinak zacházet a Kamila ji vždycky obdivovala a trochu jí i záviděla. A sotva se vzchopila a dala se podobnou cestou, Květa se jí snaží namluvit, že je to slepá ulice. „Přece jsi vždycky říkala, že s jedním chlapem se žít nedá, obzvlášť když je to ten vlastní,“ připomněla jí úpěnlivě tu starou Květu.

„No, prozatím je s cizíma chlapama šlus. Uvidíme, jak dlouho to vydržím. V každém případě jsem si slíbila, že u nás doma už nikdy. Kdyby se to provalilo, vím, že tentokrát by byl mezi námi opravdu konec.“

„V tomhle jsem klidná. Erik nemůže nic namítat, sám měl fůru ženskejch.“

„Aby ses nedivila. To, že měl ženské, ještě neznamená, že si dá všechno líbit. Žárlivost je vášeň.“

„My máme ale přece tu naši dohodu,“ chabě odporovala Kamila, již značně nahlodána.

„Dohodu ? Máš dojem, že vášeň respektuje nějaké dohody ? To je jako bys chtěla, aby požár na základě domluvy hořel jen lokálně a nezachvátil celý dům.“

„Vzal bych kluky na čtyři dny na hory, do Alp,“ povídá Yetti.

Já se okamžitě zastydím za svoji radost a pak se ještě ke všemu probere k životu moje zdecimované svědomí, takže ho varuji: „Mně se to nezdá jako dobrý nápad, raději nejezděte.“

„A proč?“ táže se nechápavě.

Vím, že ví. Už docela dlouho hrajeme hru na schovávanou, už dávno přihořívá. „Mám strach, že bych ho pozvala k nám domů,“ odpovídám na rovinu. Nikdy jsem neoplývala taktem a ohleduplností a s přibývajícími lety se to ještě zhoršuje.

„Já s tím počítám,“ praví Yetti. „Zavolám z hranic, jak se budeme vracet. Potkat se s ním opravdu nemusím.“

Po těch slovech se mi hroutí celý můj dosavadní svět. Proč mě můj hodný manžel nesváže do kozelce, nepřibalí do kufru a nevezme s sebou? Proč se aspoň nesnaží mě přemluvit, abych jela s nimi? Proč mě strká do náruče cizímu chlápkovi jako opotřebovanou starou veteš? Náhle si připadám jako pes, kterému někdo mává před šňupákem voňavou kýtou a snaží se ho odlákat od oprýskané staré boudy. Mám se pustit za tou svojí kýtou? Co když ji nakonec stejně nedostanu? Co když je to jen návnada a mě čeká ještě chudší život, než mám teď? Hrůza mě paralyzuje, najednou mám dojem, že přece jen chci raději zůstat u své každodenně plné misky psích sucharů mdlé chuti, chci svoji jistotu, svoje bezvětří, svoje bezpečí. Na nějaké riskování si přijdu už příliš opotřebovaná.

„Začínám mít nahnáno,“ činím poslední pokus, marný stejně jako všechny předchozí. „Copak ty se ani trochu nebojíš, že se to všechno vymkne kontrole, že se to dostane do fáze, kdy už nebude možné ničemu zabránit, že prostě nastane volný pád?“ žebrám o sebemenší projev lásky.

„To víš, že se bojím, ale co mám dělat?“ táže se.

„Nic!“ vyštěknu, ponížená a zklamaná. Věci, které jsou pro mne životně důležité, pronáší lhostejným tónem, jakoby se ptal, zda se k rybě pije červené víno anebo bílé. Svým chováním mě provokuje ke vzpouře, k trucování, ke mstě a chtě nechtě tak zpečeťuje naši budoucnost.

20. V průšvihu

„Ocitla jste se ve špinavých rukou,“ řekl dnes ráno Pracháč do telefonu tónem fanatika.

Pochopila jsem, že je to nejen odměna za vrácenou zálohu na jeho knihu, ale taky reakce na to, že jsem dala přednost obyčejnému klukovi před jeho nacucaným kontem. Čím to, že lidé, kteří mají peníze, absolutně nedokáží přijímat sebemenší prohru?

„Ten člověk je pod vaši úroveň, nechal jsem ho prověřit, výsledek posílám e-mailem. Ať víte, s kým jste se zapletla a jak hluboko jste klesla.“

Zavěsil. Nemusím e-mail ani číst, dovedu si živě představit, co asi vyšťáral. Lecos už o Zázrakovi vím -je zadlužený, nespoutaný, žije ze dne na den, všechno dělá naplno, neuznává konvence a respektuje pouze pravidla, která si vytvořil sám. A právě to mě k němu přitahuje, dává mi hodně z toho, co dlouhá léta postrádám. Dává mi pocit, že jsem ten nejdůležitější člověk na světě, že by kvůli mě byl schopen takřka čehokoliv. Dává mi nepřetržitě najevo, že každá minuta beze mě je pro něj utrpením, žárlí kudy chodí a je schopen o mě bojovat. Ne, nevěřím všemu, co říká, vlastně mu nevěřím skoro nic, protože jsem odjakživa zvyklá věřit jen zlým zprávám, ale vědomě se nechávám hýčkat pocitem nepostradatelnosti a výjimečnosti, nechávám se kolébat tím krásným snem a prozatím ještě netoužím po probuzení. Návrat z lázní se odkládá na neurčito.

Kamila potichounku otevírala dveře bytu, lodičky a kabát držela už v ruce v domnění, že celá rodina dávno spí. Najednou se v předsíní rozsvítilo. Vyjekla.

„Kde jsi byla?“ spustil Erik.

„Flámovat,“ škytla a přitrouble se usmívala. Ještě ji obklopovala Davidova vůně půl napůl namíchaná s vůní jeho auta, kde se milovali přímo pod lampou veřejného osvětlení. Kdyby jí před týdnem někdo vyprávěl, že tohle udělá, vysmála by se mu.

„Nelži!“ zasyčel.

Lekla se, že historku o milování na veřejné komunikaci říkala nahlas, ale Erik blekotal cosi o Šiklovi.

„Co do toho pleteš Šikla? Já jsem nebyla se Šiklem.“

„To už vím taky! A kdy jsi mi to laskavě chtěla oznámit, že se taháš s nějakým grázlem a že jsi Šikla jen využívala jako alibi?“

„Co ti vadí víc? Že někoho mám, anebo že jsem si nezačala se Šiklem?“ najednou vystřízlivěla.

„Šikl je rozumný chlap,“ pravil Erik. „Dnes mě navštívil a podrobně mě informoval o tom, s jakým póvlem se slízáš. Víš ty vůbec, že byl dokonce i trestaný?“

„Nebyl trestaný. Byl jen ve vyšetřovací vazbě,“ odvětila vzpurně Kamila. David jí vyprávěl tragikomickou příhodu, jak se na střední škole účastnil demonstrace proti zdražení piva a jak kvůli tomu málem neodmaturoval.

„A to se ti zdá málo? A co řekneš na to, že do práce chodí věčně opilý, že loni pod vlivem alkoholu rozbil služební auto a doteď jeho opravu splácí?“

„Co ti na to řeknu? Že po tom tobě ani Šiklovi nic není!“

„Kdepak, to ses přepočítala. Tyhlety informace se mi jednou budou u rozvodového soudu náramně hodit. Jen ať soudce sám posoudí, jestli je ženská jako ty schopná být dobrým příkladem dospívajícím dcerám. Šikl mě upozorňoval, že se chováš jak smyslů zbavená. A teď vidím, že měl pravdu.“

„A nezdá se ti, že se chová jak smyslů zbavený on? Jakým právem mě špehuje ? A jakým právem sbírá informace o Davidovi? Co je mu po tom?“

„Je to slušný člověk, prostě se na to nemůže dívat,“ odvětil Erik a zdálo se, že tomu bludu dokonce i věří.

„Eriku, neblázni,“ v náhlém záchvěvu lítosti ho chytila za ruce. Nevysmekl se. Stál tam, bezradný, dezorientovaný, nešťastný. „Pojď, udělám kafe. Stejně spát asi nepůjdeme, viď?“

Nechal se vést, neprotestoval, byl najednou poddajný a bezmocný.

„Vím, že jsem ti ublížil,“ řekl o pár minut později. „Až teď konečně chápu, jak ti celý roky bylo. Jestli se mi jenom mstíš, tak s tím prosím tě, už konečně přestaň.“

Cítila, jak se jí hrnou slzy do očí. Jak ráda by mu slíbila, že přestane, hned zítra anebo ještě lépe okamžitě! Ještě nikdy s ní takhle nemluvil. Kam jí paměť sahala, neviděl jiné chyby, jen ty její. Ať se dělo cokoliv, vždycky byla vinna ona. A teď seděl vedle ní, hladil ji po hřbetu dlaně a sypal si popel na hlavu. Co by za to dala, kdyby byl takový dřív? Zřejmě by se pro něj přetrhla. Ale teď? Změnila se, byla jiná, už to nedokázala vrátit.

„Tak skončíš to?“

„Potřebuju čas,“ vzlykla. „Dej mi čas do jara, třeba to samo vyšumí, třeba zjistím, že to byl jen omyl, životní epizoda, potřebná zkušenost…“

„Do jara se asi zblázním…“

„Já to vydržela patnáct let, dlužíš mi těch pár týdnů,“ řekla naléhavě. V té chvíli měla dojem, že by ho nedokázala opustit, dokonce si namlouvala, že pokud tohle období zdárně překonají, nic už je nerozdělí. Ale pak ji Erik přitáhl k sobě, snažil se ji líbat, dral se jí do výstřihu, začal rozepínat džíny a ona se jen bránila. Musela se bránit, protože byla ve stadiu, kdy se jí každý muž, kromě Davida, fyzicky hnusil. A teprve v tu chvíli si naplno uvědomila, že se ocitla v průšvihu, že se jazýček na miskách vah nebezpečně vychyluje směrem k Davidovi.

21. Úlet?

Do poslední chvíle doufám, že si to Yetti rozmyslí, ještě když nakládají lyže na střešní nosič auta, ještě když mi kluci mávají z parkoviště. Stojím za záclonou, ruce svírám v pěst a kdybych se uměla modlit, tak se modlím. Připadá mi, jako by mě opouštěli navždy. Brečím a je mi smutno jako nikdy předtím. Čekají mě čtyři dny s cizím mužem v našem bytě. To už není jen úlet, to je skutečný poměr. Přeju si, ať nám to spolu neklape, přeju si, ať se to během těch čtyř dnů samo vyřeší. Ať pochopím, že to byla jen bezvýznamná avantýrka, díky které jsem pohnula s Třináctou knihou.

Představuji si, jak se vrací z hor, zdraví a opálení, jak je všechny tři vítám, Yettimu šeptám do ucha: „Je to za námi,“ a mám ho zase ráda.

A pak převlékám povlečení, uklízím byt a čekám na Zázrak(a). Hlavou se mi honí zběsilé spletence myšlenek, kterým nerozumím. Zapínám počítač, jako by mi Kamila mohla pomoci, jako by rozuzlení jejího příběhu mohlo být rozuzlením mé současné situace.

Kamilu udivovalo, jak snadno si navykla na nový hříšný život, jak obratně se už dokázala svlékat v těsném prostoru Davidova auta a jak málo jí vadí, že je ráno pohoršené pozorují pejskaři, když pomačkaní a uválení vylézají ven, aby oškrabali přední sklo od námrazy a jeli domů. Tedy Kamila domů a David většinou rovnou do práce.

„Takhle to dál nejde,“ řekl David. Už dlouho ta věta visela ve vzduchu, Kamila ji cítila a snažila se oddálit okamžik jejího vyslovení. A najednou věta byla venku a ona na ni musela nějak zareagovat, i když nevěděla jak.

„Do práce chodím unavenej a myslím tam jen na tebe. Kdyby to mělo pokračovat v tomhle duchu, brzy mě vyhodí.“

„A co chceš dělat?“ zeptala se. Auto trčelo zaparkované v blízkosti jakéhosi hřbitova, všude kolem byla tma, jen měsíc svým matným světlem strašidelně nasvěcoval vnitřek vozu. David ležel na sklopeném předním sedadle, košili na hrudníku rozhalenou, kouřil a byl v tom chladném světle nadpozemsky krásný. Kamila dosud nebyla připravená na to, skončit to s ním. Naopak. Zatím měla dojem, že se ještě ani zdaleka nevyšplhali na vrcholek vztahu. Každým dnem stoupali výš a výš. K většímu porozumění, k větší závislosti jeden na druhým. A přesto věděla, že konec je nevyhnutelný. Snažila se na to nemyslet, nepřipouštět si, že je vdaná, že je matka dvou dcer. Když byla s Davidem, patřila jen jemu a každá myšlenka na její druhý, ten skutečný -legální život, byla téměř bolestivá. „Naše situace přece nemá řešení,“ povzdechla si.

„Musí mít řešení. Takovouhle holku jsem hledal celej život. Už si tě nenechám vzít.“

Zvonek. Na to, aby za dveřmi byl Zázrak, je ještě moc brzy. Na okamžik mě napadá, že Yettimu konečně došlo, oč by mohl přijít, a teď stojí za dveřmi s rozesmátýma klukama a kytičkou sněženek. „Vrátili jsme se pro tebe,“ volají unisono.

„Co na mě tak zíráš?“ ptá se Kvočna Doufající, když konečně otevírám. „Přišla jsem nevhod?“

„Ne, pojď dál,“ zvu ji dovnitř a ve stručnosti seznamuji se svou rozpolceností.

„Čeho se tak bojíš? Vždyť si ho přece nemusíš hned brát,“ uklidňuje mě.

Čeho se bojím? Svého šestého smyslu, který mi vytrvale našeptává, že ten člověk je můj osud, že od základu změní každý můj příští den, rozorá všechny zaběhnuté mechanismy, zpřehází moje priority, zruší pracně vypěstované zásady. Změní mě, aby mě pak surově vyrval z mého života a zasadil do toho svého, aby mě vlastnil, ovládal. Přisaje se na mě a už mě nepustí. Ale tohle přece Doufající nemůžu vykládat, ještě by si pomyslela, že jsem naprostý blázen. Sama měla mraky milenců a ustála to, tak proč bych já měla při prvním hned úplně zblbnout?

„Tak z čeho seš pořád tak vyklepaná?“ zeptala se ještě jednou. Nevysmívala se. Její slova zněla přátelsky, snažila se mě podpořit, uklidnit. „Drž se své teorie, že ti ten tvůj Zázrak nahrazuje pouze lázně, těch pár dnů si pěkně užij a netrap se. A hlavně se nesnaž pořád všechno vyřešit. Některý věci řešení nemají, musí vykrystalizovat samy.“

„Než jsi přišla, tak se moje románová Kamila přela se svým milencem o něco podobného, taky tvrdila, že některé situace se prostě vyřešit nedají. V poslední době, se mi nějak povážlivě mísí děj knihy se skutečným životem. Pomalu už nevím, jestli popisuju, co prožívám, anebo se snažím prožít to, o čem jsem předtím psala.“

„Nešil,“ zasmála se Doufající. „Bereš všechno moc vážně.“

„Myslíš že beru Zázraka moc vážně?“ vyděsila jsem se ještě víc.

„Oba bereš moc vážně. Zázraka i Yettiho.“

„S Yettim asi budeš mít pravdu. Teď o něm často přemýšlím. Víš, co je zvláštní? Když s ním nejsem, tak mám dojem, že bychom ten náš svazek ještě při troše dobré vůle mohli vzkřísit, ale jakmile jsme pohromadě, do pěti minut jsem přesvědčená o tom, že je to už navždy pasé.“

„Nikomu se nechce rozbořit manželství pro nic za nic, to je normální.“

„Ale přesně tohle já přece dělám. Bořím manželství pro nic za nic. Vždyť my se ani nehádáme!“

„Ale taky se nemilujete, nikam spolu nechodíte, doporučujete jeden druhýmu bokovky… To ti připadá jako fungující manželství?“ opáčila.

„Ne, to ne. Ale může být ještě hůř.“

„Vždycky může být ještě hůř,“ ujistila mě.

„Odejdi od něho,“ zaprosil David. „Zvládneme to spolu, uvidíš.“

Kamile přeběhl mráz po zádech. Jak si to představuje? Že si sbalí kufr a nastěhuje se k němu do bytu jeho matky? A co holky, ty vezme s sebou?

„Mám děti, zapomněls?“

„Kamarád pronajímá byt, je to sice takovej starej jednopokojáč v pavlačáku, ale kdybych tam vymaloval, nalakoval dveře a okna…“

Představila si sebe s holkama a Davidem narvané jak sardelky vjednopokojovém bytě, představila si jejich nenávist, představila si vracení prázdných lahví před výplatou, zavření své galerie, která nevynáší, a návrat k reklamní grafice. Od osmi do půl páté, den co den. A žádné nové hadříky, ježdění taxíkem a narvaná lednice. Už jen od výplaty k výplatě.

„Uvažuješ o tom?“ zeptal se, z jeho hlasu čišela naděje i odhodlání.

Neuvažovala o tom ani vzdáleně, a přesto kývla. Věděla, že jeho plány jsou fantazmagorie. Byla zbabělá a příliš pohodlná na to, aby začínala v pětařiceti letech od nuly. A taky cítila zodpovědnost za dcery, které sice nevyrůstaly přímo v blahobytu, ale rozhodně ne v nedostatku. Nemohla by jim to udělat. A pokud by to přece jen udělala, ztratila by je tím nadobro.

„Mám klíče, nechceš se tam zajet podívat?“

Mohla snad odmítnutím uhasit plamínky vzrušení v jeho očích? Mohla zkazit jeho nadšení, opovrhovat jeho upřímnou snahou?

„Pozor, tady nefunguje osvětlení, celej průjezd se opravuje,“ vysvětloval David a vedl ji za ruku okolo barelů s vápnem, pytlů cementu a rozházeného nářadí. Všude byla cítit hnilobná vlhkost, i na točitém schodišti domu.

„Je to hned tady ten první byt,“ řekl a dveře s tlumeným praskotem povolily.

„Tiše! Někdo si pomyslí, že jsme zloději a zavolá policajty,“ lekla se. Vrzání dveří se rozléhalo nočním tichem jak krákání hejna vran.

„Neboj,“ vtáhl ji dovnitř a rozsvítil.

Ocitli se uprostřed kuchyně, byt neměl ani předsíň. Pohled na zažloutlé stěny, na plechové umyvadlo s kohoutkem pouze pro studenou vodu, na prošlapané linoleum a prastarý ušmudlaný kredenc byl žalostný. David viděl byt jinýma očima. Plánoval, co kde opravit, přelakovat, kam co postavit. Nechtěla mu kazit radost, souhlasila se vším a vduchu se s ním loučila.

22. A je vymalováno

Opět zvoní zvonek, tentokrát už je to Zázrak. Stačí jediný pohled, jediný dotek a všechny ranní chmurky jsou ty tam. Nepotřebuju si ani opakovat rady Kvočny Doufající, už vím, že si čtyřdenní ozdravný pobyt „v lázních“ vychutnám bezezbytku.

Večer se vrátili kluci z lyžování. Část mých představ se splnila. Byli opálení, ošlehaní větrem a zdraví. Yettiho jsem však neobjala, nepověděla jsem mu, že je to za námi, ani jsem k němu nezahořela novým citem. Protahovala jsem vybalování kufrů a klábosení s dětmi, co to šlo. Nechtělo se mi zůstat s ním o samotě, nechtělo se mi šťourat se v našich problémech, které jsem zhoršovala svým neuváženým chováním den po dni.

„Tak co, jak ses měla?“ nastala přece jen chvíle, kdy děti usnuly a my osiřeli před televizní obrazovkou.

„Dobře. A vy?“

„Však jsi slyšela od kluků,“ odvětil. Na jazyku měl spoustu jiných otázek, ale bál se zeptat. Nijak jsem mu to neulehčila.

Mlčeli jsme a upíjeli svařené víno z čvrtlitrových hrníčků. Při druhém hrnku se osmělil: „Je dobrej?“

Dělala jsem totálně natvrdlou. Otázka mi přišla příliš intimní, i když ji položil vlastní manžel. Nebo možná právě proto. „Je moc fajn,“ po zralé úvaze jsem zvolila neurčitou a nicneříkající odpověď.

„Myslím v posteli…“

„Taky.“

„Ach jo,“ povzdechl si. Mám dojem, že kdyby stoupl do kravince, jeho reakce by byla prudší. Napadlo mě, že se mnou nejspíš taky není šťastný, že možná jen čeká, až ho konečně opustím, protože sám nemá odvahu to udělat.

„Asi se k tobě hodí víc než já,“ pravil Yetti a tím moji předchozí teorii potvrdil. Přesto se mi neulevilo. Padl na mě smutek a melancholie, dolehla na mě krutá skutečnost: Náš společný život se pomalu blíží do finále.

Kamila se vrátila výjimečně už ve dvě ráno a ihned zamířila do koupelny. Důkladně se osprchovala, vtíravý pach Davidova nového bytu, kde v poslední době trávili každou volnou chvíli, ze sebe však nedokázala smýt, přestože si vlasy vydrbala šamponem dvakrát po sobě. Usoudila, že si to zřejmě jen namlouvá, zabalila se do osušky a šla si do obýváku zapálit. Rozsvítila. Erik seděl na sedačce, před sebou láhev koňaku, zpola vypitou.

„Čekám tady na tebe,“ celkem zbytečně ji informoval. „Dnešním dnem začalo jaro, tak jak ses rozhodla?“

Kamila se rozhodla, že začne lhát. Uvažovala o tom dlouho, probírala svoji situaci zepředu dozadu a k jinému závěru nedospěla. Nechtěla přijít o Davida ani o Erika. Usoudila, že nejsnadnější bude udělat z veřejného milence milence tajného. „Dneska jsem to skončila,“ řekla tedy Erikovi a pohlédla mu do očí. Soustředila se na výraz. Potřebovala, aby byl přesvědčivý. Trocha smutku, kajícnosti a zbytek upřímnost. Zřejmě se jí to podařilo, protože uvěřil.

Tu noc se milovali. Po třech měsících a pěti dnech. Kamila počkala, až Erik usne, a pak se vyplížila z ložnice. Zbytek noci proseděla v pokoji, ale nedokázala brečet. Cítila jen odpor, jakoby se uvnitř ní zrodilo něco slizkého, jedovatého a pozvolna to otravovalo její duši.

Těžko říct, jestli na to milá Kamila vyzrála, či ne. Podstatné je, že já lhát neumím. Uvedu příklad. Včera jsem venčila psa, zdvořile jsem počkala u výtahu na sousedku a prohodila s ní pár bezduchých frází.

„Minulý týden u vás točila televize, že?“ zeptala se. Výtah už dávno zastavil, ale ona se neměla k vystupování.

„Ne, u nás ne,“ odvětila jsem, doufajíc, že tím mám nepříjemný rozhovor za sebou.

„To je divné. Já viděla čtyři dny parkovat auto s logem televize před domem.“

„Hmm.“

„A taky jsem vás viděla s tím chlápkem, co auto řídil, na procházce se psem,“ poznamenala ještě. „Fakt nic netočili?“

Že neuhádnete, co já na to? Žádné báchorky o nevlastním bratrovi či bratranci z matčiny strany. Kdepak. Pěkně natvrdo jsem odvětila: „Jo, to byl můj milenec, on dělá v televizi redaktora. Pár dnů tady bydlel.“ A bylo vymalováno.

Vykládám tuhle historku večer v hospodě, Zázrak se potěšeně usmívá. Taky není ten typ, který si užívá nazapřenou. Zato Klikař nechápe: „Zbytečně si přiděláváš starosti. Co je tajné, to vždycky můžeš zatlouct, můžeš z toho vycouvat. Ale takhle? Uvědomuješ si, že jestli budeš chtít zůstat s Yettim, že už to mezi várna bude navždycky ležet?“

„Ona nezůstane s Yettim,“ povídá Zázrak. „Bude se mnou.“

Zatrnulo mi. A nebylo to slastí.

23. Intuice nezklamala

Ocitáme se ve středu pozornosti. Skoro každý má najednou dojem, že by nám měl domlouvat a kázat. I ten, kdo je po celý život bez skrupulí nevěrný ostošest, má najednou pusu plnou morálky a vypouští je jak mýdlové bubliny. Není úniku. Zázrak prý rozbíjí moji fungující rodinu, já dělám z manžela pitomce. Jsme zkažení a prohnilí, to nám nikdo neodpáře.

I Mentor si lebedí ve své roli, poučuje zasvěceně, jako by skutečně byl učitelem Odysseovým, jsme pro něj lákavé sousto. Ač sám svobodný a bezdětný, častuje nás rozsáhlým rozborem svazku manželského, objasňuje, co se sluší a co ne. Náš případ vyhodnocuje jako odstrašující.

A Kvočny? Ptají se, jak chci skandální trojúhelník vyřešit. Ráda bych jim odpověděla, ale opravdu nevím, co budu dělat, ani nevím, co bude dělat moje Kamila. Měsíce plynou, obě se v tom svém zapáchajícím bahníku svorně plácáme a obě jsme poprvé v životě doopravdy šťastné.

Přichází červen. Je nezvykle teplo, skoro třicet stupňů ve stínu. Dnešní odpoledne trávím s klukama u vody. Blbneme, stříkáme po sobě vodou, cpeme se zmrzlinou a koupeme psa, který vodu bytostně nesnáší. Idylu narušuje jen telefonát nakladatele: „Paní Bianko, tak jak jste daleko s tou knížkou? Finišujete? To víte, čtenáři rychle zapomínaj…“

Už mě nenapadá, jak omluvit několikaměsíční zpoždění, a tak slibuju: „Do konce týdne ji tam máte.“

„Ty už ji máš dopsanou?“ diví se kluci.

„Ne, ale ještě dnes se na to vrhnu.“

A opravdu. Jen co jim zkontroluji úkoly, uvařím večeři, vyzkouším je z učiva, dám jim pusu na dobrou noc a napíšu Zázrakovi tesklivou textovku, zapínám počítač. Najednou se na psaní těším, chybělo mi.

Yetti není doma, budu mít klid, lebedím si. Můj stařičký počítač slabě vrní a dlouho se rozehřívá. Matně si vybavuji, že jsem Kamilu opustila někdy v březnu, kdy se rozhodla žít tajně dva paralelní životy. Kliknu na poslední stránku Třinácté knihy a překvapeně si ji čtu. Končí neznámým odstavečkem, vím s určitostí, že jsem jej nenapsala. Připadám si jako blázen. Hledám datum, kdy naposledy byl soubor otevřen, a dozvídám se, že dnes dopoledne. Znovu pročítám cizí text:

Kamile už několik měsíců nic nechybělo. Měla Davidovu oddanou lásku a Erikovo slušné zabezpečení. Netrápila se, byla spokojená. A ta spokojenost se odrážela i na dcerách, jejich vzájemný vztah se zlepšil, prohloubil.

„Mami, táta ti tady nechal nějakou obálku!“ volala na ni Karolína, když připravovala pro všechny večeři. Dělala zeleninový salát s kuřecím masem a velký džbánek pomerančového džusu. Venku bylo vedro, začínal červen.

„Obálku?“ podivila se. Zlé tušení ji ochromilo.

„Ty se ani nepodíváš, co ti táta píše ? „

Kamila věděla, co v dopise stojí. Nepotřebovala ho číst. Hlava se jí točila a v uších se ozýval zvuk připomínající mořský příboj. Jak ve zlém snu odkráčela do ložnice a otevřela Erikovu skříň, pak nahlédla do nočního stolku a toaletky v koupelně. Všechny jeho věci byly pryč. Intuice byla správná - Erik ji opustil.

Dočetla jsem a pomalu začínala chápat. Nemělo smysl kontrolovat skříň a botník, ale měla jsem dojem, že si to Yetti přál, když mi do Třinácté knihy vyťukal dopis na rozloučenou. Vstala jsem od počítače a pomalu prohlédla celý byt. Nemýlila jsem se. Můj život se posledním odstavcem dokonale prolnul s Kamiliným příběhem. Yetti mě opustil.