Kudlanka bezbožná

Simona Monyová

Mony, 2007

Milí čtenáři!

Považuji za poctivé hned ze startu vás upozornit, že tohle doopravdy můj nápad nebyl. Celý ten nesmysl má na svědomí psychiatr, jehož adresu jsem nalezla na letáku, který se nám záhadně vloudil do schránky, ačkoliv ji máme ze všech stran oblepenou výstrahami proti házení reklamních tiskovin. A jelikož jsem zastydlý romantik, pokládala jsem prospekt za osudové znamení. za jakési záchranné lano, které mi bylo shůry vhozeno do klína, respektive do schránky.

Objednala jsem se do ordinace okamžitě, a když jsme si týden poté s psychiatrem potřásali rukou při představování, bylo jasné, že tu nešlo o žádné záchranné lano, ale zase jenom o další stéblo, kterých jsem se v posledních letech snažila uchopit bezpočet, a k ničemu pozitivnímu to nikdy nevedlo. Tak trochu pana doktora podezřívám, že se mě chtěl zbavit, a proto mi už při druhém sezení doporučil: „Paní Sladká, zkuste si zapsat stěžejní zážitek z každého dne nebo alespoň pocit, který ve vás ten určitý den vyvolal. A až to dopíšete, pod čaru si poznamenejte, třeba odlišnou barvou nebo jiným druhem písma, co vás toho dne potkalo hezkého.“

„A k čemu mi to jako bude?“ otázala jsem se pochybovačně. Původně jsem doufala v předpis na antidepresiva anebo aspoň prášky na spaní.

„K tomu, abyste si konečně uvědomila, že žijete pěkný, plodný život, abyste si uvědomila, že to, co mylně pokládáte za deprese, je jen jak ási přechodná nespokojenost se stojatou vodou ve va šem jinak bouřlivě se valícím životě.“

„To jste vyj ádřil moc pěkně,“ pochválila jsem psychiatra jízlivě. A věřte nebo ne, on se celý načepýřil a načechral! „Kdysi jsem se literární tvorbě dost věnoval. dokonce jsem dosáhl jistého dílčího úspěchu v oblasti poezie.“ informoval mě pyšně.

Ani mě to příliš nepřekvapilo. Od doby, kdy jsem se za čala živit psaním knih, se seznamuji výhradně s lidmi, Jerichž život by stál za sepsání, poněvadž je to námět na román, jenž by zlatem bylo těžké vyvážit, anebo s těmi, kteří rovněž mají spisovatelské ambice, ale prozatím si nenašli chviličku, aby svoje rozvětvené a jistě geniální myšlenkové pochody hodili na papír. Nepochybně si dovedete představit, že setkání se vzorkem číslo dva je naprosto zničující. Já byla zničená dost, už když jsem do ordinace vstoupila, neexistoval žádný omluvitelný důvod můj stav ještě prohlubovat. A od psychiatra, jak jistě chápete, jsem očekávala pravý opak.

„Nebýt lásky k medicíně, která mi zkřížila cestu vedoucí k literárnímu Olympu, mohla jste mít v oblasti soudobého románu nebezpečnou konkurenci!“ zachechtal se psychiatr rádoby rozverně, aniž by mě nechal byť jen na okamžik zmítat v pochybnostech, zda si přece jen nedělá legraci.

Nedělal! Vsadím na to krk! V té chvíli už by nezúčastněný pozorovatel jen stěží odhadoval, kdo z nás dvou je větší rapl. Pokládala jsem za etické pana doktora trumfnout, tudíž jsem prohlásila: „Dobře, budu si tedy sepisovat jakýsi deník či co.“

„Nepodceňujte psychoterapii psaním!“ napomenul mě.

„Jak bych mohla, “ ušklíbla jsem se. „Mám na kontě devatenáct vydaných knih, dvacátá je na cestě do tiskárny a právě dřepím v ordinaci psychiatra! Můj kladný vztah k psychoterapii psaním je dozajista zřejmý, leč bohužel prozatím i bezúspěšný.“

„Já ty vaše romány četl!“ pohrozil mi přísně vztyčeným ukazovákem. „Vy si je vymýšlíte!“

„Ano,“ přiznala jsem kajícně.

„A já teď po vás chci, abyste se konečně přestala schovávat za literární postavy. Vy musíte psát o vašich dojmech a pocitech, rozum íte?“

Zmateně jsem přikývla.

„Žádná fabulace, literární invence, fikce! Jen holá skutečnost!“

Opět jsem poslušně přikývla. Autoritativní pozice, kterou psychiatr zaujal, mi velice plasticky připomněla tatínka. A tatínkovi jsem nikdy neodporovala a neodporuji dosud.

„Slibuji, že skoncuji s psaním povrchních výmyslů a zaměřím se na fakta. Pokud lze ovšem fakta nazíraná čistě subjektivně považovat ještě za fakta.“

„Nefilozofujte mi tady, od toho tu nejsme ani jeden z nás!“ znovu mě pokáral. „Prostě pište, pište. Když ne denně, tak alespoň co nejčastěji. A ne že se budete dělat lepší, než ve skutečnosti jste! Anebo dokonce cenzurovat svoje zážitky, jak to někteří vaši kolegové s oblibou ve svých pseudodenících dělají! Za to bych vás pochválit nemohl!“

V oné chvíli mi již psychiatr zcela splynul s nedostižnou osobností tatínkovou, o jehož pochvalu jsem s vyplazeným jazykem marně usilovala tři čtvrtiny svého života, tudíž jsem hmátla po nečekané příležitosti zabít dvě mouchy jednou ranou. Vysloužím-li si pochvalu pana doktora, jako bych si též vysloužila otcovu. Vždyť ti dva pánové jsou vlastně jeden a tentýž!

„Jak dlouho mám psát? A mám zápisky dát někomu přečíst?“ horlivě jsem si ujasňovala zadání jako pečlivá školačka.

„Bude stačit několik měsíců.“ bohorovně pravil, předváděje svoji benevolenci jak sbírku exotických motýlů. „A kdo by měl vaši zpověď číst mimo mě?“ položil řečnickou otázku, na niž si bleskurychle sám odpověděl: „To záleží na vás. Obvykle se osobní výpovědi dávají přečíst přátelům, ne?“

Přátelům?, pokusila jsem si vybavit a nějak hierarchicky seřadit žebříček svých přátel, ale nešlo to. Stále jsem na někoho zapomínala, přehazovala je z místa na místo, škrtala, vepisovala, až jsem si konečně přiznala marnost svého počínání. Mí přátelé? To jste vy všichni, milí čtenáři!

čtvrtek 23. 11. 2006

Přijíždím k domu a rozladěně vnímám, že manželovo auto stojí na našem soukromém plácku vyhrazeném k parkování. Je poledne, mému muži Honzovi je čtyřicet šest let, tudíž ještě stále spadá a dlouho spadat bude do takzvaného věku produktivního. Tak by doprčic měl něco produkovat, ne?

Kromě permanentního poflakování se a občasných nepříliš úspěšných hudebních nahrávek s kapelou Kravál neprodukuje takřka nic. Pokud pomineme vyměšování, samozřejmě. A to ze mě, prosím, předloni vymámil nevratnou půjčku na založení realitní kanceláře, přičemž se od začátku choval, jako by chtěl realitku spíš položit než založit!

Dveře od jeho auta jsou otevřené, nešikovně se mi parkuje. Nakonec se moje zrcátko letmo políbí s jeho dveřmi a já málem přejedu vysavač. Honza mě chce rovněž letmo políbit, ale já nakvašeně vytahuji klimbajícího vnuka z autosedačky. Nechápavě zírá. Ne vnuk, nýbrž manžel bohužel. Činí tak posledních pět šest let, možná dokonce deset, co já vím. Prostě už celou věčnost na mě povětšinou jen připitoměle civí. Mohla jsem si dávno zvyknout, já vím, jenže já miluji muže inteligentní, s bystrým myšlením a šibalskými jiskrami v očích, takže na toho tupana po svém boku si nezvyknu nikdy. Rozčiluje mě čím dál tím víc. Taky proto, že doma vysavač překračuje bázlivě jak jedovatého plaza, ale auto si pulíruje pořád.

„Děda! Dědýnek!“ roztomile a radostně žvatlá Puclík.

Honza mu roztržitě zamává a navzdory výstražným signálům, které střílím z očí jak poplašňáky, se začne vyptávat, co mi zase vadí.

On mi vadí!

„Neměl bys být v práci?“ pokouším se z nejhlubších zásob vydolovat laskavý tón. Ráda bych, aby vnouček vyrůstal v harmonickém prostředí navzdory tomu, že nemá tatínka, a občas se zdá, jako by neměl ani maminku. Naše dvaadvacetiletá dcera Alice přes den studuje vysokou školu a po večerech shání pro Puclíka náhradního otce. První jmenované prozatím úspěšně, druhé prozatím bezúspěšně. Mnohdy bych si přála, aby to bylo naopak.

A pro pana psychiatra něco hezkého pod čarou. Zprvu jsem si marně v hlavě pouštěla dnešní den tam a zpátky, jen stereotypní domácí práce, nuda a maximálně od pudinku upatlané pusinky vnoučkovy. Jenže pak se mi před očima mihlo popelářské auto, se kterým jsme souběžně popocházeli a civěli na něho s Puclíkem skoro hodinu. To už se blížím ke svému vrcholnému zážitku z dnešního dne: Usmál se na mě mladý, dlouhovlasý, bohémsky vyhlížející popelář!

(V uších mi doteď znějí fanfáry.)

pátek 24. 11. 2006

Po obědě, tedy v době, kdy mám za celý den chvíli klidu, protože Puclík spinká, volá máti. Bolí ji klouby, záda, hlava, žlučník, levá ledvina i srdce, o kterém celý život prohlašuje, že jako jedna z mála ho má skutečně na pravém místě. Dvacet minut podrobných zdravotnických informací včetně odborné terminologie, kterou si moje matka za léta detailního zkoumání vlastních vesměs neexistujících chorob, osvojila!

Chtěla jsem si uvařit kafe, zapálit cigaretu a chvíli si číst. Mezi mým chtěním a skutečným stavem věci však pravidelně bývá propastný rozdíl. Naříkání a sténání matka špikuje výrazy jako cholecystolithiáza, vylučovací urografie či arteriální hypertenze. Načež mě informuje o svém záměru podstoupit rekonstrukci pánevního lůžka. Taktéž bych potřebovala rekonstrukci lůžka, a to lůžka manželského.

„A co děláš ty?“ položí mi bez špetky opravdového zájmu zdvořilostní otázku.

„Před chvílí jsem uložila Puclíka.“ ani nezvládnu dokončit větu, do ucha už mi vtéká proud matčiných výtek. Alici rozmazlujeme, je to její dítě, tak ať se prý pěkně stará. Od mé máti to vskutku sedí! Já i bratr jsme prožili polovinu dětství u prarodičů! Sotva otevřu pusu k chatrné obhajobě svých výchovných metod, životních postojů a priorit, surově mě utne: „No je to vaše věc. Nebudu ti do výchovy mluvit.“

Což v překladu znamená, že mi mluvit do všeho bude nadále, jen nenechá mluvit mě.

Za čtyřicet minut telefonního hovoru, kdy se o sobě dozvídám samé nepěkné věci a pěkných poskrovnu, jsem tot álně vyčerpaná. Vařím si konečně to kafe, zapaluji cigaretu, v jejíž polovině se z elektronické chůvičky ozývá dětský hláseček: „Babi! Babinko!“

Málem se rozbrečím. Dojetím i lítostí. Lítostí, že neslyším: „Mami! Maminko!“

Před třemi lety, někdy okolo mých čtyřicátých narozenin, mě napadlo geniální řešení, jak zase cosi pěkného postavit na našem totálně vyhořelém manželství. Aspoň altánek, krmítko pro ptáčky, nechtěla jsem hned mrakodrap vášní a vzkříšených citů.

„Dítě? Ty bys chtěla dítě teď, když už jsou Alice s Adamem velcí a konečně si můžeme něco užít?“ divil se Honza.

„Tak proč si tedy neužíváme, když můžeme?“ zeptala jsem se, neboťkaždovečerní klimbání u televizní obrazovky a láhve červeného nepovažuji za kdovíjaké užívání si.

„Dobře, já o tom dítěti teda popřemýšlím,“ slíbil manžel, jenže dřív než se k přemýšlení dostal, otěhotněla naše tehdy devatenáctiletá dcera s Íráncem jménem Pírúz. Vykašlal se na ni. A Honza ho v návalu zhrzených rodičovských citů v opilosti přejmenoval na Píčús. Přezdívka se naštěstí neujala. V zásadě hlavně proto, že po Pírúzovi se slehla zem ještě předtím, než naše dcerka slehla v porodnici. A narodil se malý Pírúzek. Ačkoliv to zní spíš jako pirožek, říkáme mu Puclík.

Skoro hodinu sedím na lavičce na konečné tramvajové zastávce a před vnoučkem předstírám, že pohled na odjíždějící a přijíždějící tramvaje mě baví víc jak americký velkofilm. Slabě mrholí. Je mi zima, ale pro Puclíka film ještě neskončil. Závěrečné titulky spouští kouzelným slůvkem: „Domů!“ zásadně až on.

Jsem unavená, unuděná, zmáčená a celá od bláta, jak na mě skočil volně pobíhající německý ovčák majitele, který měl zjevně IQ nižší než jeho pes.

Lituju se. Mohla bych v tu chvíli courat po obchodech, vysedávat v kosmetických salónech a vypadat podobně krásně jako támhleta vysoká blondýna.

Blondýna mě pozdraví, mile se usmívá. Její zájem připisuji Puclíkovi. Ten náš přičmoudlík přitahuje pozornost a přízeň, kudy chodí. Blondýna se otočí a povídá: „Moc hezky se ta vaše písmenka čtou. Mluvíte mi z duše!“ nastoupí a zamává z odjíždějící tramvaje.

„Domů!“ ukončí dnešní velkofilm s happyendem Puclík.

sobota 25. 11. 2006

Pro Alici a Puclíka se ráno stavil ten její poslední objev. Nechápu, po kom ta holka zdědila vkus! Když srovnám šestačtyřicetiletého Honzu s tím jejím pětadvacetiletým podvyživeným Jelimanem, hrábla bych po Honzovi všemi deseti. Ta úvaha mě nečekaně rozněžní. Záblesk něhy mě překvapí, takhle mile se nezablesklo ani nepamatuji, ačkoliv hromy a blesky jsou u nás na denním pořádku. V poslední době totiž k Honzovi chovám jakýsi neopodstatněný odpor.

Anebo že by byl opodstatněný? Že by k vyvolání odporu stačil Honzův vzrůstající nezájem o moji osobu a cokoliv, co je s ní spojeno? Že by stačila vleklá nuda televizních večerů? Neochota si promluvit, proč je naše manželská postel studená jak sibiřská step, ve které bloudíme ne a ne o sebe zavadit?

Obaluji řízky. Tento víkend budeme sami dva, Alice s Puclíkem jeli k Jelimanovým rodičům do Žatce, náš takřka osmnáctiletý syn Adam je na týdenní exkurzi v Mnichově.

Škrábu směšně malé množství brambor a zatrne mi při pomyšlení, že by to tak mělo být už napořád. Že

bych pečovala už jen o svého na míle vzdáleného muže a čím dál víc se nořila do prázdnoty, která se uvnitř mě v posledních letech rozevírá jako kráter.

Začalo to malou prasklinkou. Nevím přesně, kdy se objevila, pamatuji si jen, kdy jsem si jí všimla já. Před šesti lety na Šelepce! Předskokan kapely Kravál byl tak úděsný, že jsem se neubránila podezření, že byl vybrán záměrně. Po takové kakofonii by vynikla i kapela složená ze šimpanzů chaoticky bušících do prádelních hrnců. Ještě nebylo devět večer a Honza už se opilecky potácel od stolu ke stolu. Skoro každého návštěvníka koncertu znal, na skupinu Krav ál už léta chodí většinou jen naši kamarádi. A Honza se přesto hrdě kymácel mezi stolky a tv ářil se, jako by byl Mick Jagger. Tak přesně tehdy jsem zaregistrovala tu puklinu. Snažila jsem se ji Honzovi ukázat, ale neměl zájem. A čím víc se ta štěrbina rozestupovala, rozevírala a zvětšovala, tím tvrdošíjněji ji ignoroval. Až se z malé prasklinky stal kamenný lom, a vytěžený kámen po sobě s Honzou metáme urputně jak děti sníh při první zimní koulovačce. Jednou za čas, ale přiznávám, že časové intervaly se stále prodlužují, vytáhnu bílý hadr a mávám na znamení kapitulace. Mír zavládne tak maximálně na tři čtyři dny.

Někdy si říkám, že jsem neskromná. Je mi třiačtyřicet let, dostala jsem od života mnoho dobrého a zlého poskrovnu. Většina kamarádek mi závidí, takže vlastně ani žádné pořádné kamarádky nemám, protože závist je jak žíravina. A tak je to u mě se vším. Ve všech oblastech života mi cosi schází. Mám hezkého muže, uhranul mě kdysi dávno, očaroval, namlsal mě, a teď když kouzlo pominulo, když pamlsky nejsou k maní, trápím se. Prý přirozený vývoj vztahu! Jasně! Nebije mě, tak na co si stěžuju, že jo? Nebije mě, ale ani nehladí!, chce se mi křičet.

Taky mám dvě zdravé děti a kouzelného vnoučka. Jenže já chtěla děti tři! A právě v době, kdy se rodil Puclík, jsem měla v bolestech přivést na svět jak další dítě, tak i šanci, že mě můj muž opět bude s lišáckým úsměvem a čarodějnými dlaněmi zasypávat pamlsky. Pamlsky mi marnotratně rozdává vnouček, trávím s ním nezdravě mnoho času, nezdravě se k němu upínám a nezdravě trpím, že to není syn, nýbrž vnuk. Někdy si připadám jako živý exponát parodie na Chytrou horákyni. Všechno je jaksi napůl, našišato, prodírám se oblečená-neoblečená trním, pláču-nepláču, raduji se-neraduji. Nespím, nejím a občas mám dojem, že jsem už umřela. A psychiatr si mě klidně pošle domů! Jeho by měli zavřít do blázince!

Po dvou diazepamech a litru červeného se mi podařilo usnout, spát nepřerušovaně šest hodin a ráno se nepozvracet!

neděle 26. 11. 2006

Puclík mi chybí přímo zoufale. Už od oběda chodím od ničeho k ničemu a kromě stesku se užírám ještě tím bezdůvodným mrháním časem. Názorná ukázka toho, že nejsem norm ální! Když mám Puclíka na starost od rána do večera a někdy i přes noc, mám dojem, že ze mě vysává energii jako náhražku za mateřské mléko, a sním o tom, jak se nat áhnu na divan a budu si číst. Ovšem pokud si Puclíka vezme Alice a já si mohu číst až do umdlení, většinu času promarním postáváním u okna, jako bych vyhlížela lepší časy.

Konečně přijeli. Jeliman se dvacet minut pokoušel vmanévrovat prokvetlého favorita do mezery, kam by se ztěží vešla koloběžka, a nakonec zprudka přidal plyn a rozjel se naší ulicí. Odjedou!, napadlo mě a málem jsem omdlela. Abyste mi rozuměli, já moc dobře vím, že mi jednou odjedou. Ať už s Jelimanem či bez něho. A každý den se na tu skutečnost poctivě snažím připravovat, věřte mi, jenže mi to poněkud komplikuje fakt, že se k Puclíkovi každým dalším společně stráveným dnem víc a víc přimykám. Takže si někdy přeji, aby se odstěhovali okamžitě, já už mohla začít trpět, abych to měla co nejdřív odbolené. A někdy si přeji, aby neodešli nikdy i za cenu, že se po zbytek života budu klepat strachy, že se tak nakonec stane. Před třemi lety jsem toužila po děťátku a mám ho. A přitom vlastně nemám! Zase ta horákyně. nebo že by totální magor?

„Tak jak bylo?“ nevydržela jsem čekat v kuchyni, seběhla půl patra dolů a vystřelila otázku hned mezi vchodovými dveřmi. Puclík se vbatolil dovnitř, nafouklá péřová bunda dojemně zvyšovala jeho neohrabanost, přitiskla jsem ho k sobě, zavýskl a do toho zahřměla Alicina odpověď: „Stálo to za prd! Jeliman je debil!“

Neodstěhují se! Tedy aspoň prozatím ne.

úterý 28. 11. 2006

Honza večery tráví dole v garáži přebudované na zkušebnu a amatérské nahrávací studio se svými kumpány. Nakonec tam pokaždé i spí, protože mě údajně nechce rušit. Ve společné posteli jsme se neocitli asi deset dní, v náruči jsem si neleželi víc jak tři měsíce. Občas mívám chuť zajít do toho jeho kutlochu a zatřepat s ním. Chtěla bych náš život změnit anebo mu aspoň porozumět. Chtěla bych slyšet na rovinu, jestli má Honza nějakou mladší mutaci sexuální partnerky, dělá si to sám, na stará kolena objevil svoji skutečnou (to jest opačnou než doposud) sexuální orientaci anebo začíná být impotentní. Chtěla bych, aby se mnou mluvil, abych dostala šanci se podle aktuálního stavu našeho vztahu—nevztahu zařídit. Honza moje pokusy o pročištění ovzduší pokládá za útoky proti své osobě a v plné zbroji se jim brání.

Možná jsem místo psychiatra měla navštívit rozvodového právníka.

Nevím, nevím, co pozitivního dnes napsat. Snad ze pořád ještě žiju, nepomočuji se, zuby mám vlastní a moje dvacátá kniha se nakladateli líbila víc než ty předešlé. Na Mikuláše by měla být na knižních pultech. Hezká nadílka. Jinou nedostanu, co si nenadělím sama, to zpravidla nemám.

středa 29. 11. 2006

Jsou čtyři hodiny ráno a já se stále ještě převaluji v posteli. Pusto a prázdno. Jak v posteli, tak i v duši. Do jedné jsem hypnotizovala mobil, aby mi Honza zespodu poslal aspoň textovku na dobrou noc. Dělával to tak. Dělával spoustu věcí, které už teď nedělá.

Natahuji si tepláky, tlusté ponožky, svetr, mírová mise se už nedá zastavit. Nerozsvěcím. Svítím si na cestu displejem mobilu, chci Honzu překvapit a hrozně se přitom bojím, že ho přistihnu. Nemám sice jasnou představu při čem, mám jen desítky představ nejasných.

Musím jít přes zahradu a doufat, že francouzské okno do kumbálu nebude zavřené na kličku. Klíče nevlastním, takže vstupními dveřmi jít nemohu. Jak to, že nemám klíče, napadá mě najednou a o neválečnosti svého tažení už nejsem tak docela přesvědčená. Spravedlnost!, chce se mi křičet.

Samozřejmě že zavřeno je. Žaluzie jsou zataženy, ventilačkou září do noci výseč světla, žluťounce jak odkrojek z bochníku sýra. Honzovi se bez jeho vědomí a jakéhokoliv aktivního přičinění opět připisuje jeden minusový bodík. Ještě se mohu otočit, vrátit zpátky do ložnice a ráno svůj pomatený noční výlet zamlčet. Tedy mohla bych, pokud bych nebyla já sama pomatená. A pomatenci jak známo páchají pomatené skutky, vedou pomatené řeči, podnikají pomatené výpravy. Pokouším se vměstnat obličej do škvíry, náhle mi přijde lákavější šmírovat, než čestně zabušit. Vidím jen křeslo a část obřího zásobníku na cédéčka. Buším tedy. Nikoliv čestně, nýbrž zoufale. Buším plných devět minut. K zoufalství se přidává ještě i zlost.

„Anóó! Kdo je?“ ozývá se rozespale můj manžel tónem, jako by se mi po pětadvaceti letech vztahu hodlal právě představit.

„Kdo asi!“ štěknu. „Už mám dost toho, jak se tady zašíváš,“ povídám odhodlaně.

„Já se nezašívám. Mám práci. Víš, že dělám na tom novým cédu.“

„Neděláš nic. Spíš. Spíš tady na staré rozkládací pohovce a ne v naší posteli s kvalitní matrací za třicet tisíc, kterou jsi prosazoval kvůli problémům s páteří! Spíš tady skoro pořád. A já chci vědět proč.“ málem žebrám. Teď anebo nikdy, říkám si. Dostanu to z něho, i kdybych ho měla zatlačit do kouta, chytit pod krkem nebo přiškrtit za koule. Dostanu to z něho. Musím. Nebo už vážně zešílím.

„Já jsem nespal,“ lže mi bezostyšně do očí a přitom si přihlazuje všemi směry přeležené vlasy.

„Ale spal,“ povzdechnu. Činorodost a rozhodnost ze mě pozvolna vytékají, jako když vytáhnete ve vaně špunt. „Já jen chci vědět, proč spáváš tady, proč už se mnou nechceš být. Potřebuju tomu rozumět, nechci po tobě, abys to měnil, jen mi to prosím vysvětli,“ žadoním, až se mi ze sebe žaludek obrací.

Honzovi se obrací jen oči v sloup. „Už je to tady zase! Jasně jsem ti už několikrát řekl, že není co vysvětlovat!“

„Nespali jsme spolu tři a půl měsíce,“ hlesnu. Pořád ještě, po tolika letech, se mi Honza líbí! Jediné, co se mi na něm nelíbí, je vlastně to, že já už se zřejmě nelíbím jemu, napadá mě. A je to zásadní posun v mém uvažování. Posun, který by mohl s Honzovou pomocí vyvolat řetězovou reakci. Připadám si jako patolog zvedající plachtu, pod kterou le ží mrtvola. Už vím, jak vypadá, ale zjistit, nač zemřela, bude ještě chvíli trvat. Dívám se s takřka profesionálním odstupem na mrtvolku naší lásky. Potřebuji pitvat! Potřebuji vědět! A Honza? Ten se rozhlíží po krumpáči s motykou, aby mohl zdechlinu co nejrychleji zakopat.

„Právě jsem tě informovala, že jsme spolu nespali tři a půl měsíce,“ mírným tónem opakuji. „Můžeš mi říct proč?“

„Nevím,“ zahučí Honza.

„Tak o tom uvažuj.“

„Dobře, budu o tom uvažovat,“ povídá otráveně a pak se zeptá: „Audience skončila? Můžu jít konečně spát?“

Ohromeně zírám. Kráva jsem, kráva blbá! Místo abych si dávno našla milence jako většina kamarádek, pořád čekám, až mi k tomu dá Honza požehnání. Tohle už přece není čestnost, to je čirá demence!

„Spát?!“ protáhnu jízlivě až nenávistně. „Ale ty přece nespíš, děláš na novým cédéčku, ne?“

Mlčí, ale jeho výraz mě uráží víc, než kdyby všechny ty nadávky verbalizoval.

„Přece musíš pochopit, že není možné, abych se o tebe starala, nakupovala, va řila ti, prala, ukl ízela po tobě a ty pro mě na oplátku nedělal vůbec nic! I kdy ž kape kohoutek, objednávám si hodinov ého manžela!“

„Tak co chceš vlastně probírat? Kohoutky anebo sex? “ utře mě a následně obviní, že se chci jen hádat.

Můj slzný kohoutek se náhle samovolně otevírá taky by potřeboval opravit. Stydím se a Honza zuří: „Typická hysterka! Seš jak tvoje máti!“

Jako máti?, zděsím se. Vždyť nevřískám, jen brečím, proboha!

„Chceš se mnou ještě vůbec žít?“ pocit, že se před ním plazím, je přímo hmatatelný. Mohla bych vám ukázat oděrky, jak jsem břicho sunula po podlaze.

„Samozřejmě že s tebou chci žít.“

„Tak proč se mnou tedy nežiješ?“

Honza teatrálně zakvílí.

„Proč se mi vyhýbáš?“

„Už jsem ti miliónkrát řekl, že se ti nevyhýbám!“ zařve.

„No, rozhodně se ale nedá říct, že bys mě vyhledával,“ odseknu.

„A proč bych tě měl vyhledávat? Abys mi mohla omlátit o hlavu zase nějaké z mých údajných provinění?“

„Ne. Abys se mnou mluvil, miloval se se mnou.“

„Ty věčný hádky mi berou chuť!“

„Tak to pojďme vyřešit!“ navrhnu.

„Tady není co řešit,“ odbude mě.

„Takže tobě naše manželství vyhovuje, takové jaké je?“

„Dej mi už svatej pokoj!“ zaburácí.

„Máš někoho jinýho? Děláš si to sám, anebo už tě sex prostě nebere?“ nedokážu zabránit úniku otázky, tak jako lidé trpící inkontinencí nedokáží zabránit úniku moči. Následuje stud, který je v obou případech zřejmě obdobně monstrózní.

„O tom se s tebou nehodl ám bavit,“ praví Honza vznešeně.

„A kdo se o tom má se mnou bavit? Hodinový manžel, co udržuje náš dům pohromadě, aby se nerozpadl?“ útočím v sebeobraně. Viděl mě pochcanou a to se neodpouští! „Anebo že bych ho rovnou požádala, ať tě nahradí i v ložnici?!“ zařvu, třísknu dveřmi kumbálu tak, že to musí slyšet celá ulice, a stoupám po schodech zpět s pocitem člověka šplhajícího se na televizní vysílač, ze kterého hodlá skočit dolů.

A pak si vybavím, jak mi Honza před čtvrtstoletím předložil štos erotických časopisů a stydlivě se pousmál:„Holky se prý vždycky ptají na svý předchůdkyně… tady jsou, všechny. Jiný nebyly.“

Uznáte mi jako nejhezčí zážitek dne vzpomínku, pane doktore?

pátek 1. 12. 2006

Adam vysype batoh plný špinavého prádla v koupelně na podlahu a kráčí směrem ke svému pokoji. „To mi ani neřekneš, jak ses měl?“ oslovím jeho záda.

„Dobrý,“ odvětí.

Dobrý?!, přemítám. Není to trochu málo vzhledem k tomu, že mě jeho exkurze přišla na osm tisíc?

A co ta nápadná podobnost s ostatními mými investicemi? Citovými, pracovními, pečovatelskými? Nepotřebuji kromě psychiatra a rozvodového právníka i poradce v oboru investic? Jestli to takhle povedu dál, brzy budu muset v yhlásit bankrot!

Puclík mi dnes řekl: „Pu má lád, babi, má lád.“ Taky ho mám ráda! Až příliš!

sobota 2. 12. 2006

Foukám si vlasy, v místech, kde se rozl ézají do pěšinky, se třpytí stříbrné nitky. Kdysi dávno jsem si je vytrhávala, už to nedělám. Nechci být plešatá. Chci být mladá, krásná a vyrovnaná, jen nevím, jak toho docílit.

Dostala jsem pozvánku na večírek do Kabinetu múz, už jsem nikde nebyla ani nepamatuji. Mrzí mě, že jsem se lépe nepřipravila, že jsem nepřetřela šedivou pěšinku čerstvým nátěrem, nedala si nějakou úžasnou pleťovou masku, která by mi ubrala pět let věku a přidala čtyřicet procent jasu a zářivosti. Potřebuji jas a zářivost jako sůl, pomalu totiž pohasínám a mám strach, že zhasnu docela.

„Ty někam jdeš?“ zhrozí se Alice. Stojí v předsíni, na sobě můj nový kabát z Exe. Uznávám, že jí sluší víc. Ale to ji snad neopravňuje k tomu, aby mi ho brala bez dovolení, ne?

„Jdu. A bohužel v tom kabátě, co máš právě na sobě.“

„Jé! Promiň, zatváří se zkroušeně. Zapomněla jsem se tě zeptat, jestli si ho můžu půjčit. Jsem celá vyklepaná! Mám životně důležitý rande.“

„S Jelimanem?“

„Ale né! Jeliman je minulost!“ mávne rukou Alice a pak sejí v očích zahnízdí takový ten snivý výraz, velice podobný tomu, jaký mívají lidé po požití třech deci tvrdého alkoholu na ex: „Tenhle se jmenuje

Přemek. Je to právník a je krásnej!“

„Aha,“ nevím, jak lépe reagovat na promiskuitu dosp ělé dcery.

„S Jelimanem jsme se roze šli. Má úplně příšernou matku, pořád ho sekýruje a poučuje a on se jí ještě poníženě omlouvá, pablb!“

Nechci být jako Jelimanova matka, přesto se musím zeptat: „A kdo hlídá Puclíka?“

Alice zkrabatí obličej do žadonivého maminko, prosím.

„Ale já jdu na večírek,“ bráním se chabě.

„Takových večírků ještě bude! Ale Přemek je jedinej na světě! Přece nebudeš své milované dcerušce šlapat po štěstí.“

Nebudu. Ke kabátu přihazuji i svoje kozačky, úplně nové, ještě jsem je nestihla vybalit z krabice, a jdu brečet k televizi. Honza tráví večer tradičně se spoluhráči z kapely, s nimi si má na rozdíl ode mě stále co povídat a určitě mu nevyčítají nedostatek něhy, pozornosti, sexu a ochoty komunikovat o problémech.

Čtyři pochvalné e-maily od čtenářů těšících se na novou knihu! Děkuji! To kvůli vám jsem, se doposud neoběsila!

neděle 3. 12. 2006

Vezu tátovi svíčkovou k obědu. Má jen mě.

„Málo slaný a moc celeru!“ okomentuje oběd.

Mlčím. Minule byla moc slaná a celeru bylo málo.

„Jak se máš?“ ptám se a přitom šudlám tabuli okenního skla v kuchyni. Stéká z ní béžový tabákový koncentrát.

„Je mi skoro sedmdesát, jakpak bych se asi mohl mít?!“ zavrčí, jako by mi dával za vinu, že je mi o šestadvacet míň, ale pak se zarazí, uvědomí si, že mu do cesty zase hned tak nevstoupí ucho ochotné naslouchat, a narazí na zlatou žílu. Na svoji zlatou žílu čili hemeroidy, aby bylo jasno. „Na operaci to ještě není zralý,“ povídá zasvěceně jak na sjezdu zahrádkářů a strčí si do pusy půl kolečka knedlíku. Někomu by debata o uzlovitých žilních rozšířeninách v oblasti konečníku kazila apetit, mému otci zjevně právě naopak. Než dojí málo slaný oběd, který si v rozrušení zapomněl přisolit, vím již vše o množství a periodicitě krve v jeho stolici, o problémech s houserem, močením a bércových vředech. Nechápu, proč se s mámou rozvedli, když mají tolik společného!

Večer usedám k televizní obrazovce, abych si odpočinula u soutěže Česko hledá SuperStar. Ještě než dokouřím cigaretu, přišourá se Honza se sedmičkou vína.

„Dáš si?“ ptá se.

Přikývnu. Ten první krůček z jeho strany mě navnadí, ale už v té chvíli se bojím zklamání, že zůstane jen u návnady. Pokaždé ji prostoduše slupnu, což působí mému choti zvrácené potěšení.

„To jsou teda zpěváci!“ kritizuje.

Kdo umí, někam to dotáhne, kdo neumí, stane se kritikem, říkám si v duchu.

„Ten je falešnej! Takhle já zapívat na koncertě, tak nás lidi vypískají!“

Nestačím se divit. Kdo z těch ožralců, co chodí na koncerty skupiny Kravál, by měl ještě sílu kolem půlnoci pískat? Většinou mají dost problémů s rovnováhou a gravitací.

„Mně se ten Spilka líbí,“ zastanu se svého favorita.

„Vždyť neumí zpívat!“

„Hlavně že ty jo,“ odseknu nakvašeně. Někdy mám dojem, že Honza pouze číhá na cokoliv, co by mě mohlo bavit, těšit, u čeho bych si mohla odpočinout, odreagovat se, že číhá na cokoliv, co mi může dopomoci vypnout stále šrotující mozek, a přichází jak bůh pomsty tyhle okamžiky mi zkazit. Ale za co se mi mstí? Že já svůj sen z mládí uskutečnila a on zastydl v éře snění?

„Vsaď se, že zítra vypadne!“

Napadne mě, že bych možná byla raději, kdyby vypadl Honza z domu než David Spilka ze SuperStar.

„Nevypadne,“ nechám se vtáhnout do dětinského pošťuchování. „O co se chceš vsadit?“

„Když vypadne, nebudeš remcat kvůli tomu novýmu zesilovači!“

„Dobře,“ souhlasím. „Klidně ti na něj i přidám. A když nevypadne, přijdeš sám od sebe a ochotně, pravdivě a rozsáhle budeš se mnou rozebírat příčiny našeho nefungujícího manželství a pomůžeš mi hledat možnosti nápravy.“

Souhlasil!

(Poslala jsem Spilkovi asi šedesát hlasú!)

pondělí 4. 12. 2006

Víno v lednici se chladí. Alkohol to je poslední řídké lepidlo našeho vztahu. Bez něho by se mnou Honza čas vůbec neztrácel.

„Kolik mi přidáš na ten zesilovač?“ vyzvídá sebejistě. Jakpak by se ON se svým vynikajícím hudebním sluchem mohl mýlit! To je nemyslitelné!

Kdybychom nehráli o cenu, po které prahnu hrozitánsky dlouho, přála bych mu, jako ostatně pokaždé, výhru i já. Vždycky když prohraje nebo v něčem neuspěje, zhojí se na mně, takže nakonec prohrajeme oba. A popíjení je něco jako podpůrný prostředek pro jeho zlobu. Klopí do sebe skleničky, ty se mění v dikobrazí ostny a prorážejí jeho duší na povrch. Každá moje snaha přiblížit se mu, je vzápětí odměněna bolestivým bodnutím.

„Bára je jasná vítězka,“ informuje mě v průběhu pořadu. Zřejmě skutečně oceňuje její pěvecké kvality, protože žádná sexbomba to tedy není.

Uprostřed reklamního bloku Honza otevírá druhou sedmičku vína. Raději bych zůstala u jedné, ale mlčím.

David Spilka postupuje, Honza je rudývzteky. „Jsme národ barbarskejch hluchejch ignorantů!“ řve.

Jistěže. Na barbarské hluché ignoranty se totiž snadno a jednoduše dá svést i jeho životní fiasko, myslím si.

A čekám, že vyplatí výhru. Místo toho do sebe v rychlém sledu obrátí dvě sklenice vína a zahučí, že jde spát. Když je namol, výrazně se mu zlepšuje orientační smysl. Do ložnice totiž trefí. Za střízlivá nikoliv.

„Něco mi snad dlužíš, ne?“ snažím se ho zarazit.

„Nemám náladu,“ utře mě.

„Ale já ano,“ povídám neústupně, odhodlaná bít se do krve za své právo zvítězivšího.

„Tak co chceš vědět?“ pronese otráveně.

Chci vědět stále to samé. Vyžadování otázky považuji za akt ponižování. Soukám ze sebe potupnou větu: „Pro začátek mi řekni, proč se mi vyhýbáš? Máš někoho jiného?“

„Nevyhýbám. Nemám,“ zahučí.

„Takhle ty si představuješ ochotu, pravdu a rozsáhlost?“ vyštěknu unavená marnou snahou.

„Jdu spát!“ oznámí a otočí se na druhý bok.

„Slíbils mi to,“ vzlyknu.

Honza se zprudka posadí na posteli a začne řvát: „Tak jo! Chceš podrobnosti?! Tady je máš! Mám tě plný zuby, tak si to raději dělám sám. Pořád a všude! Stal se z toho můj koníček! A teď když všechno víš, jdu spát!“ Připadám si, jako by naše manželství vletělo do turbulencí, a zoufale toužím mít možnost se katapultovat. Vystřelit se z toho demagogického pekla, klidně třeba na měsíc.

Prohrála jsem na celé čáře, ale Spilkovi to vítězství i přesto přeji.

úterý 5. 12. 2006

Zase mě sklátila deprese. Pardon, vlastně stojatá voda, jak mě poučil pan psychiatr. Tahle voda, to je pěknej neřád, to vám povídám. Klouby mi v ní tuhnou, mám dojem, že ani nedokážu vstát z postele. Strnule ležím a nejmíň hodinu se vážně zaobírám úvahami, zda spo lehlivější způsob sebevraždy je napálit to plnou rychlostí autem do zdi, anebo zkusit odvahu kucháním vlastních zápěstí. Kéž by mě tak dokázala pohltit ta moje stojatá voda, kéž bych se v ní mohla nadobro utopit!

Zvoní mobil. Apaticky a s nechutí po něm hrábnu: „Knížky ti dnes nepřivezu,“ povídá zadýchaně nakladatel. „Honil jsem tě těch posledních pár týdnů naprosto zbytečně. Kdoví, jestli vůbec stihneme vánoční trh, tedy aspoň malou část. Tiskárna včera vyhořela!“

Taky jsem vyhořela, pomyslím si a beze slova zavěsím. Tak hezkého Mikuláše, Roberto!, popřeji sama sobě a svalím hlavu zpět do polštáře. Jsem unavená. Unavená, jako by na mě přičinliví čerti vysypali korbu uhlí a já si přitom tolik přála cukrátko!

Honza se dnes vůbec doma neukázal.

pátek 8. 12. 2006

Po dvou dnech strávených po krk ve stojaté vodě konečně vstanu z postele. A vypadám, jako bych se vydrápala z močálu. Ta moje stojatá voda řádně zapáchá, pomyslím si a s námahou vlezu pro změnu do vany plné voňavé vody. Musím se sebou něco udělat, přikazuji si, ale moje tělo stávkuje.

„Už je ti líp?“ ptá se Adam, kterému jsem obdobně jako Alici namluvila, že mám nějaký virus. Virus středního věku nejspíš, ušklíbnu se. Adamova starost m ě ovšem dojímá natolik, že se pokusím o úsměv: „Jo, myslím, že už je to na ústupu.“

„Bezva! Večer jdeme s Inkou do divadla na premiéru. Nutně bych potřeboval vyžehlit bílou košili.“

Mechanické domácí práce jsou prý dobrým prostředkem k zažehnání depresí, radili onehdy v jakémsi časopise pro ženy. Žehlím jak o život. Kolem půlnoci vytáhnu vysavač, následně i mop, jelenici na umývání oken, saponát na drhnutí vany, leštěnku na nábytek, pověsím vyprané záclony, zadělám na vanilkové rohlíčky a linecké. Ve čtyři hodiny ráno už nevím, co slovo deprese znamená.

Abohužel si v té chvíli nejsem schopná ani vybavit jak se jmenuji.

sobota 9. 12. 2006

„Nemohli bychom se aspoň dnes k sobě chovat mile?“ nadhodím, když si Honza odnáší svůj pozdní oběd k televizi. Polekaně ke mně obrací prázdný obličej. Nemluvili jsme spolu několik dní. Tedy abych byla přesná, nemluvili jsme spolu o samotě, před dětmi jsme se tu a tam nucenou frází počastovali.

„Co si představuješ pod pojmem mile?“ zeptá se.

„Slušně, zdvořile, bez napadání.“

„Tak to je jen a jen na tobě!“ okamžitě mě napadne.

Nereaguji. Adam má dnes osmnáct. Sváteční chvíli vyvádění druhorozeného mláďátka do krutého světa dospělých si nenechám ničím zkazit, umiňuji si a marně se pokouším před zrcadlem zamaskovat váčky pod očima. Vaky plné beznaděje, napadá mě a najednou se rozbrečím.

Panebože, co to se mnou v poslední době je?, kvílím v koupelně, máčím si obličej ve studené vodě,

takže mi zplihne ofina a musím znovu vytáhnout fén.

„Už seš tam hodinu!“ buší na dveře Honza a když vylezu, vyvalí oči a zeptá se: „Ježišmarjá! Cos to se sebou udělala? Seš nabalzamovaná jak Lenin!“

Slušně, zdvořile, bez napadání, opakuji si v duchu několikrát dokola, potom beze slova vezmu tampon a odličovací mléko a setřu si všechen make-up, od kterého jsem si slibovala, že odstraní stopy únavy a počínajících vrásek z mého obličeje, přesně jak to tvrdí šestnáctiletá modelka v televizní reklamě,

„Mami!“ vpadne do ložnice Alice, v náruči rozespalého Puclíka. Srdce se mi sevře něhou při pohledu na rozčepýřené, zpocené chmýříčko, co má na hlavě namísto ve dvou letech a dvou měsících již obvyklých vlásků. Beru ho do náruče, obezřetně a něžně, tisknu ho k sobě jak poslední naději na život. Nechce se mi mezi lidi, nechci předstírat klid a zakotvenost, jimiž bych ve třiačtyřiceti letech již měla disponovat bez námahy a předstírání. Chci sedět na koberci, dělat paci paci pacičky a hltat libé pocity do zásoby.

„Prosím tě, oblečeš ho? Nějak nestíhám.“ povídá Alice a mizí ve dveřích.

Ve vyžehlených černých kalhotách zakleknu na koberec, abych oblékla vzpouzejícího se vnoučka. Po deseti minutách zápasu mám na kalhotách vytahaná kolena plná těžko definovatelných chlupů, jsem zpocená jak nádeník, vlasy mám připláclé k lebce a hedvábnou halenku k zádům. Zoufale zatoužím po sprše, když v tom Honza zavelí: „Jdeme!“

Ohlédnu se a vidím, že vypadá dokonale.

Já vypadám příšerně, pochopitelně.

„Vypadáš příšerně,“ utrousí na uvítanou moje matka, sotva vstoupím s Puclíkem v náručí do restaurace.

„Měla bys na sebe víc dbát. už nejsi nejmladší,“ přizvukuje matce otec.

Ohlédnu se po svém rytíři, potřebuji, aby mě chránil. Můj rytíř je zcela zaujat sám sebou. Rukou si uhlazuje ještě vlhké vlasy, které se mu kroutí až k ramenům, sedá si na opačný konec dlouhého stolu a shání se po popelníku.

„Moc vám to neklape, že?“ pohodí hlavou směrem k Honzovi máti. Oč více na něho celý život nasazovala, o to větší jsem měla potřebu zastávat se ho. Potřeba mi zůstala, jen síly mě jaksi opustily. „Já ti od začátku říkala, že je to prevít, co tě jen vysaje a pak odkopne,“ pokračuje máti.

„Nikdo mě neodkopl,“ ohradím se bezděky. „Honza prostě prochází obdobím, kdy je raději sám.“

„Aby to nebylo odkopnutí, museli byste totéž chtít oba,“ upozorní mě otec a významně mrkne na matku. Sehraný pár! Po samotě toužili oba, tudíž se nekomplikovaně a přátelsky rozešli. Já se toužím s Honzou naopak sejít. Ale i na to musejí být dva.

A tak se snažím pomalu zabydlet v roli odkopnuté chudinky, s přehnaným veselím si přehnaně často připíjím nejen s oslavencem, ale i s každým, kdo je ochoten si připíjet. Například s cizím vousáčem na barové stoličce, s mladičkou servírkou, co nás obsluhuje, s Alicinou kamarádkou, která přišla vyzvednout Puclíka, aby ho uložila a po zbytek večera pohlídala. Připíjím své stojaté vodě, přilévám do ní jednu skleničku za druhou a nechávám se stahovat vznikajícím vodním vírem. Všechno se se mnou točí, všechno se ve mně obrací. Nechápu podstatu života. Nikdy jsem ji nechápala a nikdy se to už nenaučím. Trápím se nad zmařenou láskou a ani si nejsem jistá, jestli mě víc drásá ztráta mé lásky k Honzovi nebo té jeho ke mně. Milující—nemilující, milovaná—nemilovaná. duní mi tlumeně v uších z pod hladiny. Ještě si vzpomínám, jak třeštivě krásné je někoho milovat, ale už si nejsem jistá, zda toho v budoucnu budu opět schopna. Proto se tak často upínám k minulosti, proto se v ní šťárám a dloubám a snažím se vydolované kousíčky naroubovat na současnost. Kdybych mohla, otočím se v téhle životní fázi na podpatku, budu kráčet zase zpátky a umřu jako sedmnáctiletá holka, která dokázala pouhým líbáním Honzu přivést k ejakulaci do trenýrek.

Tenhle Honza, to už není ten můj Honza. Je to cizinec sršící vtipem, šarmem, úsměvy. Tryskají z něho slova, která mi nechtěl říct, škudlil si je pro sebe, pro tuto chvíli. Škudlil si je, aby zazářil, aby mě zastínil, aby mě konečně zastínil.

Nechávám se stahovat svým vodním vírem až na samé dno. Není na světě nic jednoduššího, než zastínit někoho, kdo se plácá na dně, no ne?!

„Na vítězství!“ zakřičím před půlnocí poslední přípitek směrem k Honzovi.

Zbytek si díkybohu nepamatuji!

neděle 10. 12. 2006

Vodní vír mě znechuceně vyplivl někdy kolem jedenácté dopoledne. Kralování se ujímá kocovina za silné podpory stojaté vody, která je momentálně ještě stojatější a smradlavější než obvykle!

Pozitivní zážitek, myšlenku či pouhou úvahu ze mě dnes, pane doktore, nevymáčknete, i kdybyste mě v kole lámal!

úterý 12. 12. 2006

Elektronickou poštou přichází žádost z jednoho poměrně drahého, a počítáme-li desítky stran reklam, i poměrně tlustého časopisu v lesklých deskách, abych zkrátila svoji povídku, kterou jsem nekonečně dlouho upravovala jak přičinlivá švadlenka (— tu trošku ubereme, tady vložíme klínek). Na povídce jsem vyšívala a vyšívala, aby měla takřka přesně objednaných devět tisíc znaků, aby byla ušita zadavateli na míru. Jak to, že ji teď chtějí zkrátit? Smrsknul se jim časopis?

Odmítám amputovat své literární dítko, bouřím se v duchu. Text piluji vždy do takové podoby, že i případné odstranění pouhého středníku ve mně vyvolává bolesti podobné ztrátě něčeho velmi blízkého. Dávám redaktorům do ruky sekeru, ať osekají větvičky mému košatému stromku sami. Nemám to srdce. A jistojistě nebudu mít to srdce si ani konečný pahýl prohlédnout.

Dopoledne s Puclíkem na procházce, o několik desítek metrů výš v naší ulici rekonstruují dům. Z lešení na mě mává zedník. Rozesmátá ústa vystupují z vousaté tváře ostýchavě jako nedočkavý herec zpoza opony nahlížející do sálu, zda se dostavili div áci. Mimořádně milý úsměv, pomyslím si a cosi dávno zapomenutého se ve mně zatetelí.

Je hezký?, kladu si podivnou otázku. Tohle bývala jedna z mála věcí, ve kterých jsem měla na první pohled jasno. A teď najednou nevím. Nevím, jestli se mi ještě někdy bude líbit nějaký mužZkouším si představit, že zedník slézá dolů, ovinuje svoje silné paže kolem mých zad jako by mě obrůstal.

Puclík sleduje náklaďák přivážející jakési traverzy, dávám pozor, aby mi nevběhl na silnici, a v tom se zedník zjevuje vedle mě. V prvé chvíli si nejsem jistá, jestli se představa zhmotnila ve skutečnost, anebo jestli mám halucinace. Osloví mě: „Dnes vypadáte ustaraně… „

Do očí se mi nahrnou slzy. Nemohu se srovnat se skutečností, že nějaký cizí muž z povzdálí hodnotí moje momentální rozpoložení, zatímco mému muži je šumafuk, i když kropím polštář slzami, jako kdyby mělo přijít období pouštního sucha.

„Je vám smutno?“ zajímá se dělník.

Neschopna promluvit, přikývnu.

„Po manželovi?“

„Ne. Z něho,“ odpovídám a je mi lépe, než po hodinovém sezení u psychiatra.

středa 13. 12. 2006

Dopoledne nakladatel konečně dovezl padesát autorských výtisků mé jubilejní dvacáté knihy. „Tak jsme to stihli!“ zahrnul mě do hrozícího průšvihu, že bychom zítra křtili knihu, která prozatím nespatřila světlo světa. Cítím se ukřivděná. Já Dvacítku vyvrhla včas, já ji nepřenášela o několik týdnů! Můj průšvih by to snad nebyl, ne? A pak si představím situaci, jak se lidé u pokladny Svatoboje marně dožadují Dvacítky, jak se sál pomalu zaplňuje nakvašenými obličeji a jak se mě chystají ukamenovat, protože kdo by se spokojil s okoukanou čtyřicítkou, tedy možná mu byla slíbena mladinká Dvacítka, že ano?

„Tak jsme to stihli,“ beru už za svá nakladatelova slova a strkám novou knihu Honzovi do ruky.

„Hmm.“

„Hmm?!“ nevěřícně po něm zopakuji. „To má být jako všechno?“

„A co čekáš? Jasně jsi mi kdysi dala najevo, že je to jen a jen tvůj úspěch, tvoje záležitost, do které nemám strkat nos, tak se tím řídím.“

Ačkoliv nová kniha je skutečně jen a jen mým počinem, ačkoliv jsem čekala gratulaci anebo aspoň pár minut prostého sdílení radosti, neurazím se. Vím totiž velice dobře, kam Honza míří.

„Už jsem ti přece vysvětlovala, že Wabiho Daňka na křest objednal nakladatel, on křest organizuje, propaguje a v neposlední řadě i platí! Nebylo by slušné klást si nějaké podmínky.“

„Takže tobě připadá vykašlání se na vlastního muže slušnější než požádat o laskavost chlapa, který z tvé práce velice slušně několik let žije?!“ vybafne Honza.

„Prostě mi nepřijde fér přimět Fabiána zaplatit za Wabiho osmadvacet tisíc a současně chtít, aby ho nechal zahrát dvě tři písničky, protože preferuji kapelu vlastního muže,“ chabě se obhajuji, ale tuším, co bude následovat.

„Mně zase nepřipadá fér, že kapelu vlastního muže neprosazuješ!“ zahučí Honza a třískne dveřmi.

„Mám na tebe prosbu,“ volám tedy nakladateli.

„Předem splněno,“ povídá Fabián a mě napadá, proč jsem si nevzala někoho takového: veselého, sebevědomého, vstřícného, charakterního, zábavného. Pak si ale vzpomenu, že přece právě takového muže jsem si kdysi vzala, uvědomím si, že na jeho prom ěně možná nesu svůj podíl viny, a žádost o vystoupení skupiny Kravál na slavnostním křtu se mi říká mnohem snáze.

„Bez problému,“ ochotně souhlasí Fabián a ještě se omlouvá, že velevážený Kravál se ovšem bude muset spokojit se zvukařem, který bude zvučit Daňka.

Večer zvěstuji novinku Honzovi. „Tos nemusela,“ ucedí dotčeně, ale potěšený podtón v hlase si nedokáže tak úplně ohlídat, takže prosakuje celou jeho uraženou ješitností jak mastná skvrna papírovým ubrouskem.

A já vím, že jsem konečně získala první skutečné literární ocenění na domácím hřišti.

čtvrtek 14. 12. 2006

Fabián od rána vyšiluje: „Představ si, že mi volali ze Svatoboje! Místo tří stovek míst v sále jich tam bude jen dvě stě dvacet! A to i s lavicemi, kter é dotáhnou z letní zahrádky!“

„Ať lavice klidně nechají, kde jsou,“ taky panikařím. Opačným směrem. Už se vidím na pódiu před poloprázdným hledištěm, mikrofony nefungují, moderátorka prohlásí, že bez mikrofonu by si zničila hlasivky, a opouští mě, Wabi Daněk zdvořile odmítne dělat předskokana skupině Kravál, jejíž hudebníci se posléze dostaví zcela namol, a já pro záchranu celé akce opakovaně z pódia trousím slůvko promiňte, ale jelikož mikrofon nefunguje, nikdo z diváků mě stejně neslyší.

„Navíc zhruba třetina nákladu knih je vadná, hořekuje Fabián.

Jsem ve stavu, kdy má m obavu, zda vadný není celý náklad knih, tedy jejich obsah včetně autorky, takže jeho zprávu přijímám vcelku klidně: „Třeba to nebude tak horký. třeba jsi jen namátkou otevřel

balíky s chybnými výtisky. Já si taky vždycky neomylně vezmu při táboráku buřta, ve kterým je křupka, a zbývající tři kila jsou v pohodě.“

Fabián se chytí: „Myslíš, že by to mohla být náhoda?“ Jenže pak prohlédne moji utěšovací strategii a pochybovačně poznamená: „A kdy jsi ty prosím tě naposledy byla na nějakým táboráku?“

Mám za sebou premiérový veřejný křest knihy a nebylo to tot ální fiasko! Diváci (přišlo jich přesně tak akorát, aby zaplnili všechna místa v sále včetně těch na lavicích) nejenže z pódia nevypískali mě, ale dokonce nevypískali ani manželovu kapelu. A bezesporu dodnes největší hit skupiny Kravál píseň Kudlanka bezbožná, jejíž text jsem dala Honzovi k našemu prvnímu výročí chození, on ho ještě téhož večera zhudebnil, nadšeně mi ho zpíval a já spontánně přihodila jako bonus soukromý striptýz, tak tenhle ten náš milenecký hit sklidil dokonce bouřlivý aplaus.

A druhý pak doma, ode mě. „Pojď ke mně, ty moje Kudlanko,“ nečekaně pravil Honza a pro případ, že bych po několikaměsíční pauze zapomněla, že tohle oslovení znamená počátek milostné předehry, polohlasně spustil: „Kudlanka bezbožná na zem mě povalí, světice roznožná raz dva mě rozpálí. Kudlanka bezbožná, k hříchu je stvořená. Přelude! Přelude bez jména! Přelude, sex je tvá doména.“

pátek 15. 12. 2006

Stojatá voda klesla, brouzdám se v ní a nechávám si omývat svoje útlé kotníky, jako bych se procházela po písečné pláži v době přílivu. Cítím se jak na pláži, všude je plno slunce, chmurky si vzaly taky dovolenou, abychom si od sebe odpočinuly, kam dohlédnu jen jasně modré moře. Moře štěstí. ševelí a šplouchá.

Šplouchá mi na maják!

(Šplouchá mi na maják, tak úplně běžně jako každé jiné obyčejné třiačtyřicetileté ženské, co si po nekonečně dlouhé sexuální abstinenci šlehla rovnou dvě nešizené prvotřídní dávky! Halelujá!)

pondělí 18. 12. 2006

K Honzovi se nepřibližuji bez bílé fangle, třepotám s ní jak rudým praporem před očima býka. Chci, aby za žádných okolností nepřehlédl, že si přeji mír! Mír a lásku.

Sama nechápu, kde jsem v sobě snad potisící ten bílý hadr dokázala vyštrachat, když mi ho můj drahý v minulosti pokaždé do bláta zašlapal, ale snažím se na to nemyslet.

Výraz snažím se dokonale vystihuje veškeré moje nynější aktivity. Snažím se nebabrat se v křivdách, snažím se být milá, snažím se mluvit, jen když má Honza náladu naslouchat, snažím se nevyčítat, snažím se vypadat co nejlépe, snažím se vařit Honzova nejoblíbenější jídla, snažím se nevidět, že moc pije, snažím se ho chválit, i když v podstatě není zač, snažím se vzbudit jeho lásku. Namísto lásky v něm ovšem vzbuzuji dojem, že je všechno v pořádku, neboť nereptám, takže místo aby se mi jako ozvěna mých snah vracelo též snažení, vrací se mi pouze samolibá lhostejnost. A můj bílý prapor začíná povážlivě šedivět. Kéž by nezčernal v důsledku úmrtí další šance na oživení vztahu už během Vánoc! Kéž bychom aspoň ty pitomý, sentimentální Vánoce mohli prožít pod mírovou vlajkou!

Zatím spává v ložnici!

středa 20. 12. 2006

Ráno jsem se dočetla na internetu, že devatenáct procent mužů předstírá orgasmus a okamžitě si vybavím debatu, která skončila bouřlivou hádkou. „Byls?“ zeptala jsem se tehdy pochybovačně, nejistě, provinile.

„Samozřejmě,“ dotčeně se ohradil Honza.

Cosi mi na jeho prohlášení nehrálo. Že by rychlost odpovědi? Anebo právě ta dotčenost? Nebýval snad vždy nejdotčenější právě když lhal?

„Co je? Chceš si to snad zkontrolovat? “ vyjel na mě.

V té chvíli už jsem si byla skoro jist á, že lže. „Ano,“ odpověděla jsem a rozsvítila lampičku.

„To snad už přeháníš, ne?“ zahučel, když jsem podrobně zkoumala prostěradlo, které pochopitelně bylo zcela bez poskvrnky.

„Můžu si tě osobně ohledat?“ snažila jsem se obrátit celou situaci v žert. A taky jsem se snažila, aby návrh zněl dostatečně svůdně. Nedokázat přivést svého muže k orgasmu, mi přišla potupa větší, než zůstat sedět sama samotinká na židli v tanečním sále při pánské volence.

„Vím, jak chutnáš,“ zašklebila jsem se lascivn ě, Honza se mi zlobně vytrhl, zařval něco o paranoidních krávách, bouchl dveřmi a dvě noci spal ve studiu.

Devatenáct procent mužů předstírá orgasmus, běží mi hlavou jak sprinter, kterého nikdo nedokáže chytit a zastavit. Nejsem pyšná, že mi v hlavě běhají poťapaní sprinteři a už vůbec nejsem pyšná na to, že se můj muž dostal mezi devatenáctiprocentní elitu.

Dnes večer jsem se ptát nemusela. Devatenáctku měl vytetovanou na čele. Nebylo by mi líp bez internetu?, ptám se sama sebe, abych přehlušila otázku, zda by mi nebylo líp bez manžela.

Vánoce se blíží, snáším do hnízda sváteční propriety lahůdkami a drahým pitím počínaje, světélkujícími řetězy, kterými hodlám omotat náš dům jak španělského ptáčka, konče. Když rozveselím náš příbytek zvenku, třeba bude automaticky veseleji i uvnitř, namlouvám si optimisticky a počtvrté jdu s Puclíkem nabrat hrst kamínků na parkoviště před supermarket, aby je mohl hodit do kan álu.

„Žbluňk!“ vykřikuje nadšeně.

„Žbluňk!“ pokouším se napodobit nadšený tón. Jenže v hlavě mám tři vaničky drahé zmrzliny, které se mi roztěkají v kufru auta, jelikož kromě mě blázní letos i počasí a dává to na odiv šestnácti stupni nad nulou; navíc jsem unavená a za půl hodiny si mám na hájence v Bílovicích vyzvednout zamluvený vánoční stromeček.

Trhnu sebou. Klakson bílé dodávky mě upozorní, že sbíráme kamínky na posledním volném místě k zaparkovaní. Omluvně se usměju a odtáhnu zuřícího Puclíka ke kanálu. Přestože jsme nasbírali málo kamínků, první „žbluňk“ ho dostane zpět do euforie.

Chlápek z dodávky se k nám blíží, přikrčím se v nepříjemné předtuše, že nám jde vynadat, a jen doufám, že není pracovníkem vodáren a kanalizací, protože tak by se výčet mých pochybení zdvojnásobil. Motám se s batoletem po parkovišti, zavazím spěchajícím řidičům a ještě ke všemu svévolně štěrkem ucpávám kanály!

Tvářím se kajícně. Chlápek taky a to mě poněkud mate.

„Promiňte, nechtěl jsem vás vystrnadit, byl to krásný pohled, jak jste si uprostřed těch nervózních lidí hráli, ale když já bych se s tím tranzitem nikam jinam neve šel.“ předbíhá mě s omluvou. A jeho slova mi znějí libě jako Puclíkovi „žbluňk“. Náhle chápu euforii dvouletého, je mi přes čtyřicet a musím násilně zavřít rozesmátou pusu jak kabelu na zip. Jinak by z ní totiž mohlo vypadnout: „Jé, pane, vy jste ale vnímavý, pozorný a laskavý. nechtěl byste si mě vzít?“

čtvrtek 21. 12. 2006

„Mami?“ prosebně zakňourá Alice. Tak tenhleten tón znám moc dobře a většinou nevěstí nic dobrého. V hlavě rychle sčítám příjmy a výdaje, abych byla připravená pohotově zareagovat, až se ze mě bude snažit vytáhnout další tři čtyři tisíce na úplně senzační boty, džíny, bundu. prostě cokoliv senzačního. Nebo hustýho, drsnýho, přesnýho, suprovýho.

„Patnáct stovek!“ hlásím dopředu. „Víc nedám!“

„Já nechci peníze. Vždyť jste mi už předběžně k Vánocům přidali na auto a živíte mě i s Puclíkem,“ praví Alice dospěle. Musím se posadit. V duchu se pokouším vybavit si všechny příznaky zrádného meningokoka, na jehož výskyt včera upozorňovali ve zprávách. Nenadálý vděk či zmoudření mezi příznaky nebyly, to vím jistě.

„Mohla bych dnes v noci odletět do Thajska?“

„Nemáš horečku?“ pro jistotu jí přece jen šáhnu na čelo.

„Leda tak cestovní,“ směje se. „Tak můžu?“

Zírám na ni jak imbecil, takže dodá vysvětlení: „Přemek mě pozval.“

Matně si vybavuji, že se tak jmenuje její poslední přítel, strašně krásnej právník, jak se zmínila, a mírně se mi uleví. „A co Puclík?“ zeptám se naoko lhostejn ě sevřená hrůzou, že jestli mi ho odveze, zruším celé pitomé Vánoce a naložím se do lihu.

„No, právě. Samozřejmě, že ho nemůžu brát s sebou. Ještě by tam něco chytil.“ blekotá Alice a pak položí zásadní otázku: „Můžu ti ho na ty tři týdny nechat na starost?“

Ano!!!

„Jistěže můžeš,“ maximálně se ovládám, aby nezpozorovala, jak se mi ulevilo. „Ale příště bys mi to mohla říct trochu dopředu.“

pátek 22. 12. 2006

Honza má večer tradiční předvánoční koncert na Šelepce, omotaná mírovým praporem od hlavy a ž k patě, pokorná v něm jak v muslimská žena v džilbab, souhlasím, že půjdu s ním. Nechce se mi. Je to jako dívat se několikrát do roka na film, kter ý se vám líbil někdy v pubertě, ale teď už si ani nemůžete vzpomenout proč.

„Tak já jedu, budu ti držet flek!“ culí se Honza, který je naopak ve svém živlu. Nevím, jestli ho m ám obdivovat či litovat. Bezmála třicet let hrají zhruba totéž. Představím si, že bych měla stejně dlouhou dobu psát jednu knihu stále dokola, a udělá se mi nevolno. Přesto se usmívám: „Jasně, jak uložím Puclíka, přijedu.“

Hlídat bude Adam s Inkou. Poněkud podlézavě jim servíruji večeři, jako bych jim dávala na starost svoje dítě, nikoliv vnouče. Neopodstatněné pocity provinění mě provázejí celým životem jak alergika senná rýma.

Snažím se zapřádat konverzaci u večeře, abych výčitky zaretušovala. Mile, ale jaksi nepřítomně se usmívají a dívají se tak zvláštně mimo mě -jakoby přes rameno. Otočím se a všimnu si, že mě vlastně vůbec neposlouchali. V televizi běží Simpsonovi.

Kdy jsem se stala neviditelnou?, vydě sím se. A dochází mi, že se začínám ztrácet ze života svých blízkých tak nějak poznenáhlu, plíživě, postupně. Prvně mě přestal registrovat Honza, n ěkdy v pubertě Alice, teď už i Adam se svou dívkou. až jednou zmizím taky Puclíkovi, najdu ještě sílu měnit se pro blaho blízkých, ve vílu Pradlenku, ubrousek, co se s ám prostírá, anebo osla, ze kterého padají mince jak z výherního automatu?

Na Šelepku dorazím příliš pozdě, jak se vyjádří přiopilý Honza. Pozdě na co? Abych ho mohla zahlédnout střízlivého?, ptám se sama sebe a usedám k bubeníkově ženě Věrce. „Už hráli?“

„Kdepak,“ zavrtí hlavou. „Ještě se rozcvičují. U baru.“

Věřin manžel Mojmír nám velkoryse donese sedmi čku vína, abychom prý neseděly na sucho. Když vidím, jak se potácí, napadá mě, že na sucho je možná lepší než takhle namokro. Ještě tři piva a bude potřebovat pampersky.

Věra nenápadně sleduje jeho laškování se dvěma anorektickými pubescentkami. Mojmír bere kolem ramen každou rukou jednu a společně se odklátí zase k baru.

„Tak teď jsi viděla jediný důvod, proč na ty jejich příšerný koncerty ještě chodím,“ řekne a já jí hned neporozumím.

„No, abych si ho ohlídala,“ dodá na vysvětlenou.

Zbytek večera přemítám, jestli moje účast má motivaci totožnou.

„Jak můžeš v takovým kraválu spát?“ dvojsmyslně si mě dobírá Věra. Nespím. Jsem na čekané. Ostražitě jako myslivec vyhlížím škodnou. Je to t ámhleta chemická blondýnka, co se nakrucuje pod pódiem přímo před Honzou? Anebo ta holka s čírem, co tančí břišní tanec oděna v tričku velikosti podprsenky a bederních džínsech, ze kterých jí nestydatě lezou kalhotky, a která ještě nestydatěji blýská na Honzu piercingem v pupíku? Kterápak z nich je jeho nová Kudlanka bezbožná?

„Celej večer jsi tam seděla jak kvašená okurka,“ osopí se na mě Honza už v taxíku. Taxikář taktně předstírá hluchotu. Snažím se ho napodobit.

„To tam raději příště nechoď, když tě to tak obtěžuje,“ útočí.

Aby si na tobě smlsla nějaká další Kudlanka?, málem se nechám vyprovokovat, ale v poslední chvíli se ovládnu, takže mi z hrdla unikne jen neartikulované zachrčení.

„Seš úplně ožralá,“ odfrkne zhnuseně Honza, brada mu opilecky sklouzne na hrudník a ozývá se rytmický chrapot. Mnohem rytmičtější než celé vystoupení skupiny Kravál.

A pak se ponořím do své stojaté vody a zčistajasna jak lovkyně perel vylovím vzpomínku. Je dokonalá, růžová a nepochybně jedna z nejcennějších, co na dně mé paměti vězí.

„Proč bezbožná ?“ divil se Honza, když jsem mu před dávnými lety darovala textík Kudlanky.

„Protože Kudlanka bezbožná je mnohem horší než. kudlanka nábožná,“ pravila jsem záhadně.

„Horší? Co může být horšího než se nechat po sexuálním aktu sežrat samičkou?“

„Oženit se s ní,“ odvětila jsem. „A nechat se jí užírat po zbytek života.“

„Tak tomu nevěřím. vezmeš si mě?“

neděle 24. 12. 2006

Puclík mě probudil v půl páté ráno ptá se, kdy (pokud pracuji na knize) chodívám spát.

„Spinkej, je ještě noc,“ pokusila jsem se ho přesvědčit. Přesvědčování je jedna z činností, které mi jdou skoro nejhůř v těsném závěsu po zpěvu a šplhání na laně.

„Vstávat! Vstávat!“ zakřičel. V přesvědčování po mně asi nebude. Vyhověla jsem mu okamžitě. A odpoledne jsem mu už za jeho prozíravost děkovala. Byly skoro tři a já ještě neměla zabalené dárky, dovařeno, douklízeno, nazdobeno. Pomocná ruka nikde. Adam s Inkou šli pustit živého kapra zpátky do řeky (zaimprovizovala jsem a usmažila filé), Honza dřepěl ve studiu.

„Zabalils ten mobil pro Adama? “ zeptala jsem se ho v p ředsíni, jakmile se milostiv ě dostavil k svátečně prostřenému stolu.

„Nezabalil,“ odvětil.

„Tak proč jsi mi ho nedonesl, věděls přece, že celý odpoledne balím dárky,“ sykla jsem na něho naštvaně.

„Protože jsem ho vůbec nekoupil,“ odvětil klidně, vstoupil do kuchyně a rozverně poznamenal, že Inka je milou náhradnicí u štědrovečerní tabule za Alici.

Stojatá voda se proměnila v bažinu a stahovala mě dolů. Nekřičela jsem, nevolala o pomoc, přála jsem

si, aby mě otupila a pohltila navždy. Přála jsem si, abych v ní zmizela jako těch sedm tisíc, co jsem dala Honzovi na mobil pro Adama, protože on s koupí nesouhlasil, tudíž se na ní ani nehodlal finančně podílet.

„Co je špatný na tom jeho starým mobilu?“ hučel na mě.

„Co je špatnýho na tvým starým zesilovači?“ opáčila jsem.

„Už jsou mnohem lepší!“

„Mobily taky!“

Džilbab utkaný ze vstřícnosti, tolerance a shovívavosti se mi přímo na těle začal měnit v katovu kápi. A já najednou neměla chuť na rybí polévku, aperitiv, řízek a bramborový salát. Já měla chuť sjednat spravedlnost a setnout Honzovi hlavu.

„Stalo se něco?“ ptal se Adam.

Ptal se u večeře, po večeři a když si Honza přitáhl pod stromek bednu se zesilova čem, ptal se mnohem naléhavěji.

„Nic,“ odpovídala jsem znovu a znovu. „Jen jsem se tak zamyslela.“

„Nad čím?“

„Jak vlastně dopadla letošní SuperStar. “

Adam s Inkou na mě vykuleně civěli, pak téměř současně vyhrkli: „Vyhrál Drda, druhej byl Spilka.“

„Ty hajzle,“ zasyčela jsem nenápadně Honzovi do ucha, jako bych ho líbala, usmála jsem se na syna s přítelkyní a zeptala se: „Neotevřeme si šampíčko?“

„Neotevřeme si ještě jedno?“ zeptala jsem se o hodinku později. Doufala jsem, že konejšivé pozitivní bublinky šampaňského ve mně přehluší bublání vzteku. Doufala jsem marně. Po čtyřech vypitých láhvích jsem schlíple srolovala ušmudlanou mírovou vlajku a zašklebila se na tu Honzovu pirátskou: „Do ložnice vůbec nechoď.“

Pokud šampaňské selže jako afrodiziakum či nápoj dobré nálady, lze ho použít (pouze v množství větším než malé!) jako přirozené anestetikum.

pondělí 25. 12. 2006

Odpoledne jedu navštívit máti. Nemít s sebou Puclíka jako ochranný štít, asi bych zatelefonovala, že jsem nemocná, a pak hodinu poslouchala, jak směšně málo jsem nemocná oproti tomu, jak byla kdykoliv v minulosti nemocná ona.

„Kde jsou všichni?“ ptá se máti hned v předsíni a zkoumá mě rentgenovým zrakem.

„Alice je v Thajsku, Adam na hor ách a Honza ten je tak daleko, že už ani vlastně nevím kde.“

„Zbláznila ses?“ usadí mě máti břitce, ochranný štít nefunguje, i když se na ni roztomile cul í a žvatlá ostošest.

„Ano, zbláznila jsem se,“ přiznám klidně.

Když to pozná už i moje matka, neměla bych si přece jen najít jiného psychiatra?, napadá mě a.

.a začnu se smát.

čtvrtek 28. 12. 2006

Zdál se mi sen o letecké katastrofě. Zpočátku jsem měla dojem, že jsem uvnitř letadla já sama, než mi došlo, že je to Alice a já se pouze snažím dostat dovnitř. Kupodivu se mi to jakýmsi záhadným způsobem povedlo. Letadlo se řítí k zemi, nabízím své dceři, že zemřu v troskách místo ní. Alice se drží rukávu

pánského saka, předpokládám, že v tom saku vězí její krásný právník, a s úsměvem moji nabídku odmítá. Zaraduji se: Zůstane mi Puclík, bude jen můj! Teprve pak mi dochází, že je to výměnou za dceru, a hlasitě se rozbrečím. Ten hysterický pláč mě konečně probudí.

„Co to proboha bylo za sen? Znamení nebo předtucha?“ mumlám si pro sebe. Klidně bych svoji otázku mohla křičet nahlas, protože jsem v ložnici sama —jak jinak. Mohla bych, ale nekřičím. Šeptám. Jen tak si mohu namlouvat, že mi nikdo neodpovídá, protože mluvím moc tiše. Ale kdybych otázku zařvala z plných plic, ona se odrazila od stěny a v nezměněné podobě se mi zase vrátila? Co bych si mohla namlouvat pak?

Přichází odpověď na moji vyděšenou esemesku: „Doufám, ze moje předtucha, na rozdíl od Tve, vyjde! Tusim totiž, ze Přemek je ten PRAVEJ! Pusu Tobě a Puclikovi! A.“

sobota 30. 12. 2006

Adam s Inkou přijeli z hor. Opálení, přiblble se usmívající a srostlí k sobě. Dojemné a velmi velmi smutné pro někoho, kdo si připadá jak osamělá hrušeň v širém poli.

Manžel nečekaně vylézá z nory. Vypadá, jako by se vrátil z nějaké omlazovací kúry, mám chuť mu plivnout do obličeje, který na rozdíl od mého není zbrázděný trápením a opuchlý neustálým pláčem.

„Jdeš zítra s námi?“ ptá se Honza tak vlídně, až pochybuji, zda otázka byla skutečně určena mně.

„A kdo bude hlídat Puclíka?“ namítnu.

„My ho pohlídáme,“ odpovídají unisono ti dva šťastně srostlí.

Podaří se mi s někým takhle srůst? Podařilo se mi to vůbec někdy s Honzou, anebo jsem byla jen břečťanem, který se snaživě ovinoval kolem studené mrtvé skály?

„Nech mě,“ odtahuji se od skály, jež se navrátila do ložnice jako hora marně čekající na svého Mohameda.

Hladí mě dál. Hladí mě autoritativně a jaksi výsměšně. Jako chudinku, kterou nikdo nechce a jemu se jí zželelo. Bráním se, odstrkuji ty elektrizující dlaně, které mi v rozkroku okamžitě vyvolávají pocity, jako když olíznete kontakty ploché baterie. Dnes se ale nemohu nechat rozsvítit, nesmím!

„Vážně toho nech!“ zamumlám do přisátých pootevřených úst svého muže, on mě najednou převalí na sebe, obratně a na chlup přesně jako by strčil zásuvku do zástrčky. A už jiskřím a svítím! A přitom mi z očí stříkají slzy. Nejsou to žádné gejzíry orgastického štěstí, nemyslete si, cítím se, jako by mi Honza prořízl krční tepnu a z ní prýštilo čiré ponížení.

neděle 31. 12. 2006

Včerejší puštění žilou mému obličeji kupodivu prospělo, zjišťuji s úžasem před zrcadlem. A pak si sundám vypasovanou halenku s lurexem a černou sukni ke kolenům, co jsem si původně na silvestrovskou oslavu oblékla. Lurexem nikoho neoslním, ať se bude třpytit sebevíc, proč se pořád do něčeho stylizovat, za něco schovávat? Proč nejít tentokrát pro změnu sama za sebe?, dod ávám si odvahy a místo kostýmu úspěšné, vyrovnané ženy středních let vklouznu do své druhé kůže, sepraného trička s hlubokým ležérně prostřiženým výstřihem a bokových džínsů. Najednou se cítím mnohem méně nejistá a zranitelná, protože nemusím hrát žádnou roli, nemusím předstírat, že duši mám taky plnou vrásek a pigmentových skvrn. Moje dušička je panensky čistá, naivní a hlaďounká jak dětská prdelka. Jak Puclíkova prdelka. Překvapivě si uvědomuji, že bych raději zůstala doma -jemu nablízku. Čím dál tím méně prahnu po kontaktu s lidmi. S dospělými lidmi. Občas mívám dokonce obavu, že když na mě budou

příliš hodní, rozbrečím se. A když nebudou, rozbrečím se taky. Něco se se mnou děje, něco záhadného, nepochopitelného a nepěkného.

„Počkám tě v autě!“ popohání mě nedočkavý Honza. Dva dny bez kumpánů z kapely a je nervózní jak černý pasažér.

„Už jsem hotová,“ povídám, rychle si protřepu vlasy ručníkem, rozhodnutá nechat je jen volně uschnout, a obličej přikrášlím pouze řasenkou.

„Tak můžeme jít,“ vyjdu z koupelny a s uspokojením zaznamenám záblesk zájmu v jeho očích.

„Sluší ti to,“ poskytne nenadálý doping mému sebevědomí. A já konečně vím, co musím udělat. Vím, jak si opatřit transfúzi hrdosti za včerejší krveprolití.

„Dost dobrý!“ uznale mě sjíždí očima Mojmír. Kdysi v prehistorii se o mě s Honzou přetahovali. Nasadím úsměv, který vždycky zabíral. Doufám, že za ty roky, co jsem ho nenosila, nevyšel z módy.

Nevyšel. Svůdnost s hříšností a svolností slity do výmluvného úšklebku zřejmě nevyjdou z módy nikdy. Z chudinky znovu Kudlankou, pochvaluji si, jak je to snadné, navzdory sešlosti věkem.

Mojmír mi neskrývaně čumí do výstřihu, Honza těká očima z Mojmíra na mě a zase zpět, jako by se snažil uhádnout, jestli se mezi námi přihodilo něco, co mu zůstalo utajeno.

Věra se tváří netečně. Ze mě, souputnice, nemá strach, jí nahánějí hrůzu jen sotva opeřená mláďata. Mojmír by však zjevně mými starými, poněkud vypelichanými a vybledlými pírky nepohrdl. Naznačením příslibu jsem ho vydráždila natolik, že mi těsně před půlnocí zajíždí rukou do džínsů pod kalhotky a pak si v ýmluvně olízne prst. V té chvíli už samozřejmě vím, že regenerace hrdosti byla bezúspěšná, o Mojmíra nestojím a Honzu naše flirtování vyprovokovalo pouze k tomu, že u sousedního stolu sbalil jakousi vychrtlou pětadvacítku, se kterou se přípitkem překulil i do nového roku.

Jak na Novýrok tak po celý rok?, ptám se sama sebe poťouchle.

Domů jedeme díkybohu bez té mladé vyzáblé kozy i bez chlípného Mojmíra.

pondělí 1. 1. 2007

Honza se po návratu ze silvestrovské oslavy svalí do postele, aniž by si obtěžoval sundat kalhoty a tričko, a usíná ve zlomku vteřiny. Nade mnou se zavírá hladina stojaté vody. Nabuzena vypitým alkoholem a nervózní z toho, že každou chvíli se může vzbudit Puclík, nemůžu usnout. Přemítám, co mi vlastně tak strašně vadí na pohodlném životě, ve kterém mám skoro všechno. Vadí mi spíš to, co nemám, anebo jsem nespokojená právě s tím, co už mám? Vždycky se mi víc líbila cesta k cíli než jeho dosažení. Jsem snad nešťastná, protože už není kam cestovat, kam směřovat? Jsem zoufalá, protože tvrdnu v cíli, kam jsem dorazila s politováníhodným předstihem, a teď už jen vysíleně šlapu zasmrádlou vodu při čekání na smrt?

Honza chrápe. Pokusím se ho převalit na bok, ale za chvíli se převrátí zpátky na záda. Mlaskám, strkám do něho a pak ho v náhlém pocitu opuštěnosti beru za ruku. Vysmekne se mi a okam žitě se ke mně otočí zády. Než se vzbudí Puclík, opakuji svůj pokus ještě čtyřikrát, abych si byla jistá, že jsem vynalezla zlepšovák. Zlepšovák, díky kterému hladina stojaté vody nebezpečně stoupla, zlepšovák, který sice otáčí mého muže ve spánku tak, aby nechrápal, ale také mi ukazuje, že už to můj muž není. Je to prostě jen muž. Cizí, opilý, lhostejný muž v mé posteli. Muž, jehož podvědomí je nasáklé odporem ke mně jako jedovatá houba.

Kolem poledne všichni ještě spí. Kromě mě a Puclíka, pochopitelně. V jakémsi dětinském záchvatu vzdoru sabotuji výrobu svátečního oběda a odjíždím s vnoučkem do Olympie.

V KFC sedí jediný host a cpe se smaženými křídly bez ohledu na pověru, že mu ulétne štěstí. Možná si je pouze vědom, že mu nemá co ulétnout. Šťastný člověk sotva bude dřepět na Nový rok sám v provozovně rychlého občerstvení.

Pečlivě vybíráme s Puclíkem hračku do dětského menu. Všechny je má doma už minimálně dvakrát. Jsem nezodpovědná babička. Radost a libé pocity považuji za organismu prospěšnější než zdravou stravu. A v Puclíkovi bezpochyby nevzbudí žádné jídlo pocity příjemnější než kuřecí popcorn, hranolky s ke čupem a Coca-Cola.

Stoupám si k pultu, objednávám a Puclík usedá naproti chlápkovi, který netuší, že tohle je „náš“ stůl. Chlápek se mlčky potí pod cynicky zkoumavým pohledem dvouletého a rozhlíží se, jako by hledal skrytou kameru. Puclík sedí nehnutě a v jeho pohledu se stup ňuje nepřátelství.

Přicházím ke stolku, nešťastníkův obličej se rozzáří nadějí na záchranu, ochotně vyslechne moje vysvětlení a omluvy a ještě o stupeň ochotněji vyklízí Puclíkovo teritorium, ačkoliv ho ujišťuji, že nakvašeného vnuka odsmýkám k jinému stolku.

„Kdepak, jen si sem sedněte. není nic hezčího, než udělat někomu radost.“ povídá chlápek a já mám konečně pocit, že ten nový rok neodstartoval zase tak úplně blbě.

čtvrtek 4. 1. 2007

Honza začal pracovat. Anebo se aspoň tak tváří, že už zase pracuje. Jeho náhlé pracovní nasazení je mi ovšem krajně podezřelé. Anebo že by realitní kanceláře v této moderní a k zákazníkům vstřícné době skutečně zavíraly až ve dvě hodiny ráno? A jejich vyčerpaní majitelé by po náročném pracovním dni nebyli schopni doplazit se do ložnice a spočinuli by pak prakticky kdekoliv? V Honzově případě například dole ve studiu?

„Roberta, Sladká Dvacítka, 4. místo“ čtu na tabuli knižní hitparády za měsíc prosinec v knihkupectví Barvič a Novotný a jsem potěšena navzdory špatně umístěné pomlčce. Ačkoliv to pro mnohé může být k neuvěření, Sladká jsem já, nikoliv moje Dvacítka!

Jsem Sladká a taky blažená! Moje jubilejní dvacátá kniha se vyškrábala na slušné čtvrté místo s handicapem čtrnáctidenního zpoždění. Díky, milí čtenáři!

pondělí 8. 1. 2007

Šourám se po chodníku co noha nohu mine s nadějí, že aspoň zahlédnu svého zedníka. Lešení je prázdné, stavební práce byly zastaveny p řed Vánoci a po Novém roce je na stavb ě mrtvo. Mrtvo jako v mém manželství, ve kterém považuji za vrcholný zážitek, když na mě z lešení zamává cizí chlap v montérkách pocákaných maltou.

Puclík sbírá cestou kamínky a hází je do kanálů. Šineme se rychlostí pět kilo šutrů za půl hodiny. U krajnice přibržďuje auto a z okénka vystrčí hlavu připlešatělý spolužák ze základní školy. Jsem vděčná za každé rozptýlení.

„Tak Alice už má to nový auto, co? Super kára!“ huláká.

„Kdepak. ta má teď úplně jiný starosti než výběr auta,“ odvětím bezelstně.

Spolužák se zatváří, jako by šlápl do lejna. A taky že ano. Mojí nohou ovšem!

„Asi už potřebuju brejle! Já si spletl tu kočku, co k vám včera v noci přijela v tý nový Hondě Civic, s Alicí.“ snaživě mi rozmatlává lejno po ksichtě. „Asi nějaká Alicina kamarádka, co?“

Leda tak Honzova!

„V kolik hodin to bylo?“ zeptám se a je mi úplně jedno, jestli budu trapná anebo směšná. Musím to

vědět. Musím vědět všechno. Nejraději bych milého spolužáka vytáhla ven z auta za límec a podrobila ho křížovému výslechu.

„Mohlo být tak kolem třetí,“ kroutí se spolužák, kterému došlo, že přestřelil a že právě porušuje základní chlapské přikázání: držet basu za každých okolností. Chabě se snaží zjednat nápravu: „Třeba ani nešla k vám.“

„Taky že nešla,“ povídám. „Šla k Honzovi dolů do studia, že?“

Spolužák se na mě zavěsí prosebným pohledem. Nechce být vtahován do cizího manželského trojúhelníku a už vůbec nechce být tím dobrodincem, jenž na existenci nejpopulárnějšího geometrického útvaru jako první upozornil. Zželí se mi ho: „To byla Honzova zpěvačka, přijela jim dozpívat nějaký vokály na novou desku. Do dvou vystupuje kdesi ve vinárně, tak může jen tak pozdě v noci.“

„Aha,“ spolužákovi se evidentně uleví, nezamýšlí se, jestli to je či není pravda. Je šťastný, že je vně toho pitomého obrazce nevěry. Závidím mu. Taky bych z trojúhelníku chtěla pryč, ale mám v něm příliš důležitou roli. Jsem jedním z jeho vrcholů.

„Chci se tě na něco zeptat, ale musíš mi slíbit, že nebudeš lhát.“ neudržím drásavou nejistotu pod pokličkou a poníženě žádám Honzu, aby ze mě nedělal pitomce většího, než je nezbytně nutné.

Od kdy jsem tak naivní? Slíbit mi přece může cokoliv a přiznat jen to, co bude chtít. Může mi lhát, podvádět mě a místo dárků dětem klidně kupovat za moje peníze dárky sobě. A nebo ještě lépe milence. Manželka není kurátor, jediným spolehlivým kurátorem může být každému jen jeho vlastní svědomí.

„Nezačínej zase,“ zpraží mě. „Jestli se chceš na něco zeptat, tak se zeptej a nedělej kolem toho divadlo.“

Ty hraješ divadlo, osočím ho v duchu. A najednou vím, že pravda je pro mě důležitější než jeho věrnost. „Měl jsi v noci ve studiu nějakou návštěvu?“ zeptám se. „A nelži mi, prosím,“ dodám ještě.

„Ježišikriste! Ještě jsem nic neřekl a už mě obviňuješ ze lži!“ vypění.

„Tak měl jsi tam někoho?“

„Samozřejmě, že neměl.“

Samozřejmě, že mu nevěřím.

I když připouštím, že spolužák se mohl splést. Každý se tu a tam mýlí, no ne?

úterý 9. 1. 2007

Hladina i přes omyly celého lidstva stoupá a stoupá. Ze stojaté vody je rázem rozvodněná řeka, jestli okamžitě nepřestanu brečet, hrozí povodňové nebezpečí třetího stupně. Brečím, vnitřní monolog se ve mně valí kalný a rozbouřený, bere s sebou všechny křivdy a nepravosti man želského svazku a odnáší je kamsi pryč, ale hned za nimi se plav í další a další ústrky. Pětadvacet let dlouhý proud nespravedlnosti.

Puclík nechápe, co se to se mnou děje, a já nechápu, že ani kvůli němu nejsem schopna zaujmout nějaký racionálnější postoj, než je topení se ve vlastním smutku.

A pak večer, kdy mám pláčem hlas ochraptělý jak barový pianista, zpívám Puclíkovi ukolébavky a on mi jako jediný nabídne útěchu: „Dám pusinku, balevnou. „

„Dej.“

A Puclík dává —jednu za druhou. Všechny jsou vesele barevné; žádná hnědá jako lejno mezi oranžovými, růžovými, červenými a žlutými není. V té chvíli věřím, že hnědá barva vůbec neexistuje.

středa 10. 1. 2007

Alice se vrátila, ale není to tatáž Alice, která před třemi týdny odletěla. Tahleta Alice je tichá, v obličeji má plachý trochu nepřítomný úsměv a opálená je do bronzova, takže najednou mají s Puclíkem skoro stejnou barvu pleti a on konečně vypadá jako její pokrevní syn.

„Děkuju, mami,“ objímá mě. Nikdy mi za hlídání neděkovala. Vlastně vůbec dost málo děkovala za cokoliv. Teď je šťastná a slovíčka vděku se z toho nečekaného štěstí odlupují a odprýskávají samovolně jako drobky z makového loupáku. Sbírám ty slaďounké drobečky, jsem za ně ráda, ale moc dobře si uvědomuji, že jsou to jen drobečky.

Obě moje děti jsou momentálně šťastné!

pátek 12. 1. 2007

Inka se stavuje pro Adama a jedou do kina. Přemek se stavuje pro Alici s Puclíkem a jedou na hlavní nádraží pozorovat vláčky. Můj nakladatel se stavuje pro mě a odváží mě na besedu se čtenáři do vesničky Mokrá-Horákov (kde mimochodem mají tak útulnou knihovnu, až jsem zvažovala, že bych tam zůstala bydlet). Honza se domů dnes vůbec nestavil.

Objevila jsem v sobě dosud nerozvinutý talent pro herectví! Dvě hodiny jsem bavila čtenáře, oni se smáli, říkali, že obdivují můj optimistický pohled na svět, nadhled, humor a bezstarostnost. A vůbec si nevšimli, že během produkce vězím po krk v žumpě, že močůvka mi znemožňuje jakýkoliv pohyb, zalézá mi do všech pórů, každou buňku mého těla rozleptává a rozežírá. Až v autě cestou zpět jsem vyčerpaně ponořila i hlavu.

„Unavená?“ zeptal se účastně Fabián a já přikývla.

Uvěřil.

Za dnešní výkon bych zasloužila Oskara.

sobota 13. 1. 2007

Znovu mě přepadá nutkavý pocit něco změnit, zatřepat s Honzou tak prudce, až z něj začnou padat vysvětlení, přiznání, resumé, návrhy. Dělám to kvůli vzpomínkám, přítomnost za sebemenší námahu nestojí. Jedině minulost má pro mě cenu, která stále stoupá jak cena kusu zlata uloženého v bankovním sejfu. Nechce se mi žít jen pro cenné vzpomínky a zatím ještě nemám odvahu hodit zlatou hroudu do kanálu, abych se potěšila posledním, nezvratným „žbluňk“.

„Chtěla bych vědět, co se s n ámi stalo,“ nadhodila jsem, kdy ž večer u televize otevřel láhev vína. Televize a víno nezbytný podpůrný prostředek našeho manželství. Taková naše viagra pro komunikaci a čas trávený společně. Bez ní už to nejde vůbec.

„Já jsem v pohodě,“ odvětil Honza sebevědomě. „To ty se chováš v poslední době jak šílená.“

Obsah toho, co řekl, se mi nelíbil, ale aspoň jsem mohla pozitivně hodnotit rozsah prohlášení. Většinou odpovídá jediným slovem: Nevím.

Zdám se mu šílená. I sobě se tak jevím, bezpochyby tedy šílená jsem. Ale proč ve mně stále častěji a stale vytrvaleji hlodá podezření, že jsem pomaloučku, ale jistě zešílela v našem manželství? Jako slepice, které se chovají v drůbežárnách pro snášku vajec. Zavřou je do kotce tak těsného, že ty ubožačky zapomenou, že mají vůbec křídla. Jen zobou, snášejí vajíčka, vyměšují a zase zobou, aby bylo co nejvíce vajíček, nad sebou umělé světlo místo slunce. Taky jsem málem zapomněla na svá křídla i na existenci

slunce. Nechci do skonání jen zobat, snášet (cokoliv) a vyměšovat. Chci něco víc!

„Kdysi jsme se měli moc rádi, ne?“ ujišťuji se. Honza se tváří, jako bych zubní vrtačkou narazila na nerv.

„Já tě mám rád pořád,“ zavrčí. A vůbec to nezní jako vyznání, spíš jako neotravuj.

„Tak proč tu tvoji lásku aspoň někdy nevidím?“

„Třeba se blbě díváš!“ zahučí.

Vezmu iniciativu do svých rukou, burcuji v sobě poslední záchvěv snahy zachránit naše manželství, které je už pár let v komatu. Chci zkusit všechny možnosti, než nechám odpojit přístroje, co ho drží při životě. Budu se tedy lépe dívat, a přiměju Honzu, aby se lépe díval i on, budu milá, ukážu mu slunce a naučím ho létat! Dřív, než mi odletí k nějaké jiné, neokoukané.

neděle 14. 1. 2007

„Ta košile ti moc sluší,“ odměňuji Honzu za jeho ochotu jít se mnou do divadla. A přitom klidnou hladinu okamžitě rozčeří desítky otázek. Kdo mu koupil tuhle košili? Vím jistojistě, že já jsem to nebyla. Že by sám? Co se stalo? Doposud nebyl ochoten si sám zakoupit ani trepky. Kupuje si i další věci sám? Co ještě dělá sám?

Podívám se na něho, jako by byla nějaká naděje, že vyčtu odpovědi na otázky z jeho očí. A strnu úžasem. Jeho pohled po dlouhé době není prázdný anebo tvrdý a nepřístupný, jako by přes bulvy zatáhl rolety. Je tam měkkost a něha. Opravdu stačí tak málo? Zalichotit a neptat se?

čtvrtek 18. 1. 2007

Konečně se dokopu k návštěvě Ilony. Od dob, co se brodím svojí stojatou vodou, se přítelkyni vyhýbám. Vyhýbám se všem, ale v jejím případě je mi to obzvláště líto. Kamarádíme spolu od mládí.

„Už jsem si myslela, že sis narazila nějakýho velice potentního milence, když se tak dlouho neozýváš.“

„Nikdo mě nechce,“ zašklebím se, jako by to byla kdovíjaká legrace. A přitom to myslím naprosto vážně. Nikdo mě nechce. Všichni mě jen potřebují, využívají, zneužívají, ždímají. Kdybych si našla milence, dopadnu s ním při své blbé nátuře zrovna tak.

Ilona je šťastně dvakrát rozvedená a šťastně potřetí vdaná. Dohromady s Vaškem mají tlupu dětí s různými příjmeními, doma chlívek, rámus a přitom i jakousi prazvláštní pohodu. Já být v její kůži, do týdne skončím na psychině.

Jsem na tom mnohem lip, sugeruji si, když v tom se kolem protáhne Vašek, plácne Ilonu po rosolovitém obřím zadku a potutelně poznamená: „Nemohl jsem prostě odolat, omlouvám se, už vás nebudu rušit, dámy.“

Mám mnohem hezčí zadek než Ilona, tak proč, doprčic, Honza odolává tak snadno? Opravdu jsem na tom líp?

Přichází vyúčtování prodeje mých knih za prosinec loňského roku. „Jsi bohatá!“ připsal mi do e-mailu Fabián. „ Gratuluji!“

pátek 19. 1. 2007

Opravdu jsem bohatá? Bohatá chuděra? Je to vůbec možné, tohle spojení?

Jsem živým důkazem toho, že ano; jsem přece Chytrá horákyně bohatá a přesto chudá. Jsem ubohá bohatá chudinka, osamělá mezi lidmi, stárnoucí věčně mladá ženská, která pilně jako včelka dělnice do úmoru poletuje kolem své rodinky, aby všichni její členové měli medový život.

„Můžu tě pozvat na večeři?“ lákám na med Honzu. „Jsem domluvenej s klukama z kapely. “

„A nemůžeš to zrušit?“

„Proč? Na večeři snad můžeme jít kdykoliv.“ Tak proč na ni tedy nechodíme?!

„Chtěla bych jít dnes.“ škemrám, ale Honza už je medu přejeden.

Jsem bohatá Chytré horákyně oslavit.

Jsem tak bohatá, že si mohu koupit láhev dvanáctileté whisky a celou ji sama vypít! Už nemusím nořit hlavu do zapáchající stojaté vody, klidně se mohu utopit v kvalitním alkoholu!

sobota 20. 1. 2007

„Babi! Babinko! Vstávat!“ huláká Puclik a stahuje ze mě přikrývku.

Neutopila jsem se, zjišťuji zklamaně. Jen nalokala, přidusila, omdlela, omráčila. Mám otřes mozku. Celá jsem otřesená, roztřesená a bohužel i otřesná. A k těm svým třasům si mám ještě na celý dnešní den zavěsit na krk hyperaktivního vnoučka?! To nezvládnu!

„Mami?“ tázavě si mě prohlíží Alice. Nevím, jestli se víc stydím za kocovinu, anebo za skutečnost, že lůžko vedle mě je prázdné. „Zvládneš to?“ ptá se s obavami.

„Jasně!“

Nic jiného mi asi nezbude.

Je dvacet hodin patnáct minut. Ukládám Puclíka, Z posledních sil pěju uspávací songy a mám co dělat, abych jimi neuspala sama sebe. Puclik mi mezi šprušlemi postýlky svírá ruku a roštácky loudí další a další přídavek.

Zvládla jsem to! Vnouček přežil! Oba jsme to přežili.

středa 24. 1. 2007

Zítra máme výročí svatby. Do poslední chvíle jsem odkládala nákup dárku. Proč kupovat dary někomu, kdo ve mně vyvolává odpor místo lásky? (A přitom, jak známo, probudit lásku v citově vyprahlé ženě středních let je snadnější než probudit většinu dětí ráno do školy).

Jak se smířit s tím, že Honza už není ochoten dělat pro mě ani ty nejsnadnější skutky? Po čtyřiadvaceti letech manželství chce mít hlavně klid. Klid, teplou večeři, čisté prádlo, uklizený domov, svobodu a soukromí, aniž by ho to stálo zlomeček úsilí, které musím pro naplnění jeho potřeb denně vynakládat já. A za to ho mám snad ještě obdarovávat?

Nepotěšilo by Honzu nakonec víc, kdybych si místo koupě dárku pro něho našla pro sebe milence, a tím pádem konečně přestala své naděje upínat k našemu obstarožnímu unavenému manželství?

Milence v žádném regále v obchodech, co jsem navštívila, neměli. Koupila jsem tedy v krámku se zábavnými předměty „Univerzální sadu pro proměnu neandrtálce v ideálního manžela“.Momentálně tedy upínám své naděje k ní. Uvidíme.

čtvrtek 25. 1. 2007

Neuvidíme. Honza odjel s kapelou hrát do Turnova. Pořadatel akce musel být vskutku zoufalý, když namísto nečekaně onemocnělého Luboše Pospíšila povolal Kravál.

O zoufalství vím své. Taky jsem zoufalá. Taky bych ráda povolala Kravál, respektive jeho pro mne významnou část, domů. Ale jak? Moje volání už dávno není slyšet. Anebo že by se vůči němu stal Honza imunní?

O půlnoci otevírám šampíčko a přípravek pro vytvoření ideálního muže. V krabici nacházím gumovou atrapu melounu, roubík a lupu, rekvizity potřebné pro vytvoření bohatého, nikdy neodmlouvajícího muže s velkým penisem, jak praví návod.

Hahaha!

pátek 26. 1. 2007

„Omluvenka.“ strká mi Honza pod nos kytku a dvě vstupenky na ples.

Roztávám. Čím jsem starší, tím roztávám snadněji. Možná je to tím, že už sotva držím pohromadě.

„Ale ten ples začíná za hodinu!“ zděsím se. Musím ještě nakrmit Puclíka, protože Alice zase randí se svým právníkem, musím nachystat večeři Adamovi s Inkou, abych je posléze byla vůbec schopná poprosit o hlídání, musím si umýt hlavu, vyžehlit dlouhou sukni, kterou jsem neměla na sobě nejméně dva roky, a kdo ví jestli mi ještě bude, musím vykoupat Puclíka, uložit ho a uspat.

„Klidně tam můžeme přijít později,“ povídá Honza vstřícně a já mám chuť ho obejmout, jenže on dodá: „Kluci z kapely budou držet stůl“. A je rázem po chuti. Po chuti na ples, na objímání i na roztávání. Bez kluků z kapely by to nešlo, samozřejmě. Vždyť i oni jsou přece nedílnou součástí našeho čtyřiadvacetiletého manželského žití—nežití. Více tedy nežití, abych byla přesná.

Cítím, že zase tuhnu, a v mžiku jsem studená jako led. Čím jsem starší, nejenže snadněji taju, i tuhnu a ledovatím snáz. Možná je to tím, že moje stárnoucí tělo si už teď zodpovědně nacvičuje posmrtnou strnulost.

Oblezlá jinovatkou poslušně následuji svého muže na ples. A žasnu, v jakého milého, zábavného šaramantního chlapíka se pro dnešní večer proměnil. Tančíme, dokonce se spolu smějeme a povídáme si. Ucvrkávám blahem, až se pode mnou tvoří malé kalužinky. Ale možná je to jen voda z té rozteklé jinovatky.

sobota 27. 1. 2007

Je slunečné ráno, něco po desáté. Alice se ještě nevrátila od svého právníka a já jsem po probdělé noci unavená a nevrlá. Rychle dokončuji oběd, krájím jablka pro kozy v Mari ánském údolí a oblékám Puclíka, který se nemůže dočkat výletu.

„Můžu jet s vámi?“ vystrčí hlavu z ložnice Honza. „Jasně,“ nedávám najevo překvapení. Pro dnešek hodlám přistoupit na Honzovu nejoblíbenější hru na slepou bábu. Bába už jsem, slepotu ochotně doplním. Budu slepá jak patrona, budu si hrát na normální rodinku, která úplně normálně tráví víkend

spolu. A pro sebe přihazuji bonus: Zapomenu, že Puclík je náš vnuk a ne syn.

neděle 28. 1. 2007

Hned po obědě Honza zaleze do studia. Rodinné a manželské idyly bylo na jedno výročí svatby až až. Nevadí mi to. Většinu času mi stejně zaberou domácí práce a Puclík. Alice se po návratu z Thajska ještě nestačila vpravit do role matky. Částečně mi to tak vyhovuje, částečně mám obavu, co to se mnou udělá, až se do té role zase vpraví. Puclík je bójka ve stojaté vodě. Bójka, které se můžu zachytit pokaždé, když už nedokážu šlapat vodu, pokaždé, kdy mi docházejí síly a já klesám ke dnu. Je to bójka, které činí potěšení být bójkou. Honzu moje ustavičná potřeba být zachraňována, nadnášena a oživována unavuje. Nechce mi dělat bójku, ale kotvu. Zaparkovat mě pěkně v domácím přístavu, dělat si, co se mu zamane, a občas mě pěkně zkontrolovat, v lep ším případě i oprášit.

„Pojedeme na nákup,“ oznamuji Puclíkovi a on má radost.

Mívala jsem taky ze všeho radost, když mi byly dva roky a čtyři měsíce? Anebo jsem se narodila už jako nervově labilní dítě s pochmurnou, depresivní povahou?

Cestou z nákupu se dozvídám z rádia, že se dnes ve své krásné vile zastřelil otec malého synka, manžel mladé ženy, úspěšný a movitý muž Karel Svoboda. M ěl tolik bójek, kterých se mohl zachytit, a p řesto to nestačilo, aby se nad n ím nadobro nezav řela jeho stojat á voda.

Páni psychiatři, vraťte své diplomy a odejděte lepit plakáty, mýt okna anebo sázet mrkev, budete aspoň užiteční!

Nemám, co bych dodala.

pondělí 29. 1. 2007

Je krásně teplo, sluníčko svítí, člověk by řekl, že začíná jaro. Couráme se s Puclíkem kolem řeky Svitavy a házíme kachnám kusy rohlíku a chleba. Ale ani slunce nedokáže vysušit moji stojatou vodu, jen se do ní vší silou opírá a zrcadlí se v ní. Oslepena tím odleskem nevidím, jak je na světě hezky. Myšlenky se ovíjejí jak klubko hádat kolem jediného tématu: sebevražda. A vzpomínám si na podvečer zhruba před půl rokem. Puclík seděl v kočárku a chvátali jsme kolem řeky Svitavy domů, protože jsme se zdrželi příliš dlouho pozorováním tramvají na konečné. Kachny se shlukovaly kolem b řehu, jako by nás poznaly, a loudily pečivo. „Příště, kačenky!“ volala jsem na ně, ale pochopitelně prohlášení patřilo vnukovi. „Spěcháme!“

A v tom se ozval výstřel. Kachny vzlétly z vodní hladiny a vyděšeně řvaly. Zvažovala jsem, jestli se dát s Puclíkem na útěk, anebo ho chránit svým tělem. Co je to za idiota, že střílí kachny v blízkosti turistické stezky?!, nadávala jsem v duchu.

Nebyl to idiot a nestřílel kachny, jak se po chvíli ukázalo. Byl to zoufalý muž, co šel symbolicky k řece dát sbohem své stojaté vodě. Vzpomínám na něho, přemítám o Karlu Svobodovi a tr ápí mě jediná otázka: Jak těžké asi je v naší zemi opatřit si střelnou zbraň?

Zas tak moc ne, dozvídám prostřednictvím internetu.

středa 31. 1. 2007

Až dnes se doslechnu, že pod hladinou navždy zmizela i Iva Hercíková. Už v sobotu, pár dní ovšem trvalo, než její tělo vyplavalo na povrch. Čím menší celebrita, tím déle trvá, než vyplave, říkám si a cítím smutek a snad i jakousi žárlivost na slávu Karla Svobody, který vyplaval sice okamžitě, ale zato ho dodnes cupují supi. Ivu Hercíkovou aspoň nechávají supi na pokoji, několik z nich dokonce svými křídly zatleskalo její památce.

Já se její památce kloním, podobně jako jsem se léta klonila jejímu umu a fantazii.

A pak z piety zalovím v domácí knihovně a začtu se do Hester aneb O čem ženy sní, i když mám rozečteného Chaim Potoka. Dnešní noc dám přednost stojaté vodě Ivy Hercíkové i před skvostně zurčícím Potokem.

neděle 4. 2. 2007

Alice demonstruje vážnost vztahu se svým právníkem pozváním na nedělní oběd. „Co uvaříš?“ vyzvídá.

„Já?“ naoko se podivím. „Vařit bys měla ty jako potenciální nevěsta, ne?“

„Když Přemek ohřívaný párky a vajíčka natvrdo nerad,“ směje se Alice. A já se přistihnu, že jí závidím. Tu lehkovážnost a lehkomyslnost. I tu samozřejmost, se kterou svoje závazky hází na mě, ale taky schopnost vychutnávat šťastné okamžiky a netrápit se úvahami, zda to bude navěky, zda je pro svého prince dost dobrá, dost chytrá, dost pracovitá, dost hezká, dost hodná. Připadám si odporná. Jak mohu závidět svojí holčičce, proboha? Přece jsem se sama dobrovolně proměnila z kudlanky ve včelku dělnici v mylném předpokladu -hmyz jako hmyz. Nikdo mě k tomu nenutil, jen vlastní citový deficit z dětství. Dobrovolně splácím manko za své rodiče svým dětem, aby jednou taky nemusely šlapat vodu ve stoce. A už bych se mohla konečně smířit s tím, že ten dluh mi nikdy nikdo nevrátí.

Zpočátku mi Přemek připadal kožený, až nestravitelný. Neformální se na něm zdálo být pouze oblečení a to jsem ještě podezřívala Alici, že z něho musela se smíchem servat luxusní, s největší pravděpodobností šedivý, oblek.

Brýle v kovových půlených obroučkách měl posazeny až na špičce nosu, což působilo, jako by na nás pohlížel tak trochu spatra. Jenže pak přiběhl Puclík, radostně na něho volal: „ Špemku, Špemečku!“ kožený pan advokát změkl, vláčně zaklekl na podlahu a nastavil rozjívenému vnukovi hřbet, na němž ho po kolenou „odvezl“ do jídelny. Zamilovala jsem se do Špemka! Tedy skoro.

úterý 6. 2. 2007

Při cestě na nákup sleduji z auta periferním viděním ojedinělé chodce kráčející v mírném dešti po chodníku a s nelibostí si musím přiznat, že to dělám ode dne, kdy byly zastaveny stavební práce na domě v naší ulici. Vyhlížím zedníka, už je to tak. Možná ve mně ta jeho široká ramena a obrovské dlaně evokují pocit bezpečí. Potřebuji ochránit.

(Nejvíce ovšem sama před sebou.)

Ve hře na slepou bábu jsem čím dál lepší. Dnes večer jsem mile konverzovala o lehce vibrujícím a

nepříjemné zvuky vydávajícím podběhu Honzova vozu a tvářila se solidárně s ním, že právě tohle jsou naše největší starosti. Dostala jsem za to pusu na dobrou noc.

středa 7. 2. 2007

Moji pozornost zničehonic přitahují bezvýznamné maličkosti, které jsem dříve vůbec nevnímala; každý truhlík s okrasnými květinami za oknem cizího bytu ve mně navozuje představu, že tam jistojistě lidé žijí v harmonii, každý muž tlačící kočárek či nákupní vozík v samoobsluze mi p řipadá bezmála jako hrdina mých snů, a když potkám ženskou, kter á je starší, tlustější nebo prostě jen ošklivější než já, mám chuť se jí zeptat, jestli na ni manžel kašle ještě víc, než ten můj na mě. A aby toho nebylo málo, začínám dokonce i oponovat hlasům linoucím se z televizní obrazovky či rádia, nezřídka se s nimi dokonce pouštím do sporu či náruživé „debaty“. I ty nejtriviálnější poznámky mě dokáží vyburcovat. Namátkově že čeští muži si již zvykli pomáhat v domácnosti svým ženám („Někteří nejenže nepomáhají, dokonce se v domácnosti i objevují jen zřídkakdy!“ hudruji), že nevěra jednoho z partnerů by v žádném případě neměla být důvodem k rozvodu („Prohlašuje vždy ten, který zahýbá.“ sarkasticky komentuji), že muži lépe parkují, zatímco ženy mají mnohem větší trpělivost („Blbost!“) a tak dále a tak dále.

V každém případě, ať už byla ta moje trpělivost standardně žensky velká, či chlapsky zakrnělá, očividně mi došla. S parkováním ovšem žádné problémy nemám. To spíš s mozkem.

Například hned po probuzení mě nečekaně vyprovokuje přání dobrého rána moderátora Snídaně s Novou k pohrdavé poznámce: „Jo, to bych si vážně přála, mít konečně zas aspoň jedno ráno dobré, ale nevěřím, že zrovna ty mi to zařídíš, kašpare!“

V podobném duchu pak prožiji celý den a nakonec ho obdobně také uzavřu i ta nejbanálnější fráze redaktora televizních novin: „Přeji krásný zbytek večera,“ mě nezvykle popudí. Musím se držet, abych na něho nezačala vykřikovat, že když stál doposud večer za hovno, pochybuju, že zbytek večera bude díky němu lepší. Pochybuju totiž, že zbytek života bude lepší.

Před spaním zapínám notebook s bezdrátovým připojením k internetové síti. Na monitoru se mi objevuje informativní tabulka, kterou jsem až dodnes nezaregistrovala:

Připojeno k: Honza

Síla signálu: Vynikající

„Tak to jsem klidná,“ odpovídám polohlasem svému notebooku, protože vynikajícně ke mně připojený Honza bohužel již spí. No, hlavně že jsme ve spojení.

čtvrtek 8. 2. 2007

Ode dne, kdy jsem začala psát na žádost psychiatra tenhle deník, nepíšu v podstatě nic jiného. Dvě povídky pro časopis a basta. Studna s nápady vysychala přímo úměrně tomu, jak stoupala moje stojatá voda. A to jsem si ještě před nedávném namlouvala, že bez možnosti úniku do vyfantazírovaného světa bych nemohla existovat už vůbec. Člověk je tvor houževnatý.

Zatím existuji!

pátek, 9. 2. 2007

Přivážíme s Puclíkem víkendový nákup, před domem stojí Honzovo auto, prozvoním ho mobilem, aby mi pomohl s taškami. Za okamžik vystřelí ze studia a dveře za sebou rychle přibouchne.

Abych něco neviděla?, napadá mě paranoidně, ale i tak vidím dost: Rozcuchané vlasy, provinile rozpálené tváře, těkavý uhýbající pohled, rozepnutý punt džínsů a z něho se deroucí houštinu chlupů. Vážně jsem paranoidní?, ptám se sama sebe a nenápadně se rozhlédnu, jestli někde v okolí neparkuje Honda Civic.

Neparkuje. Třeba „jen masturboval.

sobota 10. 2. 2007

Volá máti. Je tak rozrušená, že jí není skoro rozumět. Buď si našla na těle znaménko podezřelé barvy a struktury, anebo nečekaně přiletí z Austrálie můj bratr. Jen dvě věci matku dokáží takhle rozfoukat: nově objevená choroba či návštěva marnotratného syna.

V duchu si přeji, ať je to znaménko.

„Ve středu přiletí Dušinka,“ vypraví ze sebe konečně máti rozechvěle a mě podráždí už tahle jedna jediná věta. Dušinka! Čtyřicetiletý, stokilogramový, plešatý Dušinka!

Aspoň vím, po kom jsem magor!

Třebaže doma hraji druhé housle pořád, začínám pilně cvičit. Do středy ze mě musí být virtuos, jinak by matku klepla pepka.

Zkusím na Honzu nejnovější part, abych viděla, jestli bude mít úspěch: „Nezhubnuls náhodou? Připadáš mi nějaký štíhlejší, hezčí a mladší. „

Honza se skromně zapýří: „Jen o dvě kila. Začal jsem zase běhat. Nečekal bych, že si toho všimneš.“

Co Čech to muzikant a o Češkách to platí zrovna tak, jak vidno.

pondělí 12. 2. 2007

Moje knižní Dvacítka se sice během ledna v knihkupectví u Barviče vydrápala z místa bramborové medaile pro bronz, ale nemůžu říct, že by mě to nějak zvlášť rozradostnilo. Předchozí Devatenáctka v tomto knihkupectví měsíc suverénně vedla, a dokonce i v celostátním žebříčku se na jeden týden dotkla zlata. Copak kult mládí zachvátil i literaturu? Opravdu je pro čtenáře Devatenáctka o tolik přitažlivější než Dvacítka?

(Zhruba za měsíc mi bude čtyřiačtyřicet!)

Nic není ztraceno! Dnes mi od neznámého Petra přišel diskusní příspěvek na moje webové stránky v tomto znění: „Milá paní Roberto, myslím, že se Vám nepodaří být stejně okouzlující autorsky, jako jste okouzlující fyzicky. Kdyby se Vám to totiž povedlo, byla byste největší spisovatelkou všech dob. I tak jste dost talentováná a je dobře, že tento talent skapal tiskařskou černí na tolik stran tolika knih. Přeju vše dobré.“

úterý 13. 2. 2007

Ačkoliv jsme dnes úplně sami (Adam s Inkou tráví jarní prázdniny v Tatrách a Špemek pozval Alici i s Puclíkem na dva dny do romantického hotýlku na Šumavu), Honza vylézá z brlohu a poctí mě svojí přítomností.

Po večeři, kávě a cigaretě se zvedne, donese mi povadlou růžičku a papírovou ozdobnou tašku a tváří se přitom velice významně. Aspoň jinak si jeho výraz nedokážu vysvětlit.

„Proč ta růže uvadá?“ udělám narážku na moji oblíbenou píseň od Vladimíra Mišíka, kde růže uvadají, protože je daruje lhář.

Honza otázku ignoruje a popřeje mi hezkého Valentýna.

„Valentýn je až zítra.“

„Chtěl jsem se vyvarovat obvinění, že jsem na to zapomněl, a koupil n ěco po cestě domů na pumpě.“

Mrknu do taštičky a je mi jasné, že tohle tedy na pumpě určitě nekoupil. „Zbláznil ses?“

„Ne. Jen chci, aby sis konečně přestala stěžovat, že se dost nesnažím.“

„Ale proč zrovna kukuřici, proboha?“

„Máš ji ráda,“ odvětí poťouchle.

„K jídlu!“

„Takže zase blbě, co?!“ uráží se Honza, „tobě se člověk nikdy nezavděčí!“

Na důkaz ocenění dobrého úmyslu se odcházím nasoukat do bílých kytičkovaných punčocháčů sahajících až nad prsa, s ramínky a otvory v oblasti genitálií, a zbytek večera v nich souložím střídavě s Honzou a vibrátorem ve tvaru kukuřičného klasu. Zajímalo by mě, kolikrát za noc se v hrobě obrátil chudák Svatý Valentýn.

Středa 14. 2. 2007

Odpoledne se vrací Alice, strčí mi Puclíka mezi dveřmi a rozjásaně zvěstuje, že s Přemkem jedou oslavit Valentýna do kina a pak jdou je ště na večeři.

Kino a večeře. začervenám se při vzpomínce na našeho Valentýna. A to měl Honza pořád řeči, že jsem holku blbě vychovala.

„Pozveš me dnes večer zase na kukuřici? V našem veku bychom měli zít zdravě…“ přichází mi sms od Honzy.

Že by naše manželství mělo naději chytit druhý dech ?

čtvrtek 15. 2. 2007

Čekala jsem na Honzu do tří do rána, ale z důvodu údajné neodkladné práce se zavřel dole ve studiu a do ložnice vklouzl až bůhvíkdy. Když jsem v sedm vstávala, zamumlal, že včera makal jak šroub a bere si dovolenou. Moje zvrácená mysl mi okamžitě nabídla obrázek manžela přišroubovaného k majitelce Hondy Civic jak maká a maká. Brrr!

A ještě ke všemu už přiletěl Dušan! Máti si ho naštěstí šetří prozatím jen pro sebe, dnes bych druhé housle nezvládla. Zato plačka na funuse by mi šla skvěle.

„.a ještě mi dovezl takový překrásný voálový šál,“ brebentí máti do telefonu v jakémsi frenetickém vytržení.

Znovu mě napadá, jestli je možné, aby i v tomto případě šlo pouze o běžný a vcelku nevinný oidipáček

. Anebo je jenom mně podezřelé, že čtyřicetiletý stále svobodný synek přiletí za maminkou z Austrálie do Česka oslavit svátek zamilovaných?

Odpoledne vezmu na procházku vnoučka, který mi velkoryse odpouští, že jsem zapomněla staré pečivo pro kachny. Tento odpustek mě ovšem stojí hodinový sběr štěrku podél řeky a následné trnutí strachy, když balancuji s Puclíkem na příkrém břehu, aby mohl pěkně v klidu, po jednom, tu fůru šutrů naházet do vody.

Vůbec poprvé si dávám do spojitosti svoje trable se stojatou vodou a Puclíkovu náruživost stále jakoukoliv klidnou vodní hladinu čeřit. Že by se mi ten prcek snažil naznačit, jak se to má dělat? Nepodléhat, nepodvolovat se, čeřit a zase čeřit?

pátek 16. 2. 2007

Rozhodnu se (na základě vnoučkova příkladu) čeřit. Jako první krok je nutno odložit klapky, co mám už několik dní zase dobrovolně na očích. Tohle nikam nevede, vím to. Čas od času přistoupím na jakýsi klidový režim, zapnu v sobě autopilota, kterého naprogramoval Honza, a nechám se unášet kamkoliv bez ohledu na svá přání, potřeby, vlastní vůli. Uvnitř hrudníku se mi pak rozleze takový divný pocit prázdnoty, jako by mě někdo bezbolestně vykuchal.

Jsem dospělá, svéprávná žena, napsala jsem dvacet knih, kter ých se dohromady prodalo n ěco přes čtvrt milionu výtisků, víc jak polovinu svého života jsem bez nároku na odměnu pečovala o domácnost i manžela, s jehož minimálním přispěním jsem přivedla na svět a vychovala dvě děti. Proč se mám pořád bezvýhradně podřizovat chlapovi, který nedokázal ani zlomek téhož? Jenom proto, že je to chlap? Jestli se domnívá, že na tohle jsem mu kdysi řekla „ano“, tak svůj souhlas beru zase zpět.

Abych s ním mohla dál žít, musím sjednat spravedlnost, vyrovnat poměr dávání a braní. Vycházet druhému ve všem a kdykoliv vstříc s přimhouřenýma očima a zaťatými zuby, to není předpoklad pro dobré manželství, ačkoliv pro masochistu by to mohl být učiněný ráj. Pro mě je to poprava sebeúcty.

Napadá mě skvělé řešení pro případ, že bych později už nenašla ta správná slova, vytisknu dnešní deníkový záznam a vložím ho do (Honzou) rozečteného Johna Irvinga Manželství do 158 liber, co leží na jeho nočním stolku.

Náhle na mě padá únava, natáhnu se oblečená na ustlané dvojlůžko a už v polospánku přemítám, do jaké váhové kategorie by Irving zařadil naše manželství. Do kategorie muší váhy ?

Usínám mimořádně bez alkoholu, prášku na spaní, bez převalování. a z teninké hranice mezi bděním a spánkem ke mně doléhá neslyšné „žbluňk“, „žbluňk“.

sobota 17. 2. 2007

Honza pochopitelně můj vzkaz ještě nečetl. Pro něho by byl zřejmě jistější vzkaz v láhvi než v knize, napadá mě poté, co kolem mě projde a zanechá za sebou odér rozkládajícího se alkoholu. Měla jsem za to, že včera hráli s Kraválem v jakémsi klubu, ale možná jsem se přeslechla a bylo to v sudu.

Na tradiční procházce s Puclíkem málem narazím do „svého“ zedníka. Vyměníme si pozdravy, úsměvy.

„My teď děláme tady,“ ukáže na dům s lešením, jako by se omlouval za svoji nepřítomnost v naší ulici.

Puclík se neobratně škrábe na hromadu písku v předzahrádce, tahám ho z ní dolů a zavadím přitom o

jakési latě, které se poskládají s tichým žuchnutím k zemi. Rozpačitě se omlouvám.

„To nic,“ mávne rukou můj dárce nezištných úsměvů a ptá se: „Máte jen tohle jedno ?“

Ačkoliv chápu, že má na mysli „jedno dítě“, a ne „jedno vnouče“, přikývnu. A tou malou lží sama sobě přiznávám, že mi na něm záleží více, než jsem doposud myslela.

neděle 18. 2. 2007

Brácha nás pozval do Moravské rychty na oběd.

Máti září jako by místo mejkapu použila fosforový pudr, otec bratrovi klade bezpočet otázek a ochotně naslouchá nezajímavým, rozvláčným odpovědím. Přemýšlím, kdy se mě naposledy zeptal na cokoliv jiného, než na to, kdy mu přijdu umýt okna, převléct povlečení či donesu domácí oběd.

„Minulý měsíc se nám na farmě narodilo šestnáct jehňat!“ pyšně praví bratr, aniž by opomněl zdůraznit cizinecký akcent. V Austrálii žije tři roky, předchozích třicet sedm žil tady!

„Šestnáct?!“ vykřikuje užasle máti. „To je úžasné!“

„Naprosto úžasné,“ hraju svůj houslový part, smířena s faktem, že tahle představení nikdy naštěstí nejsou o tom, že by se chov ovcí někde na jihu Austrálie v naší rodině cenil o tolik víc než psaní knih, ta představení jsou o tom, že synové se v naší rodině cení nesrovnatelně víc než dcery. Před patnácti dvaceti lety bych hned druhý den nakoupila třikrát tak velké stádo, jako má bratr, a trpělivě, marně a zakysle bych čekala na rodičovskou pochvalu. Teď čekám jen na satisfakci ve formě bankovek, které matka podstrčí bratrovi nenápadně pod stolem, aby mohl vyrovnat účet. Já si svoje účty (díky vám, milí čtenáři) platím sama.

Dvojnásobná satisfakce! Dnes Du šinka využil známé výhody „dětí“ z rozvrácených manželství a přijal peníze od obou rodičů!

úterý 20. 2. 2007

„Přihlásila jsem Puclíka do školky!“ sdělila mi zvesela odpoledne Alice. „Už tě nebudu tolik zatěžovat.“

Chápu ji. Je dospělá. A dospělá by mělo jít ruku v ruce s pojmy jako samostatná a nezávislá. Jenže proč mám kvůli její nezávislosti přijít o svoji záchrannou bójku?!

„Od kdy?“ ptám se s jediným cílem, nerozbrečet se.

„Až od dalšího školního roku. dřív to nejde, je ještě malej. „ odpovídá, jako by se omlouvala.

A já rychle počítám: Mám ještě sedm měsíců na to, abych si našla jinou bójku!

středa 21. 2. 2007

Honza stále ještě nečetl můj vzkaz! Kdybych ho do knihy sama nevlo žila, pojala bych ji ž patrně podezření, zda se nejedná pouze o účelovou maketu, jaké používají v prodejnách nábytku k vyvolání pocitu zabydlenosti u zákazníků. Tipuji, že mnozí váhavější zákazníci tráví v těchto prodejnách výběrem pohovky či sedačky vice času, než můj muž doma, což by právě mohla maskovat tu a tam vyměněná

atrapa knihy na nočním stolku. Jenže Irving je pravý, manžel sice falešný až běda, ale instalováním maket by se rozhodně kvůli mně neobtěžoval. Včera se dokonce ani neobtěžoval zmínit, že nebude v noci doma. Do časných ranních hodin jsem kontrolovala parkoviště před domem jak dobře placený vrátný.

Napadá mě, jestli to není běžný jev, který jenom já přeceňuji, jestli náhodou každý vztah po pětadvaceti letech nepřipomíná vyjedenou lednici před velkým nákupem. Kečup, hořčice, máslo a sklenice s okurkami. Nic, na co by měl člověk chuť, ale s trochou dobré vůle se tak dá ještě nějaký čas přežít. Hlady neumřete.

Strádám citovým hladem, neumřu. ale neměla bych přece jen už konečně něco chutného nakoupit?

Co bych to nepřiznala, záměrně jsem dnes vzala Puclíka na procházku do míst, kde bývám zasypávána pozorností a úsměvy. Musela jsem si ověřit, zda nejsem vzduch pro všechny lidi nad dva a půl roku.

Zedník přeručkoval po lešení a obratně seskočil, což Puclík lakonicky ohodnotil: „Jako opička. „

„Dívali jsme se včera na film o gorile, „ ještě o něco jsem „vylepšila“ vnukovo prohlášení.

„Jo, kolemjdoucí si mě často pletou s opicí, jedna dobrotivá stařenka mi včera dokonce hodila ban án,“ vtipně sekundoval zedník a pak se na mě pozorně zadíval: „Máte úplně lesklý oči, něco na vás asi leze.“

(Na okamžik si přeji, aby to byl on. Ale od adepta na n áhradní bójku čekám mnohem víc, pingpongový míček plovoucí po hladině ještě nikdy nikoho nezachránil.)

čtvrtek 22. 2. 2007

Honza hledá řidičák. Slídí po celém bytě a sleduje mě krvelačným pohledem, jako by mě obviňoval, že jsem mu ho někam schovala. Následně mě obviní (nahlas), že dostatečně nespolupracuji při hledání.

„Za hodinu mám být na schůzce se zájemcem o rodinný penzion. skvělá provize, ale je to za Pohořelicemi, bez papírů nejedu.“ praví výhružně, jako bych já na jeho obchodu měla nějaký profit.

„Tak nejezdi,“ usmívám se.

„Vidím, že se dobře bavíš,“ odsekne, protřepe knihu Johna Irvinga a takřka štítivě zvedne můj vzkaz. „Co to je?“

„Přečti si to,“ zaprosím.

„Proč?“

„Možná mě budeš líp chápat.“

„Myslím, že tě chápu dostatečně. Zas se chceš hádat!“

„Nechci se hádat!“

Se zjevnou nevolí si čte můj deníkový zápisek a já mezitím najdu jeho řidičák v zadní kapse džínsů, které před mými zraky sám už nejmíň třikrát prohledal. Potřebuje mě skoro ke všemu, za čas mu budu utírat i zadek.

Potřebuji já jeho?, uvažuji.

Ano. Bohužel ano. Potřebuji, aby mě miloval. Všechno ostatní hravě zvládnu sama.

„Co ty na to?“ žádám odpověď výměnou za nalezený řidičský průkaz.

„Co bys jako chtěla slyšet?“

Že ti je taky líto, jak žijeme, že se pokusíš znovu získat moji důvěru, že spolu budeme trávit čas někdy jako dobří přátelé, někdy jako milenci, ale nikdy jako dva cizí lidé vedle sebe., běží mi hlavou. Místo toho řeknu: „Tvůj názor.“

„Já nejsem spisovatel!“ upozorní mě škodolibě, jako by spisovatelé měli na názory monopol, vyškubne mi z ruky řidičák a je pryč.

Zájemce o penzion se proměnil v kupujícího, můj protivný manžel v oslnivého. Bylo co slavit! Přitáhl dvě láhve šampaňského a vaničku čerstvých jahod, rozjařeně naléval a přiťukával si, zdlouhavě mi

popisoval každý obchodnický tah a trik, k těm oblíbenějším se i několikrát vracel.

Škoda jen, že k mému vzkazu se už nevrátil. Mohla jsem mít co slavit i já.

sobota 24. 2. 2007

Máti štká do telefonu, jako by bratr zemřel nikoliv odcestoval. Oplakává ho takhle každý půlrok, přijde mi to poněkud monotematické. Spíš bych pochopila, kdyby plakala nad tím, kolik ji zase jeho návštěva stála.

Mě například stála čtyřicet tisíc, které si přišel vypůjčit k těm minulým šedesáti. Prý aby se to lépe pamatovalo. Osobn ě nevěřím, že existuje cifra, kter á by byla dostat ečně kulaťoučká, aby se dokut álela zpátky ke mně. Tajně bratra podezřívám, že do Austrálie prchl před svými věřiteli. Poslední věřitel, který dělá čest svému označení a skutečně bratrovi věří, je matka.

„Ale sluší mu to, viď?“ ujišťuje se poněkolikáté. „On v té cizině tak zmužněl a vyspěl.“

„Mami, je mu čtyřicet!“

„Chlapi jsou tak trochu děti pořád,“ ohradí se.

„Sám by měl mít děti.“

„Prosím tě, Dušinka a děti!“ odfrkne pohoršené.

Je zvláštní, že ovce jí nevadí, napadá mě a máti se zasní: „Dušinka byl od narození výjimečná osobnost. On se nehodí pro takový ten obyčejný, přízemní život.“

V tu chvíli jsem nesmírně vděčná za svůj obyčejný, přízemní život matky, babičky a spisovatelky. Musím si to častěji připomínat! Taky jsem mohla být plešatá, bezdětná, chovat ovce u protinožců a žít na dluh!

neděle 25. 2. 2007

Další z našich manželských televizních večírků. Mlčky se díváme na film Den poté. Honza vypadá, že ho katastrofická vize budoucnosti zaujala, mně v hlavě běhají myšlenky chaoticky jak mravenci v nabouraném mraveništi, takže podrobnosti d ěje mi unikaj í. Zato souvislost s na ším životem ne. I v našem manželství nastala doba ledová, taky jsme špatně nakládali se zásobami (citu, tolerance, trpělivosti) a nešetrně se z nich snažili vytěžit co nejvíce hned v prvních letech, aniž bychom vytvářeli zásoby nové. Teď není z čeho těžit. Syndrom vyhoření nepostihuje jen příliš pracující jedince, vyhořet může i vztah. Obzvláště ten, kde planuly vášně, o jakých se většině lidí jen sní. Planuli jsme, vyhořeli, přišla doba ledová.

Čekám na závěrečné titulky, abych Honzovi sdělila výsledek svých úvah. Dívá se na mě, jako bych se pomátla.

„Přebujelá představivost. pro psaní asi dobrý, pro život zničující,“ utře mě nakonec.

„Tobě snad nepřijde náš vztah na bodu mrazu?“ snažím se mu dokázat, že na mých zjištěních cosi je, že třeba právě tudy vede cesta k nápravě. Jenže Honza nestojí o nápravu něčeho, co mu evidentně vyhovuje. „Jak by mohl být náš vztah na bodu mrazu, když ty seš pořád ve varu?“ ušklíbne se.

Než se stihnu podivit, ohradit nebo aspo ň urazit, vstoupí do pokoje Alice. Alice, kter á právě plane vášnivou láskou, nechci jí názorně předvádět, jakou podobu taková láska může mít po pětadvaceti letech, takže se pokusím zatvářit mile, spokojeně a radostně.

„Co je? Zase tě bolí ta osmička?“ ohodnotí můj úsměv. Zavrtím hlavou.

„Mám novinu!“ vyhrkne v zápětí.

„Jestli čekáš další nemanželský dítě, tak tě upozorňuju, že tenhle si tě vezme, i kdybych měl použít střelnou zbraň!“ zahučí Honza.

„Nečekám. A nebudeš muset!“ září Alice. „Myslím, že si mě vezme, aniž bys byl nucen prostřelit mu koleno.“

„Cože?“

„Přemek předělal svoji pracovnu na dětský pokoj a nabídl mi, abychom se k němu přestěhovali.“

„A nabídl ti taky sňatek?“ jízlivě se táže Honza.

Alici se v očích zalesknou slzy.

„Vzít si někoho je to nejsnadnější,“ rychle se jí zastanu. „Ale když chlap obětuje pracovnu, opravdu miluje. Po tobě jsem chtěla, jestli bys mi nepřenechal dvě poličky v tvé skříni, a remcals půl roku!“

„Kdybych věděl, že se do mě za to budeš teď navážet, tak bych ti je nedal vůbec!“ zavrčí Honza a odkráčí ze scény.

„Jak to s ním můžeš vydržet?“ nečekaně se ptá Alice.

„Čím dál tím obtížněji,“ přiznávám a ona mě obejme.

„Přemek takovej není, že ne?“

Strategicky zatajím, že rovněž její otec takový nebyl vždycky. Najednou mi přijde malá a zranitelná. Mám chuť posadit si ji na klín, vzít její hlavu do dlaní a houpat ji na kolenou, jak jsem to dělávala vždycky, když bývala nemocná. Ale ani značně přehnané iluze nejsou nemoc, dcera je dospělá, jen trochu nejistá z kroku do neznáma. Mojí povinností je neznámo přikrášlit, a ne ji strašit, že tam někde v dálce číhá bubák všednosti. A tak přikrášluji: „Kdepak. Přemek je fajn chlap, žádnej ubrblanej sobec, to se pozná.“

„Díky, mami!“ rozzáří se Alice. „Ale kdyby to přece jen nevyšlo, můžeme se vrátit domů, že jo?“

„ Kdykoliv.“

úterý 27. 2. 2007

Alice má dnes nákupní den, zabydluje hnízdečko lásky. Já musím naše rozpadající se hnízdo uklidit, nablýskat a vystlat duhovými peříčky, aby nebyla vidět ta fádní šedivá. Honza domluvil natáčení klipu Kudlanky bezbožné. V naší ložnici, v naší vaně, v naší posteli.

„To nemyslíš vážně! Nechci ve své posteli nějakou tvoji Kudlanku!“

„Je to herečka!“ zdůraznil Honza a neopomn ěl dodat, že já bohužel nejsem herečka, nýbrž hysterka.

S Puclíkem v patách šmejdím s hadrem, vysavačem a převlékám povlečení s vědomím, že večer ho budu muset převléci ještě jednou, protože mě nikdo nedonutí, abych ulehla do lůžkovin, kde se válela nějaká cizí ženská, ať si je to třeba držitelka Thálie.

V deset dopoledne se máme dle plánu přesunout k Iloně, která nám ochotně poskytla dočasný azyl. Ve dveřích se míjím s křiklavě odbarvenou blondýnkou v bílých kozačkách na vysokých jehlových podpatcích. Vsadila bych se, že ta hraje maximálně tak vzrušení u tyče v nočním baru, a je mi z toho všelijak. Proč Honza nenašel holku, která by mi byla aspoň trochu podobná? Zapomněl snad, že jsem to byla já? Jeho Kudlanka bezbožná?

Jedeme k Iloně. Puclík doufá, že budou doma děti. Já doufám v pravý opak, ale nakonec jsem ráda, že má čtrnáctiletá Anežka odeznívající chřipku, protože si ochotně bere Puclíka k sobě do pokojíku, a já mám chvíli klid.

„Tak co se děje?“ ptá se Ilona, které nikdy nic neujde, co ž by jistě ocenili u policie, ale mn ě její pozorovací talent a všetečnost nejsou právě vhod. Aspoň ne dnes. Když nahlas vyslovím to, co mi leží na mozku jak zlovolný nádor, bude to najednou mnohem reálnější, z nejistoty se stane podezření, z odcizení se stane samota.

„Ale. srazila jsem se ve dveřích s tou herečkou. Vypadala, že jde točit pornofilm a ne hudební klip,“ povídám nepřesvědčivě.

„Jestli máš pochybnosti, zajeď to omrknout. Puclíka pohlídáme, neboj.“

„To se mám chovat jako stíhačka?“

„V manželství máš na výběr jen dvě role. Stíhačku anebo Blběnu,“ povídá Ilona zkušeně.

Nevěřím jí. Nemůže to být přece tak zlé! Někde určitě existují lidé, kteří se milují, nelžou jeden druhému, nepodvádějí se a jsou spolu šťastní léta letoucí až do smrti.

„Nikam nejedu,“ říkám rozhodně.

„Fajn, Blběno,“ kývne Ilona a bez komentářů postaví vodu na kafe.

„Proč ty se vlastně pořád dokola vdáváš? Hledáš toho pravýho?“ ptám se a nechápu, jak to že mě tahle otázka napadla až teď, když Ilona je s třetím manželem -Vaškem už přes čtyři roky.

„Žádnej právej neexistuje. Já jen vím, že manžel se musí čas od času vyměnit. Chlapi jsou jak pneumatiky. Ty kvalitnější ti vydrží dýl, ty lagricový míň, ale celej život na jedněch gumách neodjezdíš, ani kdyby to byly ty nejlepší na světě. A zaparkovat v garáži, jen snít, čumět z okna a závidět těm, co ještě jezdí, to je fakt škoda. Život je krátkej.“

„Já asi jinýho chlapa nechci. To raději budu chodit pěšky. Pokoušela jsem si vedle sebe představit každýho mužskýho, co znám, a jasně jsem cítila, že ani s jedním by to nešlo. Většinu z nich bych nedokázala ani políbit, natož se s nimi vyspat, nebo nedejbože se s nimi ráno dokonce v jedné posteli probouzet. Já bych chtěla zpátky Honzu, jenže on už mě snad vůbec nevnímá.“

„Tak se na čas zdekuj,“ navrhne Ilona.

„A to mě jako podle tebe začne vnímat, jo? Když doma nebudu?“ opáčím pochybovačně.

„Ne, ale dojde mu, že tě dostatečně nevnímal, když jsi doma byla.“

Ilona trefila do černého na první zásah!, dochází mi geniálnost její rady. Proč jsem na to nepřišla sama, proč jsem se léta vyčerpávala střelbou, která míjela cíl? Jak to, ze jsem si vybrala život na bojišti místo pohodlné cesty ústupu do mírové zóny? Protože jsem Blběna?

Ne, kdepak, protože jsem Chytrá horákyně, co volí raději „žili—nežili spolu, milovali se—nemilovali“ než riziko jednoznačného „rozešli se“.

středa 28. 2. 2007

„Dopoledne jsem vezl knížky do Prahy do velkoskladu a představ si, vedle koho ležíš?!“ huláká do telefonu Fabián.

Vedle knih kterého autora by tak asi moje knihy mohly ležet, když to nakladatele tak rozparádilo?

„Nemám tušení,“ hlesnu.

„Ležíš vedle někoho, koho máš ráda.“

„Updike? Bukowski? Charms?“ hádám.

„Z českých.“ napovídá.

Nemůžu přijít na žádného českého autora, vedle kterého bych si s potěšením lehla. Zřejmě proto, že mě napadají samí muži, a já bych vedle sebe polo žila nejraději toho svého.

„Ležíš vedle Hercíkové,“ povídá Fabián.

Neležím, ještě ne, napadne mě morbidně. Ale možná že bych měla. A byl by klid.

Večer víno a zase víno. Hojně jím zaléváme šťastnou novinku! Honza přišel na původ iritujícího drnčení podběhu svého vozu a dokázal sám samotinký závadu odstranit, ačkoliv i v autorizovaném servisu na ni byli krátcí! Šikovný chlapec!

(Stačilo tam prý vstříknout trochu silikonu! Tento fakt mi skýtá naději, že pokud si též vypomohu silikonem, přestanu záhy i já manžela iritovat.)

čtvrtek 1. 3. 2007

Nehorázně velké množství vína nebezpečně zvedlo hladinu stojat é vody. Plácám se v ní jak umím a dávám setsakramentsky bacha, abych si do n í ještě ke všemu nenablila.

Zdařilo se nenablila.

pátek 2. 3. 2007

Problém se žaludeční nevolností přetrvává, přesněji řečeno, s každým shlédnutím klipu Kudlanky bezbožné se zhoršuje. Čtvrt století Kudlanku bezbožnou kapela mého muže ždímala, co to šlo, byla to jejich nosnice rekordmanka, a když se nedočkali zlatého vejce, tak z ní nakonec nechali uvařit aspoň řídkou polívku.

Polívkou budou hostit zítra večer kamarády na Šelepce, já získala výsadu ochutnávače. Mileráda bych se této výsady zřekla. Polívka je nemastná, neslaná. Odporná všehochuť.

„Tak co na ten klip říkáš?“ dychtivě vyzvídá Honza.

„Nemám slov.“

„Je to bomba, co?“

„To teda je.“ souhlasím. Je to bomba, kterou by měl co nejdřív někdo zneškodnit, než bude mít na svědomí kohokoliv s minimálním vkusem či uměleckým cítěním.

„Mám pro tebe překvapení,“ povídá Honza.

Bojím se, že už žádné další překvapení neunesu.

„Budeš nám dělat kmotru!“

„Jsem tvoje žena, nemůžu být zároveň i tvou kmotrou,“ pokouším se zachovat duchapřítomnost.

„Hlavně jsi poměrně známá spisovatelka, co shodou okolnost í napsala i text písně.“

„A další shodou okolností si tě i vzala, co?“

„Myslel jsem, že to budeš chápat jako čest.“ praví dotčeně. „Já bych to na tvém místě jako poctu rozhodně bral.“

To rozhodně, pomyslím si jízlivě. Už vidím Honzu jako jednoho z nejprodávanějších autorů v republice, jak výská blahem, že může křtít hudební klip kapely, co za svoji bezmála třicetiletou existenci vydal s přáteli zhruba šestnáct kusů cédéček.

„Já to tedy pokřtím, jestli chceš,“ vstřícně podávám prst. Jenže prst je málo. Honza chce celou ruku, tu ruku, co napsala dvacet úspěšných knih:,,Ale novinářům a televizi se o tom pro jistotu nezmíníš, že?“ poznamená sarkasticky.

„Propagaci zařizuje Fabián.“

„Tak proč si s novinářema tykáš a zveš je na whisky, když s nima nekamarádíš?!“

„Dobře, zkusím je tam pozvat.“

„Díky, hvězdo jasná, že jsi sestoupila z nebesk ých výšin a poctila svým leskem slávy nás, obyčejné smrtelníky,“ pitvoří se Honza. Prst i celá ruka nestačily. Třebaže dávám, co můžu, pořád chce víc. I kdybych se na kousíčky rozervala a házela mu je pod nohy jak okvětní plátky rudých růží, nebude mít dost. Kdysi taky žárlil, bylo to milé, lichotivé a místy dojemné. Žárlil z nejistoty, že pro mě není dost dobrým mužem. Teď žárlí, protože vedle mě není dost dobrým umělcem. A je to nesnesitelné.

„Proč tě tak štve, že já jsem si dokázala splnit svůj sen z mládí? Tenkrát jsi mi přece fandil. Proč mi ten úspěch prostě nepřeješ?“ beru ho proti své vůli za ruku tak, jak jsem ho odnepaměti brávala, když

trucoval. Už dlouhé měsíce, možná dokonce roky jsem tohle gesto neučinila a najednou se vrátilo samovolně jako vyléčený tik. „Nic mi nespadlo samo do klína, ty nejlíp víš, jak jsem se nadřela.“

„A já snad ne?!“

Ne, ty ne, vzpomenu si na všechny ty opilecké večírky, koncerty, co odehráli pod parou, na silácké řeči o debilech, kteří sedí v nahrávacích studiích, porotách pěveckých soutěží, rádiích, klubech, televizích. Honzovi to nepřipomenu, vidí to jinak, zkresleně, vždycky byl zvyklý vyhrávat s minimálním úsilím, jak už to u hýčkaných jedináčků bývá zvykem. Já dostala do vínku křestní jméno po otci, abych hned od začátku měla na paměti, že jsem rodiče značně zklamala, jelikož jsem se nenarodila jako kluk. Mě nevychovávali chválou jako Honzu, chválou, která člověka ukolébá v mylném pocitu, že mu svět leží u nohou. Mě s cejchem Roberta zadupávali do země, a tím mi kupodivu prokázali tu největší službu. Zbývaly mi totiž jen dvě možnosti: zahrabat se tot álně, anebo se vzepřít a prorazit. Jako trs trávy co vyroste v puklině asfaltu.

„Měla jsem prostě štěstí,“ shrnu svoje dvacetileté úsilí do banální věty, která jediná může Honzu ukonejšit. Hloupého Honzu, ve kterém jsem kdysi viděla oslnivě krásného, chrabrého prince s nadpřirozenými schopnostmi a ryzím charakterem. Ale to už je dávno. To jsem ještě nebyla Chytrá horákyně.

„Taky bych chtěl konečně trochu toho štěstí,“ zakňourá Hloupý Honza, co si po štěstí šlape, kudy chodí.

A tak ho aspoň obejmu. Obejmu ho jako manželka, Kudlanka, matka i kmotra v jedné osobě. Obejmu ho naléhavě a výmluvně, aby si vzpomněl na dobu, kdy mi stokrát denně děkoval za to, že jsem pro něj vším.

sobota 3. 3. 2007

Alice s Puclíkem už včera odjeli k Přemkovi na zkušební prodloužený víkend, jak dcera eufemisticky nazvala únos mojí jediné bójky.

Štěrbinami mezi žaluziemi mě chlípně šmíruje slunce, jsem vzhůru od šesti od rána, ačkoliv můžu celé dopoledne prospat, protože nemám co na práci. Popravdě: asi by se něco našlo, ale jsem líná i hledat, natož teprve pracovat.

Převaluji se, nespím, i když bych klidně mohla. Chybí mi ovšem ten klid. chybí mi Puclík. Generální zkouška na odloučení je pro mě už teď naprostým fiaskem. Strkám hlavu pod hladinu stojaté vody a žalostně vypouštím srdceryvné vzdechy jako bubliny.

Nechci být stejně příšerná jako moje máma, nechci si z Puclíka udělat své opičí miminko. Nechci Alici citově vydírat, aby mi ho nebrala. Chci aby byla šťastná, i kdybych měla nadobro klesnout ke dnu.

„Ty máš ale náladu!“ ucedí Honza nepřátelsky, když se vypotácím z ložnice. „To jsem netušil, že už mě nesnášíš natolik, že pro mě nejsi schopná udělat ani malou laskavost.“

Nechápavě na něho civím a teprve po chvíli mi dochází, že mluví o tom svém slavném křtu.

„Bolí mě hlava,“ zalžu, protože říct mu popravdě, že mě bolí srdce, jelikož nestíhá odčerpávat mohutné přívaly ničivé vody, považoval by mě za cvoka.

„Aha!“ významně povytáhne obočí. „Takže večer na Šelepku nejdeš?“

„Jistěže jdu,“ ohradím se nevzrušeně. Chlapi prý mají zhoršené periferní vidění. Honza ho patrně nemá vůbec. Vidí jen to jediné: sebe!

Rozhodnu se toto trpké zjištění a stesk po vnoučkovi zajíst dvěma rohypnoly a spláchnout vychlazenou dvanáctkou. Takto vyzbrojena se znovu zakutám do duchen.

Ze studny zapomnění mě vytáhne až Honza: „Neměla by ses už náhodou připravovat?“

„Kolik je?“ zívnu.

„Půl šesté. já jedu, tak za hodinku nejpozději bys měla dorazit taky.“

On mě dorazil už teď. Dodneška jsem si bláhově namlouvala, že jezdíme každý zvlášť, protože mívám na starost Puclíka. Až teď vidím, že jezdíme zvlášť, protože tak i žijeme.

Chvátám pod sprchu, zarputile se drhnu do růžova, jako bych chtěla smýt všechny černé myšlenky. Jako bych si chtěla vymýt mozek.

Přesně za padesát sedm minut parkuji před Šelepkou a naposledy na sebe mrknu do zpětného zrcátka. Na pravé tváři mám ještě stále otlak od polštáře připomínající vyrážku. Asi nebudu sama, po shlédnutí klipu se určitě v sále osype kde kdo.

„Kudlance přeji, aby nesežrala vás, ale abyste ji žrali vy všichni fanouškové skupiny Kravál!“ zvolám do mikrofonu předem připravenou repliku, polejů šampaňským DVD, pořádně si přihnu z láhve, aby úsměvy, které házím do čoček objektivů, získaly něco třpytu a lesku. Celý večer jsem milá, vstřícná a zábavná: culím se jak dement, culím se dokonce i na údajnou herečku, která sedá postupně na klín všem členům kapely včetně mého muže, a když lezu na záchod, ochotně mezi dveřmi věnuji jakémusi dotěrnému chlápkovi autogram na ušmudlanou účtenku, aby mě Honza nezpražil, že jsem nafoukaná. Leč všechna tato bezpečnostní opatření byla nedostatečná. Jen co za námi zapadly dveře domova, zpraží mě stejně: „To ses musela celej večer tak předvádět? Ty bys holt neunesla, kdybys nebyla středem pozornosti, co?“

Nehoráznost tohoto obvinění mi vhání krev do tváří a postupně zaplavuje i mozek: „Dělala jsem to kvůli tobě!“

„Prosím tě, pokud budeš chtít něco příště udělat kvůli mně, tak se nechovej jak obstaro žní kurva, to fakt nesnáším,“ ucedí bohorovně.

„Vypadni!“ zaječím a hlasitě se rozvzlykám. Štkám jak smyslů zbavená. Tisíckrát si můžu opakovat, že se mi nic tak strašného neděje. Lidem umírají děti, přicházejí o majetek, o zrak, o nohy. Opakuji si, že moje stojatá voda je nic proti monzumovým dešťům a tsunami, že já mám krásný život, mám zdravé děti, úžasného vnoučka, skvělou kariéru, všechny končetiny a smysly v pořádku, na kontě za číslicí dost nul, abych si mohla dopřát, co se mi zlíbí. Opakuji si, že je naprostá zhovadilost hroutit se kvůli té jediné nule, která mi přebývá, nule, která charakterizuje můj milostný život. A přesto se kvůli ní hroutím, potápím a utápím se v ní. Nedokážu vztek, ponížení a bezmoc udržet v sobě, dusím se, plivu kalnou vodu po Honzovi prostřednictvím textových zpráv. Oplácí mi tímtéž zespodu ze studia.

Jsme od sebe vzdáleni pár desítek metrů a hádáme se přes satelit, dochází mi paradoxnost situace. A ještě ke všemu nám to jde mnohem líp než z očí do očí! Vážíme slova. Šetříme jimi.

Aby to nepřišlo moc draho?, ušklibuju se. Sotva by nás už hádky mohly přijít dráž!

„Mas pravdu,“ píše nečekaně Honza.

Nemůžu tomu uvěřit. Čtu ta dvě slova několikrát dokola a pak z nejzazšího koutečku duše vytáhnu pomuchlanou bílou vlajku a odpovídám: „Nechci mít pravdu! Chci milujícího muže, co by me na rukou nosil, co by pro mě špachtličkou seskraboval modréz nebe. A ideální by bylo, kdyby se jmenoval Jan. Jan Sladký.“ „Můžu nahoru?“ přichází odpověď.

Milujeme se. Milujeme se, jako by to bylo poprvé.

Nebo spíš naposledy?

neděle 4. 3. 2007

„Dlouho ses tady neukázala,“ rozmrzele mě vítá otec a nakukuje do rendlíků.

„Kachna, červený zelí, bramborovej knedlík,“ povídám a strkám oběd do mikrovlnky.

„To mně zase bude těžko!“

„Tak to nejez.“

„Kousek snad snesu,“ praví otec vstřícně a bez mrknutí oka spořádá půl kachny se dvěma porcemi zelí a knedlíků, aniž by jídlo pochválil nebo aspoň poděkoval. Nakonec je těžko mně.

Manželské příměří trvá, i když moje bílá vlajka visí poněkud schlíple. Už nemám sílu na nové začátky, na nové výstupy a propady. Válím se vedle Honzy na sedačce, tupě konzumuji vesměs nudné televizní pořady, prolévám se červeným vínem jak důchodci urologickým čajem a toužím po tom stejném, po čem prahne můj muž, po klidu.

úterý 6. 3. 2007

Trpím těžkými abstinenčními příznaky. Moje mateřské pudy, city a instinkty již několik dní nenacházejí vhodný objekt, na který by se dalo zacílit. Napadá mě cosi jako metadonový program. Listuji encyklopedií psů.

„Co takhle čivava?“ ptám se Honzy. „Vejde se i do kabaelky.“

„A co takhle rovnou křeček? Vejde se i do kapsy.“ pitvoří se Honza, který nechtěl před lety oživit naše soužití miminkem, a teď ho nechce oživit ani čtyřnohou náhražkou téhož. Začínám mít dojem, že už ho dráždí i ta moje omšelá mírová vlajka. Pravděpodobně by ji nejraději serval a narval mi ji do pusy, aby měl už konečně ode mě pokoj.

Zítra se vrací Alice s Puclíkem!

středa 7. 3. 2007

Vrátili se, aby mi sdělili, že následujícího dne odcházejí nadobro. Hladina stojat é vody se nade mnou zlověstně zavírá, tisknu se k bójce, zasypávám ji polibky, čichám k vláskům, loučím se s ní. Dva roky jsem Puclíkovi dělala plnohodnotnou (byť jen náhradní) mámu, jak se teď najednou ze dne na den převtělit do babičky?

Povedlo se! Po sedmičce tullamorky a dvou krabičkách cigaret vskutku vypadám jak stará bába!

čtvrtek 8. 3. 2007

V devět ráno parkuje před domem dodávka, jež během hodiny dokáže pozřít většinu Aliciných a Puclíkových věcí. Žalostně vybílený dětský pokojíček zvládnu zaplnit hračkami, dětskými záclonkami a ozdůbkami raz dva. Čím ale vyplnit volný čas, který se přede mnou rozprostírá v celé své hrůze jako oceán? Oceán stojaté vody.

„Díky, mami,“ objímá mě Alice a naštěstí taky brečí, takže nemusím svoje slzy a opuchlý nos nijak maskovat. „Díky za všechno. A tady máš malej dárek k MDŽ, podle mě by tě měli zvolit ženou století.“

Vzlykám a dochází mi, že jsem právě přišla o jedinou bytost z naší rodiny, která se mnou aspoň občas komunikovala. Adam je somnambulně zahleděný do Inky a reaguje pouze na její hlas, podobně jako delfíni reagují na vysokofrekvenční pískot. Honza je zcela totožně zahleděný do sebe. A já? Jsem snad ode dneška odsouzena už jen apaticky čumět do své stojaté vody a čekat, jestli ke mně sama od sebe nepřiplave nějaká další bójka?

„Nepřeháníš to?“ osopí se na mě Honza večer, když posmrkuji u televizní obrazovky a posté listuji

fotoalbem, které jsem dostala od Alice. Puclík v porodnici, Puclík v zavinovačce v mé náruči, Puclík ve vaně a moje ruka mydlící mu bříško, Puclík v dětské židličce s potěšením konzumující nožičku párku, Puclík na mém klíně, Puclík se mnou na parníku, na koníčkách, v zoologické zahradě. Puclík, Puclík, Puclík.

Puclík, Puclík, Puclík. dlouho do noci si prohlížím nejkrásnější dárek mého života.

pondělí 12. 3. 2007

Od osudného čtvrtku jsem nevstala z postele. Úspěšně předstírám chřipku. Převážně sama před sebou, ostatní obecenstvo se nedostavuje, jen domem občas někdo z nich proběhne. Adam spává u Inky s obdivuhodným souhlasem jejích rodičů, Honza spává ve studiu s nevysloveným souhlasem mým.

Opravdu by někdo zaregistroval, kdybych zmizela? Nebo by si mé nepřítomnosti všimli, až když by jejich skříně zely prázdnotou a halda špinavého prádla by se dala sama do pohybu jak sněhová lavina?

Nenastal náhodou právě nyní ten správný čas vyzkoušet Iloninu radu?, pt ám se sama sebe chrab ře. A stejně chrabře si i odpovídám: Ano, nastal. Doma už mě nic nedrží. Doma už se nemám čeho držet. Moje bójka zakotvila v nov ém rodinném přístavu a já jen doufám, že se bude na vlnách Alicina štěstí spokojeně pohupovat až do dospělosti.

Podivně lehce vleču napěchovanou cestovní tašku, krabici s knihami a notebook k autu. A podivně lehce odjíždím. Jediní dva lidé, se kterými se díky šťastné souhře okolností loučím, jsou sympatický popelář a „můj“ zedník. Když jednoho po druhém míjím, laškovně jim zamávám z okénka vozu. Oba mi oplácejí tímtéž.

úterý 13. 3. 2007

„Udělala jsem to!“ volám Iloně po dvanáctihodinovém vyčerpávajícím spánku.

„Našla sis milence?“ ptá se dychtivě.

„Odešla jsem.“

„Ke komu?“

„Odešla jsem od Honzy!“

„Nic jsem tě nenaučila,“ povzdechne si Ilona. „Neodchází se od chlapa, protože ho nemiluješ! Odchází se k chlapovi, kterýho miluješ! Anebo vám to aspoň skvěle klape v posteli.“

„Ty jsi mi říkala, že když doma nebudu, všimne si toho.“ málem se rozbrečím.

„Jo. to jo. Na to, aby manžel poznal, že mu žena schází, stačí, když odletí na dvoutýdenní dovolenou do Egypta. Nemusí kvůli tomu hned volat stěhováky.“

„Takže jsem to zvorala,“ povzdechnu si.

„Ale ne, chlácholí mě Ilona. „Ne tak úplně. Honza určitě nepatří k těm týpkům, co by se manželky rádi zbavili a žijí s ní jen proto, že na to, aby ji zamordovali a zakopali na zahrad ě, nemají dost odvahy. Honzovi budeš chybět, neboj se.“

Nutím se do siláckého tónu: „Doufám, že mu začnu chybět brzy. Zatím jsem v hotelu. Dva tácy za noc, tady dlouho být nemůžu.“

„Dva tisíce za noc?! Zbláznila ses? Za dva litry měsíčně bych ti vyklidila svůj šicí kumbál!“ oboří se na mě Ilona, poněvadž mi stále nemůže odpustit finanční bezstarostnost. Moji první knihu kdysi dokonce obrečela. A desátou, která konečně přinesla i úspěch a slušné peníze, brala jako zradu, jako bych

vystoupila z naší společné lodi a ji zanechala napospas větrné bouři.

Taky prý klidně mohla zpívat, malovat nebo vyrábět keramiku, ale život ji semlel, nikdy neměla kliku jako já. Co já vím, neměla ani píli, ctižádost, trpělivost a pokoru. Ale ani deprese.

Naštěstí však vždycky měla optimismus, lehkovážnost a nadhled. Životní postoje, co mi chybějí, a proto je chodím načerpat k ní. Ilona s nimi nijak neskrblí a za to ji mám moc ráda, navzdory tomu, že (jak sama často přiznává) mi příšerně závidí.

„Nebo sis za takový prachy mohla najmout Ukrajince, aby mu dali na budku! Třeba by se mu taky rozbřesklo a přišlo by tě to v konečném součtu mnohem levněji!“ ucedí nechápavě. Nemůže mě chápat a nemůže mi pomoci. Vlastně ani nevím, proč jsem jí volala. Protože mě od včerejška nikdo nepostrádal? Protože nemám komu jinému zavolat? Odkdy se moje osamělost přelila v bezohlednost? Anebo snad není bezohlednost líčit ženské, co tři roky marně touží po kožené bundě, maso kupuje jen na neděli a před výplatou vrací láhve, aby měla na svačiny pro děti, že hodlám denně sázet dva tisíce na ztracenou lásku s minimální pravděpodobností výhry?

Stmívá se. Celý den jsem neopustila hotelový pokoj, nejím, napájím se vlažnou chlorovanou vodou z kohoutku a němý mobil mě pálí v ruce. Honza nevolá, Adamovi jsem už dopoledne poslala sms, že odjíždím na propagační turné s Dvacítkou. Odpověděl mi: „OK.“

Kéž by, říkám si. Kéž by všechno bylo zase OK.

V noci přichází textovka od Alice, která mě prosí, jestli bych k nim občas nepřišla pohlídat Puclíka, protože jinak by prý asi brzy vyletěla ze školy.

Moje bójka je opět na obzoru! Halelujá!

středa 14. 3. 2007

„Kde pořád vězíš?“ ozývá se ráno Honzův nevrlý hlas z mobilu a mně srdce radostně poskočí, aby mohlo hned vzápětí dopadnout tvrdě na zem. „Včera jsem si musel ohřát lečo z konzervy, nenechala jsi mi doma ani večeři.“

Nenechala jsem ti doma sebe!, chce se mi ječet. A zase mě zabolí, co všechno čas dokáže udělat s milenci, kteří v době počátku společného soužití nechávali jeden druhému v lednici poslední řízek, kus salámu anebo zákusek tak dlouho, až se jídlo zkazilo a muselo se vyhodit. S milenci, kteří si během ročního odloučení z důvodu povinné vojenské služby psali mnohastránkové dopisy denně, dokonce provozovali něco tak neuvěřitelně romantického a důvěrného, jako je listovní sex. Dopisy s červeným puntíkem pod poštovní známkou otevírat jen o samotě!, zněl předem dohodnutý manuál. Na to, jak naložit s erotickými řádky uvnitř, už jsme manuál nepotřebovali, šlo to samo.

Je vůbec možné smířit se s tím, že dnes se ode mě očekávají už jen milostné dopisy typu: Večeři máš v troubě?

Pochopil by Honza, kdybych mu nechala vzkaz: Naše manželství je v troubě? Nešel by ho tam nakonec hledat?

„Budeš se o sebe muset nějaký čas postarat sám,“ povzdechnu unaven ě.

„Co myslíš tím nějaký čas?!“ utrhne se na mě.

„Jsem v hotelu.“

„Jo, jasně. už si vzpomínám. zase nějaký zatracený turné.“

„Žádný turné. To byla výmluva pro Adama pro případ, že by ti konečně došlo, jak se věci mají.“

„A jak se mají?!“ zahučí.

„Odešla jsem od tebe. Prozatím na zkoušku,“ objasňuji odhodlaně.

„A co chceš jako zkoušet? Moji trpělivost?“ vybuchne a típne mobil.

Přílivová vlna mě zalije tak nečekaně, že zoufale lapám po dechu, na prsou mě tlačí nedostatek kyslíku i náhlá opuštěnost, přebytečnost a marnost celo životních obětí. Voda mi máčí tváře, dvěma pramínky mi

stéká až na bradu, kde se slévá v čurůček připomínající kozí bradku, valí se mi z očí, z nosu. Valí se nečekaně, aby se po chvíli zklidnila vyčerpáním a zlověstně se nade mnou zatáhla jak letní obloha před bouří. Jedině utonutí by mi přineslo úlevu, znovu mě napadá a bezmyšlenkovitě hrábnu po klíčích od auta. Přes slzy nevidím na cestu, ale to je momentálně spíš předností než na závadu věci. Autem se sjíždí do řeky snáz poslepu. Zavřu oči a vzpomenu si na Puclíka.

Není to pud sebezáchovy, co mě donutí, abych se vzchopila a vzpamatovala. Je to láska. Brzdím, zastavuji u krajnice, zapínám výstražné blikače, zapaluji si cigaretu, pouštím rádio a moji teorii okamžitě ztvrzuje Janek Ledecký. Jenom láska nás drží nad vodou, zpívá mi z duše.

Jenom láska mě vždycky držívala nad vodou, ano je to tak. Jenže bohužel tuhle schopnost má pouze láska partnerská. Láska dětí, vnoučat, ani zpětná láska k nim mě trvale nadnášet nedokáže, maximálně mi pokaždé na čas vypomůže, abych nabrala sil, podobně jako bójka poskytne oddech vyčerpanému plavci. Honza, to byl můj pohodlný a bezpečný nafukovací člun, moje plavidlo, v kterém jsem si blaženě hověla. Kormidloval náš život, kam se mu zachtělo, unášel mě svým směrem, plul rychlostí, která vyhovovala jemu. Napovídal mi, co si mám myslet, co mám cítit, a já vše opakovala jak ozvěna, přestože jsem třeba právě cítila pravý opak. Nechávala jsem se nadnášet a kolébat v představě, že když splním každé Honzovo přání, začne se pídit po těch mých a bude je plnit se školáckým nasazením jak pionýři stezku odvahy. Avšak člun se proměnil v kámen, jakmile má přání zaslechl, zavěsil se mi na krk a začal mě den po dni stále víc stahovat ke dnu.

A teď, když je můj balvan konečně z dohledu, nesmím promarnit šanci odrazit se od dna a naučit se konečně plavat, jen proto že si přeji, aby se přetransformoval zpátky v měkoučký člun. Utopit se přece můžu kdykoliv jindy!

Znovu nastartuji, volant svírám křečovitě jak šprudlení žebříku v nebezpečných výškách, jedu sotva padesát a rozhlížím se, jestli na mě někde nemrkne poutač realitní kanceláře jak boží oko.

Mrknul.

A neuběhne ani dvacet minut a už znám minimálně dvě adresy svého nového potencionálního domova.

„Ten byt na Dvořákové vám můžu ukázat hned, mám už na dnešek s majitelem sjednanou prohlídku.“ povídá mladá hezká kudrnatá chemická zrzka. „Pokud chcete, můžete se svézt se mnou, po prohlídce se stejně hned vracím zpátky do kanceláře.“ nabídne mi mile.

Když nasedám do její Hondy Civic, mám dojem, že mi někdo vyoperoval kolena a nahradil je dvěma šufánky huspeniny. A mám ji!, říkám si. Je to tak jasné, shodná profese, vyhovující věk a to auto, to už je snad přímo důkaz doličný!

„Můj manžel má taky realitku,“ poněkud stupidně zahajuji pátraní. „Tedy bývalý manžel,“ opravuji se, ale je mi trapně, že té milé dívce lžu jen proto, že ji značka jejího vozu zařadila mezi podezřelé, a tak opravuji opravu na „skoro bývalý“. „Neznáte ho náhodou?“

„Neznám,“ usměje se dívka. „Ale vás ano. Mám doma všechny vaše knížky.“

Kurz plavání nezačal zrovna špatně, pomyslím si vděčně, rozhodnutá udělat téhle dívce kšeft stůj co stůj na revanš za to, že se s mým mužem nezapletla. Kdyby se podobně zachovaly všechny, měla bych možná po starostech.

čtvrtek 15. 3. 2007

Honza se od včerejška neozval. Snažím se sundat z krku obojek s obeliskem a naučit se proplouvat stojatou vodou bez nutkavé myšlenky na sebevraždu, bez úzkostí, neschopnosti se pořádně najíst anebo usnout. Tak nějak normálně proplouvat životem. Normálně jako ostatní lidé středního věku, vděční, že je nepotkalo nic tragického, a smíření, že už je nepotká nic úžasného.

„Ruším tu prohlídku v Bílovicích, už jsem se rozhodla.“ volám do realitní kanceláře.

„Centrum, že?“ tipuje logicky zrzka.

„Ne, ty Bílovice.“

„Jistě. je to novostavba. ale možná byste se měla přece jen podívat dovnitř.“ nabádá mě poctivě. Je tak sympatická, že bych ji Honzovi za jiných okolností moc přála. Těmi jinými okolnostmi myslím de facto jinou manželku než mě, manželku, která by si zasloužila být podváděná. Zlou megeru, co neuklízí, nevaří, rezignuje na svůj zevnějšek, bezohledně se cpe sladkým a svaluje svou tloušťku na porody, hormonální antikoncepci, těžké kosti a zadržování vody v těle. Prostě pravý opak mě!

„Já včera omrkla ten barák zvenku a beru to.“ trvám na svém.

Zrzka reaguje, jako by byty bez př edchozí prohlídky pronajímala jak na běžícím pásu, nevtíravě a taktně: „Chápu, příroda je tam opravdu krásná.“

„To taky,“ připouštím. Ale hlavně je to blízko přístaviště, kde jsem kotvila spoustu let.

Od pondělí budu mít svůj byt, sice pronajatý, ale víc svůj, než všechna moje předchozí bydlení! Ještě nikdy jsem neměla svůj byt, vždycky jsem bydlela u někoho. U rodičů, pak v bytě Honzovy babičky, v domě, který jsme za peníze z prodeje babiččina bytu po její smrti zakoupili a ve kterém jsem se nikdy nezabydlela natolik, abych například vlastnila klíče od Honzova kumbálu. A nic na tom nezměnila ani skutečnost, že jsem sama splatila celou hypotéku, kterou jsme si před patnácti lety vzali na rekonstrukci domu a přístavbu podkroví.

Prostě od pondělí budu mít svůj byt. Nikdo mi nebude mluvit do toho, kam postavím stojan na časopisy, jaký koupím koberec, kterým směrem mám sklápět žaluzie v kuchyni, nikdo mi nebude předhazovat, že v lednici už zase nic není, zatímco v ložnici je plno prádla na žehlení, nikdo mi nebude vytýkat, že bych měla častěji umývat okna a nenechávat svých pět párů bot v předsíni…

pátek 16. 3. 2007

Včerejší euforie je ta tam. Zjišťuji, že bych stojan ochotně postavila, kamkoliv by si Honza jen přál, koberec vybrala společně s ním a klidně se u toho i pohádala, abych mu nakonec mohla velkoryse ustoupit, žaluzie bych pokorně strhala z oken a nadělala z nich pro mě za mě vějíře, okna bych myla denně a svoje boty odnesla třeba i do popelnice, jen kdyby žadonil, abych se vrátila zpátky. Jen kdyby pochopil a žadonil.

Nepochopil. Nežadoní. Ani nevolá.

Možná chápe až moc dobře a je rád, že se mě takhle bez práce zbavil.

Naštěstí nemusím celý den vyplnit kontrolováním a přemlouváním mobilu, v deset jedu hlídat Puclíka. Jen co mě rozzářená Alice pyšně provede svým novým domovem, který taky vlastně není její, ale vůbec jí to prozatím nevadí, muchlám Puclíka jak jen silně a dlouho mi to dovoluje. Jakmile se vymaní z kleští mé vyhladovělé náruče, táhne mě do obýváku a ukazuje na prostornou sedačku: „Babinky postýlka. „

Rozbrečím se dojetím. Puclík není bójka! Je to horkovzdušný balón, co mě dokáže z hlubin močůvky vytáhnout až do nebes.

sobota 17. 3. 2007

Od rána chodí desítky gratulací od rodiny, přátel, čtenářů. Dnes je mi čtyřiačtyřicet let. Jsem tedy dost stará na to, abych konečně dostala rozum, abych se dokázala radovat z toho, kolik lidí si na mě vzpomnělo, a ne smutnit z toho, že jeden člověk na mě zapomněl. Jsem dost stará. Jenže jak jsem stará, tak jsem blbá. .

Čekám. čekám. čekám.

„Už ti konečně popřál?“ v devět večer asi popáté telefonuje Ilona. Jsem sice trochu na pochyb ách, jestli je tak dobrá přítelkyně, anebo se cítí za moji situaci zodpovědná, ale je mi to fuk. Hlavně, že na mě mluví, že mě rozptýlí, zabaví.

„Ne?! To je ale zmetek! “ uleví si. „Mám přijet?“

„Kdepak. jsem v pohodě,“ zalžu.

„Na někoho, kdo je v pohod ě, mluvíš až moc podobně jako někdo, kdo je totálně v prdeli,“ povídá Ilona a já se rychle rozloučím, aby mě neslyšela brečet.

V noci jsem se systematicky věnovala nácviku plaveckých temp. Zvolila jsem pro tento účel několik sedmiček kvalitního vína a objevila jsem úžasnou věc! Víno nadnáší mnohem lépe než slaná voda! Dokonce i lépe než ta vyplakaná!

neděle 18. 3. 2007

Balím si těch pár krámů, co mám rozházené po hotelovém pokoji, a cítím úzkost. S odchodem z ho telu jako by končilo provizorium. Jako bych Honzu neopustila na zkou šku, ale navždy.

Vyrovnávám účet. A pak se poslední noc v hotelu převaluji na proleženém lůžku a pokouším se zúčtovat i se svým manželstvím. Nedaří se mi to. Nejraději bych zažádala o překlenovací úvěr a překlenula se přes tuhle trapnou etapu vynucování si lásky. Překlenula bych se zase zpátky domů.

Ale moje doma už má.

pondělí 19. 3. 2007

Pronajatý byt 2+kk je sice téměř kompletně zařízený, ale přesto mi nakupování nádobí, ručníků, lůžkovin, televizoru, mikrovlnky, potravin a alkoholu zabere skoro celý den. Díkybohu. Zabíjení času, to je teď mojí hlavní pracovní náplní. Občas nechápu, proč mám zdlouhavě a namáhavě zabíjet čas, když jsem měla po ruce jednorázové a spolehlivé řešení zabít sebe.

Odpoledne volá máti, Alice, Adam, otec, kamarádka Marta, všichni členové skupiny Kravál vyjma toho, na jehož telefonát zoufale čekám, a taky sousedka z vedlejšího domu, co nám rok co rok nutí padaná nahnilá jablka, a já je nikdy nedokážu odmítnout, takže následující týden balím patnáct kilo stále shnilejších jablek do malých igelitových sáčků a tajně je nosím do popelnice po jednom, aby si toho nevšimla.

Vyřizuji jeden telefonát za druhým a už jen očekávám, kdy se ozve i můj zubař a gynekolog. Zprávu o našem rozchodu nechal Honza zřejmě vyhlásit v hlavním večerním zpravodajském bloku na několika televizních programech.

„Koho si myslíš, že ve svým věku najdeš? Clooneyho?“ rozhořčuje se máti. „A na Honzovy chyby jsi už aspoň zvyklá.“

„Zřejmě ne dostatečně.“

„To je ovšem tvoje chyba.“

Vždycky je všechno moje chyba. Někdy mám dojem, že jsem se narodila, abych dělala chyby za všechny členy rodiny a oni pak mohli zůstat takhle úžasně bezchybní.

„Táta někoho má?“ ptá se Alice přímo.

„Nevím, možná.“ odvětím po pravdě a Alice už Honzovu nevěru bere jako hotovou věc, polituje mě a doporučí, ať mu to co nejdříve oplatím. Adam mě informuje, že je „táta příšerně zdrblej“, otec mi vynadá,

že jsem Honzovi nechala bez boje barák, kamarádka Marta, jejímž životním cílem je zhubnout patnáct kilo a najít si chlapa přesně jako je Honza, konstatuje, že jsem koza pitomá, co si ničeho neváží, muzikanti z Kraválu mě nabádají, abych se vrátila, že Honza je připraven mi odpustit, a paní sousedka decentně popotahuje nad tím, jaká je to škoda, když se rozpadne takový krásný pár.

A večer volá Fabián.

„UŽ jsem to slyšel. Dneska mi to telefonovala jedna známá. je mi to moc líto,“ praví účastně.

„Jak se to dověděla?“ divím se.

Fabián se zarazí: „No, koupila si ten časopis.“

„Cože? Honza dal do časopisu otisknout zprávu, že jsem od něho odešla ?“

„Cože ?“ opakuje po mně Fabián připitoměle. „Ty jsi odešla od Honzy ?“

„A o čem tady celou dobu mluvíme?“

„O tom, jak ti v časopise vytiskli povídku, ale omylem zapomněli otisknout závěr.“

„Takže jsem z toho vyšla jako idiot, co ?“

„Po zvážení nových okolností to už nevidím tak černě. Musím konstatovat, že jako největší idiot se mi momentálně jeví tvůj muž -“

„Jakto?“

„Jenom idiot by tě totiž nechal odejít.“

středa 21. 3. 2007

První jarní den a teprve přišla zima. Když může bláznit počasí, proč bych nemohla bláznit taky, říkám si a spínám ruce, abych posté zopakovala svoji motlitbu. „Zavolej, ty tupče! Zavolej už konečně!“

Tupec mlčí, volá Fabián: „Vyzvednu tě o něco dřív. Minulej týden jsem přezul na letní gumy.“

„A sakra.“

„Co je? Dřív nemůžeš?“

„Já mám teď času, že bych s ním mohla obchodovat, ale bydlím na kopci, všude je bílo. obávám se, že to nevyjedeš.“

„Takže pod kopcem?“ navrhuje.

„Jo, pod kopcem Polanka v Bílovicích. Víš, kde to je?“

„Jestli vím, kde to je? Za měsíc na Polance začínám stavět!“

„Jako barák?“

Fabián se zachechtá: „Ne, sněhuláka!“

Po celou dobu zhruba dvouhodinové besedy se čtenáři v Kunštátě na Moravě uvažuji, jestli naše budoucí sousedství není znamení shůry a jestli by se Fabián nechal svést po tom fiasku v Praze před osmi lety, kdy jsem se poněkud rozparádila, vycouvala z aférky na poslední chvíli a on chudák opouštěl můj pokoj ve stavu, kdy silně připomínal věšák na klobouky.

Myslím si, že by se svést nechal. Cestou domů přemýšlím, jestli ho mám pozvat na kafe či na obhlídku nového bytu. Fantazíruju, jak po dvou panácích tajně vypité whisky ztrácím veškeré zábrany a rvu ze šokovaného Fabiána oblečení, tuhle vizi vyměňuji za cudnější, kdy sedíme vedle sebe, já mu položím ruku do klína a zeptám se: „Nechtěl bys dokončit, to co jsme před léty začali?“

Fabián zastavuje pod kopcem.

Pod kopcem! Představím si půlhodinový výšlap, to jak budeme oba upocení a zadýchaní, představuji si, jak mě budou bolet nohy, jemu pravděpodobně po celém odpoledni v polobotkách i zapáchat, jak příšerně budu unavená, a slyším se říkat: „Kdepak! Proč bys mě doprovázel? Jsem už velká holka, tmy se nebojím.“

„Určitě?“ ptá se starostlivě.

„Určitě,“ odvětím břitce. A v noci coby věrná —nevěrná Chytrá horákyně dokončuji svoje fantazie s

vibrujícím kukuřičným klasem.

čtvrtek 22. 3. 2007

Ještě pořád se neozval. Spávám s mobilem v ruce a budím se čtyřicetkrát za noc jeho pípáním. Pokaždé zjihnu nadějí, že tam bude „Vrat se mi lásko“, ale displej mi vždycky prozradí pouze to, že na moji mejlovou adresu byl doručen další SPAM.

Pane doktore, omlouvám se, ale na nějaké pozitivní banalitky typu: paní prodavačka v místním konzumu byla velice zdvořilá a po celou dobu nákupu se na mě přátelsky usmívala, teď nemám náladu. Kdybych se snažila, asi bych pro vás dvě tři věty pod čáru vyšťárala, ale mně se už nechce snažit. Snažila jsem se celý život a co z toho?

A možná je právě tohle ta nejpozitivnější zpráva celého deníku. Končím se snažením se, přetvařováním, přemáháním se. Už nebudu schovávat slzy, už nebudu všem dělat pomyšlení bez nároku na to, aby kdokoliv z rodiny myslel na mě, už nebudu házet plachtu z výmluv přes svoji stojatou vodu. Budu svá. Kudlanka bezbožná, co se užírala svými splíny, jako by zapomněla, že ve scénáři měla dáno, aby užírala chlapy, nikoliv sama sebe. Kudlanka bezbožná, co se za prťavého samečka provdala, místo aby ho slupla.

pátek 23. 3. 2007

Glogloglo. dělám z pod hladiny stojaté vody a vůbec se neobtěžuji vstát z postele. Včera jsem šla spát nemytá, a dokonce jsem se ani nepřevlékla do noční košile. Nic už nemusím. Když budu chtít, klidně si tady můžu uhnít zaživa.

A tato svoboda mě kupodivu naplňuje jakýmsi uspokojením. Skýtá mi naději, že když dám průchod svému stesku, když ho nebudu dusit v samotě, že ho to po čase odplaví.

neděle 25. 3. 2007

„Mami, ty vypadáš!“ zděsí se Alice, která odpoledne bez ohlášení zvoní u mého bytu, čímž mi málem přivodí infarkt. Pochopitelně se v prvé chvíli domnívám, že je to Honza. Že si pro mě přijel a místo voňavé princezny tady objeví zmuchlanou, rozježenou čarodějnici, co jí za krkem jak černá vypasená kočka sedí kocovina, takže se zase otočí a odfrčí pryč.

„Kde máš Puclíka?“ opáčím roztržitě. Můj zevnějšek nestojí ani za to, abych se k němu vyjadřovala.

„Přemek ho vzal na koníčky, staví se pro mě za hodinu. Nevěděla jsem, jestli je vhodné, abychom tě přepadli všichni tři.“

„Dej mi deset minut a budu schopná přijmout i prezidenta,“ slibuju.

Zatímco jsem ve sprše, Alice uklízí moji miniaturní kuchyni, umývá nádobí, smetá drobky z kuchyňské linky, vynáší odpadky, které sestávají povětšinou z prázdných lahví. Doma tohle nikdy nedělala. Mám mít radost, jak rychle se zabydlela v roli hospodyňky, anebo se mám o ni začít bát, protože moc dobře vím, kam vede cesta, kterou jsem se celý život snaživě ubírala já? Rodiče by neměli toužit, aby děti kráčely v

jejich šlépějích, rodiče by za sebou měli stopy pečlivě zametat, aby děti uchránili. Vždycky je lepší dělat vlastní chyby než opakovat cizí.

„Co táta? Jak se má?“ pokouším se bez ironie v hlase.

„Podobně jako ty.“

„Je nešťastnej?“ vyhrknu v naději, že nebýt mužské ješitnosti, klečel by mi dávno u nohou, jak jsem si přála.

Ale Alice mě vyvede z omylu: „Ne. Tak jsem to nemyslela. Prostě teď taky děsně nasává.“

„S kým?“ uklouzne mi. Nejrad ěji bych se pl ácla přes pusu, ale u ž je to venku. Alice se o šívá.

„Nechceš se ho zeptat raději sama?“

„Nechci.“

„A nemyslíš, že čím víc informací budeš mít, tím hůř se budeš cítit?“

„Nemyslím.“

„Tak dobře. Táta doma udělal pánskou jízdu.“

„Pánskou jízdu?“ opakuji jak slabomysln á. Tahle informace mi nep řijde až tak zdrcující.

„Jo, pánskou jízdu. Jeden nekone čnej večírek se vším všudy.“

„Co znamená to nekonečnej a se vším všudy?“ vyslýchám dceru dál, i když se za to stydím.

„Nekonečnej to znamená, že začal minulý týden a furt pokračuje. A se vším všudy je mírný výraz pro ty štětky, co se u nás, vlastně u vás nebo ještě přesněji u něho doma střídají. Táta se chová, jako by si chtěl dokazovat, že mu je bez tebe líp.“

„Asi je, když to tak poslouchám,“ povídám dotčeně.

„Právě že není. On jen tak pitomě trucuje,“ řekne Alice a já ji požádám, aby mi to ještě jednou dvakrát třikrát zopakovala.

Úterý 27. 3. 2007

Alice mi svěřila Puclíka až do pátku. V duchu ji podezřívám, že prokoukla celý můj fígl se záchrannou bójkou a snaží se mě jejím prostřednictvím zachránit. Musím uznat, že se jí to daří. Po dlouhé době jsem prožila den, který měl nějaký smysl. Den, jehož většinovou náplní nebylo hypnotizování mobilu a chlemtání vína. Den, kdy jsem se dokonce i smála a celé tři hodiny v kuse nevěnovala Honzovi jedinou vzpomínku.

středa 28. 3. 2007

Beru Puclíka na procházku do známých míst. Připadá mi, že je to už strašně dávno, kdy jsme naposledy pozorovali tramvaje na konečné zastávce. Mám dojem, že sem nepatřím. A taky se obávám, že bych někde mohla natrefit na Honzu. Mohl by se stavit do trafiky pro cigarety, jít na zahrádku na pivo anebo si skočit pro rohlíky do obchodu. Připadám si, jako bych navštívila zakázané teritorium. Jeho teritorium. Napadá mě, jestli se ode dneška navždy budu bát. A pak si zničehož-nic vzpomenu na své noční uklidňující úklidy po vypjatých scénách, vzpomenu si, jak mi jeho r ýpání a komandování bralo chuť k jídlu a já se po celodenní hladovce v noci vzbudila a udělala si hostinu. Dobře si vybavuju ten krásný pocit volnosti a klidu. Jedla jsem s nohama na konferenčním stolku, koukala na televizi a cítila se skoro šťastná. Tohle bych snad chtěla zpátky? Najíst se s chutí, jen když Honza usne anebo je pryč? Po prohádaných

večerech prouklízet celé noci? A taky probre čet? To jsou situace, které bych si měla připomínat, a ne to, jak přede mnou klečel a svlékal mi kalhotky zubama!

Krčím se jak celostátně hledaný recidivista a pozoruji bandu dělníků, co opravují koleje. Přesněji vyjádřeno, co mají opravovat koleje. Je jich tam šest, všichni ve žlutozelených či jasně oranžových pracovních vestách bez poskvrnky, takže z dálky působí jako hlouček puberťáků chystajících se na diskotéku. Kouří, hlasitě se vybavují, kolem poledne už otevírají lahvové pivo a zvesela halekají, smějí se a pošťuchují. Prostě dělají cokoliv jiného než svoji práci. Vzpomenu si, jak jsem Honzovi vyčítala jeho laxní pracovní morálku a konzumaci alkoholu v průběhu dne, a napadá mě, zda to není nějaký typicky chlapský rys jako třeba růst vousů nebo říhání po jídle. A najednou pojmu podezření, jestli opravdu chci s Honzou a jeho nešvary nadále žít, jestli náhodou netoužím po satisfakci mnohem víc než po něm. Jestli nepotřebuji hlavně srovnat všechny účty. Za ta léta jsem do manžela investovala přehršel lásky, pozornosti, péče i permanentních ústupků. Je dost dobře možné, že jsem odešla jen proto, abych část svých investic dostala zase zpět.

Nejenže je to dost dobře možné, ono je to dokonce velice pravděpodobné!, uvědomuji si a cítím úlevu, jako bych dokázala ze svého krku odstřihnout ten zatracený obelisk. Náhrobní kámen s datem, které si většinou lidi nechávají vyrývat do snubních prstenů. Žbluňkl

pátek 30.3.2007

Vracíme se z nákupu hraček, kterých je v pronajatém bytě poskrovnu, a Puclík mě najednou zaskočí otázkou: „Kde je dědýnek?“

„Doma.“

„V novým doma?“ ptá se bystře. Na podobné otázky jsem se připravovala, ovšem v úterý, ne dnes. Docela mě jeho náhlý zájem zaskočil.

„Nové doma je babičky. Děda bydlí ve starém doma.“

Puclík se zamyslí, pak se usměje a povídá: „Pu a máma má taky nový doma.“

„Ano. Všichni tři teď máme nové doma,“ kývu s úlevou, jak je ve dvou a půl letech všechno jednoduché. Je to snad tím, že dítě v tomhle věku každý den poznává desítky nových věcí, se kterými se musí vyrovnat a smířit, takže když přibude drobnost typu: babička odešla od dědečka, nedělá z toho vědu? Zatímco my, co jedeme des ítky let ve vyjetých kolejích s mylným dojmem, že všechno známe a všude jsme už byli, se zásadním změnám pokud možno vyhýbáme, protože by nás mohly úplně vykolejit?

Kupodivu si nepřipadám vykolejeně. Dokonce se mi zdá, že jsem léta frčela po slepé koleji a teď se mi konečně podařilo přehodit výhybku a já se pomaloučku, opatrně začínám ubírat směrem, kde jsou rizika záplav a utonutí minimální.

sobota 31. 3. 2007

Vstávám poměrně brzy, protože mě zpátky do polštáře výjimečně nestahuje kocovina. U rann í kávy a cigarety listuji katalogem Ikea a pl ánuji, co si ještě domů pořídit, čím byt zkrášlit. Zahnízďuji.

Stojatá voda mi sahá sotva po kotníky, cítím takovou zvláštní rozechvělost a pak mě napadá, že to bude asi štěstí. Štěstí, ten zvláštní příjemný pocit, který přichází nečekaně, mnohdy i bezdůvodně, způsobuje uvolnění a lehkost, zásobuje tělo energií a mozek příznivými myšlenkami a neotřelými nápady, jako

bychom právě prožili orgasmus roku.

neděle 1. 4. 2007

Plavu. Dokázala jsem to! Přestala jsem mobil s sebou nosit na záchod, přestala jsem s ním spávat, dokonce jsem schopná ho i na pár hodin vypnout, když píšu. Ano, nepřehlédli jste se už zase píšu! Sbírám poznámky a nápady na novou knížku jak dílky puzzle rozházené po koberci. A pomalu se loučím s tímhle deníkem, se stojatou vodou i s představou, že bychom s Honzou mohli najít společnou řeč, ztracenou vášeň, porozumění a souzvuk, pomalu se loučím s představou, že bychom mohli spolu zestárnout a ruku v ruce zemřít.

„Slib mi, že neumřeš první,“ řekl Honza někdy v průběhu první přenádherné pětiletky. „Neumřu první. Umřeme spolu,“ slíbila jsem bez váhání. Kolikrát jen jsem si přála porušit tenhle slib v průběhu poslední nejsmutnější pětiletky? Kolikrát jen jsem koketovala se smrtí jako jediným možným východiskem? A nakonec jsem východisko našla na kopci zvaném Polanka, živá, zdravá a docela spokojená. Jistěže se do té spokojenosti a klidu musím ještě značně nutit, jistěže očekávám, že tu a tam se hladina zase zvedne, ale mám dojem, že už udržím hlavu nad vodou. Sama. I bez lásky jako nadnášedla.

Těším se ze své pracně nabyté vyrovnanosti, jsem na ni pyšná, ještě s úsměvem hrábnu po zvonícím mobilu a naprosto nepřipravená si loknu stojaté vody až se zakuckám.

Honza! Volá Honza!

„Ahoj,“ pozdravím neutrálně.

„Potřebuju tě.“

Místo hlavy mám najednou losovací buben a sama nevím, co ze mě nakonec vypadne. „Došly ti čistý ponožky?“ křečovitě vylovím fórek.

„Je mi bez tebe smutno,“ řekne, jako by předčítal z mých nedávných představ a snů. Jihnu. Zakazuji si jihnutí a tání, leč marně. Honza mě umí rozehřát i na dálku, umí mi vpíchnout do žíly naději a pak se kochat mým slintáním po další dávce.

„Měla by ses vrátit.“

„Proč?“

„Chybíš mi, nemůžu bez tebe žít, změním se.“ vyjmenovává Honza.

Jsem vážně naměkko. A taky trochu rozladěná. Sotva jsem se vymanila ze spárů vodního víru, sotva jsem se naučila plavat, sotva jsem přestala myslet na Honzův záchranný člun, přemlouvá mě, abych do toho značně vratkého plavidla nasedla znovu. Kdepak byl, když jsem volala o pomoc a ochotně bych se s ním plavila i na voru vyrobeném ze svázaných PET lahví?

„Miluju tě,“ zamumlá jaksi nepřirozeně a mě napadne, jestli náhodou není opilý, ale přesto mě jeho vyznání dojímá. Kdysi jsme se velice milovali, pro č by mě nemohl milovat i dnes? Nemusím sama sebe ani moc přemlouvat, abych byla svolná začít s Honzou znovu od začátku. Jenže on se zasměje a křikne: „Apríl!“

Rozbrečím se. A záhy pochopím, že Honza mě nenechá jen tak odplout z dohledu, bude mě topit a topit, dokud se pořádně nenalokám a voda mé bezduché, bezmocné tělo nevyplaví zpátky k jeho nohám. Teprve pak mi milostivě poskytne umělé dýchání výměnou za moji doživotní oddanost a pokoru.

pondělí 2. 4. 2007

Nebudu se tady holedbat, že mám svoji vodu pod kontrolou, nebudu vám věšet bulíky na nos, že jsem

vodopád zastavila nákupem nového svetříku, nalepovacích umělých nehtů a omlazovacích tablet evelle. Přiznávám, že mi voda zase natekla až do nosu a uší, přiznávám, že Honza přesně ví, jak ze mě ždímat slzy. Pozitivní ale je, že slzy došly už před svítáním a stojatou vodu z velké části vysušil první slunečný paprsek.

Jsem volná, chtělo se mi zpívat. Jsem volná, oproštěná od planých nadějí, jejichž přikrmování mě stálo mnoho času, energie, sil a nerv ů. Po tomhle aprílovém fórku už snad dokážu přestat plýtvat šancemi pro Honzu a konečně zvládnu dát jednu šanci i sama sobě.

středa 4. 4. 2007

„Můžete nám prozradit, na jaký aprílový žertík jste se letos nechala nachytat?“ položí mi vskutku nápaditou anketní otázku redaktorka jistých brněnských novin.

A já, zbabělec, zamítnu pravdivou odpov ěď, ačkoliv mi dává možnost být nejoriginálnější ze všech dotazovaných. Pochybuji, že má někdo po ruce takové sousto, pochybuji, že existuje kromě mě ještě další podobný imbecil, jenž by dokázal spolknout návnadu větší, než je sám.

„Aprílový žertík?“ opakuji, abych získala čas. Nic mě nenapadá. V hlavě mi dřepí Honzův apríl jak kynutá bábovka a zabírá, veškeré místo. A tak ze sebe klopot ně vysoukám, že nejčastěji se nechávám nachytat meteorology, neboť důvěřuji předpovědím počasí a chodím pak v zimníku mezi lidmi v tričkách či naopak, a zavěsím s nepříjemným pocitem promarněné příležitosti blýsknout se. Mohla jsem mít nejoriginálnější odpověď a mám nejpitomější! To jsem celá já!

Oblékám si tlusté ponožky, uvelebuju se pod dekou před televizní obrazovku a na klín si dávám tác s uzeným lososem, jednohubkami, žloutkovými věnečky, broskvovým kompotem, praženými mandlemi a sedmičkou jakéhosi výběru z bobulí. Sama budu vypadat jako bobule, culím se a je mi báječně. Žrací mejdan! Panebože, kdy jsem si naposledy dopřála tuhle drobnou radost? Snad s kámoškama někdy v pubertě, když rodiče odkráčeli do kina ?!

Není to úžasné, nacpat se k prasknutí beze strachu, že do místnosti vstoupí manžel, aby prohodil cosi o vaší galusce, co nedobrovolně nosíte už léta v oblasti pasu? Není ohromné, dělat si co se vám zamane, kdy se vám zamane? Není skvělé dívat se na televizi z důvodu, že právě chcete, a ne proto, že vám při soustavném čekání na manžela po nocích nic jiného nezbývá?

Výhody svobodného života se prostě dostavují! Mňam.

čtvrtek 5. 4. 2007

Umývám si vlasy, dlouze vyb írám to nejvhodnější oblečení, a dokonce se i pečlivě nalíčím, jako bych čekala mladého milence. Mladého milence nečekám, čekám mladého miláčka. Hodně mladého! Alice mi má přivézt Puclíka kolem deváté ráno. Chci, aby viděla, že už jsem se odrazila ode dna, že už se v bahně neplácám.

„To mám ale radost!“ beru vnuka do náruče, on mi strká pod nos pampelišku a opakuje: „To máme ale ladost!“

„. čeká dole.“ špitne mi do ucha Alice.

„Přemek? Klidně ho přiveď, už se zase myju!“

„Táta čeká dole,“ upřesní Alice, které se evidentně role prostředníka nezamlouvá. A komu by se taky zamlouvala? Vždyť už králové zatracovali posly špatných zpráv. Vědoma si nevinnosti kur ýra, snažím se

skrýt rozladění. „Aha,“ zamručím a pak se zeptám: „A na co tam jako čeká?“

„Přece na tebe.“

„Tak to se načeká.“

„Mami, prosím tě, běž za ním,“ zaškemrá Alice. „Stejně se mu nemůžeš donekonečna vyhýbat, musíte si přece promluvit.“

„O to jsem se pokoušela minimálně posledních pět let. Teď už nemám o čem.“

„Prosím, běž za ním. má kytku.“

„Já už kytičku mám,“ mrknu na Puclíka a strkám květ pampelišky s kratinkým stonkem do sklenice na koňak. Pampeliška plave po hladině jako odrážející se slunce, tolik mi p řipomíná moji bójku, moje sluníčko, že mi přijde nefér dát si do bytu nějakou zdánlivě ušlechtilejší kytku, která by ji mohla zastínit.

„Tak co mu mám říct?“ naléhá Alice.

„Že už není apríla.“

„A to má jako znamenat co?“

„Táta už bude vědět,“ ujistím ji klidně, ale jen co zabouchne vchodové dveře, můj klid je ten tam, ruce se mi rozklepou, celá se rozklepu a rozkmitám směrem k oknu, kde za záclonou pozoruji nahrbená záda svého muže.

A pak zahlédnu poraženecké gesto, kterým odmrští co nejdál kytici, jako by chtěl hodit za hlavu spolu s ní i mě, vezmu Puclíka do náruče, utíkám ven, seberu oranžové růže z chodníku a bůhvíproč si je odnesu domů.

sobota 7. 4. 2007

Alice s Přemkem si odvážejí Puclíka už před obědem, balím jim kuřecí řízky s sebou do alobalu a mávám jak zběsilá. Tahle ta loučení s vnoučkem mě jednou vyplaví, pofňukávám a studuji televizní program, abych se n ěčím zabavila.

Na Nově za necelou hodinku d ávají Zelenou kartu, film kter ý jsem s Honzou nikdy nedokoukala ani do třetiny, jelikož ho neskonale nudil, a proto poka ždé bez optání přepnul televizi jinam, kde dávali něco akčnějšího, krvavějšího, s dialogy čítajícími maximálně věty holé.

Vařím si kafe a usedám před obrazovku v očekávání příjemných dvou hodin s Gérardem Depardieu a Andie MacDowellovou.

No, nemám já se to úžasně?, dopuji se optimismem, co to jde. Můžu se dívat, na co chci, a nikdo už mi televizi přepínat nebude, pochvaluju si ještě poněkud křečovitě a zanedlouho už zase slzím. Stárnu a senilním, to je jasná věc. Rozbrečí mě už i americká komedie! Rozbrečí mě, když si Depardieu při výslechu na imigračním úřadě nedokáže vybavit název krému, který používá jeho pouze formální manželka, a prohraje tak šanci na zelenou kartu. Okamžitě si představuji na jeho místě Honzu, s nímž jsem prožila takřka celý svůj dospělý život, a on by bezpochyby nedal dohromady ani desetinu správných odpovědí týkajících se mého soukromí, mých zvyků a tužeb. A právě proto prohrál mě.

Potom v noci, když už zase nemůžu usnout a cítím se osamělá, jdu do skříňky, kde se tlačí Puclíkovy nové hračky, beru si do postele velkého plyšového králíka, chytám ho za tlapku a kone čně usínám.

Kdybych bývala tušila, že člověku stačí tak málo, sotva bych se léta tak úporně snažila nastolit příměří s Honzou. Koupila bych si plyšouna! Nejspíš osla, aby mi mého muže co nejvěrněji připomínal.

pondělí 9. 4. 2007

Je velikonoční pondělí, sváteční den, který mám odnepaměti v oblibě asi jako premenstruační tenzi či trhání chloupků z nosu. Prý křesťanský svátek! Čím jsem starší, tím méně se mi tomu chce věřit. Co je křesťanského na tom, že narodíte-li se jako žena, jste odsouzena ke smýčení, pečení, vaření, barvení vajec a následnému vyhození vskutku nekřesťanských peněz za čokoládové zajíce a tvrdý alkohol, přičemž pointou celé této akce je obdarovat každého chlapa, který je ochoten vás seřezat?!

Letos jsou pro mě Velikonoce mnohem snesitelnější. Úklid bytečku mi zabral sotva dvě hodiny, nepeču, nenakupuji, nevařím, nesmažím. Čtu si.

Adam volal, že se staví už po deváté. Mám pro něj rozdělávací maketu obří kraslice z lisovaného papíru s tisícikorunou a višněmi v čokoládě uvnitř. Poděkuje, ale tato výslužka ho dostatečně neuspokojí. Potřebuje vykoledovat ještě další šanci pro svého otce.

„Táta dokonce uklidil celej barák!“ povídá tónem, jako by Honza p řemístil egyptské pyramidy.

„No a?“ usměju se. „Já ho uklízela celý život.“

„Když on se fakt snaží.“

„To je skvělý.“

„Znamená to, že se vrátíš?“

„Znamená to, že jsem ráda, že se tátovi vede dobře.“

Adam se zachmuří: „Vůbec se mu nevededobře! Myslím, že nechápe, proč ses tak zničehonic sbalila a opustila ho. Nikdo nechápe, proč jsi ho opustila! Nikdo!“

„On mě opustil už dávno. ještě když jsme spolu žili,“ pravím pateticky a není mi dvakrát příjemné, že mám svoje pohnutky k osvobození se vysvětlovat právě synovi. Varianta přejít jeho otázky mlčením mi však přijde ještě méně vhodná.

„Všichni dělají chyby,“ řekne Adam posmutněle a já nemám to srdce mu říct, že lhostejnost, nezájem, ponižování a využívání druhého není jen prostá chyba. Chyba je s člověkem, který vám tohle provádí, setrvat.

Puclík v bílé košilce recituje Hody, hody doprovody. Přemek přičapne do jeho úrovně, připraven mu kdykoli napovědět, vypomoci. Nevlastní táta. Nevlastní táta, který je víc vlastní než většina biologických otců. Mám chuť ho pohladit. Netroufám si. Troufnu si tak maximálně na tykání. Dostávám pusu na tvář.

„Pu chce taky tykat!“ volá Puclík a špulí pusinku.

Hezky, moc hezky jsme si potykali.

čtvrtek 12.4.2007

Beseda v Tišnově. Jedna z knihovnic, usměvavá příjemná čtyřicátnice, mi vykládá o svých dospělých dětech, o tom, jak s ní před nedávném zacloumaly mateřské pudy tak silně, že přemlouvala manžela k dalšímu dítěti, a jak je šťastná, že jí to rozmluvil.

Byla bych taky šťastná, kdyby si dal Honza aspoň tu práci s rozmlouváním? Anebo šťastní mohou být jen lidé, kteří to mají v hlavě všechno krásně srovnané? A my, myšlenkoví chaotici, citoví rozháranci, jsme nadosmrti odsouzeni trápit se?

Dnešní příděl trápení odsouvám na zítřek. Fabián mě pozval na večeři a po večeři chtěl, abych pozvala na oplátku já jeho k sobě. Neudělala jsem to. Tenhle nápad už jsem úspěšně rozchodila a přičítám ho jen panickému strachu z opuštěnosti. Žít sama se mi nečekaně zamlouvá. Opuštěná jsem byla doma, v tom tichém domě, kde jsem na všechny dřela a zatrpkle čekala ovace za svoje úsilí. Teď jsem v situaci, kdy je pro mě atraktivnější zájem muže než sex s ním, jsem v situaci, kdy se raději přitulím k plyšovému králíkovi, jehož zlozvyky není nutno se sebezapřením tolerovat. A když bude nejhůř, ještě přece mám v záloze tu kukuřici! (Tak mě napadá, že je možná na čase přikoupit i mrkev a vzdát tak na stará kolena hold zdravé promiskuitě.

pátek 13. 4. 2007

O půl deváté vyzvedávám Puclíka a jedeme do Mariánského údolí. Připadám si teď taková samostatnější, činorodější, soběstačnější. Starost o celou rodinu mě svazovala, brala energii, jako bych ji všude vláčela na hřbetě s sebou. Před podobným výletem bych musela narvat prádlo do pračky, vyskládat myčku, uvařit oběd, naskládat špinavé nádobí do myčky, uklidit a sepsat si seznam v ěcí, které je potřeba koupit cestou zpět. Dnes ráno jsem nemusela nic, ale s pot ěšením jsem si vypila kafe a přečetla noviny.

„Sluší ti to, mami,“ potutelně se usmívá Alice. Už několikrát naznačila, že si dovede představit, co za mojí spokojeností vězí, a pokaždé zdůraznila, že mi to moc přeje.

Nevyvracím jí domněnky o protančených nocích v náruči mladého nápadníka. jsem za ně vděčná. Zvedají moji cenu do výšin nezávislých žen. Nezávislých na mužích. Já na tom svém visela jak vyrušený zloděj na okenní římse, třásla se hrůzou, že když se pustím, natluču si, a ono kdepak. Padla jsem do měkkého a ulevilo se mi!

neděle 15. 4. 2007

Vařím sváteční oběd. Ne proto, že je neděle, kvůli sobě bych se vařením vůbec neobtěžovala. Četla bych si v posteli anebo psala poznámky k nové knize a v jednu hodinu si pak zalila instantní polévku horkou vodou a bylo by. Vařím ostošest, vařím jako bych chtěla získat první cenu v kulinářské soutěži, protože dnes přijdou obě moje děti se svými protějšky a taky Puclík.

Poprvé v historii naší rodiny se sejdeme všichni. Tedy skoro všichni. Na chvíli mě zamrzí, že u toho Honza nebude. Když byly děti malé, často jsme se o tomhle setkání bavili, představovali si ho, plánovali a dost se u toho i nasmáli. A teď si vyčítám, že jsem Honzu z realizace předchozího scénáře vykousla. Na okamžik mám nutkání zvednout mobil a pozvat ho. Ale ať se přesvědčuji, jak přesvědčuji, že by na tom nic nebylo, kdesi uvnitř mě slabý hlásek nabádá: „Neponižuj se, nedolézej, dělala jsi to léta. Teď je to jen a jen na něm!“

Moje životní dílo, říkám si a pyšně obhlížím ty dvě okouzlující dospělé bytosti, které jsem přivedla na svět kdysi dávno, tak dávno, že pomalu začínám pochybovat, zda je to vůbec pravda. A vím, že i kdybych napsala padesát bestsellerů, vydělala miliony a zabrala si první šprušli v žebříčku prodejnosti nadosmrti, mým Životním dílem zůstanou tihle dva.

„Vezměte si ještě.“ pobízím všechny už poněkolikáté. Adam se významně podívá na Alici, ta mírně pokrčí rameny a z Adama nakonec vypadne: „Já bych si ještě dva ptáčky vzal, ale s sebou, jestli můžu.“

„Pro tátu ?“ zeptám se.

„Jo, promiň.“

„O nic nejde, taky mě to napadlo,“ povídám a horlivě přendávám španělské ptáčky do zavařovací sklenice, aby ze mě náhodu nevyletělo, jak moc mi Honza dne šní odpoledne chyb í.

„Možná bys mu mohla někdy zavolat, je mu smutno,“ všimne si mého rozpoložení Adam a okamžitě toho využije. V tomhle je po Honzovi. Z minima dokáže vytěžit maximum. Já to mám zařízené přesně naopak.

„A proč mi to táta neřekne sám?“ nadhodím s dobře hraným údivem a v duchu si představuji, jak mě Honza dobývá, získává, jak spolu občas jdeme na rande, posíláme si každý ze svého domova textovky před spaním a jsme si i na dálku bližší než za posledních deset let vedle sebe.

pondělí 16.4.2007

Honza se ani neobtěžoval za oběd poděkovat. Moje vize o nových začátcích se ubírají zcela jiným směrem než realita. Moudří lidé by v podobné situaci operativně poopravili svoje představy, aby lépe zapadaly do skutečnosti, Chytré horákyně lpí na představách a lopotivě se jim snaží přizpůsobit skutečnost. Pak ovšem není divu, že se věčně topí ve smutcích.

Zatímco Honza neděkuje ze zásady za nic, Fabián mi snad už podesáté děkuje za příjemný večer a prosí o jeho zopakování. Ilona mi radí, ať jdu do toho, můj vnitřní kompas přitažlivosti vychyluje ručičku směrem od Fabiána a na to, abych ho využila jako klín k vytlučení mého drahého z hlavy a ze srdce, ho mám bohužel moc ráda. Jenže je to spíš láska sourozenecká než nějaké sexuální touhy a vášně. Pokouším se za Fabiána lobbovat logickými argumenty —je to slušný inteligentní chlap, který má pro mě léta slabost, ale kompas se ani nehne. A pochybuji, že za to může jen ta jeho počínající pleš na temeni, anebo nohy do písmene x.

středa 18. 4. 2007

„Mělas tohle zapotřebí?!“ hořekuje máti, když prochází mým pidibytem. „Celej život jsi tomu pacholkovi dřela na baráku a teď abys dožila v bytě, co by se mi vešel do špajzu!“

„Je mi čtyřiačtyřicet! Snad mě čeká ještě něco víc než jen dožití, ne?“ snažím se tvářit pozitivně.

Máti se zamračí: „Jo, jistě. Ještě tě čeká menopauza, žlučníkový kameny a kladívkový palce u nohou!“

„Dáš si kafe nebo minerálku?“ ptám se zdvořile, přestože bych ji nejraději vyprovodila. Na to, aby mi věčně kazila náladu, matku nepotřebuji, vystačím si sama.

„Kdepak, musím běžet. V jedenáct jsem objednaná na pedikúru a než se dostanu z tohodle zapadákova, bude to trvat celou věčnost!“

„Hmm,“ nezdržuji ji, nenabízím odvoz, vyčkávám.

Do pěti minut je v tahu.

čtvrtek 19. 4. 2007

Venku je fantastické počasí, sluníčko mě vytáhne z postele už hodně před osmou, mám ještě víc jak dvě hodiny času, než mi Alice přiveze Puclíka. Krásné počasí, modré nebe, bójka na obzoru. Paráda, říkám si a pouštím televizi. Co bydlím sama, pouštím ji stále častěji. Když nemám možnost si s nikým popovídat, poslouchám aspoň, jak si povídají v bedýnce.

Na HBO dávají italský film s podivným názvem -Plněné papriky. Nemám je ráda. Ani sekanou a karbanátky, takže k filmu chovám počáteční nedůvěru, přirozeně očekávám slátaninu, do které semleli cokoliv, ale po několika minutách mě příběh chytne. To je přesně ono!, říkám si. Nejsem praštěná ženská s přemrštěnými nároky na vztah, a pokud snad přece jen ano, nejsem taková jen já! Určitě nás budou

mraky! Přece by kvůli hrstce pomatených žen netočili dvouhodinovou komedii (či snad dokonce parodii?) o celoživotních trampotách s láskou, no ne?

Škoda jen, že jsem si pozorně nepřečetla závěrečné titulky —jestli tenhle scénář napsal chlap, stále existuje naděje, že mi porozumí i Honza, napadá mě pošetile.

Jenže kdo napsal scénář k Plněným paprikám, neví ani Vševěd internet.

sobota 21. 4. 2007

Sama nechápu, proč jsem Iloně slíbila, že s nimi pojedu na chalupu slavit Václavovy čtyřicetiny. Možná proto, že pokud dvoudenní akce byla ještě v nedohlednu, přišlo mi lákavé vypadnout mezi lidi. Teď bych se raději nechala operovat, než se zúčastnila oslavy v roli „čtyřicítky k mání“.

„Bude tam spousta Vaškových kamarádů,“ lákala mě Ilona, a když jsem neprojevila dostatečné nadšení, dodala: „Rozvedených!“

Na nějaký rozvedený, nepovedený mužský jsem tak zvědavá, brblám si sama pro sebe a už potřetí se snažím narvat nový spacák zpět do pytle, ze kterého jsem ho neprozřetelně vytáhla, jen abych se pokochala, jak je p ěkný.

Volá Ilona: „Kontrola!“

„Čeho?“

„Jestli jsi nevykřivila.“

„Víš přece, že když něco slíbím.“ začínám vysvětlovat, ale Ilona mě přeruší: „Bejvávalo. Teď seš jak vyměněná. Nejmíň desetkrát jsi mi slíbila, že kvůli tomu debilovi neuroníš ani slzu, a furt bulíš, jako by sis hodlala založit soukromý moře!“

„Vždyť já už skoro nebrečím,“ ohrazuji se. „A nezdržuj, právě jsem chtěla vyrazit. “

„Kdybys bloudila, brnkni! “

Nebloudím. Za půl hodinky parkuji p řed rekreační chatou v Jedovnicích, kde stojí mimo jiné i Václavův starý nakřáplý volkswagen, podle něhož usuzuji, že jsem překvapivě již napoprvé zacílila na správné místo. Ilona mě zahlédne, oddělí se od hloučku, mává, táhne mě k nim a postupně mě představuje spoustě lidí. Některé z nich bych prý měla znát, ale jejich obličeje mi nic neříkají.

„A tohle je Jindřich. Patří mu tahle chata a taky ta nová audina,“ významně pomrkává Ilona, aby mi naznačila, že tenhle chlápek je zlatý hřeb seznamování. Možná spíš hřebec, vzhledem k tomu, jak mi čumí na prsa, pomyslím si a cítím, že rudnu. Propadám se hanbou, ale snažím se to maskovat: „Já jsem Roberta. Chatu nemám, přijela jsem tím černým seatem.“

Jindřich se zasměje a já se trochu uvoln ím. Nakonec pro č bych se nemohla mali čko povyrazit, říkám si a nechám si od Jindřicha načepovat pivo. Evidentně má v pití slušný náskok. Ještě nestihnu dopít svůj druhý půllitr a už mám jeho ruku na zadku. Je mi to sice krajně nepříjemné, ale obávám se, že Jindřich je ten slabošský týpek, kterému plesknete přes ruku a on se na vás osopí, že jste paranoidní kráva, na kterou by nešáhl, ani kdyby byla jediná na světě. Ruka je na mém zadku stále, ale obličej jejího majitele nevykazuje žádné známky svádění. I kdyby přiletěl helikoptérou a patřil mu hrad Špilberk, moje sympatie by si nezískal. Mám ráda přímé muže, fér hru i fér flirt. Sraby, co se boj í, že budou odmítnuti, a tak ani ženskou nedokážou sbalit přímočaře, se mi hnus í.

Iloně zjevně ne. „Tak co mu říkáš?“ šeptá mi do ucha u ohně.

„Je to idiot.“

„Jindřich?“ opáčí Ilona, jako by nevěřila, že mluvíme o tom samém chlápkovi. „Jindřich a idiot? Zbláznila ses? Vždyť po něm jede půlka ženských z Brna!“

Včetně Ilony, dochází mi a nahlas se jen zeptám: „Seš si jistá, že jedou po něm a ne po prachách?“

Ilona upjatě sešpulí rty a zadívá se mi kamsi přes rameno. V očích má opovržení. Ohlédnu se a spatřím Václava, který spokojeně drnká na kytaru Sbohem, lásko a vůbec netuší, že jedno sbohem právě číhá na

něho.

„Zbožňuje tě,“ upozorním ji tiše, ale Ilona trucovitě pohodí hlavou a špitne: „Je to snílek z Nemanic.“, a mně je jasné, že tady už nic nezmůžu. Ilona by ráda přezula na nové, luxusnější pneumatiky.

Jindřich se mi k ránu při opileckém nájezdu vyzvracel do spacáku, na čemž je pozitivní pouze to, že jsem mu ani nemusela vlepit facku. Knokautoval se sám.

neděle 22. 4. 2007

Počasí je úplně skvostné. Od rána peče sluníčko a nebýt chladivého větru, vůbec by mi nevadilo, že musím na lavečce před chatou několik hodin čekat, až vystřízlivím natolik, abych mohla sednout za volant a odjet domů.

„Zapálíš si se mnou?“ nabízí mi cigaretu Václav.

„Oslavenče, nemáš ty teď náhodou někde ležet a muchlovat se s obrovskou opicí?“ pokouším se žertovat.

„Ilona to muchlování zvládá dost dobře za mě,“ odvětí a dodá: „A bohužel nejen s opicí. Však ji znáš.“

Přikývnu a vůbec nevím, co na to říct. Václava je mi líto, Ilona je sice nenapravitelná hříšnice, ale zároveň i dobrá kamarádka. Raději tedy mlčím.

Vašek mě zachrání otázkou: „Jak jste na tom s Hon zou? Už se ledy pohnuly?“

„Kdepak.“

„A co takhle dopomoci jim n ějakým tím vřelým slůvkem?“

„Obávám se, že s Honzou nepohne nic. Právě kvůli tomu jsem vlastn ě odešla. Pořád dokola jsem se snažila s ním nějak zatřepat, aby se probral a nespláchl pětadvacet let společnýho života jen tak do hajzlu. Jenže s Honzou by neotřáslo ani zemětřesení!“

Sotva se doma svalím na sedačku, zapípá mi mobil. Chvíli zvažuji, zda k němu vůbec vstát, ale pak mě napadne, že by mohly něco potřebovat děti, a zvednu se.

„Tak co mam teda udělat, abys me vzala na milost?!“ píše mi Honza. A já přesně vím, kdo vedl jeho ruku. Dobroděj Václav.

„Bojuj!“ odpovídám Honzovi a záblesk naděje mě na chvíli zase oslepí natolik, že zapomínám, jak mizerně mi je, když naděje pokaždé znovu pohasne.

pondělí 23. 4. 2007

Hned ráno, jakmile si zapnu mobil, volá nadšený Fabián, že mě sháněl jakýsi pražský režisér, ať mu prý zavolám. Mnohem raději bych slyšela, že mě shání Honza, ale i tato zpráva mě potěší. Už dvakrát některá z mých knih zaujala pražské režiséry, ale na film dle mé literární předlohy stále čekám. Když o tom tak přemýšlím, já vůbec moc často čekám. Rozhodnu se řetězec mých čekání okamžitě přetrhnout a ihned režisérovi telefonuji.

„O kterou knihu máte vlastně zájem?“ ptám se po úvodních formalitách.

„Já četl jen tu vaši Dvacítku a docela mě to oslovilo.“

„A nechtěl byste raději zfilmovat můj deník?“ vypadne ze mě impulsivně. Už se vidím, jak film pouštím Honzovi, on se pl ácne do čela, obejme mě a dojatě prohlásí, že vůbec neměl tušení, jak moc jsem se celou dobu trápila.

„Deník?“ podiví se režisér. „Koho by, prosím vás, zajímal váš deník?“

Statečně doufám, že vás zajímat bude, milí čtenáři.

úterý 24. 4. 2007

„Můžu tě pozvat na oběd?“ čtu v devět ráno textovku od Honzy. A jsem na štvaná. Takhle se bojuje o přízeň ženy? Skoro dva dny ji nap ínat na skřipec a pak se vytasit s pitom ým obědem? Proč mi nepěje pod oknem Kudlanku bezbožnou? Proč nenechá před dům vysázet z barevných macešek nápis: „Roberto, vrať se!“ Proč mě nebombarduje kajícnými esemeskami! Proč nedá najevo, že o nás aspoň trochu přemýšlel?

„Uz něco mam,“ odvětím stroze.

„Nevadi. Tak zitra?“

Tupan! Tupan je to, nadá vám, ale přesto neodolám, abych se nepokusila ho trochu popostrčit. „Na kus žvance me nenalakas!“

„A na co ano?“ znovu píše a já si několikrát dám práci se zdlouhavou vyčerpávající odpovědí, aby byla co nejvýstižnější, a zase ji smažu. Nač psát něco, co už jsem mu napsala a řekla tisíckrát, a pak byla zklamaná, že vše zůstalo při starém, že se z mých slov ani za mák nepoučil?

A tak proti svým zvykům neodpovídám, abych tentokrát pro změnu ušetřila zklamání sama sebe.

čtvrtek 26. 4. 2007

„Robi!“

Zkamením pod vlivem známého hlasu jako zakletá. Bojím se otočit. Ještě chvíli si mohu namlouvat, že se mi to jen zdálo.

„Tak utíkej!“ křikne Honza nesmyslně.

To tady čekal jen proto, aby mě mohl zahnat? Hodlá si snad ze mě nakonec tropit aprílové žerty do smrti?

Otočím se, abych mu dala jasně najevo svoji morální převahu a neochotu nadále válčit, a v tom uvidím chomáč vaty valící se po chodníku. Chomáč vaty s jazýčkem vyplazeným jako visačka s cenovkou. Kolik mě tohle rozkošný štěně bude stát?, napadne mě, ale už ho beru do náruče, ať to stojí co to stojí.

„Abys tady nebyla tak sama. „ řekne Honza, zamává, nasedne do auta a je pryč.

Vždycky to byl velký hráč, nabádám se ke střízlivosti, ale háček už byl zaseknut. Jen si nejsem jistá, jestli bude mít Honza dost sil a trpělivosti na to, znovu si mě přitáhnout. Hodlám se totiž protentokrát bránit, neboť snadných úlovků si nikdo příliš neváží.

úterý 1. 5. 2007

Dala jsem té psí holce jméno Blažena. Já vím, že je to blbý jméno pro psa. Vlastně je to dost blbý jméno tak vůbec. Ale pořád lepší než Náhradní bójka, no ne?

Blažena dokázala, že jsem blažená. Tak proto.

Blažena ale měla jiné poslání. Měla Honzovi získat bodíky. Jenže věc se vyvíjí přesně naopak. Představa, že zůstanu nadále sama, je s příchodem Blaženy najednou mnohem méně děsivá, chvílemi je dokonce i lákavá.

Odpoledne volá Honza, který se teď ozývá vcelku pravidelně, aniž by se snažil nějak vypořádat se svým handicapem, jenž nazývám lokální slepotou, když problémy nevidím, nemusíme o nich mluvit, když o nich nemluvíme, tak zaručeně ani žádné neexistují.

„Nepůjdeme na procházku se psem?“ ptá se, jako bychom spolu vyr áželi ven běžně, jako by pouto, co nás spojovalo, samým napětím dávno neprasklo.

„Bláža zatím není očkovaná, nemůže jít ven.“

„Ale ty bys ven jít mohla, ne?“

„Ještě si to rozmyslím.“ Snažím se získat čas. Nevím, co se děje. A mám strach, že se děje přesně to, oč jsem několik týdnů po svém odchodu strašlivě moc stála a o co teď už zřejmě nestojím. Nechce se mi vracet na bojiště, i kdybych tu a tam měla dílčí bitvu vyhrát. Nechce se mi zpátky do té čekárny na zázrak, kde mírová vlajka má ve znaku pokrytectví, nespravedlnost, lhostejnost a ležNechce se mi zpátky domů, kde jsem si připadala jako neplacená služebná, kterou jednou za čas bez špetičky citu obšťastní její pán. Prostě se mi nechce k Honzovi vracet aspoň ne hned.

„Stavím se pro tebe,“ naléhá a já najednou na vteřinku opět zakusím ten známý škrtivý pocit obojku s balvanem místo psí známky.

„Raději ne.“

„Musím tě přece políbit pod kvetoucím stromem, abys mi neuschla!“

Kdepak, po těch letech, co jsem usilovně šlapala stojatou vodu, uschnu převelice ráda, pomyslím si a bez rozloučení spěšně mobil vypnu.

středa 2. 5. 2007

Puclík je z Blaženy unesený.

„Úplně malinký psí miminko!“ piští radostně a Blažena ucvrkává jak špatně dotažený kohoutek.

A druhý takový kohoutek jsem já. Jen kapu v jiných místech a slaně.

Už když jdu otevřít, je mi jasné, kdo bude stát za dveřmi. Myšlenkový přenos na naší frekvenci zatím stále funguje. Ještě není po všem, ještě jsem Honzy plná.

„Přinesl jsem šampíčko,“ pokorně se usmívá.

Jsem na váhách, dobře znám jeho letitou taktiku. Vstřícným gestem, lichotkou anebo d árkem si mě předvaří jak kus tuhého hovězího a jakmile jsem dostatečně vláčná, přichází na řadu závěrečná symfonie.

„A taky jsem přinesl kuřecí kapsičky Pedigree junior.“

Nevydržím to a usměju se: „Tak pojď dál.“

„Nebudeš litovat!“ už zase šaškuje. Na tohle mě kdysi dostal. Na neodbytnost a šaškování. A zabírá to dodnes. Určitě budu litovat! Ale dnes ne, až zítra.

Nevím, jak to Honza dělá, ale stříkají z něho feromony jak šťáva z přezrálého ovoce. A chutná podobně sladce. Slaďoch, říkávala jsem mu před léty mazlivě. Slaďoch, myslím si teď, ale už to nahlas neříkám. Vím jen, že mi nikdy nepřestane chutnat, a hřeší na to, jenže momentálně už je pozdě zatáhnout oponu. Symfonie právě zaznívá naplno.

čtvrtek 3. 5. 2007

„Honzo, vstávej,“ křiknu a položím hrnek s kafem vedle postele. „Budeš snídat?“

„Ne,“ zavrtá se do peřin. „Budu ještě spát.“

„To sotva. Za chvíli odjíždím s Blaženou k veterinářce.“

„Nevadí. Počkám na tebe,“ povídá tak samozřejmě, až mi šplíchanec stojaté vody vyrazí dech. A je to tady, pomyslím si. Všechny komunikační toky vedou podle Honzy přes postel. Včera jsme se přece tak krásně domluvili, spláchli, co bylo, a můžeme pěkně pokračovat dál!

„Tady jsi na návštěvě,“ jemně ho upozorním.

Bodnutí sršně by ho neprobudilo lip: „Na jaké návštěvě?! Jsme manželé!“

„Odloučení manželé.“

„Včera jsme se zase sloučili, ne?“ ptá se a já vidím, že tentokrát nehraje. On skutečně nic nechápe.

„Včera jsme se nesloučili, včera jsme se spolu vyspali. To je rozdíl.“

„Ty někoho máš?“ vybafne.

„Na tohle ti nebudu odpovídat.“

„Takže máš?!“ zuří.

Mlčím.

„Už nic nemusíš říkat,“ dotčeně na sebe hází oblečení, které sbírá po koberci. „Kurva!“ zařve. Než mi dojde, že šlápl do Blážina lejna, zatrne mi, že mluví o mně.

„Kdybys nikoho neměla, klidně bys mi to řekla, to je jasná věc!“ soptí.

„Kdybys nikoho neměl, klidně bys mi to před časem řekl.“ zopakuji po něm a upřeně se na něho zadívám.

„To je snad něco jinýho, ne?“

„Ne. Je to naprosto stejné,“ tvrdím neochvějně. „Když někdo vyžaduje upřímnost, musí ji sám nabídnout. Totéž platí i o věrnosti, o toleranci, o starostlivosti a tak dál. Jestli chceš, můžeme to zkusit. Pro začátek uskutečníme výměnný obchod, aby se pročistily staré rány a konečně se mohly uzdravit. Takovou hodinku pravdy, co říkáš.“

„Co říkám?“ vyletí Honza. „Říkám, že jsi šílená. Nechápu, proč jsem sem vůbec lezl. Ty se nikdy nezměníš!“

„Nápodobně,“ odseknu a hlučně za ním zabouchnu vchodové dveře.

Tak, to bychom měli. Když se mu něco nelíbí, uteče, místo aby to vyřešil, napravil, změnil, postavil se tomu, posunul jinam. Celý život takhle utíká. Utíká přede mnou.

Teď by se doma nejspíš zavřel ve studiu a dal by mi setsakramentsky moji vzpouru sežrat, zatímco já bych zoufale čekala, až se vynoří zpět, abychom spor mohli vyřešit. A každý takto zmařený den či večer bych oplakávala jako zmařený lidský život.

Přestávám věřit, že zítra bude lip, že si někdy v budoucnu dokážeme nahromaděné neshody vyjasnit, přestávám věřit, že se mi podaří vyložit Honzovi svoje soužení tak pregnantně, až se mu rozbřeskne a bude stejně vnímavý jako kdysi, a hlavně už přestávám věřit, že prostě a jednoduše restartujeme naše manželství. Odchod od muže mě neosvobodil, ta pravá svoboda teprve přijde, až se oprostím od vzpomínek a minulosti. Až přetnu tu vařenou nudli, na které si mě pokaždé bezpracně přitáhl zpět.

Dnes mám ale tu výhodu, že se můžu zavřít na svém území taky já a dělat si, co se mi zlíbí, i když ještě nemám tušení, co to bude. Hlavní je, že přesně vím, co už dělat nechci. Už nechci čekat. na nikoho a na nic. Musím se naučit prostě žít, ať je ten život dobrý nebo zlý, vzrušující nebo nudný. Musím ho žít teď, takový, jaký je, a přestat už jednou provždy nesmyslně doufat, že ten pravý život teprve přijde. Ten jediný a pravý je ten, co mám, reklamace se nepřijímají.

Měl jste pravdu, pane doktore, trápila mě stojatá voda. Vězela jsem v ní až po uši a čekala na záchranu.

Je mi čtyřicet čtyři let. Nevím, jestli jsem ještě schopná stojatou vodu rozbouřit, ale mám dojem, že už jsem způsobilá ji přeplavat.

A najednou mi v hlavě bůhvíproč zazní závěrečné klavírní sólo Kudlanky bezbožné a pochopím, co mi léta připomínalo -je to zvuk mých slz, co v bezesných nocích žalostně tlapkaly po polštáři jako toulavá kočka hledající pohlazení.

Já už pohlazení nehledám. Jestli má přijít, najde simě samo.