Simona Monyová

OPIJU TĚ ROHLÍKEM

Odpoledne jsem se opět předvedla. Roman se v pokoji oblékal, já zaštítila východ z bytu svým tělem a srdceryvně vzlykala, aby neodcházel. Samozřejmě že šel. Mít na krku další hysterku, to je poslední, po čem touží. Podobnou má doma. Pět let tvrdí, že ji pošle k vodě, ale já vím, že to neudělá. To spíš pošle k vodě mě.

Tuším, že se dnes zase opiju. Nic jiného na práci nemám. Je neděle. Měla bych péct bábovku, koupat děti, přesazovat kvítka, látat ponožky nebo co já vím, co všechno dělají manželky. Chtěla bych být manželka. Romanova manželka. Malý zádrhel spatřuji pouze v tom, že on už jednu má. A tak jsem ta druhá. Osamělá, zoufalá a po ruce, když je třeba. Hnus. A v lednici už je jenom rum. Dřív mi Roman nosíval drahé sladké likéry, které si ze svého ubohoučkého platu nemůžu dovolit. Teď dotáhne láhev levného sektu, ze tří čtvrtin ji sám v posteli vypije a pak po ní říhá. Vlastně nevím, proč s ním ještě jsem. Měla bych se vzchopit, vyrazit do ulic, najít si pořádného chlapa, který bude volný a udělá mi dvě tři děti. Místo toho tady čučím, cucám potmě rum, který mi nechutná, a pomalu zabíjím další neděli. Bojím se jít ven. Bojím se, že mě nikdo jiný už nebude chtít. Je mi třiatřicet. Jsem stará panna a ještě k tomu učitelka. Škyt. Rum už zabírá… Tak zase zítra.

Od rána byl ve škole příšernej šrumec, vůbec jsem se k psaní nedostala. Ředitelka šílela, že přijde inspektor, a učitelský sbor šílel z ředitelky. Měla jsem kocovinu. Ne takové to brnění v zátylku a povlak na jazyku. Skutečnou kocovinu. I pohyb očních víček mi způsoboval bolest. Na Romana jsem si skoro nevzpomněla, měla jsem dost starostí sama se sebou. Ještě že mám Dášu. Je to skvělá kolegyně a ještě skvělejší kamarádka. Sehnala mi dvě tabletky brufenu. Hlava mě bolet přestala, ale začal zlobit žaludek. Začínám mít dojem, že bych měla dát svoje tělo na generálku. Nic nevydrží.

A je to tady. Roman volal. Prý abych se nezlobila, že byl v neděli nějak přetažený. A kdo není?, chtělo se mi opáčit. Ale pěkně jsem sklapla a rychle se utíkala osprchovat a oholit si nohy, abych byla voňavoučká a hladká, než přijede. Donesl mi tři růžičky a romantický župánek. Musela jsem se do něj obléct a dělat všechny ty opičky, co má rád. Taky říkal, že mám být trpělivá. Myslím si, že jsem trpělivá. Nikoho trpělivějšího, než jsem já, neznám.

Dáša povídala, že bych měla být ráda, jak to je. Prý by to taky brala. Chlápka třikrát týdně a ponožky ať mu pere jiná. Dáše se to mluví. Je vdaná třiadvacet let, má dva syny a o Štědrým dnu nikdy nebyla sama.

„Chtěla bych děti,” kňourala jsem. A ona na to: „Děcka tě vyždímají jak citron, dej na mě. Něco o tom vím.”

„Chci být vyždímaná jako citron,” kňučela jsem už skoro nepříčetně.

„Seš blbá,” smála se a pak povídala, ať se rozhlédnu po své třídě, jestli bych někoho z těch rozmazlenejch drzejch fakanů chtěla mít doma. Udělala jsem to. Stála jsem na stupínku a očima klouzala z jednoho dětského obličeje na druhý a došla jsem k děsivému závěru. Nechtěla bych mít doma žádného z nich. Pocítila jsem úlevu, ale jen do chvíle, než mi došlo, že moje dítě by bylo jiné. Lepší. Jako ostatně všechny vlastní děti. Tomuhle by přece Dáša měla rozumět.

Probulela jsem skoro celou noc. Občas se mi to stává. Začnu brečet z nějakého těžko definovatelného smutku, slzy se ze mě valí, koupu se v nich, ale není to očistná lázeň, je to spíš trýzeň. K ránu mívám místo polštáře slušně nacucanou houbu, obličej mám opuchlý a nasolená jsem jak treska. Návštěvu psychiatra prozatím odkládám.

K psaní jsem se nedostala dva dny. Ve čtvrtek odpoledne totiž stálo před školou auto s logem Romanovy firmy. Šla jsem kolem a říkala si, jaká je to náhoda, když v tom z auta vystřelil chlápek v džínách s cigaretou a mojí fotkou v ruce. Povídal, že mě má odvézt domů a pak do Prahy na letiště. V první chvíli mě napadlo, že je to úchyl, ale když se pak vytasil s ručně psaným vzkazem od Romana, mínění o něm jsem urychleně poopravila. Pak jsem musela zpátky do ředitelny, šéfka se trochu kroutila, ale volno mi dala. Všechno se seběhlo hrozně rychle. Sbalená jsem byla do deseti minut a už jsme valili po dálnici. Takovýhle překvápka Roman dělával, ale ne teď. Kdysi na začátku. Vlastně mě na to dostal. Připadala jsem si jako ta nejobletovanější a nejrozmazlovanější ženská na světě. Po čase začal polevovat.

Roman čekal v letištní hale a tvářil se, jako bychom spolu létali do Paříže dvakrát do měsíce.

„Bál jsem se, že to nestihneš,” dal mně pusu. Jakási babice pohoršeně odfrkla, asi jí došlo, že můj taťka to nebude. Za těch sedm roků naší známosti jsem si na podobné úšklebky zvykla. Roman je sice starší o šestnáct let, ale já mám vrstevníky, kteří jsou proti němu kmeti. Měla jsem to té ženské říct. Ale nebyl čas. Odbavili nás a letěli jsme. Business třídou, šampaňské v ceně.

Na dva dny jsem dokázala zapomenout, že mě Roman tahá za nos. Až se za sebe stydím. Jakmile mi zamává před nosem šrajtoflí, změknu. Aby taky ne, když jen ta večeře v tříhvězdičkovém hotelu stála víc, než vydělám za měsíc.

Je neděle a já mám z pochopitelných důvodů zase depku. Už když jsme včera vystupovali z letadla cítila jsem, že to na mě leze. Zato Roman byl spokojenej, jak si to u mě pěkně vyžehlil, úplně zářil. A já byla zvadlejší a zvadlejší. „Co bys ještě chtěla?” utrhl se na mě v autě a přidal plyn. Napadlo mě, že se mě chce co nejrychleji zbavit. Řítili jsme se po dálnici rychlostí dvě stě dvacet kilometrů v hodině. Ten jeho bavorák to snese, já už míň. Docela jsem se bála, že se někde vysekáme, i když uznávám, že Roman řídit umí, to zas jo.

„Myslel jsem, že budeš mít radost,” vyčítavě se ke mně otočil. Málem jsem mu řekla, ať radši kouká před sebe. Prsty jsem zarývala do sedadla a upřeně pozorovala cestu před náma, jako bych řídila já sama. Předjížděli jsme jedno auto za druhým. Roman je míjel tak těsně, až se mi zvedal žaludek.

„Měla jsem radost,” odpověděla jsem podle pravdy, jen co se mi podařilo pořádně nadechnout. Vážně jsem měla radost. Byl to výlet do jiného světa. V naprosté anonymitě jsme se procházeli Paříží a drželi se za ruce. Copak bychom si tohle mohli dovolit v Brně?

„Nechci být nevděčná,” začala jsem opatrně, ale přerušil mě. A řekl, že nevděčná jsem. Nemá pravdu. Kdyby mě hned na začátku upozornil, že nehledá novou partnerku, ale jen lepší děvku na rozptýlení, nešla bych do toho. Lhal mi. A teď se diví, že po něm chci to, co sám kdysi barvitě plánoval. Možná ale je plánování nového života s milenkou základní pravidlo všech ženáčů, a já jsem husa hloupá, protože mi to nedošlo.

Pondělky jsou odporný vždycky, ale tenhle byl ještě odpornější. Když jsem přišla do školy, Dáša už seděla v kabinetu. „Dáš si kafe?” zeptala se celkem zbytečně. Bez kafe svůj organismus nenastartuju, ani kdybych se rozkrájela. Vytáhla jsem z kabelky dvě tatranky a jednu jí nabídla.

„Neměla bych,” řekla a rozbalila ji. Seděly jsme tam jak dvě veverky a chroupaly oplatku.

„Tak jak bylo?” zeptala se. Jedině jí jsem to řekla, ostatní kolegyně by záviděly. A pomlouvaly. Dáša je fér ženská.

„Měla jsem se jak v ráji. Ovšem ráj skončil už v Praze na letišti. Roman mi zazlívá, že na něho tlačím, a já mu zazlívám, že se nedokáže rozvést. Obehraná písnička.”

„To víš, chlapi než se rozkolíbaj,” pokyvovala Dáša hlavou. „Já bych s tebou měnila z fleku. To ten můj kutil domácí začal v sobotu stavět udírnu. Od rána jsem mu dělala přidavače, protože Honza kamsi odjel a Jakub je nemocnej. Tahala jsem cihly, přesívala písek, míchala maltu. Já si vlastně chodím do práce odpočinout.”

„Aspoň jste ten víkend strávili spolu…” namítla jsem.

„A myslíš, že to je po třiadvaceti letech nějaká výhra?” usmála se smutně. A unaveně. Tak nevím.

PS. Ředitelka povídala, že za ten volný pátek očekává protislužbu. Docela si pospíšila. Dělala jsem chvíli naivku, ale ještě dřív, než otevřela pusu, mi bylo jasné, že vyfasuju dozor na horách v sedmé B. Je to nejhorší banda z celé školy, nikdo s nimi nechce jet.

„Co bych vám tak zadala,” mumlala šéfka a předstírala dočasnou amnézii. Pak se ovšem upamatovala a vytasila se s horama. Odkývala jsem to. Prosinec je ještě tak daleko…

Roman nevolal. Už mě to vážně začíná zmáhat. Odpoledne jsem opravila sešity a večer strávila v tlustých ponožkách na pohovce u televize. Dávali romantickej film s Barbarou Streisandovou. Z ošklivé profesorky se vyklubala docela pohledná ženská a získala lásku muže, o kterého stála. Nevím, jak se ten herec jmenuje, ale líbil se mi. Trochu mi připomínal Romana, jak jinak. Okamžitě jsem se ztotožnila s postavou kantorky a hltala jsem příběh, jako bych ho sama prožívala. Když jsem televizi vypnula, bylo jedenáct. Telefon ani necinknul. Najednou jsem nevěděla, co s časem. Spát se mi nechtělo. Vjela do mě jakási nepochopitelná energie a já měla dojem, že musím všechno vyřešit. Okamžitě. A ačkoliv to běžně nedělám, vytočila jsem číslo na Romanův mobil. Telefon třikrát zazvonil a pak ho Roman vypnul. Jo, opravdu ho vypnul! Vlastně to tak dělá celou dobu, co jsme spolu, vypne příjem, kdykoliv na mě nemá náladu. Zbytečně se ztrapňuju.

Dáša bude mít zítra jedenačtyřicet. Hroznej věk, teda pro ženskou. Ale ona má kliku. Stárne tak nějak přirozeně. Je drobná a docela štíhlá. Ráda sportuje. Já se ráda cpu sladkým a jediný druh sportu, který provozuju, je chůze po schodech, když nejede výtah. A turistikou k lednici a zpět to taky nevylepším, to je jasné. Pochybuju, že za osm let budu vypadat tak dobře jako ona.

Ale stejně, jedenačtyřicet, je jedenačtyřicet…

Docela se na ten večírek těším. Nikde jsem nebyla ani nepamatuju, všechny kámošky jsou vdaný a mají děcka. Nebloumají po večerech od ničeho k ničemu jako já.

„Honza nás tam odveze a zase nás vyzvedne,” řekla Dáša. Pokaždý mě znovu a znovu překvapí, že má tak velkýho syna. Začala brzo, když otěhotněla, ještě jí nebylo osmnáct. Myslím, že brzo je rozhodně lepší než pozdě. Jako já. Pokud ovšem vůbec kdy začnu.

„Možná bychom si měli vzít taxíka,” navrhla jsem. Připadalo mi trapné, že se k Honzovi chová, jako by byl malej kluk.

„Na to zapomeň. Náš mrzký učitelský peníz na taxíka nestačí a proto mám dva taxikáře doma, třetí dorůstá. Za pár let se může Honza s Jakubem střídat, teď to většinou leží na něm,” odpověděla pyšně. Taky bych chtěla mít syny, abych na ně mohla být pyšná.

Roman zavolal, právě, když jsem si fénovala vlasy. Na nic se mě neptal, jen řekl, že přijede v osm.

„Nechoď,” odpověděla jsem mu nenuceně. Dala jsem si na tom tónu dost záležet. Ve sluchátku bylo chvíli ticho. Asi chudáček oněměl překvapením. Na odpor není zvyklý. Šéfuje sto dvaceti lidem, mě nepočítaje.

„Už něco mám,” dodala jsem. Ten Dášin večírek mi přišel vhod.

„Nedělej drahoty,” ucedil rozmrzele.

Jsem asi pitomá, ale najednou mi začalo být líto, že se s ním neuvidím. Nebýt to právě Dáša, nikam bych nešla.

„A co zítra?” navrhla jsem.

„Něco vymyslím,” zabručel Roman a zavěsil. Vlasy už jsem měla suché. Musela jsem je nagelovat a trochu upravit. Moc to nešlo, ale pro ten náš babinec to bylo dobré až až. V sedm zvonil Honza, že čeká dole. Je to milej kluk. Vyšla jsem ven. Stál opřenej o červenej favorit a házel klacek nějakýmu psovi. „Ahoj,” pozdravila jsem a zeptala se, čí je to pes.

„Dobrý den,” odpověděl na pozdrav, pak dodal, že pes asi nebude ničí, protože nepohrdl jeho svačinou, i když to byl jen chleba se sádlem. Překvapilo mě, že měl na svačinu chleba se sádlem. Domnívala jsem se, že v této době se už škvarky a sádlo vůbec nejí. A taky mě překvapilo, že mi vykal. Vždycky mi vykal, ale nikdy to neznělo tak divně. Usedla jsem na sedadlo vedle něho a pořádně vypjala prsa. Možná jsem mu chtěla ukázat, že sice jsem kamarádka jeho matky, ale na druhou stranu nejsem ještě tak stará. Ani nevím, co mě to popadlo. Naštěstí Honza opatrně vycouvával z parkoviště a mému poprsí nevěnoval jediný pohled.

„Zastav,” řekla jsem příkře. Překvapeně zabrzdil.

„Jenom si něco zařídím,” dodala jsem už mírněji a co nejelegantněji vystoupila. Asi to moc elegantně nevypadalo, ale zkuste vystupovat z prorezivělého favoritu jako královna matka. Roman vystoupil ze svého bavoráku taky. Ani nezhasnul motor. „Kdo je to?” štěknul směrem k Honzovi. Vycítila jsem, že nadešla moje šance, a rozhodla jsem se ji využít beze zbytku.

„Kamarád, nic vážného,” hlesla jsem lhostejně. „Co tady vlastně děláš? Říkala jsem ti přece, že nemám dnes čas.”

„Myslel jsem, že si to třeba rozmyslíš.”

„To nejde. Samozřejmě, že bych mnohem raději byla s tebou, ale když jsi nezavolal, tak jsem si domluvila program,” vyžívala jsem se ve své roli.

Stisknul mi předloktí. Na okamžik jsem měla strach, aby mi jednu nebřinknul, ale pak mě pustil a já viděla, že mám vyhráno. „Dobře, tak tedy zítra,” řekl a odjel.

„Kdo to byl?” zeptal se Honza. A mně najednou bylo trapné říct, že s Romanem chodím a tak jsem zalhala, že je to jen přítel.

A milej Honza na to: „Vypadá spíš na přítele vašeho otce.”

Máme tady zase pondělí. Víkend byl úžasnej. Roman si doopravdy udělal čas a zůstal u mě až do nedělního večera. A pořád se mě na Honzu vyptával. Mlžila jsem, jak jen to šlo, a kochala se jeho žárlivostí. Když odcházel, tak naznačil, že s manželkou už jakýsi hovor na téma rozvod vedl, ať mu dám ještě šanci. Jistěže mu ji dám. A jak ráda!

PS. Dáša dnes donesla zákusky, co jí zbyly z rodinné oslavy. Zdlábly jsem je spolu o velké přestávce, už i ty černý elastický džíny mi začínají být těsný. Možná bych si měla koupit horský kolo anebo začít chodit plavat.

Dnešní vyučování bylo naprosto příšerné. Buďto nějak zrychleně stárnu, anebo jsou ty děcka stále otravnější a drzejší. Kamil, osmiletý hošík z takzvaně dobré rodiny, mi kolem poledne řekl, že tabuli umývat nebude, protože ta houba smrdí jak bolavá noha. Zbytek třídy se přidal. Obnovení autority mě stálo deset minut času a obrovskou dávku sebezapření. Na oběd byla játrová omáčka s rýží, veškeré vnitřnosti naprosto nesnáším. Zřejmě je nesnáší i Gábina z 1. C, protože se u jídla pozvracela. Ředitelka mi nařídila, abych zabezpečila úklid zvratků, když mám dozor v jídelně. Zabezpečení úklidu spočívalo v tom, že jsem blivanec uklidila sama. Ještě teď páchnu, a myslím, že mnohem víc než ta houba na umývání školní tabule. Když jsem konečně s úlevou v pozdních odpoledních hodinách opouštěla budovu školy, čekal na jednu deváťačku výrostek na skútru, zašklebil se a pak ucedil na mou adresu: „Co čumíš, krávo?”

Tak tohle, prosím, podstupuji den co den, již deset let za závratný plat sedm tisíc osm set dvacet osm korun hrubého.

Roman volá denně. Včera poslal šoféra s balíčkem. Byl tam mobilní telefon. Prý si budeme posílat esemesky. Než jsem si prostudovala návod, volal dvakrát. Je to milé, že je zase tak nažhavený, na druhou stranu ale nemůžu předpokládat, že to vydrží věčně. Jak to tak vidím, mám teď jedinečnou příležitost k hlavnímu tažení. A nehodlám ji pustit z rukou. Večer jsem mu poslala zprávu: Libi se mi, jak me rozmazlujes! Zuzana.

Neodpověděl, ale zprávu přijal. Asi mu manželka právě stála za zádama. No, dlouho už tam stávat nebude.

Včera jsem zase vynechala a nenapsala ani slůvko. Celé odpoledne jsem si hrála s mobilem. Myslím, že už jeho obsluhu ovládám dokonale. S Romanem jsme si vyměnili celkem asi patnáct zpráv. Byla to docela zábava. Teď je půlnoc. Jsem děsně utahaná. Jdu spát, takže podrobněji až zítra. Nebo někdy až bude víc času.

Ten mobil mě šíleně zaměstnává. Pořád dokola si čtu všechny uložené zprávy. Ty které jsem dostala, i ty, které jsem odeslala. A taky pořád telefonuju. Ještě, že mi Roman koupil několik kuponů do zásoby, na tak drahý provoz bych neměla peníze. Někdy uvažuju o tom, jestli bych Romana milovala, i kdyby ty prachy neměl. Nevím. Fakt nevím. Všechno, co na něm nejvíc obdivuju, všechno čím mě nejvíc okouzluje, to všechno s penězi souvisí. Jeho sebejistota, způsob, jak jedná v restauracích s personálem, to jak chodí oblékaný, jak bravurně řídí auto, jak je stále opálený ze solárka nebo z tenisových kurtů. Bez peněz už by to nebyl on. Možná mají kolegyně pravdu a já nejsem nic jiného než obyčejná zlatokopka.

Dáša dnes přiběhla do školy pozdě. Slyšela jsem, jak její vysoké podpatky klapou po chodbě, rytmicky a tvrdě. Klap. Klap. Klap. Dáša nosí obdivuhodně vysoké podpatky, které vydávají charakteristický rámus. Je tím pověstná. Já jsem zase pověstná tím, že nemůžu uhnat chlapa. Kdybych si mohla vybrat, radši bych mlátila kramflekama, ale nikdo mi na výběr nedal.

„Zaspalas?” zeptala jsem se.

„Jo, zaspali jsme oba. Já i Honza senior.” spiklenecky mrkla.

Líbí se mi, že říká manželovi senior. Líbí se mi jejich vztah, všechno to, co Dáša považuje za životní šeď, mně připadá lákavé a vzrušující. Uvědomila jsem si, že cítím závist. Zastyděla jsem se, nejspíš i trochu zčervenala a pak jí to řekla.

„Lepší než abys mě litovala,” usmála se Dáša. Nepochopila mě. To nebyla taková ta lichotivá, přející závist. To, co jsem cítila, byla závist zlá.

„Romane, chtěla bych mít dítě,” šeptla jsem mu do ucha. Domnívala jsem se, že přesně v tu správnou dobu. Ležela jsem na něm, obličejem jsem ho šimrala na hrudníku. Chloupky už má šedivé, ale kůži ještě docela mladou. Mám to ráda. Třu se o něho nosem, jak zvířátko. Oddané, prostoduché zvířátko.

„Na děti jsem už moc unavený,” odpověděl. A opravdu, znělo to unaveně.

„Já vím, že už děti máš, zažil jsi to. Ale já ne. I kdybychom byli spolu… žili spolu až do konce života, nikdy bych ti neodpustila, že jsem neměla dítě,” chrlila jsem ze sebe to, co v poslední době zaměstnává můj mozek dvacet čtyři hodiny denně.

„Jsou to nevděčný parchanti,” ucedil. Ne vztekle nebo nenávistně. Spíš zklamaně. „Chodí si ke mně jen pro prachy. Všichni chtějí peníze. Pořád víc a víc peněz…”

Já ne, měla jsem mu říct. Ale co když to není pravda? Co když mezi ně taky patřím?

„Naše dítě by bylo jiné,” pověděla jsem místo toho. A on se na mě překulil a šeptal, že souhlasí, že si ho uděláme hned, že se na všechno vykašle, prodá firmu, podělí rodinu a začneme znovu. Od začátku. Znělo mi to jako rajská hudba. A až se v jednu v noci oblékal a odcházel ke své ženě, teprve pak jsem si naplno uvědomila, že ty řeči byly jen sny. Malý výlet z pasti. Z pasti zaběhnutého života, nashromážděného majetku, konvencí a bůhví čeho ještě. A já stejně beru antikoncepci, malej Romča nebude. Bojím se, že nikdy.

Kdybych aspoň nebyla učitelka. Na neprovdanou učitelku po třicítce se všichni dívají přes prsty. Odpoledne mě navštívila máma. V první chvíli jsem měla radost, že mám společnost na zbytek dne. Radost mě ovšem přešla nato tata.

„V sobotu pořádám večírek, nechceš přijít?” nadhodila jako by nic. Vždycky, když předstírá lhostejnost, schyluje se k průšvihu. Co to na mě zkouší?

„Večírek? Od kdy pořádáš večírky?”

„Od soboty,” odsekla.

„Přijdu.” svolila jsem, abych si ji udobřila. Mámu mám jenom jednu, co naplat.

„Vezmeš s sebou Romana?” blýsklo se jí v očích. Samozřejmě že moc dobře ví, že ho vzít nemůžu. Nechápu, proč to takhle trapně pořád rozpitvává. Proč se prostě nesmíří s tím, že se jí dcerunka nepovedla? Copak je vážně ta největší hanba na světě mít třiatřicetiletou dceru, která chodí s ženáčem? A co matky vrahů nebo násilníků?

Pokusila jsem se jí celou situaci vysvětlit. Předstírala náhlý záchvat pochopení: „Zuzanko, já ti do ničeho nechci mluvit, ale jestli to takhle půjde dál, zůstaneš na stáří úplně sama.”

Najednou mi všechno došlo a tak jsem na ni vyjela: „Tak koho mi chceš namluvit tentokrát?”

„Andulin syn se rozvedl, bude se ti líbit, je to finanční poradce…”

Ačkoliv jsem nechápala, proč by se mi měl líbit právě finanční poradce, neprotestovala jsem. No co, možná je vážně nejvyšší čas, abych se poohlížela i jinde.

Dnes nemám na psaní čas, tak jen stručně. Na večírek k mámě se docela těším, právě si uháním koupit nové šaty. Ať všichni vidí, že nejsem nějaká opuštěná chuděra, kterou nikdo nechce.

Večírek byl naprosté fiasko. Nové šaty mi byly zoufale těsné, každou chvíli hrozilo, že budu potřebovat umělé dýchání. Z jakési setrvačnosti si kupuju velikost třicet šest, kterou jsem nedopnula už loni.

Z finančního poradce se vyklubal obyčejnej účetní, tři hodiny mě mořil historkami o exmanželce a prskal na mě přitom rokfór. Ještě pošlu SMS Romanovi a jdu do postele, jsem příšerně unavená.

Zase neděle. Spala jsem do jedenácti, pak jsem si nabarvila vlasy. Podařilo se mi koupelnu zaneřádit tak, že mi úklid zabral víc jak dvě hodiny. Dobré dvě hodiny času, který strávím nějakou činností. Zbývá však ještě celé nekonečné odpoledne a celý nekonečný večer. Hotový oceán nudy. Čekám, jestli Roman nezavolá anebo aspoň nepošle zprávu. Moc iluzí si nedělám. Ještě mu do mobilu nedošla ta ze včerejška.

Právě telefonovala Dáša, že dovezli z chalupy jablka a že mi nějaké posílá po Honzovi. Musím si vyfoukat vlasy, takhle nemůžu jít otevřít. Takže zítra.

PS. Ještě něco. Ten Dášin kluk je vážně skvělej. Zůstal se mnou asi hodinu a klábosili jsme o všem možným. Asi vycítil, že je mi smutno. V tomhle je zřejmě po Dáše. Doufám, že až budu mít syna já, bude taky takovej.

Včera jsem psát nestihla. Opravovala jsem písemky až do devíti do večera a pak se stavil Roman. Jenom na otočku, říkal. Nakonec z otočky byla celá noc. Vůbec jsem ho nečekala. Měla jsem vlasy do culíku, na sobě vytahanej svetr a dokonce jsem si ani nestihla vyholit podpaždí. Nezdálo se, že by mu to moc vadilo. Spíš naopak. Opakovaně mě ujišťoval, jak mi to sluší. Možná se pokaždý zbytečně moc připravuju na jeho příchod, třeba by mě měl raději v teplákách.

„Já se z toho kluka zblázním,” povídala dnes Dáša na adresu Honzy. V tomhle jí moc nerozumím. Kluk je to pěknej, chytrej, slušnej. Tak co by ještě chtěla?

„Honza senior už dokonce vyhrožuje, že mu ty pačesy ostříhá ve spánku,” pokračovala.

„Proč? Vždyť mu to sluší,” zastala jsem se ho. Koneckonců, v neděli mi pomohl z depky, mám mu co vracet.

„Ty se ptáš proč? Prohlídla sis ty jeho vlasy pořádně? Vždyť on už se asi rok nečeše. A tvrdí mi, že ty cucky, ty dreny nebo jak se tomu vlastně říká, co na hlavě má, jsou moderní.”

Se smíchem jsem Dášu opravila: „Jmenuje se to dredy.” Představa, že by někdo na hlavě nosil dreny, mi přišla vážně komická.

„To je jedno. Syn kantorky a chodí jak čuně!”

„Nešil, hlavně že si ty vlasy umývá, ne?” opáčila jsem.

Dáša na mě vytřeštila oči a pak se uchechtla: „Však počkej, až budeš mít vlastní děti!”

Jako bych slyšela mámu.

Roman dnes poslal zprávu, že potřebuje čtrnáct dnů klid na vyřešení závažných problémů. Přečetla jsem si ji na obědě a měla jsem co dělat, abych nehupsla na stůl a nezačala tančit kankán mezi ručkami žáků a talíři s čočkovou polévkou. Dáša se pokusila zchladit mé nadšení: „Z čeho usuzuješ, že se konečně hodlá rozvést? Co když mu manželka jen na něco přišla a on musí sekat latinu?”

Uznala jsem, že na její teorii něco je, ale v skrytu duše doufám, že moje intuice je správná.

Celý den jsem zvažovala, jestli by malou zprávičku, třeba jen myslim na tebe nebo tak něco, považoval Roman za porušení své žádosti o klid. Nakonec jsem se ovládla a neposlala ji. Zato jsem vytáhla ze skříně krabici s fotografiemi a hrabala se v nich skoro do rána. Byly tam fotky, na které jsem úplně zapomněla. Třeba ta, jak jsme před čtyřmi lety v Irsku asistovali při porodu koně. Na fotce objímám hlavu čerstvě narozeného hříběte a vypadám šťastně, jako bych ho porodila já sama. Anebo fotografie z Budapešti. Už ani nevím, kdy to bylo. Bydleli jsme v pěkném hotelu v centru a to bylo taky to jediné, co jsem z Budapešti viděla. Dva dny jsme nevytáhli paty z našeho apartmá. Pořád jsme se milovali, jako šílení. Mám dojem, že to byl náš vůbec první společně strávený víkend. Vyfotila jsem Romana v posteli. Musela jsem být opilá, protože na snímku je vidět jen část chlupaté nohy, láhev sektu a chuchvalec přikrývky. Jo, a taky stolní lampa. Moc pěkný záběr. Takový, co rozechvívá srdíčko do vysokých obrátek. Musím si nalít panáka.

„Já s tím kantorstvím snad vážně budu muset seknout,” povídala dnes Dáša o velké přestávce. Nemyslím si, že pouhý fakt, že si nedokázala vzpomenout kolik je šestkrát sedm, by měl nutně znamenat, že je učitelstvím nějak vážně poznamenaná. Pokud to já můžu posoudit, tak Dáša je nejnormálnější kantorka z celé školy. Na druhou stranu, blbneme z těch děcek všechny, to je jasná věc.

„Jednoho dne se probudím a nebudu vědět, jak se jmenuju. Nechci se dožít toho, že mi Honza bude měnit plíny.”

„Nedramatizuj. Zajdeme večer na dvě deci, vyčistíš si hlavu a bude to,” navrhla jsem.

PS. Hlavu jsme si vyčistily dokonale. Škyt. Vážně jsem se líbala s tím mladým číšníkem, nebo se mi to jen zdálo?

Myslela jsem si, že do školy ani nebudu schopná odejít. V šest třicet jsem praštila s budíkem o podlahu a dalších deset minut přemlouvala své zdecimované tělo, aby vstalo. Můj příkaz, vyslaný z mozku, se zadrhnul už někde v oblasti zátylku. Ležela jsem na zádech a prožívala svoji poslední hodinku. Prudká nevolnost mě vymrštila z postele. Potupně jsem se vyzvracela do kuchyňského dřezu, na záchod bych nedoběhla. Následujících deset minut jsem zvonem čistila ucpaný odpad. Krátce po sedmé jsem opustila dveře bytu. Už ve výtahu jsem si uvědomila, že jsem zaklapla, ale klíče zůstaly uvnitř. S alkoholem jsem skoncovala, čestně.

Za zámečníka jsem utratila svoji poslední finanční rezervu. Měla bych to Romanovi naúčtovat. Má moje klíče od bytu, kdybych nerespektovala jeho žádost o soukromí, byla bych bohatší o pět stovek. Doufám, že to náležitě ocení.

Včera jsem se opět opila. Dobře si vzpomínám, že jsem říkala, že to už dělat nebudu, ale tentokrát jsem v tom nevinně. V osm se stavila Dáša. Byla celá ubrečená a Honzu seniora nazvala debilem. To neudělala za celých deset let, co ji znám.

„Co ti provedl?” zeptala jsem se a měla chuť ji obejmout, pohladit, uchlácholit. Ještě k žádné kamarádce jsem takovej vztah neměla. Proboha! To ne! Mám na mysli opravdu jen přátelství, s ženskou bych to dělat nemohla za žádných okolností, v tomhle mám naprosto jasno.

„Tak co ti provedl?” naléhala jsem. A samozřejmě, že jsem si myslela, že jí Honza zahýbá. Co taky jinýho, že. Ale Dáša mě vyvedla z omylu: „Ten magor koupil parcelu a chce stavět barák.”

„Tak ať staví, no ne?”

„Než to splatíme, budu v důchodu,” vzlykla. „Jak já ho nenávidím…”

Taky mám občas pocit, že Romana nenávidím, nebýt toho pitomýho sexu, žila bych raději s Dášou. Myslím, že by nám to klapalo. Řekla jsem jí to. Ocenila to jako dobrý nápad a vytáhla z kabelky flašku fernetu. A tak to začalo. Docela jsme se nasmály. Obzvlášť ta historka o tom, jak Honza senior už tři roky stává pokaždý před souloží tři minuty na hlavě, protože to prý zvyšuje potenci, mi přišla zábavná. Taky jsem dala cosi o Romanovi k dobru, ačkoliv to normálně nedělám. Trochu mě mrzí, že jsem na něho bonzla, že má ošklivě chlupatý koule, ale co. Nač být loajální, když on na mě kašle, no ne? Dáša to nikomu nepoví, to můžu být klidná. Někdy po půlnoci přišel na řadu i ten vaječnej koňak, kterej mám schovanej na obzvláště silný deprese. To už jsme tušily, že nám asi bude blbě, ale byly jsme ve stadiu, kdy nám bylo všechno fuk. Co mi teď není fuk, je skutečnost, že jsem ve tři ráno poslala SMS Romanovi. Myslela jsem si, že se mi to snad zdálo, ale před chvílí jsem zkontrolovala mobil. A mezi odeslanými zprávami se skvěla i ta ze včerejška: Romane, nejsi nic jinyho nez obycejnej srab. Tohle jestli mi projde, tak už všechno.

Roman neodpovídá. Kterej blázen by taky odpovídal na urážky, že. Jediný, čeho se doopravdy bojím, je možnost, že bude chtít náš vztah ukončit tak nějak do ztracena. Prostě přestane telefonovat, nebude brát mobil, možná si dokonce změní číslo. A co budu dělat já?

Další dva dny a pořád nic. Nosím s sebou mobil i na záchod a do vany. Ráno jsem se naprosto nekontrolovaně rozbrečela. Zrovna při písemce z matiky. Celá čtvrtá A byla tak vyvedená z míry, že nepočítal skoro nikdo. Zato se na přeskáčku začali vyptávat, co se děje. Zalhala jsem, že moje máma je těžce nemocná a písemku stornovala. Považuju to za drzé pokoušení osudu, tohle se mi vymstí. Jen aby se to nevrátilo mámě. Taky by klidně mohla dostat rakovinu nebo tak něco. Musím jí zavolat. Dnes ne, zítra.

Máma se těší dobrému zdraví, se mnou je to horší. Škyt. Pití mi začíná malinko přerůstat přes hlavu. Hned jak se Roman ozve, skoncuju s tím. Škyt.

PS. Ráno jsem se vážila. Shodila jsem čtyři kila, jsem konečně štíhlá. Ale je to na prd, protože nemám chlapa, který by to ocenil. Život je vážně zamotanej. Dáša povídala, že po čtyřicítce se to ještě zhoršuje. Prý brečí skoro každý ráno, když se vidí v zrcadle. Myslím, že mě to potká mnohem dřív. Alkohol ničí pleť, mám ji jako struhadlo. Škyt. Jdu spát.

Odpoledne telefonoval Aleš. Jasně že vám to jméno nic neříká. A jak by taky mohlo. Aleš je můj ctitel ještě z vejšky. Takovej ňouma hezounkej to byl, kdo ví jak vypadá teď, neviděla jsem ho osm roků. Dnes to napravím, pozval mě na večeři.

Aleš vypadá pořád stejně, z pohledu na mě byl upřímně zděšen. Dáša mě utěšovala, že si to namlouvám, ale já tomu nevěřím. Proč by mě jinak nepozval na rande?

Roman pořád nic. Aleš to samé. Už nemám chuť o sebe pečovat. Odrostlé kořínky vlasů by potřebovaly barvu, obočí pinzetu a obličej nějakou velmi velmi výživnou pleťovou masku. Ale k čemu to všechno?

Uvažuju o koupi psa. tomu bude jedno, kolik mám na břiše faldů a v obličeji vrásek.

Aleš mi napsal dopis. Vysvětlil, že je po rozvodu dezorientovaný a netroufá si začínat nové vztahy. Stručně řečeno, měla jsem pravdu. Už se mu nelíbím. Nelíbím se nikomu.

A zase víkend. Pro lidi, co žijí sami, jsou víkendy za trest. Rozhodla jsem se své opuštěnosti čelit návštěvou matky. Zvonila jsem před domem snad deset minut, jak nějakej výběrčí daní. Uvnitř se svítilo a auto stálo před domem, bylo jasné, že je doma. Najednou se ve mně všechno sevřelo strachy, že máma leží někde na podlaze a je mrtvá. Okamžitě jsem se začala mrskat výčitkami svědomí, že to mám za tu lež o nemoci. A v tom máma otevřela. Tváře zrůžovělé, vlasy rozcuchané. Kdyby jí nebylo třiapadesát. hned by mi došlo, že vylezla z postele, kde rozhodně nebyla sama. Ale já v tu chvíli byla v zajetí svého bludu o závažné chorobě a tak jsem na ni zírala a vyptávala se na zdraví. Pak se jí za zády objevil polosvlečený opálený hromotluk a máma řekla: „Hele, Zuzi, brnkni mi zítra nebo raději až v pondělí. Zajdem na kafe.”

Moje matka má bohatší sexuální život než já, měla bych se oběsit.

Je neděle odpoledne. Ještě jsem nevylezla z postele, pokud nepočítám těch pár minut, kdy jsem se došla vyčurat a opláchnout si obličej. Pořád musím myslet na mámu. A taky na Romana. Je od něho hrozně nefér, neustále mě takhle napínat. Nejistota je ze všeho nejhorší. Proti jakékoliv jistotě se už dá něco dělat, bojovat s ní. Nejistota vyvolává apatii, postupný rozklad vůle a energie. Jo, rozklad, to je to správné slovo. Úplně cítím, jak se pomaličku zevnitř těla rozkládám.

Teď se mi zdálo, že pípnul mobil. Nejspíš to bude sluchová halucinace, ale pro jistotu se jdu podívat. Co kdyby…

Tak halucinace to nebyla. Došla mi zpráva: Za odeslani 10 SMS ustujeme 30 Kc.

Od první vyučovací hodiny jsme museli mít rozsvíceno. Venku je tak pošmourno, že i žáci jsou mnohem klidnější než obvykle. Moje apatie se ještě prohloubila. Divím se, že z mých úst plynule proudí výklad učební látky, divím se, že se pohybuji, dýchám, mrkám, polykám…

O velké přestávce nám Dáša nalila po panáku vodky. Pomohlo to. Pravděpodobně je ze mě alkoholička.

Kolem desáté večer, právě, když jsem se dojímala nad osudem mé oblíbené seriálové hrdinky Ally McBealové, došla textovka: Bojuju se svoji zbabelosti, dej mi jeste cas. Roman.

Všechno ve mně najednou chtělo křičet, radost mi rvala vnitřnosti, byla šílená, zběsilá, skoro bolestivá. A nezmenšila se, ani když mi naplno došlo, jakou má nade mnou Roman moc, jak skvěle mě manévruje do závislého postavení, jak si se mnou pohrává. V jeho rukou jsem beztvará hmota. To on ze mě vytváří tu oddannného pejska, tu studený kámen, tu sopku explodující štěstím. A taky slípku, co zamilovaně kvoká, jak smyslů zbavená. Právě teď.

Dáša z esemesky tak nadšená nebyla. Říkala, že tyhle manipulační techniky zavánějí už psychickým terorem, že mě Roman napíná na skřipec, aby mi pak dal jakousi almužnu, nad kterou bych za normálních okolností ohrnula nos, ale v situaci, kdy jsem vyprahlá, se po ní vrhnu bez špetky hrdosti. Dáša má pravdu, vím to. Však jsem se jí taky hned zeptala, co mám podle ní teda dělat. Prý hrát netýkavku. Párkrát neodpovědět na zprávu, občas vypnout mobil. Nebýt tak žhavá, naopak předstírat trochu lhostejnosti.

„Jo, tak přesně tohle na Romana zabírá, má to však jeden háček,” řekla jsem jí. „Jakej?”

„Když začnu hrát tu blbou hru ještě já, mám strach, že už se neuvidíme vůbec.”

Včera jsem se vracela ze školy už potmě. Vracela je výraz příliš nadnesený. Vlekla jsem se pomalu, jak týden před výplatou. Před domem jsem uviděla Romanovo auto. Pochopitelně jsem ho považovala za fata morgánu, takže jsem zůstala klidná. Romanovo auto vídám už týden na každém rohu, nic neobvyklého. Otevřela jsem dveře bytu, hlavou mi ještě problesklo, že jsem asi zapomněla zamknout, ale pak jsem ucítila vůni jídla, zaslechla zvuky. Málem jsem omdlela, když ke mně přistoupil s vařečkou v ruce a povídal, že vaří guláš.

„A pivo je v lednici,” dodal ještě. Pověsila jsem se mu na krk jak nějaká zpitomělá šestnáctka.

„Chyběl jsem ti?” celkem zbytečně se ujišťoval. Vzpomněla jsem si na Dášu, na rady, co mi vtloukala do hlavy, pomalu jsem sundala ruce z jeho ramen a odpověděla: „Docela jo. I když tento týden utekl příšerně rychle, měla jsem moc práce.”

„To já na tebe myslel pořád,” řekl vážně. Rázem jsem si připadala jako vychytralá bestie, co bezostyšně přidělává problémy stárnoucímu chlápkovi, který má svých až až. Rozhodla jsem se, že mu lhát nebudu. „Dobře, řeknu ti pravdu. Málem jsem umřela. Netušila jsem, co se děje, proč se mnou najednou nechceš mluvit. Romane, tohle už mi nikdy nedělej, rozumíš? Nikdy,” pravila jsem důrazně, aby věděl, jak moc ranil moje city. A pak jsem zahlédla jeho pohled a uvědomila si, jakou jsem udělala chybu. V těch očích bylo všechno. Sebevědomí, převaha, nadřazenost. Pocit, že mě opět dostal, kam chtěl. Dáša měla pravdu. Jsem koza pitomá.

Roman mi věnoval celý víkend. Na jeho chalupě. Dojeli jsme za tmy, pak mě požádal, abych počkala v autě, než odemkne a zjistí, zda je čistý vzduch. Bylo to ponižující, plížit se dovnitř jako zloděj. Po celou dobu pobytu jsem nesměla z chalupy vystrčit nos. Dokonce mě peskoval i za to, že jsem vykoukla z okna. Venku bylo krásně, hotové babí léto. O procházce jsem si pochopitelně mohla nechat jenom zdát. Byla jsem otrávená a protivná. Roman taky.

„Nedomnívám se, že by se rozvodem něco změnilo,” řekl v sobotu večer.

„Co tím myslíš?”

„Mám dojem, že náš vztah začíná mírně zavánět stereotypem. Určitě to má negativní dopad na nás oba. V poslední době mi připadáš pořád bez nálady,” ťal mě nemilosrdně.

„To jen proto, že s tebou chci být víc…”

„A proč se mnou chceš být víc, když i tu trochu času, co pro sebe máme, nedokážeš se mnou prožít hezky?”

Nehoráznost jeho prohlášení mi vyrazila dech.

„Vyšetřil jsem si pro tebe celý víkend a věř mi, že to nebylo jednoduché,” ničil mě dál, „a ty tady na mě děláš kyselé obličeje, protože se ti zrovna nechce být se mnou v posteli. Ty by ses právě teď ráda procházela.”

„Ale s tebou,” namítla jsem ukřivděně.

„Nevím, kde se v tobě bere ta touha organizovat mi život,” předváděl dotčeného. Demagog jeden, nesnášenlivej.

„Byla bych s tebou v posteli ráda, třeba celý týden, ale ne takhle. Myslíš, že nevidím, jak mě schováváš? Jak se třeseš hrůzou, aby nás spolu někdo neviděl? To bylo řečí o rozvodu, o společném životě, a přitom máš bobky, aby se o nás nedověděla tvoje žena.”

Ztuhl. Měla jsem dojem, že mi jednu vlepí. Nevlepil. Oblékl se a beze slova zmizel. Vrátil se až ráno a příkře mi oznámil, že odjíždíme.

Celou cestu domů jsme mlčeli. Před domem jsem nevydržela a ledabyle prohodila: „Předpokládám, že příští týden nejspíš zase budeš dělat mrtvého brouka…”

„Ne, sejdeme se ve středu. V šest budu před domem.” A odjel. Brečela jsem skoro do čtyř do rána.

Všem ve škole jsem musela nabulíkovat, že mám nějakou oční alergii. Z toho věčného řvaní mám bulvy jak angorák. Jedině Dáše jsem řekla pravdu. „Vykašli se na něj, na hajzla,” poradila mi. Jo, kdyby to bylo tak jednoduché. Do středy se nejspíš zcvoknu.

Dáša mi dnes přinesla lístek do divadla. Patřil seniorovi, to mi bylo jasné. „A nebude se Honza zlobit, že půjdeš se mnou místo s ním?” strachovala jsem se.

„Neblázni, ten je rád, že se z kultury vyvlíknul. V noci dávaj na kabelovce box.”

Věřila jsem jí. Především proto, že jednodušší bylo uvěřit. A hlavně jsem potřebovala nějak přečkat poslední večer do osudné středy. Vlastně nevím, proč jsem tak přesvědčená o její osudovosti. Prostě jsem… Ježiši. to je hodin! Představení začíná v půl osmé, ještě se musím osprchovat a hodit do gala. Takže pokračování zítra.

Právě jsem se vrátila z divadla a tohleto rozhodně do zítřka nepočká. V divadle byl Roman! Ano, Roman. A pochopitelně, že s manželkou. Usrkávali jsme o přestávce s Dášou kafe v bufetu a v tom jsem ho uviděla. Málem jsem si kávu vylila do klína. Jemu jsem ji tam měla vylít!

„Roman…” vydechla jsem. Uviděl mě. Křečovitě jsem se pousmála a kývla na něho. Přehlédl mě jako krajinu.

„Zasklívat mě nebude, to teda ne,” syčela jsem vztekle. „Proč by mě proboha nemohl pozdravit, přece po něm nechci, aby ženě hned vykládal, že se mnou sedm let spí…”

Dáša mi povzbudivě stiskla loket. Roman položil manželce ruku kolem ramen a něco jí zašeptal do ucha. Ona se zasmála. Hezky, koketně jako mladá holka. Ne. že by snad na ní ty roky nebyly znát, to zas ne. Pod očima má prověšenou kůži jak berbardýn a kolem rtů poměrně hluboké vrásky, ale působí přívětivě a mile. Kdyby měla sto třicet kilo a na nose bradavici, mohla bych ji nenávidět. Takhle je mi jí líto. A sebe taky.

Už jsem tam dál nemohla jen tak nečinně stát. Zhluboka jsem se nadechla a rázně se vysmekla z Dášina sevření. Její tiché: „Zuzko, neblázni,” mi znělo za zády, ale nemohlo mě zabrzdit. Přistoupila jsem zezadu k Romanovi a nahlas řekla: „Dobrý večer.”

Trhnul sebou. Bylo to jak posmrtný záškub, poslední křečovitý pohyb a pak už nic. Zíral na mě a vykoktal: „Promiňte, nějak nevím kam vás zařadit.”

„Pomůžu vám,” usmívala jsem se sladce a chtěla dodat něco o jeho obřezaném penisu, který shodou okolností v sobotu pobýval nějakých pár minut v mé puse, ale pak jsem periferním viděním zahlédla obličej jeho ženy a komisním tónem jsem prohlásila: „Můj muž pracoval u vás v projekci, párkrát jsme se potkali.”

A šla jsem pryč.

Je krátce po šesté, středa. Pod okny už nějakých dvanáct třináct minut parkuje Romanův bavorák. Vypínám mobil, neustálé vyzvánění mě mučí. Stojím za záclonou a koukám na to pitomé auto. Všechno ve mně se svírá. Vidím Romana vystupovat. Jde ke vchodu, čekám až uslyším zvonek, ale je ticho. V němé panice rychle zasouvám klíč do zámku a otáčím jím na plocho. Vyšlo to těsně. Harašení klíče z druhé strany už nemůžu poslouchat. Dávám si dlaně na uši a brečím. Brečím ještě dávno po tom, co bavorák pomalu odjíždí z parkoviště.

Čtvrtek a pátek jako by nebyly. Nemůžu se na nic soustředit, jsem uvnitř prázdná. Nic necítím, na nic nemyslím. Jako by někdo vykuchal moje pocity, názory, myšlenky, vzpomínky. Moc dobře vím, kdo to byl, kdo mi zakrouceným nožíkem vydlabal z těla duši.

„Ne, mami, nic mi není,” odsekávala jsem dnes ráno do telefonu. Nechci nikoho vidět. Zejména ne svoji matku, která vede úspěšný milostný život, zatímco ten můj je v troskách.

„Jedu k tobě,” odpověděla máma. A pak přijela. Vyvětrala, umyla nádobí a uvařila mi hovězí polívku. Připadala jsem si jako malá holka a bylo to fajn. Bylo to fajn do té chvíle, než řekla: „A až si to odbolíš, najdeš si normálního chlapa, kterej tě bude mít rád.”

Rozkaz, mami.

Pozitivní na celé záležitosti s Romanem je to, že hubnu. Od definitivního rozchodu uběhlo jen několik málo dní, ale já už shodila další tři kila. Jestli to půjde takhle dál, budu vážně sexy a o mužské nebude nouze. Aspoň si budu mít z čeho vybírat. Momentálně si však nemůžu vybrat, co si obléknu. Všechno na mě plandá.

Je úterý. První týden bez Romana. Možná to není tak hrozné jako první týden bez nohou, bez zraku nebo bez ruky, ale přesto je to dost hrozné na to, abych se utápěla střídavě v slzách a v alkoholu. A nejmíň třicetkrát denně se musím držet, abych mu nezavolala. Začíná můj život po Romanovi a přiznávám, že se mi ani trošku nelíbí.

Dáša včera přišla s nápadem, že bychom si měly vyrazit. Na dámskou jízdu. Myslím, že to navrhla jen proto, aby mě rozptýlila, a já zase souhlasila jen proto, aby nebyla zklamaná. Zašly jsme do oblíbené irské pivnice a klopily jednoho panáka za druhým.

„Ti chl…chlapi jsou hov..vvvada všichni,” pravila Dáša nezaměnitelným dialektem opilců. „Honzzza už prrrodlal… prodal i rodinný zzzlato po… po babičce. A to ještě není hotovej ani prrojekt. Mysslim, že pokud se nerozzvedu, budu po krk v ldu…ldu…dluzích.”

Ani na okamžik jsem si nedovedla představit, že by se mohla rozvést se svým Honzou seniorem. Bylo to zvláštní, ale ačkoliv jejich manželství trvalo podobně dlouho jako Romanovo, jejich se mi zdálo posvátné a nerozdělitelné. Možná jsou taková všechna dlouholetá manželství, co já můžu vědět…

„Nepanikařřř,” usadila mě zpátky na židli krátce po půlnoci. „Honzík nás odveze.” Pomalu mi začínalo být milého Honzíka líto, ale už jsem neměla dost síly, abych oponovala. A taky mi výrazně ztěžkl jazyk. V době, kdy si nás Honza vyzvedl, měl můj jazyk odhadem tak kilo dvacet, což způsobilo, že jsem žvatlavě vykládala jakousi debilní historku, které jsem nerozuměla ani já sama.

„Vy jste se teda zpumprdlíkovaly,” smál se Honza. A to slovo zpumprdlíkovaly mi zní v uších ještě teď. Přišlo mi hrozně milé.

„Končím s alkoholem a začnu cvičit,” hrdinně jsem prohlásila dnes ráno. Konečně jsem po dvou dnech uklidnila zdivočelý žaludek a mohla si vypít aspoň kafe.

Dáša mě podpořila a hned brnkla do jakéhosi kurzu aerobiku. Přihlásila nás od příštího pondělka. Vypadá to, že už se z toho nevyvlíknu.

Je sobota. Ráno jsem koukala na televizi, pak se najedla a koukala na televizi, pak si dala kafe a zas koukala na televizi. Mám dojem, že mi zadnice prorůstá koženou sedačkou v obýváku a ukazovák pravé ruky už nikdy nepůjde odtrhnout od dálkového ovladače. Je mi třiatřicet let a největší vzrušení zažívám při znělce pořadu Chcete mě. Zřejmě se nějak ztotožňuju s opuštěnými zvířaty. Sama jsem to nejopuštěnější stvoření na světě. Musím se vzchopit. A nemyslet na to, jak snadné by bylo vyťukat na mobilu: Prosim te, prijed! Vse odpusteno.

Já tu zprávu poslala! Někdy ve čtyři ráno jsem nevydržela s nervama. Nejraději bych si nakopala. Teď už jen čekám, kdy mobil pípne, že SMS Roman dostal. Je čtvrt na pět. Zatím dobrý.

Osm dvacet, ještě ji nečetl.

Devět nula nula. Nic. Začínám být nervóznější a nervóznější. Volám na operátora mobilní sítě a naléhavým tónem se dožaduji, aby moji zprávu zrušili. Komisním tónem je mi vysvětleno, že je kdesi nahraná a zrušit se nedá. Budou to zkoušet čtyři dny, pak ji vymažou. Dávám na modlení.

Čtvrt na dvanáct a pořád nic.

Tři hodiny odpoledne. Plením lednici a přecpaná usínám.

Píp. Píp. Probudila jsem se. Je neděle pět hodin ráno. Spala jsem čtrnáct hodin. Jsem opuchlá a zpitomnělá. Rozsvícený displej mobilního telefonu mi oznamuje, že textovka byla doručena. A je to tady. Krucinál. Co teď?

Jedenáct hodin dopoledne, odpověď žádná. Sháním provaz.

Pěkně jsem se ztrapnila. Roman neodpověděl ani včera, ani dnes. Nafackovala bych si, kdyby to pomohlo.

Mozna bychom si prece jen meli nektere veci ujasnit. Co dnes v osm? Roman. Nezdálo se mi to. Opravdu mi před dvěma hodinami došla odpověď. První reakce byla čirá radost. Ale už za malou chvíli se to začalo kazit. Dostavila se nervozita a strach, že to všechno začne zase od začátku.

Teď tady sedím a čtu si ty dvě věty pořád dokola. Je za pět minut osm. Mám na sobě nový žinylkový svetr a džíny, které jsem nedopnula nejméně dva roky. Myslím, že mi to docela sluší. Třeba se ke mně vrátí, když mě uvidí. Nebo bude aspoň litovat. V žádném případě s ním ovšem nesmím skončit v posteli.

Skutečnost, že jsme v posteli skončili nepovažuju ani zdaleka za to nejhorší. Pořádná pecka se dostavila až pak. Ještě jsem ležela a vychutnávala jeho vůni. Cítila jsem ho ze svých dlaní, voněl po něm polštář i moje vlasy. Paráda. Mám tenhle pocit příšerně ráda. Je to, jako by na mém těle ulpěl kousek jeho. Pokaždé otálím, než ho ze sebe smyju a vymyju. Ale to odbočuju. Ležela jsem na břiše a koukala, jak se Roman obléká. Ve tváři měl takový zvláštní, netečný výraz, což mě možná mělo varovat. Leč nevarovalo. Dívala jsem se, jak si zapíná knoflíčky u košile a bylo mi fajn. Přisedl ke mně na postel, naklonila jsem se k polibku. Umístil mi ho kamsi mezi levé obočí a ušní boltec. Prostě idyla. Chytla jsem jeho dlaň a vrátila mu do ní polibek se slovy: „Na cestu”. Dělám to tak pokaždé. Tedy, skoro pokaždé, abych byla přesná.

„Doufám, že je ti jasné, že tohle byl rozlučkový večírek,” řekl najednou Roman. Větší šok si stěží dovedu představit. Jediné, co mi v tu chvíli pulzovalo hlavou byla dvě slova: neztrapnit se, neztrapnit se… Pořád dokola. A tak jsem se vzchopila a odvětila: „Samozřejmě, že je mi to jasné. Proto jsem si dala tak záležet… všiml sis, doufám…”

„Všiml… díky.” A aby toho srabu nebylo málo, začal si balit svůj župan, digitální budík, kartáček na zuby a další drobnosti, roztroušené po bytě. Nakonec položil klíče od mého bytu na prádelník a zmizel. A já konečně pochopila, že definitivně.

Dáša je nemocná. Ve škole se bez ní nedá vydržet. Ředitelka se po mně od rána vozí a důchodkyně, co Dášu zastupuje, vzhlíží jak sůva. O velké přestávce mi teprve naplno došlo, že jediná spřízněná duše, kterou mám, je právě Dáša. A docela mě vyděsilo, že by se klidně mohla odstěhovat do jiného města nebo dokonce umřít. A já bych zůstala na světě úplně sama. Myslím, že tyhlety myšlenky jsou první známkou nastupujícího šílenství. Pánbůh se mnou.

Teprve úterý. Celou druhou vyučovací hodinu jsem přemítala, jak se vlastně balí chlapi. Několik let jsem tuhle činnost natolik zanedbávala, že teď nevím, jak na to. A sama zůstat nechci. Z depresivních úvah mě vytrhlo zvonění. Musím se sebrat nebo ta nebohá děcka letos nic nenaučím.

Odpoledne jsem zaskočila navštívit maroda. Přišel otevřít Honza, zdálo se mi, že byl nějakej nervózní. Asi si chudák vybavil, že jsem minule dost přebrala, a nevěděl, jak se má tvářit. Pokusila jsem se mu to ulehčit: „Dneska s tvojí mámou budeme abstinovat. Buď klidnej.”

Zasmál se a neuvěřitelně roztomile pronesl, že mám sympatickou opici. Spravilo mi to náladu. Myslím, že kdyby lidi věděli, jakou má pochvala nebo lichotka moc, používali by je častěji. Zatím to vypadá, že jedinej, kdo o tom má ponětí, je Dášin nedávno dospělý syn.

Vešla jsem do ložnice, kde ležela Dáša. Ačkoliv měla mastné vlasy a krk omotaný jakýmsi hadrem, zdálo se mi, že vypadá docela dobře. A taky jsem jí to hned pověděla.

„Zato ty vypadáš jak smrtka,” řekla. Začala jsem trapně blekotat cosi o tom, jak jsem se po létech dostala na svých vytoužených dvaapadesát kilo a že se díky tomu cítím mladě a přitažlivě. Ujistila mě, že i když se mladě a přitažlivě cítím, v žádném případě tak nevypadám. Aspoň mám jasno v tom, po kom Honza svoji přívětivou povahu rozhodně nezdědil.

Konečně pátek. Ten týden bez Dáši a Romana byl k nepřežití. Povolila jsem si každý večer před spaním tři skleničky vína. A dvakrát jsem dojela celou láhev a stejně neusnula. Neprodleně musím začít řešit svoji situaci. Ale jak?

PS. Asi mi z toho všeho už doopravdy šibe. Právě se mi zdál erotický sen. Takový ten plastický, kdy po probuzení cítíte mravenčení na určitých místech těla a je vám z toho současně smutno, i hezky. Na tom by nebylo nic divného, jistě. Ale o kom se mi zdál! To mě teda vyděsilo. Myslím, že se to ani nehodí zveřejňovat, je teprve pět, pokusím se ještě usnout.

Nevím, proč jsem se tak idiotsky těšila na pátek, když po pátku logicky následuje víkend. A víkendy jsou, jak známo, ze všeho nejhorší. V sobotu večer jsem vyrazila do kina. Bylo to malé hrdinství, protože venku byl příšerný slejvák a já nemám auto. Šla jsem od zastávky, vítr fučel a obracel deštík naruby. Bylo to jako kráčet pod trychtýřem, třásla jsem se zimou a v duchu si spílala. Kdo ví, co jsem si od toho malého výletu mezi normální lidi slibovala. Nakonec to vypadalo tak, že po mé levé straně bylo prázdné sedadlo a po pravici si celou dobu promítání Titanicu něco šuškali dva pubescenti těžko definovatelného pohlaví. A film mě zrovna dvakrát nenadchnul. Nechápu, proč toho DiCapria ženský tak žerou. Na mě chvílemi působí až retardovaně. Možná je to tím, že se mi vždycky líbili starší mužští. To takovej zlatej českej Bartoška je proti tomu holyvoodskýmu nedochůdčeti aspoň kus chlapa.

Je pondělí. Dáša je ještě pořád nemocná. Aspoň nemusím do toho pitomého aerobiku. To byl taky nápad! Vedle sportovně založené učitelky tělocviku si tam budu připadat jak dřevěnej panák. Ale proč jak. Odjakživa jsem byla nemehlo…

Dnes jsem dostala menstruaci. Nějak podvědomě jsem doufala, že navzdory antikoncepčním pilulkám otěhotním a aspoň něco, vlastně někdo mi po Romanovi zůstane. Rozhodla jsem se koupit si láhev skutečně dobrého vína a zapít tak ztrátu potenciálního potomka, s tím iracionálním limitem třech skleniček vína můžu začít kdykoliv jindy.

PS. To víno mi docela stouplo do hlavy. Není to náhodou další se symptomů alkoholismu, že člověk nic nesnese?

Během druhé nebo třetí vyučovací hodiny, teď si to nějak přesně nedokážu vybavit, mě ředitelka vyvolala školním rozhlasem. Utíkala jsem do sborovny k telefonu jak splašená, div jsem se nepřerazila. Byla to máma. „Co se stalo?” vybafla jsem na ni zadýchaně.

„Co by se jako mělo stát?” podivila se a pak mi oznámila, že v pondělí odlétá na Kanárské ostrovy a nutně potřebuje ten můj elegantní kožený kufr. Slíbila jsem jí ho. Stejně v něm nosím jen špinavé povlečení do prádelny. Aspoň můj kufr se podívá do světa, když já čučím doma na zadku. Ach jo. Kéž bych si uměla život zařídit tak jako máma.

Nesnáším podzim, zejména listopad. Myslím, že dát někomu kopačky na podzim je naprosto unfair. Každému přece musí být jasné, že si ten nebožák nikoho přes zimu stejně nenajde.

Vím, že flákám i to psaní, ale o čem psát? O tom, jak jsem ráno vstala, vyčistila si zuby, vypila hrnek kakaa a utíkala do školy? Anebo jak jsem večer v tlustých ponožkách čuměla na telku a zdlábla přitom celou vánoční kolekci, kterou jsem v dostatečném předstihu koupila, abych se vyhnula předvánočním tlačenicím v obchodech?

Všichni někoho mají. Chodí spolu do kina a nebo na večeři. Dokonce i má seriálová spřízněná dušička Ally McBealová si našla naprosto dokonalého chlapa a ještě k tomu doktora. To na mě akorát minulý týden pokřikoval popelář, že mám dost dobrej zadek. Až se máma vrátí z Kanárů, musím ji vyzpovídat, jak sbalila toho svýho hromotluka. Zřejmě na to existuje nějaký fígl, o kterém já nemám ani ponětí. Anebo je to tím, že jsem v podstatě nesnesitelná, chlapi to nějakým šestým smyslem vycítí a širokým obloukem se mi vyhnou, aby potom padli do náruče normální ženské. Ženské, kterou těší péct vánoční cukroví, cídit domácnost a po večerech štrikovat fusakle.

Dáša je pořád nemocná. Volala do školy, že to ještě nějaký týden potrvá, než bude fit. Prý je to zápal plic. Je mi jí líto, to ano. Ale zároveň mi je líto i sebe. A taky se pomalu začínám děsit, koho mi místo Dáši šoupnou jako dozor na hory se sedmákama. Při mé smůle to bude nějaká důchodkyně a já to tam oddřu sama.

PS. Stýská se mi po Romanovi! Celé hodiny bloumám po bytě od ničeho k ničemu. Nebaví mě číst a když koukám na televizi, myšlenkami jsem jinde. Vzpomínám na doby, kdy mi k celodenní euforii stačilo, že jsem při odchodu do práce našla na klice krabici pralinek s přáním dobrého rána. Teď tam nenajdu nic. Ovšem když nepočítám kliku od sborovny, kde je co chvíli nějaký flusanec.

Včera jsem četla v jednom nejmenovaným časopise, že většina svobodných nebo rozvedených žen kolem třicítky si najde životního partnera v zaměstnání. Jinak jsou prý šance na seznámení v tomhle věku dost mizivé. Tak to je průšvih. Jediný volný chlap na základce je školník, a tomu bude na jaře šedesát.

Zase jsem se opila. Sama, při nějakém pitomém televizním filmu. Potmě, abych se na sebe nemusela dívat. Ráno mě bolest hlavy probudila dřív než budík. Ležela jsem neschopna pohybu a přemýšlela, proč piju. A přišla jsem na to. Není to zapíjení smutku, ale neklidu. Opíjím se, abych se zbavila toho příšerného nepokoje, který mě nutí pořád popocházet z místa na místo, který mě nutí tisíckrát za den zkontrolovat mobil, jestli funguje, jestli na displeji není symbol zobrazující došlou zprávu nebo nepřijatý hovor. Utápím v alkoholu ten sžíravý pocit nedočkavosti, nervozity z rychle ubíhajícího času a předtuchy, že právě promarňuji svoji poslední šanci najít si pořádného chlapa. Ať si namlouvám cokoliv, vduchu totiž, stále doufám, že se Roman vrátí. Tak proto piju.

Odpoledne jsem zaskočila za Dášou. Povídala, že už z toho marodění blbne. Dala se na háčkování. Tvrdila, že to bude pončo, ale mně to připomínalo spíš dečku pro psa. „Jestli v tom budeš chodit, jedno ti zaručuju, určitě vzbudíš pozornost,” řekla jsem jí. A ona na to: „Tak to bys v tom ponču měla chodit spíš ty, ne?”

Je bezva. Ten její sarkasmus mi chybí. Taky jsem jí řekla o těch horách. „Vidíš, to mě nenapadlo,” povzdechla si. A pak slíbila, že se pokusí navrhnout, aby jel místo ní Honza. „Studuje sportovní fakultu, tak proč by nemohl jet, no ne?” plánovala. A hned se ho zeptala. Zdálo se mi, že se trochu zarazil, ale nakonec souhlasil. Zvedlo mi to náladu. Rozhodně je lepší jet s mladým klukem, než se starou bábou. I když pro milého Honzu jsem nejspíš stará bába i já…

Máma se vrátila z dovolené. Celá září. Vlasy má vyšisované od sluníčka, je opálená a šťastná. Vypadá mladší než já a to mě štve. Jsem vedle ní jak šedivá myš.

„Vypadáš jak šedivá myš,” neopomněla mi to připomenout. Uvařila jsem jí kafe a poslouchala vodopád fantastických zážitků. „A co ty? Jak ses měla?” zeptala se, jen tak pro formu. Dřív, než jsem stihla dopovědět jakousi banální historku, vstoupila mi do hovoru: „To víš, holka, nebýt Mária, taky bych si nemohla dovolit týden na Tenerife v pětihvězdičkovém hotelu, ale když on je takový miláček. Nevzal si ode mě ani korunu…”

Fajn. Fajn. Moje matka má mladého, svobodného milence a nevydržuje si ho. Naopak, on platí za ni. Moje matka je prostě třída. To já nebyla sedm let schopná přesvědčit jednoho stárnoucího pupkáče, aby si mě vzal. Co jsem tedy já? Zkrachovalec? Outsider? Břídil?

„Co sedíš jak hromádka neštěstí?” konečně si povšimla, že nesdílím její nadšení.

„Myslím, že si mě nikdo nevezme,” řekla jsem jí.

Upřímně se podivila: „A proč by si tě nikdo neměl vzít? Všichni chlapi se cukají, ale v podstatě jeden vedle druhýho čekají, až je nějaká užene. A to není žádná věda.”

Jak pro koho, mami.

Tak na ten aerobic jsem začala chodit. Bez Dáši. První obhlídka okolních cvičenek dopadla v můj prospěch. Některé měly zadek tak velký, že by se na něj daly promítat diáky z dovolené. Potom cvičitelka pustila hudbu a začala poskakovat. Až do konce hodiny jsem byla mimo rytmus. Co k tomu dodat?

Dnes ráno napadl první sníh. V celé třídě se nenašel jediný žák, který by byl ochoten poslouchat můj výklad. Všichni nábožně stáčeli oči k oknům a už se viděli venku. Zapíchla jsem výuku a začala si s nimi povídat. Jen tak. O Vánocích, o tom. jakou poslouchají muziku, kdo chová jaké zvíře a podobně. Prostě jsme celou vyučovací hodinu proklábosili. A bylo to fajn. Najednou jsem je viděla úplně jinak. A vduchu jsem odvolala, že bych žádného z nich nechtěla mít doma. Chtěla. Hrozně bych si přála být konečně něčí máma. Dokonce si myslím, že by mi to docela šlo, a o to víc se bojím, že i v tomhle mi právě ujíždí poslední vlak a já jen tak nečinně stojím a pozoruju, jak mizí v nedohlednu.

Už zase nabírám na váze. Pás se mi pomalu ztrácí a džíny se mi zařezávají do rozkroku. Jediná věc, která byla na rozchodu s Romanem dobrá, je fuč. Opět bojuji s obezitou.

Volala máma. Bude se vdávat. Škyt. Zbytek zítra, písmenka poskakují po řádku a mám co dělat, abych udržela pero. Pulčák fernetu je holt pulčák fernetu.

Vyspala jsem se z toho. Sice ne do růžova, ale už aspoň nebrunátním závistí. Volala jsem Dáše, abych jí sdělila tu novinu.

„Tvé mámě se divím. Já už bych pod čepec znovu nelezla,” povídala a pozvala mě na kafe. Těším se, že celou tu záležitost proberem, snad mi bude líp. Matčina svatba mě vážně vzala.

„Přece tam nemůžu jít sama, to si rovnou můžu nalepit na čelo stará panna,” řekla jsem včera večer Dáše. A ona mi dala za pravdu. Přišlo mi sice pěkné, že máme s nejlepší přítelkyní stejný názor, ale to mi doprovod na svatbu nezajistí.

„Nevěš hlavu, máš na to ještě tři týdny,” povídala Dáša. Tři týdny, tři týdny.

„To se ti lehko řekne.” brblala jsem. „Anebo si snad myslíš, že budu chodit po ulici, prolézat noční bary a jiné pochybné podniky, oslovovat osamělé chlápky a nabízet jim finanční úplatu nebo popřípadě i své tělo, pokud budou svolni zúčastnit se reprízy životního kroku mé matky?”

„Máš na to tři týdny,” zopakovala Dáša důrazně. „A pokud nikoho nesplašíš, půjde s tebou náš Honza.”

„Budou si myslet, že jsem pedofilní!”

„Nemel nesmysly. Pokud se trochu přišmrncneš a Honza si nechá narůst vousy, nikdo nepozná, že nejste vrstevníci,” pravila Dáša a mně se ten nápad zalíbil. Když budu shánět někoho sama, je jasné, jak to dopadne. V lepším případě s sebou dotáhnu nějakého obstarožního seladona, v horším případě neseženu ani toho. Takovej Honza, to by bylo terno. Po jeho boku by se mi konečně podařilo zacpat pusu všem těm pomlouvačnejm kozám, které se pošklebují, že jsem zůstala na ocet. Musím si to dobře promyslet.

Nechápu, jak to, že někomu takovému, jako jsem já, vůbec svěří děti. Co je může naučit ženská, která si sama neví rady se životem? Copak budu do smrti už jen kňučet, kňučet a opíjet se? To se vážně nenajde jeden jedinej kloudnej mužskej, kterej by mě chtěl?

PS. Dokonce i ta čůza, co učí v osmičce, si našla chlápka. Je sice plešatej, hlavu má jak pštrosí vejce, ale třeba je hodnej a má rád děti. Taky bych se měla naučit slevovat.

Ležela jsem už v posteli, když zazvonil telefon.

„V posteli?” podivila se máti. „Spát v sedm večer jsi nechodila, ani když ti bylo devět. No nic, obleč se a za hodinu tě čekáme U kastelána.”

„U jakého kastelána?” nerozuměla jsem. Představila jsem si postaršího chlapíka se svazkem obrovských klíčů v ruce. Kastelán. Vlastně znám jednoho kastelána, je to básník a mám dojem, že i homosexuál. Ale moc pochybuju, že by právě Kuběna zval na večery poezie moji matku s milencem, o kterém by sotva kdo mohl říct, že je intelektuál.

Nakonec jsem do vyhlášené restaurace dorazila. Máti už tam byla. Dalo mi dost přemáhání, abych se nezeptala, kde je Mario. Máti se tvářila přirozeně a uvolněně. Ten její upocený tlouštík taky.

„Co se ksichtíš,” řekla mi, když odešel na záchod. „Jaromír je slušný, zajištěný člověk a má mě rád, snad sis proboha nemyslela, že si vezmu Mária?”

Nic mě nebaví. Jsem unavená a pořád se mi chce spát. Knížku jsem neotevřela ani nepamatuju, na nábytku je šedivá vrstva prachu a ve dřezu hnije špinavé nádobí. Neuklízím, neperu, nevařím. Nepřipravuju se na výuku. A taky nepíšu. Jen ta blbá televize jede nepřetržitě. Spisovatel by to zřejmě svedl na nedostatek inspirace a invence. Já si klidně můžu přiznat, že jsem prostě a jednoduše líná. Je úterý. Ale klidně by mohla být středa anebo pátek. Dny se podobají jeden druhému natolik, že jsou od sebe k nerozeznání. Mobil mě pálí v ruce. Všechny esemesky od Romana, které mám uložené, znám nazpaměť. Přesto je pročítám a každou vydatně zapíjím colou s rumem. Jo, a taky jsem opět začala kouřit.

Páteční dopoledne. Čeština ve čtvrté třídě a pak dvě hodiny výtvarky u sedmáků. Už vědí, že na hory s nimi jedu já. Nejraději bych se hodila marod.

„Těšíte se?” zeptala se Alice, jediná rozumná bytost z celé třídy.

„Moc,” zalhala jsem.

Karolína podotkla, že se hlavně těší na toho mladého lyžařského instruktora. „Znáte ho? Je hezkej?” vyzvídala.

Konečně mi došlo, že mluví o Honzovi a že Dáša opět nezklamala. „Moc hezkej,” odpověděla jsem a rádoby spiklenecky mrkla. Ve skutečnosti jsem se pouze snažila zamaskovat, jak mě vykolejilo, že by se tentýž kluk mohl líbit mně i žákyním sedmé třídy základní školy.

Sobota ráno. Venku sněží a já uvažuju, že kdybych měla psa, určitě bych ho vzala na procházku. Naštěstí psa nemám, takže slupnu rohlík s máslem a kakao a zamířím zpět k posteli.

PS. Po tomhle odstavečku snad už i ten největší zabedněnec musí pochopit, proč v poslední době nepíšu. Není o čem. Můj život se zastavil, jako když se v kině přetrhne film.

„Už je ti líp?” zeptala jsem se na nedělním kafi Dáši.

„A tobě?” opáčila. A pak do pokoje vešel Honza s láhví červeného vína a dvěma sklenkami. Ani nevím, co jsem Dáši odpověděla, pokud vůbec ano. Nemohla jsem od Honzových rukou odtrhnout oči. Byly to tytéž ruce. které nedávno v krásném snu bloudily pod mým tričkem. Teď obratně otevíraly láhev.

„Ježiši, promiň!” vyhrkla jsem, ale to už se červená skvrna vpíjela do koberce. Honza zvedl oči a urychleně je zase sklopil. Cítila jsem ten pohled všude. Bylo to brnění v zátylku, v podbříšku, bylo to jako olíznutí ušního lalůčku, jako kousnutí do malíčku… Ufff! Proboha, přece nejsem taková hydra, abych vyjela po synovi své jediné kamarádky! To si to raději budu do smrti dělat sama. A začnu pro jistotu hned dnes večer, ať zklidním hormonální hladinu. Takže pro dnešek končím, pokračování zase zítra.

Ať už se se mnou na těch pár vteřin u Dáši stalo cokoliv, jedno je jisté - pomohlo mi to. Už jen prosté uvědomění si faktu, že kromě Romana existují i další osoby mužského pohlaví, že je potřeba se dívat, už to mi pomohlo. Honza sice nepřipadá jako partner v úvahu, ale otevřel mi oči, nevědomky mě dokázal vytrhnout z toho mého světabolu. Ty dvě tři vteřiny touhy způsobily, že jsem si dnes ráno přivstala, udělala dvacet sklapovaček, umyla si vlasy a vytrhala obočí. Jsem rozhodnutá zbytek svého života prožít a ne protruchlit. Jsem odhodlaná na sobě začít pracovat a úspěch v podobně nějakého úžasného chlapíka na sebe dozajista nenechá dlouho čekat.

PS. Váha ukázala skoro šedesát kilogramů! S tím se musí neprodleně něco udělat!

Můj entuziasmus se nezmenšuje, naopak prozatím stále narůstá. Dnešní ráno jsem odstartovala už třiceti sklapovačkami a pak celé dopoledne trávila v mírném předklonu. O velké přestávce jsem schroupala jedno středně velké jablko a jen se modlila, aby hlasité kručení hladového žaludku příliš nenarušovalo výuku. Na oběd jsem snědla pouze polévku a tři lžičky špenátu, zbytek jsem vrátila. Od ředitelky jsem se dozvěděla, že tím kazím morálku žactva, neboť proč by ta nebohá dítka měla dojídat, když to nedělá ani jejich pedagog, který by měl jít za každou cenu příkladem, že? Šéfčin proslov u mě vyvolal tak silnou chuť na cigaretu, že jsem se zavřela na učitelském záchodě a lačně ji vytáhla, čímž jsem prohloubila míru negativního vlivu na žáky, kteří mě viděli v obláčku dýmu ze záchodu vycházet. Večer jsem brnkla Dáše, povídala, že ze mě má radost. No, pochybuju, že by ji měla, kdyby znala důvod mé proměny. Ale konec psaní, ještě si jdu zaběhat.

Už dva dny jsem nevečeřela a (světe div se!) nevypila ani deci vína. Zdá se, že jsem na dobré cestě, vyhrabat se z plačtivého období, i když zítra podstupuji tvrdou zkoušku. Máti nedala jinak, než že s ní musím objet půjčovny svatebních oděvů a mít hlavní poradní hlas. Copak jí vůbec nedochází, že požádat o něco takového třiatřicetiletou neprovdanou dceru, je přinejmenším netaktní?

Nakonec jsem byla ráda, že požádala mě. Byla to docela zábava. V půjčovně „Afrodité” se už pecnila i prodavačka. Máma se bez špetky soudnosti navlékla do bílých vypasovaných šatů s odhalenými zády a třímetrovou vlečkou a obrátila se na mě se slovy: „Tyhle mi docela seknou, co myslíš?”

Přesvědčit ji, aby zvolila střízlivý kostýmek smetanové barvy, bylo náročné, ale já to zvládla. Dnes můžu ulehnout s hřejivým pocitem, že jsem vykonala dobrý skutek. Je sice fakt, že matce závidím, jak dokáže proplouvat životem bez depresí, komplexů a mindráků, ale je to přece jen máma. Mám ji ráda a poslední co bych si přála je, aby se v den své svatby ztrapnila.

Už je tady zase pátek. Tento týden docela utekl a to je dobré znamení. Po obědě jsem opravila písemky z matiky a kupodivu dopadly vcelku slušně. Jenom nevím, jestli to mohu přičíst tomu, že ani v době citové krize nejsem tak mizerná učitelka, anebo se mi ve třídě sešly nadprůměrně inteligentní děti. Ať už je to jakkoliv, v každém případě mám z toho radost. Ta spokojenost mi nejspíš čiší z očí, protože když jsem odpoledne jela tramvají domů, usmíval se na mě jakýsi mladík. A nutno podotknout, že vůbec nevypadal špatně. Vystoupil o dvě zastávky dřív než já, a ještě mi zamával. Skoro se mi nechtělo věřit, že to milé gesto patřilo opravdu mně. Nenápadně jsem se rozhlédla kolem sebe, a pak teprve mávnutí oplatila. Když jsem odemykala dveře bytu, příjemný pocit z té letmé epizody ještě dozníval. A pak za mnou dveře zaklaply. A všechny příjemné a vyrovnané pocity jako by zůstaly na chodbě. Typická sklíčenost na mě padla jak sněhová závěj. Dusila mě. Dýchala jsem jen tak popovrchu a jako první pomoc si nalila panáka. Už mám v sobě třetího. Nesmím vstát a odložit blok, jinak se zase opiju a duševní vyrovnanost bude ta tam. Dám si raději cigaretu. Kouřím a snažím si vybavit obličej toho kluka z tramvaje, ale dokážu z paměti vylovit jen ten úsměv. Mírně zvednutý levý koutek a na tvářích dvě mělké vrásky, jakoby náznaky dolíčků. No, nic. Ještě jeden panák mě snad nezabije. O abstinenci už dnes stejně mluvit nemůžu, tak co.

Nevím, proč zrovna já musím být pořád tak opuštěná. Jsem člověk, který absolutně nemá dispozice k tomu, aby mohl snášet samotu. Jsem člověk, který se potřebuje k někomu přimknout, který potřebuje v noci cítit teplo jiného těla, který potřebuje pít kafe s někým, jinak mu ani nechutná. Copak budu do smrti v noci objímat polštář a ke kávě si pouštět i ten nejstupidnější program v televizi jen proto, abych slyšela lidské hlasy?

Škyt. Zdá se, že jsem to dnes opět přehnala. Ale co mám asi tak dělat jiného, když sama se sebou nemůžu vydržet? Když sama sobě připadám nehezká, hloupá, střelená a závistivá? Raději si ještě naliju.

Je vážně super, jak snadno se čas dá rozpouštět v alkoholu, na hodinky jsem se musela kouknout dvakrát, abych se ujistila, že je doopravdy půl páté. Tu láhev už dojedu, nemá cenu schovávat dva panáky. Aspoň mě to nebude lákat, od zítřka totiž opět abstinuju. A budu na sebe přísná.

Škyt. Je mi smutno. Je mi smutno, až bych brečela. Vždycky, když se opiju, lezou na mě choutky ještě víc, než obvykle. Mám kliku, že sedím sama doma, vyrazit tak v tomhle rozpoložení do ulic, nepohrdnu ani bezdomovcem. Je mi smutno. Zoufale smutno. Aůůů!

Přesně, jak se dalo očekávat, necítím se dneska právě nejlíp. Ráno jsem si nemohla dát ani čaj, i ty dva aspiriny jsem musela zapít čistou vodou. Dlouho si u mě v žaludku ovšem nepobyly. Oči mám opuchlé a dech jak majitelka palírny. První vyučovací hodinu jsem nechala děcka napsat slohovku na téma „Co pro mě znamená přítel,” a uvažovala jsem při tom o Dáše. Mám dojem, že i ta opice se snášela líp, když byla ve škole ona. Teď to tady stojí za prd. Ale co, příští pátek se máti vdává a v sobotu odjíždíme na hory. S Honzou…

PS. Měla bych se stydět! Při myšlence na Honzu mi slastně zatrnulo v podbříšku. Odkdy jsem, panebože, na mlaďochy? Od té doby, co mě jeden starší chlápek opíjel sedm let rohlíkem? Mám snad chuť zkusit to taky? Vrátit to těm chlapům? Všechno to, jak nás tahají za nos, jak nám zahýbají, jak si s náma hrají a využívají nás? Mám chuť na mladého kluka, protože v tomto případě bych ten, kdo umí opít rohlíkem, byla já? Dobře, zní to logicky, ale proč zrovna Dášin Honza?! Proč hodný, slušný kluk a ještě k tomu syn jediné kamarádky? Copak by nebylo lákavější zkusit obalamutit nějakého grázla a pak si o tom v kabinetu s Dášou pěkně potlachat? Jasně, lákavější by to bylo. Takový vztah by ovšem připomínal zápas v ringu a smůla je v tom, že já nechci zápasit. Já se chci zamilovat. A kdykoliv se podívám na Honzu, vím, že jsem na dobré cestě, ale zároveň vím, že tohle nikdy nesmím udělat. Nikdy!

Další ráno. Ještě pořád nejsem úplně fit. Čaj jsem už zvládla, ale na kafe se prozatím nemůžu ani podívat. Ale má to i druhou stránku. Zhubla jsem dvě a půl kila. Bezbolestně, šlo to samo. A pak, že se po alkoholu přibírá!

Dva dny jsem vynechala psaní. Jednak nebylo o čem a jednak musím pracovat na svém zevnějšku. Byla jsem si zaplavat, zašla jsem do posilovny a na solárko. Jestli takhle budu pokračovat, s držením diety nebudu mít už žádné problémy. Na jídlo mi totiž prachy nezbudou. Odpoledne telefonovala máti. Prý jestli už mám šaty na tu její svatbu a ať mě ani nenapadá jít v černé. Šaty?! Vždyť já nemám ještě ani doprovod a proti tomu mi šaty i svatební dar, na které si budu muset půjčit, přijdou jako prkotina. Nějaký šestý smysl mi napovídá, že pokud se mnou půjde Honza, průšvih je na světě. Pro dnešek končím, musím si spoustu věcí promyslet. Pokračování zítra.

Omyl. Ještě něco. A dost podstatného. Bylo kolem jedenácté večer, když se ozval zvonek. Ne u dveří bytu, ale dole u domovních. Hrklo ve mně. Samozřejmě, že mě v první chvíli napadlo, že je to Roman. Nikdo jiný by takhle pozdě nezvonil. Spoza záclony jsem obhlédla parkoviště. A nic. Bavorák tam nestál. Směsice zklamání i úlevy byla namíchána tak půl na půl. Považovala jsem to za dobré znamení, zdá se, že nestojím tak o Romana, jako o nějakého muže vůbec. Zvonění se ozvalo znovu. Zvedla jsem sluchátko domácího telefonu a tipovala to na nějakého opilce. Opilec to byl, ale ne nějaký.

„Můžu nahoru?” dožadoval se Honza a sotva mu bylo rozumět.

Zmáčkla jsem bzučák. Srdce se splašeně rozběhlo. Můžu si namlouvat cokoliv, můžu se přesvědčovat, lhát si, ale pravda je jen jedna. Chtěla bych ho. Aspoň na jednu jedinou noc. A tak ho tady mám. Leží na sedačce v pokoji, ani si nezul boty. Spí. Má nádhernou tvář. Jemné rysy, velká světlounká oční víčka, semknuté rty. Na tváři mu raší třídenní strniště. Dívám se na něho a je mi jasné, že i kdyby si nechal do svatby narůst plnovous, jedenáctiletý věkový rozdíl je do očí bijci. Jdu tiše k němu. Nemyslím si, že by se mohl vzbudit, přišel v takovém stavu, že jeho spánek je na hranici s bezvědomím. Jdu tiše, protože nechci narušit jakousi nelogickou posvátnost této chvíle. A nedokážu odolat, abych se nedotkla těch hustých dlouhých vlasů, nedokážu odolat, abych polštářkem ukazováčku nepřejela jeho zavřená oční víčka, nedokážu odolat, abych se zlehýnka nedotkla jeho rtů. Spí. Sundávám mu boty a přináším svoji přikrývku. Ačkoliv neřekl, proč přišel, vím to. Promiň, Dášo.

Skoro celou noc jsem byla vzhůru. Myšlenky se točily kolem Honzy spícího ve vedlejší místnosti. Pohrávala jsem si s nimi. Představovala jsem si, jak v ranním šeru přistupuji k pohovce, jak obtáčím svoje ruce kolem jeho paží, jak rozepínám drobné knoflíčky jeho džínové košile, jak mu nosem přejíždím po hrudníku, představovala jsem si jak voní, jak chutná. A ráno jsem vstala s pocitem, jako bych už těmi myšlenkami spáchala incest. Vím, že jsem si měla obléknout ty staré džíny, které mi na stehnech popraskaly a teď vypadají docela sexy. Je mi jasné, že bych si měla umýt vlasy a vlhké je nechat volně stékat po ramenou, že se mám decentně nalíčit a obléknout si upnuté bavlněné tílko, když už mám čtyřky prsa, tak ať jsou vidět. Tuším, že když tohle udělám a půjdu ho probudit, je můj. A tak proto si stahuji vlasy do ohyzdného ohonu, obličej si pouze oplachuji studenou vodou, oblékám se do vlněných kamaší a vytahané mikiny. A pak usmažím hemenex, uvařím kafe a s patkou starého chleba to nesu svému nezvanému hostu. Ten usedá na sedačku, úžasně roztomilým pohybem se protáhne, omluvně se usměje a při pohledu na snídani vykulí oči, rychle zamžiká a pak se mi vyzvrací přímo na koberec.

O velké přestávce se do školy stavila Dáša. Nevěděla jsem co s rukama, uhýbala jsem pohledem. Nic zlého jsem neudělala. Jen jsem o tom snila.

„Děje se něco?” nemohla si nevšimnout.

Jo, děje. chtělo se mi odpovědět. A taky jsem měla chuť jí všechno vyprávět. I to, jak se Honza omlouval, jak se červenal, když rejžákem čistil koberec v obýváku. A taky to, že jsme se políbili na tykání a já si zbytek dne přejížděla ukazováčkem vlastní rty, jen proto, že se jich dotkly ty jeho.

„Tak to vysyp,” pravila Dáša a já jí poprvé v životě lhala. „Zase jsem se včera zbořila.” řekla jsem.

„Udělám Ti céčko,” automaticky vstala, natočila studenou vodu. zalovila v kabelce a vhodila dvě tabletky šumivého C vitaminu do sklenice. „Abych nezapomněla. Honza s tebou na tu svatbu půjde. Včera dokonce prohlašoval, že rád, ačkoliv jakékoliv společenské události bytostně nesnáší. Možná jsem nad ním lámala hůl předčasně…”

„Určitě. Je to hodnej kluk,” vysoukala jsem ze sebe s námahou. Je to hodnej kluk, opakovala jsem si později v duchu ještě několikrát. Je to hodnej kluk, ruce pryč…

Je středa. Máti se vdává pozítří. Sousedka ze třetího patra mi půjčila šaty. Kdysi jsem si přivydělávala tím, že jsem jí o víkendech hlídala její dvojčata, když si potřebovala vyrazit. Teď už moje služby nepotřebuje. Děcka mají jedenáct let. Jsme stejně staré. Její děti jsou v pubertě a já ještě ani nesehnala chlápka, který by mi nějaké to dítko udělal, ach jo.

Ty šaty jsou moc pěkný. A nejsou černý, to by máma mohla ocenit. Zkouším si je před zrcadlem v předsíni. Jsou dlouhé skoro ke kotníkům, do pasu upnuté, sukně nařasená. Aspoň schovám ten svůj zadek. Otáčím se ze všech stran. Myslím, že to není tak úplně špatné, jistěže by bylo co zlepšovat, ale zkuste zpevnit břišní svalstvo za dva dny! Teď, když už mám ve všem jasno, se začínám docela těšit. S milým Honzíkem budu tak trošku koketovat, užiju si ten závratný pocit, že by mě chtělo takové mládě a ještě k tomu opravdu krásné mládě. Ať všichni čumí, s kým jsem to přišla, troška závisti a pomlouvání ze strany těch starých škeblí by mi mohla pomoci zvednout sebevědomí. A pak mu to vysvětlím. Na rovinu. Že je moc fajn, že mě vážně přitahuje, že se mi o něm dokonce i zdálo, ale že mám ráda jeho mámu a nemůžu jí to udělat. A šmytec.

Dnes ráno jsem se zvážila. Na lačno. Váha ukázala padesát osm kilo, takže žádná sláva.

Místo snídaně jsem si zapálila cigaretu, potřebuju shodit ještě tak dvě tři kila. Mám příšernej hlad. V žaludku mi kručí, ve vyučování budu muset mluvit hodně nahlas, abych ty zvuky zamaskovala. Zapálila jsem si ještě jednu. Kdesi jsem četla, že kuřačky jsou vrásčité a mají šedivou pleť. Už se vidím. Za pár let budu tlustá vrásčitá a ještě k tomu šedivá. A to jsem si pomýšlela na mladého kluka! Měla bych se stydět.

Den D. Bohužel ne můj. Máti od rána splašeně pobíhá po celém domě, na hlavě natáčky velké jak kremrole.

„Ne, Jaromíre. V žádném případě. Ne,” odsekává ženichovi do telefonu. „Jestli dovezeš ty blbé karafiáty, ruším svatbu. Objednals růže, tak trvej na růžích!”

Žasnu, jaké maličkosti utváří lidské osudy. Pokud v květinářství neseženou růže, moje matka nepůjde k oltáři, Jaromír přijde o nevěstu a já se neuvidím s Honzíkem.

Posledně jmenované mě vyděsilo natolik, že jsem se pokusila máti přimět k rozumu.

„Jedno jaká kytka?” ohradila se dotčeně. „Víš, že celý život nenávidím komunisty a karafiáty jsou typický komunistický kvítko!”

„Snad jen ty červený,” namítla jsem.

„Pro mě všechny,” ukončila debatu.

V poledne Jaromír přijel. Olysalé čelo se mu lesklo potem, ve tváři byl rudo fialový a kolem koutků mu hrál šťastný úsměv.

„Růže, mám ty růže,” vydechoval rozjařeně. Máti ho objala, polaskala jako psíčka, který donesl páníčkovi trepky, a Jaromír blaženě odfrkoval. Taky chci chlapa, co mi bude zobat z ruky, taky chci svatbu a všechny ty nesmysly kolem! Sakra!

Bylo krátce po půl jedné, špalír svatebčanů stál vzorně vyrovnaný před obřadní síní, máti se natřásala v elegantním kostýmku a Jaromír si otíral nervozitou orosené čelo. I já jsem byla nervózní. Po milém Honzíkovi totiž ani památky. Zdálo se mi, že se všichni dívají na mě, místo aby sledovali nevěstu. Koukali pobaveně, jako by si říkali: „Není divu, že ji nikdo nechce, vždyť se chová jak pošahaná…” Pravda je, že jsem si dobrých deset minut kousala spodní ret, neustále se všudemožně drbala a polohlasem si mumlala: „Ať přijde, ať už proboha přijde.” Ale to ještě nutně nemusí znamenat, že jsem blázen, no ne?

A pak se zástup pohnul a mě vlekl s sebou. Do očí se mi draly slzy, jakási kolegyně od matky z práce poznamenala, že je na tom stejně, protože ani funus ji nedojme tolik jako svatba. Kdosi mi zezadu položil ruku na rameno. Vychutnávala jsem tu sekundu dvě, než se otočím. Vychutnávala jsem naději, že je to Honza. Bohužel to nebyl nikdo jiný než mírně retardovaný bratránek Emil. Toho si taky nikdy nikdo nevezme, chudáka, napadlo mě, a hned mi byl bližší.

A pak začal obřad. Hrály varhany, oddávající mluvil o lásce, máti si dala se svým „ano” na čas, zatímco Jaromír ho vyhrkl ještě dřív, než k tomu byl vyzván. A pak prstýnky, polibek, podpisy. To už jsem brečela naplno. A máti se šťastně chichotala. Přemýšlela jsem, jak se vykroutit ze svatební hostiny, a právě v okamžiku, kdy jsem se rozhodla předstírat ledvinovou koliku. Honza přiběhl. Nepřišel, opravdu přiběhl. Oči mu svítily a dýchal, jako by vydechoval vzrušením. Bylo to hrozně sexy.

„Promiň, nechytlo mi auto,” omluvně se usmál. Bylo vidět, že mu tykání působí problémy, ale vzdát se ho nehodlá. Potom mi dal pusu. Periferním viděním jsem pozorovala, jak příbuzenstvu kolem spadla čelist. Všiml si toho pohledu, přitáhl mě a líbal. Pak zašeptal: „Ti kreténi si mysleli, žes přišla sama, viď?” A sotva dořekl, pochopila jsem, že už není cesty zpátky. Něco podobného jsem doposud nezažila. Chtěla jsem ho. Naprosto iracionálně a o to s větší intenzitou. Bříšky prstů jsem mu přejela po tváři. Ještě ji měl lehounce začervenalou z předchozího polibku. Poděkovala jsem. A pak se přiřítila máti. Hlasitá a afektovaná jako ostatně skoro vždycky. V těsném závěsu za ní plápolal jakýsi stín a teprve až se zastavila před námi, uvědomila jsem si, že stín nese jméno Jaromír. Už jsem jí nezáviděla. Kdyby si vzala Mária a byla s ním šťastná třeba jen pár měsíců nebo týdnů, cítila bych závist. Ale takhle? Vsadila na nudnou jistotu a za pár dní jí ten podpantofláč pěkně poleze na nervy.

„Zuzanko, tak nás přece představ,” šťuřila se na Honzu. Určitě si myslela, že působí mladistvě a rozpustile. Zastyděla jsem se za ni, poněkud toporně je představila a hleděla jí co nejrychleji i s Honzou zmizet z dohledu.

„A jakpak se znáte dlouho?” zeptala se ještě máti. Hrklo ve mně. Dovedla jsem si představit, jakou reakci by vyvolala pravdivá odpověď. A chvíli jsem si s tou myšlenkou pohrávala. Představovala jsem si, jak zkoprnělé matce vpouštím do tváře: „Honzu já znám, když byl ještě dítě, vždyť je to syn mé nejlepší kamarádky…” Ale to už jsem slyšela Honzovu zdvořilou odpověď: „Už pár měsíců, ale zatím jsme to tajili.”

„A pročpak?”

„Zuzka se bála, že jí budete náš vztah rozmlouvat,” hrál to na máti na výbornou. „Ona na vás hrozně moc dá.”

„Rozmlouvat?” podivila se matka, jako by právě rozmlouvání neměla ještě před několika vteřinami v úmyslu. „A proč bych to dělala? Naopak. Zdá se mi, že se k sobě výborně hodíte, viď Jaromíre…”

Jaromír přikývl. A tak jsem dostala požehnání k takřka pedofilnímu vztahu jak od své matky, tak od novopečeného otčíma. Kéž by to tak hladce proběhlo i s Dášou!

PS. Když mě v osm večer H. doprovázel domů, tak se zeptal, jestli mi může dát pusu. Ani jsem mu nestihla odpovědět, zacpal mi ústa jazykem tak rychle, jako by se bál, že nebudu souhlasit. A líbal mě takovým způsobem, že pravděpodobně nebudu mít sílu odmítnout nikdy. Ach jo. Už se mi zase ten můj zpackaný život ještě víc komplikuje.

Tentokrát jsem pro změnu přišla pozdě já. Rodiče už stáli v hloučcích kolem autobusu, sedmáci se pošťuchovali uvnitř a Honza nervózně popotahoval z cigarety. Připadalo mi, že jsem včerejším dnem omládla nejmíň o deset let. A bylo mi vstříc průšvihu dobře. Moc dobře. Seděli jsme vedle sebe na sedadlech vpředu a za zády nám zněly falešné hlasy sedmáků. Při slovech „sex je náš, dělá dobře mě i tobě” se na mě Honza pokradmu podíval. Myslím, že tentokrát jsem zrudla taky.

Na horách jsem pochopitelně nevzala propisovačku a blok ani jednou do ruky. Celé dny jsme trávili na svahu a celé noci jsme si povídali. Nespali jsme spolu. Ne že bych nechtěla. Chtěla jsem, ale nešlo to. Maximum, na co jsem se zmohla bylo dumlání ušního lalůčku. Sama dost dobře nechápu, jak je to možné, ale kdykoliv se ke mně Honza přiblížil, jako bych za jeho zády spatřila Dášin obličej. Tvářila se vyděšeně a taky trochu zklamaně. Vlastně ani nevím, co si od toho všeho slibuju. Jdu se naložit do vany a popřemýšlím. A krosnu vybalím až zítra, do té doby snad vlhké oblečení nezplesniví.

Je to skoro k nevíře, ale já včera v té vaně usnula. Vzbudila jsem se až před chvílí, přesněji řečeno v neděli ve tři čtvrtě na pět ráno. Voda už byla příšerně studená, po pěně do koupele ani památky. Připustila jsem si horkou, chvíli počkala až rozmrznu a pak jsem teprve vylezla ven. Kůži na prstech mám zkrabatělou ještě teď. Spát se mi nechce a v lednici je pouze načatá krabice levného vína. Na svařák bude dobré. Zapaluju si cigaretu, pozoruju obláček smrdutého dýmu a sním. Tak například. Zvonek jen tiše cinkne, pomalu jdu ke dveřím. Nemůžu se ubránit, abych nenakoukla špehýrkou. Honza tam stojí, obličej zdeformovaný čočkou kukátka a přesto je krásný. Auu!

No nic, ještě jednou si zapálím a půjdu raději spát, pro změnu do postele. V poledne mám být u máti, pozvala mě na oběd. Chci na to být svěží a odpočatá. Jinak bych sotva dokázala předstírat duševní pohodu. Jen se modlím, ať se na Honzu moc nevyptává, musela bych si spoustu věcí navymýšlet a to dělám nerada. Ne snad, že bych neuměla lhát. Kdepak. To mi jde skvěle, problém je někde jinde. Jsem schopná v poměrně krátkém čase vyprodukovat takové množství báchorek, že se v nich později sama neorientuji. Takže mami, prosím, odpoledne pouze řeči o kvalitě sněhu v Jeseníkách!

„Ty jsi přišla sama, kde máš toho Honzu?” nasadila laťku rozhovoru vysoko, ještě než jsem si stihla zout boty. Konečně, to se dalo očekávat.

„Nenapadlo mě, že bych ho mohla dovést s sebou,” odvětila jsem. Upřímně řečeno, tato možnost mě opravdu vůbec nenapadla. Popravdě, ani jsme se na žádné schůzce nedomluvili. Třeba to Honza považuje za vyřízenou záležitost. Trochu jsme se pomuchlovali na horách, kouřili spolu na balkoně, vypili pár panáků a kecali o všem možném, abychom se nenudili. Prostě docela hezkej týden. Anebo si klidně mohl říct, že tuhletu vyhladovělou učitelku přefikne, nezadařilo se, tak ztratil zájem. Možné je všechno. Kdo ví, jak žije dnešní mládež.

„Zuzko! Mluvím na tebe!” dotčeně se ohradila máti. A hned se zchladila na Jaromírovi a poněkud nevybíravým způsobem ho poslala dokončit oběd.

Vlastně mě nepřekvapilo, že ho vidím v zástěře. Podvědomě jsem to předpokládala od prvního setkání.

„Tak povídej,” vtlačila mě do křesla a postavila přede mě skleničku becherovky. Obrátil se mi žaludek. Někdy mám pocit, že mi to dělá schválně. Už dobrých deset let mě nutí pít becherovku, i když ví, že ji nesnáším.

„Jen to vypij, je to dobré na trávení,” poznamenala a rychlým hmatem stopila moji dosud nezapálenou cigaretu. Ještě zlomek vteřiny mi ruka zkoprněle visela ve vzduchu. Panebože, do kdy mě bude tahle despotická ženská vychovávat?, napadlo mě a poslušně jsem omočila horní ret v becherovce.

„Mě nevadí, že je ten hoch mladší než ty,” spiklenecky na mě mrkla. Zřejmě doufala, že mi spojenecké gesto rozváže jazyk. Ale já seděla a nic. Matka nervózně poposedla: „Tak o kolik?”

Znělo to jako sázka. Chvíli mi opravdu nedocházelo, na co se vlastně ptá.

„Nebuď jak malá,” napomenula mě dotčeně.

„Hádej,” řekla jsem.

„O pět?”

Zalichotilo mi to náramně, ačkoliv na tom zhola nic lichotivého nebylo. To, že máti Honzovi přidala šest let, ještě neznamená, že já vypadám mladší, než jsem.

„Skoro ses trefila,” zalhala jsem a vypila ten odporný patok na ex. Bryskně mi nalila další.

„Zuzko, myslíš, že takový partner je perspektivní?”

Téměř tu otázku zašeptala, jakoby se bála, aby nás neuslyšel Jaromír. Určitě mu nabulíkovala, že ho miluje pro jeho neotřelý smysl pro humor anebo klukovský výraz a teď se vyděsila, že by mohl zaslechnout pravý důvod. PERSPEKTIVA! Fuj, zní to vážně odpudivě. Něco jako lysol anebo klystýr.

„Ne, mami, perspektivní není,” taky jsem ztišila hlas. „Na perspektivní chlápky holt nemám štěstí,” řekla jsem a dřív než jsem stačila dodat, že takovej Jaromír je jen jeden, přihnal se ten dobrák z kuchyně a pyšně sděloval, že je oběd na stole. A pak přišla další becherovka a další. Když jsem pila pátou, už mi bylo jedno, co piju. Domů jsem se dostala až před půlnocí, a přesto jsem sedla ke stolu, abych napsala těchto pár řádek. A to hodnotím pozitivně. Velice pozitivně.

Hned jak jsem se ráno vypotácela z postele, uvědomila jsem si, že becherovku už nikdy v životě nechci vzít do pusy. Ne, slovo „becherovka” už nechci ani slyšet, ani číst, ani vyslovit. Nenávidím ji. A taky nenávidím všechny spokojený, šťastný a vyrovnaný lidi. A taky pracovitý. V předsíni mi hnije krosna naditá vlhkýma hadrama z hor a já si teď jdu lehnout. Ředitelka si mě dneska měřila přísným pohledem, kdyby věděla, kolik úsilí mě stálo vůbec odejít do školy, ještě by mě pochválila. To, že jsem místo matiky a češtiny dnes učila dvě hodiny výtvarku stylem: „dělejte si děcka co chcete, hlavně buďte tiší” už, pravda, ke chválení není. A to, že se vykašlu na písemky z prvouky, které bych do zítřka měla opravit, už vůbec ne. Ježiši! Jestli já nakonec nebudu po tátovi? Ten, než se uchlastal, vždycky říkal: „Práce není čurák, tak ji nehoň”. Musím jít do sebe. Dnes ne, mám kocovinu, depresi a bolí mě hlava. Ale zítra, zítra už vážně začnu žít jinak. Přísahám!

Zaspala jsem! Je to neskutečný, ale já vážně zaspala. Včera jsem si šla lehnout už kolem čtvrté odpoledne, koho by napadlo, že budu spát tahem šestnáct hodin? Musím zavolat do školy. Jen nevím, jestli mám zajít jako k zubaři anebo mít závažný problém v rodině. Problém v rodině je dobrej. Mám sama se sebou tolik problémů, že to vydá za celou rodinu. Takže to ani lež nebude. Jasně, zavolám do školy, omluvím se, pak vybalím tu blbou krosnu, uklidím byt, umyju si vlasy, udělám pár sklapovaček a opravím písemky.

PS. Tak do té školy jsem brnkla a proběhlo to naprosto hladce. Udělám si kafe, mrknu, co je v televizi a hurá do práce.

Sakra! Na HBO dávají Thelmu a Luisu, můj oblíbenej film. Zapálím si a kouknu se aspoň na kousek.

No, jasně, že jsem to shlídla celý, ale stálo to za to. Byl to zážitek, i když ten film znám už skoro nazpaměť. Někdy jsem si dokonce představovala, že takhle putujeme světem s Dášou. Dvě zhrzený, životem obouchaný ženský, který chtějí urvat aspoň kousek toho zprofanovanýho štěstí pro sebe. A pak sjedem autem ze srázu. S úsměvem na rtech. S vědomím, že to prostě nevyšlo, ale za pokus to stálo. Škoda, že tohle jsou jen puberťácký sny. Dáša je na podobnej úlet moc zodpovědná a já zbabělá. Musím se sebrat. Musím! Jinak ten život prodrbu úplně celej. Tak poslední cigárko, plynovou masku na obličej a bez cavyků vybalit tu krosnu!

Nechápu to. ale hodiny vážně ukazují 15. 27. Kam se poděl celý den? Jak to, že koukám na televizi, přepínám programy, občas si zapálím, dojdu si na záchod, něco sezobnu a vařím si střídavě čaj a kafe, jedno za druhým? Proč nedokážu fungovat jako všichni normální lidi? Jak to, že ani několik dnů nevybalená krosna špinavýho prádla mě nedokáže vyburcovat k činnosti? Co by mě vzpamatovalo? Požár v kuchyni? Ach jo, nějak jsem se nepovedla, to je jistý.

Čtvrt na osm. V televizi běží zprávy. Člověk by měl vědět, co se ve světě děje, no ne?

A pak reklamy. Záplava vánočních stromečků, jmelí, skleněných ozdob a světélkujících žároviček. Spoty navozující iluzi spokojenosti, lásky, rodiny, domova, tepla a bůhvíčeho ještě. Chce se mi brečet. Jak se mám zajímat o pitomou krosnu, když můj život se hroutí. No, abych byla přesná, nemá se co hroutit, nic jsem doposud nevybudovala. Ani majetek, ani vztah. Spíš se tak nějak propadám hlouběji a hlouběji. A pokud jsem se ještě nedotkla samého dna. dá se to očekávat každou chvíli.

Středa ráno. Budík začal drnčet už o půl sedmé. Tak nějak jsem doufala, že si přivstanu a vybalím krosnu, na kterou jsem se pochopitelně včera zase vyflákla. Občas mě napadá, že ta moje lenost je pravý důvod, proč žiju sama. Vždyť já se nedokážu pořádně postarat ani o sebe, natož abych se starala o nějakýho chlápka a děti. Ale to odbočuju. Budík zazvonil sice o půl sedmé, ale já ho típla a přeštelovala na tři čtvrtě. A pak na za pět sedm a v sedm nula osm jsem konečně vstala. Potom jsem lítala po bytě jak splašená, hledala punčocháče a nějakej poslední čistej svetr. Krosna se na mě vyčítavě šklebila z předsíně. Tak jsem ji nakopla a uháněla na autobus. Za deset osm jsem byla ve škole. Na učitelským záchodě jsem si ještě stihla vyčistit zuby a do hodiny jsem přišla těsně po zvonění. Někdy kolem čtvrt na devět mi naplno začalo docházet, že jsem ještě neměla svou ranní kávu a cigaretku. Bez kafe se obejdu, i když zívám ostošest a klíží se mi oči. Bez cigarety je to horší. A tak jsem děckám řekla, že musím v neodkladné záležitosti za paní ředitelkou a v klídku jsem si v kabinetu zapálila. V klídku proto, že v té době jsem ještě pochopitelně neměla tušení, že mě šéfka půjde do třídy zkontrolovat. Moje naivita je bezbřehá. Když jsem sahala po klice od třídy, v duchu jsem si pochvalovala, jak jsou čtvrťáci zlatí, protože byli ticho jak pěny. Udělalo mi to radost. Úsměv mi zmrzl na rtech hned, jak jsem vstoupila. Ředitelka seděla za katedrou a tvářila se, jako kdyby se přejedla fazolí. Tato drobná epizodka měla dohru v ředitelně. Šéfka mě sjela jak malý děcko a navíc mi strhla osobní ohodnocení. Ted před Vánocema! To nebudu mít ani na kapra. Už se vidím, jak sedím v křesle, žmoulám suchej rohlík, čumím na nějakej stupidní vánoční pořad a nevybalená krosna se volně roztěká po předsíni.

PS. Dneska mě poprvé napadlo, že kvůli tomu pitomýmu koketování s Honzou, se bojím navštívit Dášu. Za prvé bych se jí nemohla podívat do očí a za druhé nechci Honzu potkat. Mrzí mě, že se od soboty neozval. Scénář o tom, jak ho poblázním, se mi poněkud vymkl z rukou. A navíc mi od rána táhne hlavou infantilní průpovídka. Středa, je ho tam třeba. Mám za sebou už pěkných pár nenaplněných střed, ale i pondělků, sobot a taky nedělí, čtvrtků a úterků. Mám za sebou pěkných pár nenaplněných let.

Čtvrtek dopoledne. Ve škole se nedá vydržet. Ředitelka mě sjíždí krvelačným pohledem a kontroluje na každém kroku. O velké přestávce jsem měla dozor na chodbě. Naše pedantská šéfka má představu jakési dětské rezervace, kde dítka ve dvojicích krouží po chodbě a přitom bezhlesně žmoulají svačinu. A já tu její představu nejsem schopná naplnit, ani kdybych se rozkrájela. Děcka lítají, řvou a flusají po sobě plastelínu. Ředitelka mi uděluje další pomyslný černý puntík, nebude to dlouho trvat a ze školy mě vyrazí.

Na oběd je dušená mrkev a kus oschlé podrážky. Venku se po chodníku plazí kalná břečka a k tomu ještě mrholí. Nasedám na autobus a jedu za Dášou. Nikoho jiného nemám a je mi jedno, co si Honza pomyslí. Ještě když tisknu zvonek, přemítám, jestli budu raději, když nebude doma. V tom už otevírá dveře a rudne. „Můžu za Dášou?” ptám se stroze. Honza zmateně zamžiká těma krásnýma očima a pomůže mi pověsit kabát.

„To je dost, že se stavíš!” volá z postele Dáša. Sedí opřená o pelest, kolem ní záplava barevných čtverečků. Je tak drobná, že se v nich ztrácí.

„Pro koho bude to pončo, pro Goliáše?”

„Ále, změna plánu. Teď je to přehoz.”

„Na rakev se mi zdá trochu velký,” povídám a Dáša se směje. Mně do smíchu není. Přítomnost Honzy mě znervózňuje. Chtěla bych vědět, co se mu táhne hlavou.

„Tak jaká byla svatba?” ptá se Dáša. Co jí mám říct? Že největší a v podstatě jediný vyprávěníhodný zážitek bylo líbání jejího syna?

„A jak bylo na horách? Z Honzy aby člověk všechno páčil heverem…”

Potom s mateřskou pýchou a něhou pronášela stížnosti na svého staršího syna. A já je hltala, div ji nepovzbuzovala: „Ještě, ještě!”

„Představ si, že to čuně si ještě nevybalilo ani batoh! Chápeš to? Od soboty!” durdila se. A se mnou se všechno zatočilo. Vybavila jsem si svoji krosnu, která zabírá celou uličku v předsíni a marně žadoní, aby ji někdo vyprázdnil a uklidil. Vybavila jsem si, jak jsme na horách několikrát mysleli na to samé a řekli to najednou, jak jsme v noci sjížděli svah na igelitovém pytli, jak mi v pokoji na moje promrzlé šlapky natáhl svého kulicha a jak udělal sněhovou kouli, napřáhl se, že ji po mně hodí a pak ji upustil na zem a vzdychl: „Já nemůžu…”

„Honza je fajn kluk, mám ho ráda,” přistihla jsem se, že myslím nahlas.

„Moje nejlepší kamarádka drží basu s mým nezdárným synem,” obracela Dáša oči v sloup. „Nic horšího mě nemohlo postihnout!”

Ale mohlo, chtělo se mi dodat a místo toho jsem zalhala: „Musím už běžet, to víš předvánoční shon.”

Chápavě se usmála: „Jak se jmenuje, co dělá a kdy mě s ním seznámíš?”

Zatvářila jsem se tajuplně, ale dobře mi nebylo. Když jsem odcházela, Honza už z pokoje nevylezl. Ulevilo se mi, i když jsem cítila zklamání a lítost, že se opět rozplynul jeden hezký sen. A večer jsem konečně vybalila krosnu.

Pátek. Většina lidí se těší na víkend. Na to, jak půjdou do kina, ve dvou budou cucat grog v útulné hospůdce anebo vyjedou za sněhem. Taky se těším na víkend. Budu spát a spát. Někdy mě napadá, že by nebylo marné prospat celý zbytek života.

Navzdory svému plánu, jsem se vzbudila brzo. Tedy na mě docela brzo, ještě nebylo ani poledne. Venku svítilo sluníčko a na zemi ležel čerstvý sníh. Pohled z okna mě úplně dostal. A po dlouhé době do mě vjela energie. Sepjala jsem si vlasy do ohonu, natáhla kamaše a tričko tak seprané, že nápis, který byl na hrudníku, by už nikdo nedokázal přečíst. Pustila jsem se do úklidu. Koupelna, záchod, okna, vytepovat koberec… No, plány jsem měla velkolepé.

Kolem druhé hodiny odpolední mě elán pomalu opouštěl. A ve tři jsem to zapíchla. Venku už bylo zase zataženo a schylovalo se k pořádné chumelenici. Sedla jsem si k půllitráku svařeného vína, zapálila si a jen tak cvičně hodila na papír, co musím v novém roce změnit. Seznam byl dlouhý, udělala jsem si ještě jeden svařák a pozorně pročítala sloupec novoročních předsevzetí. Už v tom okamžiku jsem zvažovala, co vyřadit. Bylo to těžké. Jedna položka vedle druhé mi připadala zhruba stejně důležitá. Nedokázala jsem se rozhodnout, zda moje osobní štěstí závisí víc na snížení tělesné hmotnosti, množství vypitého alkoholu či počtu vykouřených cigaret. Jeden bod byl však jasný. Najít si chlapa.

Pomalu se setmělo. Uprostřed pokoje stál kýbl s tepovačem, záclony sice byly v pračce, ale špinavé okenní tabule vytvářely dojem holobytu. Žádnou návštěvu jsem nečekala a přesto mi srdíčko poskočilo radostí a vzrušením, když se ozval zvonek. Až když jsem otevřela dveře, naplno mi došlo, co mám na sobě, že se mi vlasy slepily do mastných pramenů a na bradě mám tři pupínky. Ale sousedce, co si přišla půjčit trochu kafe, to bylo jedno.

Dáša volala někdy po deváté. To už jsem měla svařáky tři a jazyk se mi zaplétal i při jednoslabičných slovech.

„Dostala jsem lístky do divadla, na premiéruje to zítra… Honza slíbil, že půjde, ale ta kámoška, která s ním měla jít, prej odjela kamsi do tramtárie…”

Dál jsem neposlouchala. Při slově kámoška, se ve mně cosi sevřelo. A pak se to cosi stáhlo do těžké hroudy s ostrými výstupky. A bránilo mi to dýchat i cokoliv říct. Nevěřícně jsem pozorovala, co se mnou dělá žárlivost. A nechápala jsem. Co se to děje? Jak může ta samá osoba, která měla léta poměr se ženatým mužem, žárlit na syna přítelkyně, ačkoliv na to nemá sebemenší právo? Ale žárlivost kašle na nějaká práva. Žárlivost prostě je a řeže, pálí, štípe, mučí.

„Já vím, že je to moc narychlo,” zaslechla jsem Dášu. Smysl věty mi unikal.

„Jsem trochu mimo…”

Musela poznat, že jsem piclá, ale nijak se k tomu nevyjadřovala. „Prostě je ten kluk divnej,” pokračovala. „Říkala jsem mu, ať ti klidně zavolá sám, ale kroutil se jak přeťatý červ. Prý jsi mu na té svatbě slíbila, že když bude potřebovat někam doprovod zase on, tak mu to ráda oplatíš.”

„Jasně, to jsem opravdu říkala.” přisvědčila jsem, i když jsem nikdy nic takového z pusy nevypustila. Něco takového bych se mladému, krásnému klukovi neodvážila nabídnout, pokud bych ho nechtěla urazit.

„Takže s ním do toho divadla půjdeš?”

„Jasně,” přitakala jsem ledabyle a byla to docela fuška nedat na sobě tu radost znát. „Staví se Honza pro mě?”

„Jasně,” napodobila Dáša můj tón. doplnila časové údaje a zavěsila.

Uznejte, že jsem si ještě jeden půllitrák svařeného vína zasloužila! Poslední… od zítřka jsem hodná.

Od rána běsním, jako by šlo dohnat ztracený čas. Skoro hodinu jsem se mořila aerobikem, pak jsem si odrhla paty pemzou, oholila podpažní jamky a pro jistotu i nohy, ostříhala a zapilovala nehty, vytrhala obočí, umyla a natočila vlasy, naplácala a později smyla pleťovou masku, vyžehlila kalhotový kostým s lurexem, umyla kabelku a naleštila boty. Tahle procedúra včetně dvou káv a sedmi cigaret mi zabrala celý den. Opravdu těm chlapům závidím, pořád mají plno řečí, že se musí holit, a to se holí jen na půlce obličeje. Jednou je tak cvičně nechat oholit si nohy a přestali by remcat.

Je půl sedmé večer, čisté záclony visí na špinavých oknech, koberec pochopitelně vyčištěný není, ale jinak je docela uklizeno. Člověk nikdy neví, co kdyby se Honza chtěl po představení stavit na kafe? Kouřím cigaretu, sedím na krajíčku židle, abych si nezmačkala kostým a uvědomuji si svíravý pocit kolem žaludku. Svírání se zintenzivňuje a rozlézá uvnitř celé břišní dutiny. Mám ještě skoro půl hodiny čas, ale už jsem jako na jehlách. Abych tu půlhodinu zabila, stavím vodu na další kávu. A k ní ještě jednu cigaretku. Revoluce v útrobách se už skoro nedá vydržet, je tři čtvrtě na sedm. Do Honzova příjezdu zbývá pět minut, pokud bude přesný. Už si netroufám jít na záchod, polykám dvě tabletky živočišného uhlí. Křeče se stupňují. A co kdyby přijel dokonce o něco málo dřív? Přece nemůžu sedět na hajzlíku, když bude zvonit. Pokouším se nějak zabít zbývající čas. Lezu na váhu. Padesát šest kilo. To není tak zlé. Ještě dvě minuty, další cigáro. Čelo se mi zlilo potem. Na ten záchod musím. Úleva. A zvonek. Ať dělám, co dělám, Honza zvoní právě v okamžiku, kdy nemůžu vstát. Tedy, abych byla přesná, myslím si, že je to on. Mám průjem horší než předloni, kdy jsem chytla salmonelu. Je až k nevíře, co všechno dokáže vyvolat nervozita. Zvonek se ozývá ještě jednou. A ještě jednou. Teď už nepochybuji, že je to on. Křeče zvolna odeznívají. Zvonek se neozval dobré tři minuty. Slzy se mi hromadí v očích, mám dojem, že jsem ten největší smolař na světě. Umývám se. A pak vykouknu z okna. Favorit před domem není, přesně, jak jsem čekala. Mám vztek. Drhnu si ubrečený obličej žínkou, vlasy sepínám do culíku, kostým hážu na zem v ložnici a usedám v županu před televizní obrazovku. Ani ta cigareta už mi nechutná. Začínají zprávy. Všechno mi připadá nezajímavé a fádní, můj život, to je jiné drama. Zvonek. Tentokrát nahoře. Asi sousedka, nese mi vrátit kafe, říkám si, ale v předsíni na sebe pro jistotu mrknu do zrcadla. A jsem zděšená. Zbytky líčidla mám rozmatlané pod levým okem, vlasy nad čelem ještě smáčené a zplihlé a župan by potřeboval vyprat. Ať je to sousedka, ať je to sousedka!, modlím se. Nejspolehlivější přírodní zákon - zákon schválnosti zapracoval. Za dveřmi stojí Honza. Má na sobě tentýž oblek co na svatbě, je hladce oholený a tváří se ještě víc nejistě než obvykle.

„Ahoj,” říkám, protože nic rozumnějšího než pozdrav mě v tu chvíli nenapadá.

„Provedl jsem ti něco?” ptá se. Tvář jako anděl, pohled basseta.

„Já jsem s tím divadlem počítala, ale včera jsem flámovala a tak jsem si odpoledne trochu zdřímla a zaspala jsem,” lžu, protože je mi stydno přiznat pravdu. „Ale jestli mi dáš pět minut, můžeme vyrazit…”

Vchází do předsíně. Teprve teď si uvědomuji, že prostor před koupelnou je stále zamořen nakyslým zápachem. Cítím jak rudnu.

„Já nemyslel dnešek, ale celý týden,” říká vyčítavě.

Roman by se už dávno sarkasticky zeptal, jak se jmenuje ten tchoř, kterého jsem si pořídila. V duchu oceňuji Honzův takt a tvářím se nechápavě, ačkoliv bych ho nejraději objala.

„No, jestli jsem ti něco provedl. Víš, já myslel, že jsme spolu začali chodit, ale ty ses celý týden neozvala a když jsi byla u nás, chovala ses tak odměřeně…”

„Ozvat ses měl přece ty… ty jsi mužský,” vrtím hlavou.

„No jo, ale ty seš starší,” odpovídá s neochvějnou logikou a všechna moje radost, takové to tetelení se uvnitř, je náhle pryč. Ano, já jsem přece starší. O jedenáct let. A tak to bude pořád, věk se nedá ničím ošidit. Ani štíhlým tělem, ani krémem proti vráskám nebo moderním oblečením. Věk, to není jen zevnějšek, ale jsou to všechny odžité okamžiky, ze kterých se minulost skládá. Jsou to všechny zkušenosti, vědomosti, prožitky, všechny lásky, každé milování, každé pohlazení, polibek. Už navždy budu o krok napřed a Honza může zrychlovat co to dá, nikdy mě nedohoní. A proto nemá smysl se s ním zaplétat. Na pouhé povyražení je škoda jeho i Dášina přátelství a na opravdový vztah je náš věkový rozdíl příliš velký. Prostě, jak by podotkla maminka, nemělo by to perspektivu. Je to pech, ale když s sebou hodím, tak ještě stihneme to divadlo a já se naposledy budu mít možnost naparovat vedle výstavního kluka. Kdo ví, kdo se mi připlete do cesty příště. Zatím nic moc. Osud si se mnou pohrává. Jeden stárnoucí ženáč a jeden puberťák… Jeden by zaplakal.

Není mi jasné, proč každé moje předsevzetí končí naprostým fiaskem. Když si řeknu, že zhubnu, zaručeně přiberu. Když si umanu, že omezím pití, během několika dnů se zmrskám takřka do němoty. S Honzou je to podobné. Když se zapřísahám, že ten kluk pro mě není, dopadne to takhle. Ale nechci předbíhat. Je pondělí. Usmívám se na žáky a odvolávám avízovanou písemku z matiky. Povídáme si o Vánocích, vyhlašuju soutěž o nejlepšího počtáře. Takhle jsem blbnula naposledy dva roky po škole. V kabinetu jsem vyhrabala tuhé kartičky s příklady malé násobilky a dělení. Na zadní straně je výsledek, držím je v ruce a jednu po druhé ukazuji. Kartičky jsou smíchané, žáčci postupně počítají a Bořivoj Málek, třídní bavič, vyfasoval stopky. Záleží na počtu správných odpovědí a na rychlosti výpočtů. Děckám se to líbí, sedí na lavicích a ani nedutají. Hodina uběhla raz dva. Rozdala jsem fůru jedniček, tři diplomy a nějaké sladkosti, co jsem měla zašité v šuplíku pro případ akutní deprese. Mám tušení, že je v dohledné době nebudu potřebovat. A na oběd byl kuřecí řízek s bramborovou kaší, moje oblíbené jídlo. Zdá se, že se můj život obrací k lepšímu, ale když se zamyslím, přeběhne mi mráz po zádech. Bojím se. aby ta trocha štěstí nebyla draze vykoupená.

Ale teď zpět k včerejšímu večeru. Do divadla jsme dorazili pozdě skoro o deset minut. Uvaděčka na nás zlověstně syčela, ale nakonec nám posvítila baterkou a my se usadili. Ačkoliv v hledišti byla tma, přesto jsem se polekaně rozhlédla, když mi Honza začal nesměle žmoulat ruku ve své. Co kdyby v okolí seděla nějaká Dášina známá? Anebo přátelé Honzy seniora? Opětovala jsem stisk ruky a přemítala, proč právě já se musím pořád skrývat. Proč nemůžu s někým chodit normálně. Proč se musím plížit, schovávat se, lhát. Připadám si jako zloděj hezkých chvil. A přesně tohle jsem Honzovi řekla. Stáli jsme u popelníku na vysoké noze, obklopeni dalšími kuřáky, kteří lačně popotahovali z cigaret. Honza se zasmál, típl svoji cigaretu a objal mě. Před všemi těmi lidmi. Polekaně jsem se odtáhla, ale zalichotilo mi to šíleně.

„Mám tvoji mámu ráda, nechci jí ublížit,” šeptla jsem mu do ucha.

„Já ji mám taky rád. Ale tohle je moje věc, ona to pochopí.”

„Tím si nejsem tak jistá.” ještě jsem zaprotestovala, ale už jsem se neodtahovala. A připadala jsem si najednou děsně statečná. V hlavě mi vyskakovala různá klišé, která se stydím i zapsat, ale snad mi rozumíte. Takové ty řečičky o osudové přitažlivosti, o překonávání překážek, síle lásky a podobně. Vlastně to byla celá záplava podobně infantilních spojení. Spojení, která jsem doposud nepoužila ani v duchu. Zvláštní na tom je, že mi činilo potěšení, že mě takové věci vůbec napadají. Donedávna jsem si myslela, že jsem racionální člověk, s kterým vášně sice občas cloumají, ale v bezpečné míře. A teď jsem do toho padla po hlavě. Druhou polovinu představení jsme neviděli. Stačil jeden střet očí, jeden vzájemný a všeříkající pohled a beze slova jsme oba zamířili k východu ještě v průběhu přestávky. Až v autě jsme se začali smát. Je fajn, když si ženská na prahu středního věku připadá jako adolescent. Ten pocit je sice pomíjivý, ale krásný. Už se mi to dlouho nestalo. Když o tom tak uvažuju, vlastně se mi to nestalo ještě nikdy. Já vím, zní to nevěrohodně, ale je to tak. Možná se za měsíc nebo dva budu tlouct do hlavy, ale teď je mi fajn. A jsem pevně rozhodnutá si to vychutnat. Vytěžit z epizody s Honzou co nejvíc, ať mám na co vzpomínat. Prozatím toho moc vhodného ke vzpomínkám v zásobě nemám, to mi věřte.

PS. A v posteli je vážně skvělej. Napoprvé jsme sice oba byli trochu nervózní, ale byla to paráda. Vážně.

Jo, abych nezapomněla, dohodli jsme se, že mu nebudu říkat Honza, ale Janek. Kdykoliv totiž vyslovím jméno Honza, vzpomenu si na Dášu. Když bude Janek, můžu si namlouvat, že s Dášou nemá nic společného. Prostě to budu snášet líp. Tedy doufám. Ověřené to nemám.

Včera jsme se neviděli, ale Honza, pardon, musím si zvyknout, Janek dvakrát volal. Je děsný, že nemá mobil, ale prý ho dostane k Vánocům. Připadalo mi šílený, že mu nemůžu poslat ani esemesku na dobrou noc. Spíš několik esemesek. Do jedné by se to nevešlo. Tak jsem na něho aspoň vzpomínala a snila o něm a moje postel byla ještě prázdnější než obvykle. Trochu se obávám, jestli budu vůbec někdy mít chlápka, který nebude muset na noc domů, který zůstane kdykoliv bude chtít on a já. A taky si říkám, jestli jsem si už moc nenavykla na soukromí, jestli bych vůbec dokázala s někým normálně žít. Možná je to takhle lepší.

Jsou čtyři hodiny odpoledne a už teď vím, že to takhle lepší není. Těším se jak malá holka. Dokonce chci uvařit večeři. Strašlivě dlouho jsem nevařila. Vařit sama sobě mě nebaví a s Romanem jsme většinou chodili na večeři anebo něco ukuchtil on. Byl to jeho koníček. (Mimochodem, absolutně nechápu, jak může mít někdo kteroukoliv domácí práci jako koníčka. Ale lidé jsou různí.)

Je šest hodin. Flamendr se mi rozvařil, maso v omáčce je jako nastříhané provázky. A bramboráčky jsem připálila. Byt je provoněný dušenou zeleninou a česnekem. Když to vyhodím, bude si Janek myslet, že jsem se nadlábla sama a jemu nenabídla. Když mu to naservíruju k večeři, pozná, že neumím vařit. To je dilema! Nejsem schopná se rozhodnout, jestli je lepší vypadat jako lakomec anebo nešika. Kouřím, zvažuju situaci, čas běží. Musím nechat rozhodnout náhodu a podřídit se, říkám si, a vytahuji z peněženky pětikorunu. Panna nebo orel. Vím, že mince jsou dávno jiné, ale berte to tak, že jsem holt už pamětník a starého psa novým kouskům nenaučíš. Padla panna. V tomhle dějství mám být za lakomce. Nabírám flamendra na vařečku a ochutnávám. Vzhledově nic moc, to je pravda, ale chuťově ujde. Fakt je, že to maso, abys tam hledal lupou, ale na druhou stranu, vegetariánský pokrm chutná ještě hůř. Nabírám si znovu. Omáčka je pěkně ostrá, chilli papričky se vyplatily, i když jeden miniaturní sáček stál horentní sumu. Ačkoliv měla rozhodnout náhoda, přebírám velení. Vyhazuji bramboráčky a narychlo smažím k flamendrovi topinky. Ty snad dokážu nespálit.

Z časových důvodů jsem včerejší zápis nestihla dokončit. Janek přišel o víc jak půlhodinu dřív a s nádherným výrazem v očích mi sděloval, že to beze mě nemohl vydržet. Celý svůj minulý život jsem byla velmi opatrná uvěřit podobným sdělením, ale teď jde veškerá opatrnost stranou. Poddávám se, důvěřuju a je mi to více než příjemné.

A opět pátek. Psaní teď zase zanedbávám, v hlavě mám jen Janka a nechávám se jím unášet do vysněných dálek. A aby ten kýč byl dokonalý, sedím při tom v bordelovém prádelku na růžovém obláčku. Hahaha.

Včera volala Dáša, úplně to ve mně hrklo, když se ozvala ve sluchátku. Povídala, že už je skoro zdravá, ale do školy se vrátí až po Novém roce. A taky se dotkla tématu Honza. Zachvátily mě naprosto rozporuplné pocity. Jedna část mé bytosti, zřejmě ta rozumnější, si přála, ať o Honzovi vůbec nemluví. Mohla bych se prokecnout anebo se prozradit nepřirozenou reakcí. Druhá část mé bytosti hltala každé její slovo.

„Představ si, že Honza má konečně nějakou holku.”

Slovo holka mě zabolelo. Nějak jsem si pod tímto pojmem nedokázala představit sebe, takže mi hlavou okamžitě prolétl obrázek nějaké imaginární sedmnáctileté dívčiny bez podprsenky, v otřepaných džínách a s vlasy po pás.

„Teda, ne že by nikdy neměl holku, to měl…” pokračovala Dáša. A mně bylo ještě hůř. Nevím co jsem čekala? Že je dvaadvacetiletý kluk panic? Že bloudil světem sám a sám a hledal mě?

„…ale tentokrát to poprvé vypadá vážně.”

Ani tímto sdělením mě neuklidnila. Chtělo se mi brečet, opít se do bezvědomí, mrštit tou čínskou vázou od Romana o zeď. Udělat cokoliv, nenechávat se tiše bodat Dášinými slovy jako miliony drobných špendlíků. Vím, zní to všechno dost zmateně. Dokonce ani já sama se v tom nevyznám. Prostě žárlím. Žárlím na všechny mladé holky světa, na to, že jsou proti mně ve výhodě. Zamilovala jsem se jak šestnáctiletá, ale je mi dvakrát tolik, tak co blbnu?

A pak, aniž bych promyslela, co říkám, jsem položila Dáši otázku: „A kdo je ta jeho známost? Znáš ji?”

Záměrně jsem se vyhnula označení holka. A hrozně jsem si přála, aby Dáša řekla: „Jsi to ty.” Šílenství, že?

„Honza o ní nechce vůbec mluvit,” odpověděla.

Necítila jsem úlevu, jak by bylo na místě. Rozladilo mě to. To bylo řečí o upřímnosti, říkala jsem si v duchu, ale kdyby to měl doma přiznat, tak se sesype strachy. Křivdila jsem mu, to je jasné. Ale v poslední době se mi v mozku všechno nějak pomotalo. Samozřejmě že nechci, aby se o nás Dáša dozvěděla, ale na druhou stranu, když o mně Honza nebude mluvit, okamžitě ho budu podezřívat, že se za mě stydí. Já snad nebudu spokojená nikdy. Mám příšernou povahu, měla bych se oběsit nebo otrávit. Nebo zastřelit. Nebo…

„A co ty a tvůj milostný život?” otázala se Dáša. Možná to mělo znít mile a povzbudivě. Ale já jsem si ve své nastupující paranoii vykonstruovala, že mě Dáša lituje, že mě považuje za chudinku. Jako bych se za ni sama nepovažovala často i já! A pak mi to konečně došlo v celé hrůze. Vždyť já žárlím i na Dášu! Na to, že má s Jankem nerozdělitelné pouto, že s ní se bude stýkat po zbytek života, ale mě dřív nebo později opustí. Panebože, vážně blázním! Vzala jsem si větší sousto, než jsem schopná pozřít. Měla bych být šťastná, užívat si a já se místo toho užírám. Jsem psychopatka, nebezpečná sama sobě i druhým. Pomoc! Odměnu tomu, kdo dokáže zarazit to narůstající šílenství, tomu, kdo dokáže stopnout proud myšlenek valící se sebezničujícím směrem.

„Je ti něco?” ozvalo se v telefonu.

Co na to odpovědět? Že spím s jejím synem a nezvládám to?

„Připadáš mi taková divná…”

Ale já jsem divná!

„Nechceš se stavit na kafe? Proberem to.”

„Není co probírat,” hlesla jsem potichu. Dáša mi chybí. Chybí mi její nadhled, její citlivost i smysl pro humor.

„No, já myslím, že je, ale počkám, až budeš mít chuť se svěřit.”

Neznělo to vůbec dotčeně. Tohle tak říct ona mně! Moc dobře si vzpomínám, jak mě dřív mrzelo, když jeli s jakousi spřátelenou rodinou na dovolenou do Chorvatska a taky si vzpomínám, jak mně vždycky bylo líto, když vykládala o své sestře. Co jsem to zač? Proč chci každého člověka, kterého mám ráda, vlastnit? Proč potřebuju, abych pro všechny blízké byla tou nejdůležitější osobou na světě já? Jako by neměli žít svůj vlastní život. Musím se sebou neprodleně něco udělat, takhle to dál nejde. Já vím, tohle říkám pořád dokola a skutek utek. Ale teď vážně! Pokud nechci zůstat opuštěná jak strašák v poli, je na čase se změnit, zařadit se do davu, splynout s ním. Být jako ostatní lidi. Smířit se s tím, co život nabízí a nechtít pořád víc, než můžu dostat. V čem tkví můj problém, to je mi jasné, ale co s tím udělat, to je mi pořád záhadou.

Včera Janek přišel a zůstal celou noc. Bylo to bezva. Fuj, říkám bezva, jako bych chodila na základku. Asi dětinštím. Za chvíli budu vypouštět z pusy výrazy jako žůžo a suprový. Kam se to řítím? Netuším. Ale kam jsem se řítila včera v noci, v tom mám jasno. Byla to cesta extra třídou do ráje. Jedli jsme v posteli vlašák z jednoho talířku a zapíjeli ho pivem z láhve. Měla jsem na sobě Jankovo tričko a cítila jsem jeho vůni. Vážně, ten kluk voní jak batole. A má úplně hladkou pokožku. Překvapilo mě, že si vyholuje podpaždí, doteď jsem si myslela, že to dělají jenom ženský. Jo, a na prsou skoro žádné chloupky nemá, prý mu tam nerostou. Z fleku by mohl hrát nějakého mladého krásného indiána v americké kovbojce. I když je zima, je snědý. Povídal, že na solárko nechodí, prý je to dar přírody. Ta příroda je ale pěkná mrcha nespravedlivá. Na Jankovi si dala záležet, těmi klady klidně mohla podělit hned několik lidí. Ale to ona ne, jednomu přeje a druhému se vysmívá. I když Janek tvrdí, že jsem taky hezká. Upřímně, nic moc, ale to mu věšet na nos nebudu, ještě by si mě mohl líp prohlídnout a tradá k nějaké mladší a povedenější. Kdepak. Když mi chválí vlasy, oči anebo prsa, tvářím se, jako bych měla stejný názor a tím ho jen utvrzuju v přesvědčení, že hezká opravdu jsem. Dobrej tah, ne? Dneska jdeme na flám k nějakýmu kamarádovi. Je to spolužák z vejšky, chodí s Jankem do kruhu. Připadá mi naprosto zvrhlé, že se tahám se studentem a přitom jsem učitelka. Kdybych prodávala v trafice, určitě by to neznělo tak nemorálně. Z toho mejdanu mám strach. S dvacetiletými nemám šanci splynout, ani kdybych nasadila mimikry. A to bych se pak asi musela taky hihňat jak potroublá, vyvalovat oči a špulit zadek v upnutých džínách, jinak by mládež to mé ochranné zbarvení prokoukla. Ach jo, očekávám, že to bude průšvih, ale na druhou stranu oceňuju, že se rozhodl mě s sebou vzít. Myslím si, že ani pro něho to není jednoduché. Musím se snažit, abych mu dělala co nejmenší možnou ostudu. Taky bych měla pořádně zvážit, co na sebe. A možná bych se měla odpoledne na chvíli natáhnout. Ta probdělá noc mé třicetileté pleti právě nesvědčí. A piv jsem měla včera asi šest a cigaret snad vagón. To taky není to pravé ořechové.

Sakra! Sakra! Usnula jsem. Ne na chvíli, jak jsem si plánovala, ale na celé tři hodiny. A teď už mi zbývá na přípravu sotva dvacet minut. To se stihnu tak akorát vyčůrat, zapálit si a vyčistit zuby. Chtěla jsem si umýt vlasy, decentně se nalíčit, vyzkoušet pár kousků ze svého ubohého šatníku a kdo ví co ještě. Prostě jsem chtěla vypadat mladě a svěže. Zatímco teď budu ráda, když mi do osmi zmizí z tváře ten otlak od polštáře.

Doprčic! Proč já musím všechno zvorat?

Janek odešel před chvílí. Je jedenáct dopoledne, neděle. Vzala jsem si tabletku proti bolení hlavy, litr citronády, blok a zalezla jsem zpět do postele. Píšu. Vlastně ani nevím proč tak tvrdošíjně sepisuju ty svoje bláboly. To si vážně myslím, že by to mohlo někoho zajímat? Iluze, že takovou snůšku nesmyslů nějaký dobrodruh vydá knižně mě už stejně pomalu opouští, jen malý červík občas zahlodá a já si říkám: „Co kdyby?”. A pak si v duchu opakuju něco v tom smyslu, jako slítni na zem, káčo pitomá, seš učitelka na národce a zůstaneš učitelkou na národce, dokud se nezcvokneš úplně, a nešoupnou tě do raplárny. A že to nebude dlouho trvat jsem si potvrdila včera. Jak už jsem předeslala, nestihla jsem se sice hodit do gala, ale Janek přesto prohlašoval, že mi to sluší. Jelikož zatím nikdy neřekl, že mi něco nesluší, nebrala jsem ho moc vážně. Měla jsem na sobě černé džíny (díky bohu, už je zase dopnu) a černý rolák. Mám černou ráda, i když máma tvrdí, že mě dělá starší. Moc tomu nevěřím, ale musím si teď dávat setsakramentsky bacha, abych na sebe neoblékala něco, co mě dělá starší, byť by to bylo jen o čtrnáct dní, a tak jsem se tu černou pro jistotu pokusila odlehčit světlounce šedou zimní bundou, přestože nosím mnohem raději dlouhý černý kabát. Ale to je teď jedno.

Jeli jsme tramvají a vzadu si dali pořádnou pusu. Ono to zní tak směšně: „Dali jsme si pusu”, ale kdybych napsala, že jsme se vášnivě líbali, silně by to zavánělo červenou knihovnou. Taky jsem to mohla vynechat, to je pravda. Ale když já jsem na to prostě pyšná. Netvrdím, že se to hodí, aby se třiatřicetiletá učitelka cicmala s klukem v tramvaji, ale kolik třiatřicetiletých učitelek se může něčím podobným pochlubit? Tak vidíte! My dva byli k sobě tak přisátí, že jsme o jednu zastávku přejeli a museli se vracet pěšky. Moc mi to nevadilo. Sníh se ještě pořád držel na chodnících, i když už dávno nebyl bílý. Místy ho nějaký zodpovědný majitel rodinného domku posypal pískem, místy dokonce rozpustil solí. Ale mrzlo a bylo krásně. Ačkoliv jsem příšerně zimomřivá, včera mi bylo docela teplo. Možná si jen namlouvám, že díky Jankovi. Daleko pravděpodobnější je, že jsem měla jen pořádnou trému z toho večírku. A tréma mě dokáže často rozehřát natolik, že se koupu v potu. Ke kamarádovi, který se jmenuje Robert, jsme dorazili o čtyřicet minut později, protože jsme se ještě chvíli procházeli, ale Janek povídal, že je to v normě, že na fičáky už v této době nikdo nechodí přesně. Za našich časů se mejdanům neříkalo fičáky, ale flámy a chodívalo se načas, takže svým sdělením ještě přikrmil mindrák z takřka generačního rozdílu. To je velmi povzbudivé, když vcházíte na večírek, kde je ve vašem věku jen tapisérie na zdi, kterou vyrobila nebožka prababička.

Prošli jsme pavlačí, která ve mně vyvolávala dojem, že se co nevidět zbortí, takže jsem se vlekla kolem zdi v plané naději, že je to tak bezpečnější. Janek mi povzbudivě tiskl ruku a pak řekl, že jsem jak malá holka. Od něj to teda sedí. Vešli jsme do bytu, který začínal hned kuchyní, žádná předsíň. Sehnula jsem se, abych se zula, ale Janek mě jednoznačným posunkem zarazil. Teprve pak jsem si všimla, že v kuchyni a pokoji je už dobrých deset dvanáct lidí a všichni jsou v botách.

„Za nás se zouvalo i z papučí, když jsi šel do obýváku,” nevydržela jsem a sykla vyčítavě. Hostitel Robert se začal řehtat a poznamenal, že „jsem dobrá”. Připadala jsem si jako kráva a jen jsem doufala, že tak nebudu připadat i Jankovi. Poočku jsem na něho pohlédla, zdál se být v pohodě. Vstoupili jsme do pokoje, byla tam hustá mlha z cigaretového dýmu, takže jsem spolkla otázku, zda si můžu zapálit. Usadili jsme se do jedné z otrhaných, flekatých sedaček. Zavětřila jsem. Trávu neomylně poznám, ale když se Robert zeptal, jestli si taky dám zelí, bezelstně jsem odpověděla: „Ne, díky, už jsem jedla doma.” To už se řehtali všichni, kromě Janka, ovšem. Ten zrudnul a křečovitě mi svíral ruku. Chápu, že se musel cítit děsně trapně, ale můžu snad za to, že v dobách mého mládí se říkalo jedině marjánka anebo tráva, ale nikdy zelí?

Pondělí, poslední týden školy před vánočními prázdninami. Děcka to už hrají na „brzo budou Vánoce” a učit se jim chce ještě míň, než kdykoliv jindy. Čas se táhne jako sopel. Končím v jednu a Janek mě má čekat před školou. Rozumné mi to nepřipadá, i když ho žádná z kolegyň, pokud vím, nezná. Za Dášou do školy nechodil. Poslední hodina byla nekonečná. Každých pět minut jsem koukala na hodinky a kouřila bych, až bych brečela. Na oběd byla krupičná kaše, takže jsem si dala jen polívku. Hrachovou taky zrovna neprožívám, to je pravda, ale když už ty obědy platím, něco bych sníst měla. Doma mám jen kousek sýru a dvě vajíčka. Život bez peněz je na prd. Někdy si tak představuju, jak jsem ve vatě a hned je mi jasné, že by mě všechno těšilo mnohem víc. Narodila jsem se zřejmě jako flákač a potenciální alkoholička. Tatínka holt nezapřu.

Uháním z jídelny, už v kabátě. Ředitelka mi stoupá do cesty a chce se mnou probírat jakési pseudoproblémy. Mám chuť ji odstrčit stranou, ale místo toho přikyvuju a přiblble se usmívám. Příliš se na její proslov nesoustředím, ale ona je mojí souhlasnou reakcí natolik spokojená, že se poprvé po dlouhé době nemračí. Naopak. S vlídným výrazem mi sděluje, jak je ráda, že jsme se dohodly. Kdyby věděla, že nemám ani tušení, co jsem jí právě odkývala, tvářila by se jako obvykle.

A už jsem před školou. Můj zrak okamžitě padne na Janka, i když se skoro ztrácí ve změti dětských postaviček. Sedí na zábradlí, kouří a vypadá náramně. Jdu k němu a říkám si, že tu radost musí všichni vidět. Je patrna z každého pohybu. Moje tělo se nepřirozeně klátí do rytmu jakéhosi cajdáku a připadám si jak marioneta. Janek seskakuje ze zábradlí a za jeho zády zastavuje auto. Objímám ho, ale cosi uvnitř mi signalizuje, že něco není v pořádku. Zvedám oči a strnu. Přes zatmavená skla není řidič vidět, mohu jen tušit, kdo sedí za volantem. A přesto jsem si jistá. Všechno ve mně se zpomaluje. Krev jako by zhoustla a ztěžka se valila tepnami. Myšlenky zamrzají na půli cesty. Bezděky se odtahuju. Janek něco povídá, ale slyším pouze jeho hlas, význam slov mi uniká.

„Pojď odsud,” konečně ze sebe vypravím a táhnu ho pryč. A Romanův bavorák se zvolna rozjíždí.

Včera už jsem nemohla psát, protože Janek nakonec neodešel. Tvrdil sice, že musí na noc domů, ale nechtělo se mu. Vzhledem k tomu, že jsme prodělali první bouřku a následné vyjasnění, se mu ani nedivím. Odchod odkládal, prvně o hodinu, pak o další a další. V jedenáct brnknul Dáše, že spí u kamaráda, aby neměla starost. Slyšela jsem ho, jak bez obtíží lže. Mně samotné lhaní taky nečiní žádný problém, ale u Janka to nesu s nelibostí. Když lže tak dobře mámě, proč by nemohl podobně snadno lhát i mně? Já vím, zase ta paranoia… Ale nemůžu si pomoci. Podezření mi rozleptává zdravý úsudek. O tom jsem však psát nechtěla. Večer mi přišla zpráva od Romana: Az ted jsem si uvedomil, jak moc mi na Tobe zalezi… Myslela jsem si, že vztah s Romanem je dávno uzavřená kapitola, ale ta zpráva mě pěkně zahřála u srdíčka. I Janek si všiml, že se něco děje. Nezeptal se, kdo mi psal, ale bylo na něm vidět, že ho zvědavost zmáhá. Kolem deváté došla ještě jedna esemeska. S tim klukem to snad nemyslis vazne!

„Kdo píše?” nevydržel to Janek s nervama. Dělalo mi to neobyčejně dobře. Najednou jsem si připadala, jako bych se z ošklivého káčátka proměnila v krásnou labuť. Chtěli mě dva mužští. A naráz!

„Můj bývalej,” odvětila jsem popravdě a bedlivě ho pozorovala. Žárlil! Každý mimický sval jeho obličeje vyjadřoval, jak trpí. Bylo to jako balzám na moji pokřivenou dušičku.

„Ten dědek?!” rýpnul si.

Samozřejmě, že pro Janka je Roman dědek, vždyť je starší než jeho otec. A navíc, teď už by mi to mohlo být jedno. Mohlo, ale nebylo. Dotklo se mě to.

„Až jednou dokážeš tolik, co ten dědek, tak na sebe budeš moct být pyšnej, ale zatím nedokázals vůbec nic!” štěkla jsem na něho.

Vyvalil oči. Takhle protivnou mě ještě nezažil, ale já protivná být umím. V tomhle jsem třída.

„Tak proč s ním nejseš, když je tak úžasnej?”

Dobrá otázka.

„Rozešli jsme se, to se stává,” trochu jsem mlžila. A abych si dodala na důležitosti a Janka ještě trochu popíchla, dodala jsem: „On mě chce zpátky.” Málem jsem přihodila ještě dětské heč. No, nejsem já vážně kráva?

„Copak, copak… že by se už rozvedl?”

Dostala jsem to pěkně hustý. Koledovala jsem si, ale takový protiútok jsem nečekala.

„Jak to víš?”

„Ptal jsem se mámy,” přiznal. Takže druhá pecka ve dvou větách. V životě by mě nenapadlo, že mě Dáša zradí. Myslela jsem si, že jsme kamarádky, že nebude nikomu vykládat věci, které měly být jen mezi náma. Ale co, já zase przním jejího syna, takže si nemáme co vyčítat, napadlo mě a v tom opět zapípal mobil. Dřív než jsem si stihla zprávu přečíst, mi ho Janek vytrhl z ruky. Chvíli civěl na displej a pak mi mobil beze slova podal. A začal se oblékat. Nespěchal, jako by čekal, že ho zastavím. Já nic. Tak šel do předsíně a obul se. V životě jsem neviděla dospělého člověka tak pomalu zavazovat tkaničky. Já pořád nic. Stál proti mně a díval se mi upřeně do očí. Opětovala jsem ten pohled, ale ani jsem se nepohnula. Otočil se a odešel. Za půl minuty zvonil a objímal mě, jako bych měla před sebou posledních pár hodin života. Hrozně mě to dojalo, málem jsem se rozbrečela. A vůbec jsem neměla pocit nějaké převahy, naopak. V mých očích Janek opět povyrostl. Je strašně snadné dělat unáhlená gesta, ale vzít je zpět, to už je mnohem těžší. Nevím, jestli bych to dokázala.

PS. Usmiřování stálo za to. Je logické, že musel zůstat spát u mě. Byla to bláznivá noc. Měla jsem dojem, že každé, třeba jen minutové rozloučení, by mě mohlo zabít. A tu zprávu od Romana jsem si nepřečetla, zapomněla jsem na ni a vzpomněla si až dnes, v průběhu druhé vyučovací hodiny. Stálo tam: Zadost o rozvod je podana. Odpust, lasko, zacneme znovu.

Dnes těsně po skončení porady se zastavila ve škole Dáša. V náruči vlekla tak velkou krabici, že jí za ní nebylo skoro vidět. „Donesla jsem vám cukroví,” postavila krabici na stůl ve sborovně. A ty slepice začaly vyzobávat její obsah a kvokat jedna přes druhou. Udělalo se mi úplně nevolno. Pocit, že mezi ně nepatřím byl tak silný, až mě začala pálit žáha a žaludek se dral kamsi vzhůru.

Dáša se ke mně naklonila: „A ty pojď na panáka.”

Šla jsem. Otrocky, bez přemýšlení, jak sele na porážku.

Dáša vytáhla flašku slivovice a nalila do kalíšků od jogurtu. Vypila jsem to na ex. Okamžitě mi nalila ještě jednu, ale sama si jen cucla: „Je mně z těch antibiotik pořád nějak divně, nerada bych se z té slivky zblila.”

Byla to ta stará Dáša. Hrozně mi chyběla. A tak jsem jí to taky hned řekla.

„Však ty mně taky, proč myslíš, že jsem dnes tady?”

„Aby ses zúčastnila naší předprázdninové porady s chlebíčkama a vermutem.”

„To jo!” zasmála se. A pak řekla: „Doma se to už nedá vydržet. Šílím z nich ze všech. Honza senior je pořád na té své stavbě, i když stavba ještě vlastně nezačala, Honza začal bulačit a s Jakubem cloumá puberta. Jsme bez peněz, já jsem po nemoci pořád děsně unavená, takže vánoční úklid nic moc, a že by se našel nějaký pomocník, to leda ve snu. Tak to je v kostce všechno. A co ty?”

„Já zase kápla na nesprávnýho mužskýho a Roman prudí, že se bude rozvádět a chce se vrátit. Prachy nemám, dokonce jsem nedostala tenhle měsíc ohodnocení. Rovněž v kostce.”

„Na Romana se vykašli. A co ten novej objev, taky ženáč?”

Najednou jsem nevěděla, co říct. Jak jí vysvětlit, že musí zůstat v anonymitě, že jí ho nepřivedu ukázat? A tak mi nejjednodušší přišlo přitakat. „Jo, taky. Ale mnohem horší případ. Naprosto zabitej. Je to jen na přechodnou záležitost.”

„Znám ho?” zeptala se.

Zarazila jsem se a pak klidným hlasem odpověděla: „Ne, neznáš. Ani není z Brna.”

„Holka, ty máš ale pech,” povzdechla si Dáša a mě svědomí rvalo uvnitř na cucky. Jen jsem čekala, kdy začnu chrlit krev. „Víš co mě napadlo? Letošní Štědrý den strávíš u nás!”

„To se nehodí,” zaprotestovala jsem chabě. Ne snad, že bych si přála, aby mě přemlouvala, proboha to ne! Prostě mě nenapadla žádná výmluva, proč k nim nemůžu jít. Říct tak pravdu, to by byl ale argument!

„Neodmlouvej. Kluci už jsou na Ježíška velcí, Honza senior tě má rád a já uvítám, když tam s ním nebudu sama. Asi na něho leze krize středního věku. Děsně mě teď vytáčí.”

„Čím?” zeptala jsem se nejen proto, abych odvedla pozornost jinam. Opravdu mě zajímalo, čím ten dobráckej Rumcajs může Dášu vytáčet.

„Vším. Tím, jak za sebou nikdy nezavře dveře od hajzlíku, tím, jak pořád čumí do toho projektu a furt něco přepočítává, tím, jak mi začal kontrolovat výdaje na domácnost, prý kvůli stavbě… Ježiši, toho by se našlo!”

Jen ať se nechce rozvést, říkala jsem si v duchu. Při mé smůle by se o mně a o Jankovi dověděla právě ve chvíli, kdy by byla trop na nervy z rozvodu a potřebovala by od nás podporu.

„Kdybys věděla, jak často teď uvažuju o rozvodu,” povzdechla si, jako by mě slyšela.

„Neblázni,” skoro jsem vykřikla.

„Já neblázním. To senior se zbláznil.”

Napila jsem se. A zapálila si. Dáša jen zavrtěla hlavou. Byla to ona, kdo mě odnaučil kouřit a teď němě přihlížela, jak její dílo přišlo vniveč.

„Takže s těmi Vánocemi počítej, omlouvá tě jedině smrt. Vlastní smrt, aby bylo jasno,” uzavřela debatu a nalila nám ještě po panáku.

Když jsem přijela domů, byla jsem pěkně cinklá a táhnout to ze mě muselo na deset kroků. Janek stepoval před domem. Předpokládala jsem, že mi bude vyčítat, že jsem ho nechala čekat a někde se s bůhvíkým opíjím. Já na jeho místě bych tak reagovala. Janek ne. Dal mi pusu a řekl: „Máma?”

Kývla jsem. „Hrůza!”

„Už to ví?” zeptal se. Nejančil. Buď byl naprosto klidný, anebo se umí skvěle ovládat. Těžko říct.

„Neví nic, ale představ si, chce, abych Štědrý večer strávila u vás!”

„To je bezva, bál jsem se, že tě neuvidím…”

„Zbláznil ses? Já k vám přece nemůžu jít!” skoro jsem křičela.

„A proč bys nemohla? Bojíš se tchyně?”

Je to ťulpas. Ale rozesmál mě.

Janek odešel před chvílí. Už se ani neobtěžuje volat domů, že nepřijde na noc. Chudák Dáša, jak ji znám, blázní doma strachy. Je sedm hodin ráno, sobota. Přemítám, jestli jsem někdy vstala v sobotu tak brzy, ale napadají mě jen případy, kdy jsem se v tu dobu teprve vracela z flámu. Moc jsem toho za minulou noc nenaspala, ale cítím se čile a odpočatě. Topení by zřejmě potřebovalo odvzdušnit, protože je v ložnici šílená zima. Ležím na zádech a přitahuju si pokrývku až k bradě. Zapaluju si cigaretu a pozoruju kouř, jak se válí pod stropem. Jsem vymilovaná do růžova. Před sebou mám prázdniny a druhá polovina postele je ještě teplá od nejkrásnějšího mužského těla, které znám. Jestli tohle není ta bájná nirvána, tak teda nevím.

Dneska ráno se zvonek zuřivě rozdrnčel. Posadila jsem se na posteli a chvíli jsem nevěděla, kdo jsem, kde jsem a co se to děje. Včera jsme byli v hospůdce na grogu, pak v další hospůdce na fernetu a pak v jakémsi zaplivaném nonstopu na kafi. Ta káva se už pomalu dala považovat za snídani. A do té kocoviny zvonek, jako kdyby hořelo. Natáhla jsem si župan na holé tělo a mrkla na pravidelně oddechujícího Janka. Spává tvrdě jak malé děti. Občas mě napadá, že dítě ještě je, ale vždycky okamžitě usiluju podobně kacířské myšlenky potlačit. Vymotala jsem se z ložnice a pohlédla na hodinky. Devět. Na nedělní návštěvu bylo ještě docela brzy. Chvíli jsem zvažovala, jestli mám vůbec otevřít. Taky to klidně mohla být Dáša a nebo Roman. Za dveřmi stála máma. A rozhodně klidná nebyla. Slzy se jí valily z očí, nos měla jak ředkvičku a na sobě vínově červený tříčtvrteční kabát, hnědé kalhoty a tmavěmodré kotničkové semišky. Ještě nikdy v životě jsem ji neviděla tak nemožně oblečenou, takže mi došlo, že se muselo stát něco pravdu hrozného. Ustoupila jsem ode dveří, aby mohla projít dovnitř. Trošku jsem při tom zavrávorala, ale přešla to bez povšimnutí. To mě jen utvrdilo v domněnce, že Jaromír pod tíhou jejích nároků spáchal sebevraždu.

„Žije?” zeptala jsem se stupidně.

„Zatím ano, ale brzo ho zabiju,” krákoravým hlasem odvětila matka a požádala mě, abych jí nalila panáka.

„Mám doma akorát mlíko.”

„Mlíko? Odkdy proboha piješ mlíko?” zůstala úplně paf.

Do toho, abych jí vysvětlila, že mléčné výrobky nekonzumuji já, nýbrž ten pubescent, který spí u mě v posteli, se mi právě nechtělo. A tak jsem plácla první pitomost, která mě napadla: „Držím mlíkovou dietu.”

Matka si povzdechla: „Doufám, že ji nebudeš držet devět měsíců.”

Na to, že byla v krizi, mi přišla docela vtipná. Bylo mně jí líto. To jsou ty chvíle, kdy moje máti odkládá roli matky pluku a stává se normální, zranitelnou a křehkou bytostí. Jedině tehdy mi bývá skutečně blízká. Tentokrát mi byla blízká natolik, že jsem okamžitě navrhnula: „Posaď se a já jsem za minutku zpátky, skočím pro nějakou flašku.”

Kývla a beze slova vytáhla z kapsy zmačkanou pětistovku. Podala mi ji. „Kup raději dvě.”

Kdyby z té kapsy vytáhla slepičinec, překvapilo by mě to míň. Moje maminka je sice poměrně zámožná, ale velmi šetrná. Než vydá peníze, vždycky důkladně zváží, jestli je to nezbytně nutné a v případě, že se právě nejedná o nový kousek její garderoby, se zpravidla rozhoduje, že to nutné není. A ráno vysolila pětistovku bez mrknutí oka!

Uháněla jsem do sámošky, jako by mámě šlo o život. Popravdě, v tu chvíli jsem si myslela, že jí o život s největší pravděpodobností jde.

V rychlosti jsem hodila do košíku dvě láhve vodky a krabici pomerančového džusu a u pokladny jsem ovanula prodavačku dechem plným alkoholových výparů. Podívala se na mě soustrastně. Zřejmě mě měla za alkoholičku, kterou závislost budí i v neděli ráno, protože potřebuje svoji dávku. Ve skutečnosti tak daleko od pravdy nebyla, ale stejně se mě ten její pohled dotknul. „Co koukáte, vy snad neumýváte okna vodkou?” vyštěkla jsem.

„Finskou ne,” odpověděla a s netajeným opovržením mi vrazila do ruky hrst drobných.

Na žádnou další odpověď jsem se nezmohla, tak jsem potupně sbalila nákup a chvátala domů. Schody jsem brala po dvou, grog a fernet z včerejší noci vedly v mém žaludku válku. Docela dobře jsem si dovedla představit, že spěchám zbytečně. Janek nejspíš už sedí v kuchyni, jen v boxerkách a živě konverzuje s mojí matkou, která se opět dostala do formy a zvesela s ním flirtuje. Otevřela jsem dveře. Z pokoje se ozývaly pouze hlasité vzlyky, jinak byl v bytě klid. Najednou jsem si uvědomila, jak moc ji mám ráda. Pohladila jsem ji po vlasech, zatroubila do kapesníku a s uslzenýma očima na mě pohlédla. V té chvíli jsem byla já její máma a ona moje dcera. Vidina, že jednou bude stará a role si vyměníme nastálo, mě vyděsila. Potřebuju mámu. A potřebuju, aby byla taková jako dosud. Panovačná, soběstačná, silná a věčně mladá.

„Nalij,” řekla.

Kopla jsem do sebe vyprošťováka a pozorovala ji. Zprvu si jen usrkla, ale pak po mém vzoru obrátila sklenku do sebe. Nalila jsem ještě jednou. Chuť jsem na to právě neměla, ale mám zkušenosti, že po třetím panáku už to bývá dobré.

„Asi se dám taky na chlast,” ucedila matka a s druhou skleničkou se mnou už držela krok.

Takhle jsem ji opravdu nikdy neviděla. Moje napětí se stupňovalo, ale čekala jsem, až začne mluvit sama. Po třetí skleničce mi došlo, že bych se nemusela dočkat, a tak jsem se zeptala: „Řekneš mi už konečně, co se stalo?”

„Ten hňup…” vzlykla. Nebylo těžké pochopit, že se jedná o Jaromíra.

„Co ti udělal?”

„Hledala jsem v komoře tu hliněnou formu na biskupský chlebíček a víš, na co jsem narazila?”

To jsem netušila, ale bylo mi jasné, že s tou formou to nebude tak horké. Máti je děsně zvědavá a šmejdí všudemožně celý život. Tátovi prohledávala kapsy i noční stolek naprosto pravidelně.

„Tak na co jsi narazila?”

„Na televizní pytel!”

Nechápala jsem: „To jako pytel na televizi?”

„Ne! Pytel na mě! Rozumíš?!”

Nerozuměla jsem.

„Chtěl mi prej udělat radost,” pitvořila se, „a tak mi koupil k Vánocům takovej ten pytel ušitej z deky, co si ho navlíkaj důchodci na nohy a čumí v něm na televizi! Chápeš? Mně něco takovýho! Na co mi je plavání, kosmetika, sauna a jednou týdně kadeřník, když ten budižkničemu ve mně vidí starou bábu?” už zase vzlykala.

„Je to blb, hodnej, ale blb,” řekla jsem. „Nemyslí to nijak zle, to mi věř.”

„On totiž vůbec nemyslí!”

„Mami, nebul. Jaromír tě má rád. Prostě tě chce mít zachumlanou v teplíčku,” žvanila jsem dál pitomosti, ale nic nezabíralo. A pak mě něco napadlo. „To takovej Mário by Ti dal k Vánocům nějakou nádhernou noční košilku,” řekla jsem.

Mámina tvář se rozjasnila: „Dal, viď že jo?”

Kývala jsem. A než se probudil Janek, natlachaly jsme o chlapech ještě spoustu volovin a bylo to to nejhezčí nedělní dopoledne, které jsem se svou mámou doposud prožila.

Pondělí. Jeden z mála pondělků v roce, kdy nemám depresi hned po ránu. Mám volno! Je to paráda. Vstala jsem až po poledni, zacvičila si a zvážila se. Vždycky to dělám v tomhle pořadí v plané naději, že tím cvičením ještě o něco zhubnu. Cvičím teď docela ráda. Mladičký milenec, to je slušná motivace. Na oběd jsem si dala vejce na hniličku, poslední, co v lednici zbylo. Zapila jsem to zbytkem bílého vína, které prý má blahodárné dietologické účinky. Vážím sice pořád těch šestapadesát kilo, ale mám dojem, že vypadám o něco líp. Když se člověk lépe cítí, prý i lépe vypadá, tvrdí psychologové. A i když je považuji spíše za šarlatány, mám dojem, že na tom tvrzení něco bude. Nechci to zakřiknout, ale daří se mi. Janek, to je dárek z nebes, ředitelka už po mně přestala šlapat, s mámou jsme si podstatně bližší než v minulosti, Dáša zatím nic netuší a Roman se vzteká, že mu neodpovídám na textovky. Začínám mít dojem, že zítřejší Štědrý večer u Dáši zvládnu. Nakoupila jsem pár levných drobností a pro Janka mám ještě jeden dárek. Ale ten mu bohužel u Dáši dát nemůžu.

Je Štědrý den. Po několika letech mám vánoční stromeček. Janek koupil drobný stříbrný smrček a dnes ráno v osm se s ním zastavil. Nečekala jsem ho a ten stromek už vůbec ne. Zavalil mě pocit takového štěstí, že jsem musela lapat po dechu. Když tak o svém životě uvažuju, mám dojem, že moje předchozí vztahy byly jen trapnou předehrou, zkouškou nanečisto. S Jankem je všechno jako poprvé.

„Těším se na večer a zároveň mám strach,” šeptala jsem mu, když ode mě dopoledne odcházel.

„Těším se na tebe a strach nemám,” usmíval se. A voněl pryskyřicí a jehličím. Najednou mi bylo hrozně smutno. Nedovedla jsem si představit, jak bez něho vydržím těch několik příštích hodin. Ani to, že se je snažím vyplnit psaním vůbec nezabírá. Nedokážu se soustředit, moje myšlenky jsou rozlítané jak vlasy v letní bouřce. Pro dnešek končím.

Nekončím. Jsem plná zážitků, musím hned své dojmy ze Štědrého večera zaznamenat, do zítřka by mohly vyprchat. Takže pěkně popořadě. Odpoledne jsem navštívila ještě mámu a Jaromíra. Měla jsem trošku obavy, jak zvládli tu historii s televizním pytlem, ale máma je neuvěřitelná. Usmívala se na Jaromíra, ukázala mi nový fén na vlasy a drobný přívěšek s perličkou a sladce švitořila: „Tak není ten Jaroušek zlatíčko?”

Ačkoliv mi Jaroušek připadal spíš jako ňouma než zlatíčko, souhlasila jsem. A máma vyprávěla, jak ji hned ráno překvapil pěknými dárky, že je jak malý kluk, co nevydrží počkat až se setmí a že to bylo hrozně milé. Na jazyku mě svrběla otázka, kdepak skončil původní dárek, ale vycítila jsem, že v této domácnosti bude na věky slovo pytel tabu. Odpadky nejspíš budou odnášet v igelitových sáčcích, pod očima Jaromír už nikdy nebude mít pytle, nýbrž váčky a brambory na příští zimu jim dovezou v jutovém obalu. Umístila jsem svoje dárky pod jejich umělý a zběsile přezdobený stromek a vzala si od mámy obálku.

„Raději si vyber něco sama,” řekla a pak ještě dodala, „ale pokud možno, vyhni se černé, opravdu tě dělá starší…” Vzhledem k tomu, že jsem na sobě měla černé úpletové šaty a v předsíni jsem si odložila černé kozačky a černý kabát, příliš povzbudivé se mi to nezdálo, ale na to abych se převlékla, už mi čas stejně nezbýval. Vypila jsem s mámou a Jaromírem ještě kafe a vaječný koňak a odporoučela jsem se k Dáše. Nedá se říci, že bych byla přímo klidná, ale na druhou stranu mě překvapilo, že nejenže hrůzou neomdlívám, ale ani se mi nepotí dlaně. Zvládala jsem to docela v pohodě, jen jsem nebyla schopná se rozhodnout, jestli je to dobré nebo špatné znamení. Otevřela mi Dáša. Z veskrze racionálních důvodů jsem potlačila prudké zklamání. Bylo to dobře, že mě nepřivítal Janek, určitě bych se neovládla a zavěsila se mu na krk jak vánoční baňka.

„Hrozně ráda tě vidím,” povídala Dáša. Zdála se být unavená a smutná. Rozhlédla jsem se, jestli jsme v předsíni samy a jestli někde nejsou otevřené dveře. A pak jsem se teprve zeptala: „Senior?”

„Jo, šíleně jsme se pohádali, mám chuť se na ty pitomé Vánoce vykašlat. A mám chuť se vykašlat i na celou povedenou rodinku. Už se mi nechce dělat matku a manželku, potřebuju být sama, jsem příšerně vyčerpaná…” chrlila ze sebe příval slov. Vypadala, že se každým okamžikem zhroutí. A já nevěděla, co na to říct. Moji mysl zaměstnával jen a pouze její syn. I po tu dobu, kdy si moje utrápená kamarádka vylívala srdíčko jsem myslela na něho. Čekala jsem, kdy se konečně objeví, připravovala jsem se na ten okamžik. Soustředila jsem se, abych sebou necukla, abych nezrudla anebo nezačala koktat. Ale na takové věci se připravit nedá.

„Dášo, neblázni… to bude zase dobrý,” pokusila jsem se ji upokojit tou nejstupidnější metodou. Na základě čeho jsem asi tak získala poznatek, že všechno bude dobré? Na základě toho, že spím s jejím synem a je to úplně fantastický?

„My už spolu nedokážeme mluvit normálně,” vzdychla. V tom cvakla klika. Příprava, nepříprava, nejenže jsem sebou trhla, já dokonce i vyjekla. A ještě ke všemu nebylo proč. Honza to byl, ale ne ten pravý.

„Ahoj, Zuzi,” pozdravil mě a líbnul na tvář. Byl cítit stejnou kolínskou jako Janek, okamžitě se mi zamotala hlava a cítila jsem jak mi planou tváře. „Jsi nějaká vykolejená…” komentoval moje chování.

No, dlouho se mi to zamaskovat nepodařilo, to je pravda.

„Zuzka je zamilovaná,” podotkla Dáša. „Pokud náhodou neznáš význam slova milovat, najdi si to ve slovníku.”

Zoufale jsem si přála, ať se objeví Janek a utne jejich hádku hned v zárodku. Udělala bych to sama, jen vědět jak.

„Kde jsou kluci?” zeptala jsem se nepřímo na Janka. Jeho mladší bratr mě nezajímal a doufám, že ani nikdy zajímat nebude.

„Jeli ještě něco koupit,” celkem vlídně odvětil senior.

Koutky úst se mi prověsily. Janek v tom bytě nebyl, světla jako by potemněla, hudba linoucí se z rádia zněla náhle falešně.

„Můžu si někde zapálit?” zeptala jsem se.

„V Honzově pokoji, jinde bohužel nekouříme,” odvětila bezbarvým hlasem Dáša. Měla jsem zůstat s ní, to je jasné, ale chuť na cigaretu a touha být Jankovi nablízku aspoň prostřednictvím jeho pokoje byla větší. „Tak jestli můžu…”

„Samozřejmě,” přitakala a otevřela dveře k Jankovi. Skříň, docela pěkně pomalovaná vyzáblými postavičkami s vypoulenýma očima, pracovní stůl, židle, postel, kytara na zdi a sešlapaný koberec. Přes křeslo džíny a svetr, co měl na sobě předevčírem. Zdánlivě normální studentský pokoj. Ale co ten se mnou dělal! Rychle jsem si zapálila, protože jinak by se mohlo stát, že mě Dáša objeví s obličejem zabořeným do Jankova svetru anebo polštáře. Pootevřela jsem okno a pohlédla ven. A pak mi to nedalo a začala jsem prohlížet všechny ty fotografie, zastrkané za sklem knihovničky. Nehledala jsem svoji fotku, to ne. Moc dobře vím, že by ji tam mít nemohl. Jednak kvůli Dáše a jednak proto, že kromě skupinové z hor. mě na žádné fotce nemá. A tak jsem cenzurovala všechny ty obličeje mladých lidí, byly tam momentky, ale i portrétní fotografie. Jedna dívka vypadala vážně úchvatně. Snědá, s bohatou hřívou tmavých kudrnatých vlasů. Drobný nosík a obličej jako panenka. Udělalo se mi zle. Žárlivost je děsná vlastnost, zatemňuje mozek, způsobuje to. že se člověk chová jak pod vlivem drog. Pozorně jsem propátrávala všechny skupinové fotky, jestli tam ten obličej ještě někde najdu, a polohlasně jsem si cosi brblala. Nic vlídného to nebylo. Ani jsem si nevšimla, že mi někdo stojí za zády. A ten někdo byl pochopitelně Janek. Měl na sobě ještě zimní bundu a voněl chladem a čerstvým vzduchem.

„To je Klára,” odpověděl na nevyřčenou otázku. Modlila jsem se, aby řekl, že je to sestřenice anebo holka nejlepšího kamaráda. Nebo aby aspoň ledabyle prohodil, že je sice hezká, ale příšerně blbá. Nic takového se nestalo. „Chodili jsme spolu…” vypustil do vzduchu informaci nabitou dynamitem.

Sotva dokážu popsat tu úzkost, která se mě zmocnila. Chodil s holkou, co vypadá jak madona a teď má mě! Jak dlouho to může vydržet? Dokud si milá Klára neuvědomí, že jí Janek chybí? Tak takovéhle myšlenky mi táhly hlavou a nechávaly za sebou hlubokou brázdu pochybností, žárlivosti a strachu, že o Janka přijdu. Stála jsem proti němu, ani nevím, jestli uběhla jedna vteřina nebo dvacet, než řekl: „Nebyla ta pravá.” Pak mně chytl, hrozně silně stiskl a zašeptal, že tu pravou už našel a že jsem to já.

Už když píšu, zní mi to všechno děsně nepravděpodobně, ale opravdu se to stalo. Nemám důvod si něco přibarvovat.

Zbytek Štědrého večera proběhl v klidu. Dáša ani Honza senior si ničeho podezřelého všimnout nemohli, protože po sobě házely významnými pohledy a uštěpačnými poznámkami a to je zaměstnávalo bezezbytku. Jakub šel hned po večeři vyzkoušet novou počítačovou hru a Janek se nabídl, že mě odveze domů. Ještě dvakrát jsme šli společně kouřit do jeho pokoje a byli jsme tak zblblí touhou, že jsme se tam líbali a různě se po sobě smolili. V deset večer jsem zatroubila na ústup. Nikomu nebylo divné, že Janek jede se mnou, koneckonců odvážel mě domů i v dobách, kdy by mě ani ve snu nenapadlo, že s ním něco budu mít.

Dojeli jsme k nám a Janek hned ze svého nového mobilu (sláva mobilním telefonům!) brnknul, že po cestě potkal kamaráda a jde ještě k němu. Měli jsme pro sebe minimálně dvě tři hodiny. A že jsme je ale dokázali využít!

Pak jsme si vyměnili dárky. Měl z klíče od mého bytu takovou radost, až jsem se zastyděla. (Taky jsem mu já husa mohla nechat udělat nový, i když stejně jako klíč, zdědil i mě po Romanovi a to je, aspoň myslím, mnohem horší.)

První svátek vánoční. V televizi dávají jako obvykle samé sentimentální pořady a záplavu pohádek pro děti, takže jsem ji ani nezapnula. To se mi tak často nestává. Od rána ležím v posteli, zobu cukroví, co mi nabalila Dáša a čtu si. Chvílemi si i zdřímnu. A pořád podvědomě čekám, až v zámku zarachotí klíč. Těším se. Hrozně moc se těším, až uslyším, jak Janek odemyká, otevírá dveře, zouvá se v předsíni. Může být něco hezčího?

Kolem páté odpoledne se ozval místo klíče zvonek. Zamrzelo mě to šíleně. Představy o tom, jak mě najde v posteli, shodí džíny a hned šupne za mnou pod deku se rozplynuly. Natáhla jsem si starý vytahaný svetr na holé tělo a šla otevřít. V duchu jsem si říkala, že jsem děsná, protože mě podráždí každá maličkost, ale ovládat svoje pocity neumím, i když se snažím sebevíc. Měla bych se radovat, že vůbec přišel a ne být rozladěná, že nedokáže číst mé myšlenky a chovat se podle mých tužeb. Ještě než jsem stiskla kliku, pokusila jsem si na obličej naaranžovat co nejvlídnější úsměv. Zmrzl mi na rtech ihned poté, co jsem otevřela dveře. Stál tam Roman, v ruce vánoční růži a jakýsi objemný balík.

„Přišel jsem ti popřát pěkné Vánoce,” řekl, jako by se mezi námi nic nepřihodilo. Čekala jsem, kdy dodá výčitku, že neodpovídám na jeho esemesky. Dočkala jsem se velice brzy.

Tvářil se ukřivděně, vykládal, že kvůli mně zhubnul a trápí se. Žádného poklesu váhy jsem si nevšimla, ale je pravda, že měl na sobě kabát. „Tak tebe to snad nakonec těší, že trpím!” vyštěkl pateticky, a já tam pořád jen stála jak trubka a mlčela.

„Netěší, je mi to jedno,” odvětila jsem klidně. A opravdu jsem klidná byla. Dokonce jsem nechápala, co jsem na Romanovi mohla vidět. Jeho řídké šedivé vlasy se nedaly s Jankovými dredy srovnávat a jeho sešlý obličej s Jankovým mladým, dychtivým a prozářeným už vůbec ne.

„To mě ani nepozveš dál?” zeptal se. Tón jeho hlasu ve mně vzbuzoval spíš odpor než soucit.

„Někoho čekám, promiň.”

„Toho chuligána, co?!”

Jak jsem mohla být s člověkem, který používá výraz chuligán?

„Běž raději domů,” pravila jsem takřka mateřsky. Vytočilo ho to ještě víc.

„Domů?! Copak já mám nějaké doma? Tos mi přece rozbila. S ženou se rozvádím a bydlím na ubytovně, abys věděla!”

Pozoroval, jak na mě odpověď zapůsobí. Zapůsobila, to ano, ale zjevně jinak, než předpokládal. Poměrně chladně jsem mu sdělila, že to měl udělat mnohem dřív, teď že je to pasé.

„Vždycky jsem si myslel, že nejsi nic jinýho než obyčejná děvka,” zasyčel. Udělala jsem krok zpět do bytu a zabouchla mu dveře před nosem. Ta poslední věta mi dokonale otevřela oči, ale dobře mi z ní nebylo. Už jsem neměla sebemenší chuť čekat na Janka v posteli. Oblékla jsem se do džínů a černého trička s kulatým výstřihem, učesala se a udělala si kafe. Slovo děvka mi znělo v uších tak hlasitě, že jsem přeslechla, jak si Janek odemyká. Když jsem konečně zaslechla šramot v předsíni, napadlo mě, že bych se měla zvednout a jít ho přivítat, ale opět se rozběhla ta moje zatracená představivost. A tak jsem podle vnitřního scénáře seděla dál na židli v kuchyni a čekala, jak mě obejme zezadu, políbí do vlasů a na krk a nezapomene se zeptat, co se stalo, proč jsem tak smutná. Ne, nehrála jsem divadlo, veselo mi právě nebylo, to je pravda. Ale pravda je i to, že jsem si ve své ublíženosti rochnila jak prase v hnoji. A chtěla jsem z Romanovy urážky vytěžit i něco pozitivního. Janek vešel, položil mi zezadu ruce na ramena, já se ohlédla a pak se zátylkem otřela o jeho ruku. I když mě nelíbal, byla jsem s průběhem uvítacího ceremoniálu spokojená. Až do té chvíle, než se zeptal: „Co tady chtěl?”

Odtáhla jsem se. Šíje i ramena mi ztuhly. „Přišel mi popřát pěkné Vánoce.”

„A co dárečky, ty donesl taky, že?”

Zase kolem sebe kopal jak malé, bezbranné děcko. Dojímalo mě to. Jeho reakce byly čisté, spontánní. Žádná přetvářka, manipulace anebo kalkul. Říkal to, co si myslel, ať ho to stálo cokoliv. Ani nevím, proč jsem měla chuť ho trochu poškádlit. Mohla jsem přece říct pravdu, přitulit se a zamilovaně kvikat, tak jak to dělám obvykle. Ale to já ne. Zase mě ovládl ten můj běs, kdo ví, kde se to ve mně bere.

„Nemůžu za to, že v době, kdy jsem začala chodit s Romanem, jsi ještě navštěvoval základní školu,” zaryla jsem.

„Ale teď snad chodíš se mnou. Tak proč ti dělá tak dobře, když on dolejzá?” zeptal se celkem trefně. „Je to kvůli těm prachům, co?”

Úplně mě omráčilo, že Roman i Janek mají, co se týče mých morálních kvalit, mínění takřka totožné. Ano, připouštím, mít bohatého milence mi vyhovovalo, ale nebylo to snad všechno, co mě na Romanovi přitahovalo. Byl to i jeho rozhled, inteligenční nadřazenost, jistá noblesa, dobrý vkus a taky, jak jsem si úspěšně celá léta namlouvala, jeho láska.

„Co je na penězích špatného?” otázala jsem se plačtivě. „Samozřejmě že mi donesl dárek, ale já si ten dárek nevzala!”

„Nevzala? Tak to klidně ještě můžeš, protože ta krabice je na chodbě,” odvětil Janek.

Kašlu na krabici, hlavně, že mám tebe, měla jsem říct. Ale neřekla. Zvedla jsem se, otevřela dveře na chodbu. Opravdu tam byla jak ta krabice, tak i vánoční růže. Vzala jsem obojí dovnitř a postavila v kuchyni na stůl. Pozorovala jsem, co to s Jankem udělá. Ta jeho žárlivost mi dělá šíleně dobře. Skoro by se dalo říci, že s ní ukájím své narušené sebevědomí, že ji používám jako tmel k vyhlazení všech jizviček na mé zvrásnělé duši. Dívala jsem se na jeho obličej. Měl stisknuté zuby a zorničky jakoby pokryté jinovatkou.

„Vrátíš se k němu?” zeptal se. V té otázce byla dojemná směsice strachu a odvahy, byla tam láska i nenávist, nejistota i vzdor mládí. V té jediné otázce bylo úplně všechno.

„Už nikdy se k němu nevrátím,” odpověděla jsem, natáhla si kabát a vklouzla do kozaček. Janek zjevně nechápal. Vzala jsem kytku a krabici a docela teatrálně procedila mezi zuby:

„Skočím to jen vyhodit, hned jsem zpátky.”

Myslím, že to zabralo. Když jsem kráčela cestičkou vysypanou pískem směrem k popelnicím, cítila jsem, že se dívá oknem. Nemusela jsem se ohlédnout, byla jsem si naprosto jistá, že napjatě postává za záclonou. O to razantněji jsem třískla víkem, když popelnice pohltila Romanův dárek. Mládí miluje velká slova a velká gesta. A Janek je velmi mladý, celou situaci vyhodnotil tak, že víko popelnice přibouchlo nejen dárek, ale i zbytky mého vztahu k Romanovi. Netušil, hlupáček, že to se stalo už dávno.

Zvláštní jitro. Kalné a podmračené a přesto jasné a zářivé. Janek spí na sousedním polštáři. A bude tak spát ještě každé další ráno celý příští týden. Včera večer přišel s batohem, který si pamatuju ještě z hor, ale prádlo v něm už bylo, díkybohu, opět čisté. Janek si sice sám odemkl, ale postával v předsíni, dovnitř se neodvážil. Na sobě měl světlounce šedý rolák, tmavě modrou bundu, naditý batoh u nohou. Děsně mu to slušelo. Jsou okamžiky, kdy mě jeho krása úplně zasáhne a tohle byl právě jeden z nich. Zírala jsem na něho jak v tranzu a on se zeptal, jestli může zůstat.

„Třeba napořád,” řekla jsem a zdálo se mi, že než poděkoval, malinko se zarazil. Začínám se k němu příliš připoutávat a je to z každého mého gesta, z každé věty, každého polibku znát. Měla bych brzdit, měla bych se ovládat, ale je to čím dál obtížnější. A i když každým dalším projevem oddanosti riskuji, že ho vyděsím a ztratím natrvalo, nemůžu si pomoci. Třeba teď. Tichounce píšu do bloku, občas se zarazím a několik vteřin jen tak civím. Prostě zírám na ten zázrak přírody vedle sebe a neskonale jihnu. Přála bych vám, abyste byli mouchou na zdi a měli možnost vidět to, co vidím já. Jinak neuvěříte, nepochopíte. Bude se vám nejspíš zdát pěkně přitažené za vlasy, že dospělá ženská může takhle přijít o rozum. Nedivím se. Kdybych podobnou historku slyšela před několika měsíci, nevěřila bych taky. Je absurdní představit si nepředstavitelné. Janek mě navzdory svému mládí naučil strašně moc. Naučil mě dívat se, naučil mě žít současností a netrápit se tím, co bude, naučil mě milovat. Když chystám jídlo, automaticky mu strčím na talíř lepší kousek masa. A nedělám to proto, abych se zavděčila, abych upozornila, jak jsem hodná. Ne, klidně to maso přeliju omáčkou, takže jen já vím, že tu lepší porci dostal on. A je mi z toho malinkatého dárku blaze. Teď tady ležím, snažím se sepsat svoje pocity a přitom z toho nevyjít jako absolutní nána. Nevím, jestli to dokážu, ale cosi mě nutí psát dál a dál. A stejné cosi mě nutí pozorovat, jak se Jankovi ve spánku zvedá každým nádechem hrudník, jak mu stojí chloupky na rukou, jako by měl zimnici, jak mu občas zaškube sval na levé paži…

Panebože! Už zase blázním!

Je to jako sexuální soustředění. Už třetí den se věnujeme tomuto sportu natolik aktivně, že skoro nevylézáme z postele. V lednici je už jen načatá paštika, sedmička vína a sotva lžička másla. Neutrácíme a světe div se, skoro nepijeme. Netušila jsem, že abstinence ve dvou je tak snadná. Najednou na alkohol nemám ani chuť, takže dodržuji svá dávná předsevzetí, aniž bych se nějak zvlášť snažila. Prostě se opíjet alkoholem nepotřebuju, opíjím se Jankem. A to vydatně.

PS. Jo, abych nezapomněla! Vážím čtyřiapadesát kilogramů! A bez diety!

Dneska se nám idylka malinko narušila. Odpoledne telefonovala máti a konstatovala, že jsem nějaká divná. Nebyla jsem schopná si uvědomit, kolikátého je, ani jestli je úterý nebo pátek. „Ty na ty chlapy dojedeš,” prorokovala mi nakonec. Pomyslela jsem si, že to mi říká ta pravá a hned jsem celý rozhovor tlumočila Jankovi.

„Zuzko, proč mi nevěříš?” otázal se zklamaně.

Věřím, nevěřím, v tu chvíli mi to bylo jedno. Nejdůležitější pro mě je, že Janek existuje. Pokusila jsem se mu to vysvětlit. Vzal mi obličej do dlaní, díval se mi hypnoticky do očí a docela dramaticky mě ujistil, že se mě za žádných okolností nehodlá vzdát. Lichotilo mi to šíleně, to ano. Ale abych byla upřímná, moc na takováhle prohlášení nedám. Co já jich už slyšela! Možná jsou míněna vážně, ale jen pro tu určitou chvíli. Nemají trvalejší hodnotu než mýdlová bublina. A tak jsem mu to taky řekla: „Janku, nikdy nemůžeš vědět, co bude za rok anebo za deset let… Důležitý je, že teď je to nádhera.”

„Mám tomu rozumět tak, že si nejseš jistá, jestli mě budeš mít ráda i za rok?” ohradil se dotčeně.

„Tím si nikdo nemůže být jistý.”

„Já ano. Udělal bych pro tebe cokoliv na světě!” hrdě hlásil. Zase mě zaskočilo jeho mládí. Tato slova nevykřikoval muž, ale chlapeček, co bydlí u maminky. A aby ta lapálie byla úplná, ozval se zvonek od domovních dveří.

„Jdu to vzít a řeknu mu, že mu rozbiju hubu,” dral se Janek po sluchátku. Div jsem ho nemusela plácnout po ruce, abych mu sluchátko sebrala. A dobře jsem udělala.

„Promiň, že jsem nezavolala, můžu nahoru?” zeptala se Dáša.

Jasně,” hlesla jsem a zavěsila. „Musíš se schovat, zmizet ven už nestihneš!” vyjekla jsem na Janka a začala lítat po bytě jak splašená. Zahlazovala jsem stopy. Jankovu bundu a boty jsem hodila do komory na zem, obývák jsem prolétla jak lítá saň a v tom letu posbírala jeho svršky, zapalovač a opasek od džínů. Janek stál uprostřed pokoje, znechuceně mě pozoroval a pak prohlásil: „Nebudu se schovávat, prostě jí to řeknu a hotovo.” Znělo to odhodlaně. Tak odhodlaně, až mě zamrazilo.

„Janku, prosím tě, tohle mi nemůžeš udělat. Mám ji ráda, copak to nechápeš?”

„A mě? Mě máš taky ráda?” už zase trucoval jak malé dítě. A do toho zvonek, tentokrát už nahoře. Udělalo se mi nevolno. Položila jsem prst napříč úst a zasyčela: „Pssst!”

Janek kupodivu zmlkl.

„Prosím tě, moc tě prosím,” šeptala jsem a dlaněmi šudlala o sebe. Taky jako dítě, my dva si nemáme co vyčítat.

„Jak chceš,” pronesl tiše a smutně. Tak smutně, že jsem ho musela obejmout. Vysmekl se mi, ještě jednou se na mě podíval, významně a prosebně, ale taky trochu opovržlivě a zalezl do komory. Zvonek zadrnčel znovu. Utíkala jsem ke dveřím a přemítala, jak Dášu vystrnadím co nejdřív, aby Janek nemusel dlouho dřepět v komoře. Sám jako v cele.

„Začínám mít neblahý pocit, že nejsem právě vítaná,” byla první věta, kterou mi řekla Dáša.

Nebyla vítaná, měla pravdu. A snad právě proto, že pravda dokáže být tak krutá, jsem ji začala ujišťovat o opaku. Tvrdila jsem jí, že jsem právě měla telefon, že jsem ráda, že přišla a že si uděláme skvělý dýchánek, jak to umíme jen my dvě. Už když jsem ty nehorázné lži vypouštěla z pusy, bylo mi úzko z toho, jak dlouho se Janek bude dusit v komůrce jeden a půl krát dva metry. Bez okna, bez světla, bez cigaret. Zato ve společnosti vysavače, svých svršků, bedny se špinavým prádlem, smetákem, kýblem a různými čisticími prostředky, a když bude mít nezvladatelnou chuť na cigaretu, může cucat okenu anebo čichat benzínový čistič skvrn.

„Jestli čekáš návštěvu, tak já půjdu,” dala mi Dáša ještě jednu šanci. A já ji opět nevyužila. Nemohla jsem. Vzpomněla jsem si, kolikrát stála ona při mně v boji s depresí. A tak jsem lhala dál. Zřejmě docela přesvědčivě, protože se upokojila a vytáhla dvoulitrovku nějakého sudového vína. Bleskurychle jsem vyhodnotila, že s tou sedmičkou, co mám ještě v lednici, to vypadá minimálně na tři hoďky. A pak jsem se začala modlit, ať Jankovi nerupne v kouli a nevylézá a ať Dáša není v takovém srabu, aby nedejbože chtěla přespat.

„Až v poslední době jsem ti začala pořádně rozumět,” povídala Dáša. „Taky mám dojem, že nic se vyřešit nedá, že ty pocity úzkosti a lhostejnosti jdou jen na krátký čas potlačit, aby potom s o to větší vervou vyplavaly na povrch. Myslím, že ideální je oběsit se.”

Jak jsem jí měla říct, že mě už tyhle myšlenky opustily, ale že se tutově vrátí v okamžiku, kdy mi dá vale její syn?

„Buď ráda, že seš sama, manželství je na pytel. Kam se podívám, všechny ženský žijí se stisknutýma zubama a říkají si vydržet, vydržet, vydržet. Opakují si to jako mantru. A pak se to urve. A nepřijde nenávist, ta by aspoň provokovala k akci, ona přijde právě ta lhostejnost.”

Už bylo zřejmé, že PET láhev s vínem, co přinesla, není jediný alkohol, který s sebou měla. Sama už v sobě měla minimálně sedmičku. Bylo mně jí líto. Tak ráda bych ji nějak utěšila, ale nevěděla jsem jak. A taky jsem nevěděla, co všechno je v té zatracené komoře slyšet. A tak z čirého alibismu jsem namítla: „Tyhle stavy znám. Naštěstí jsou přechodný. Netrap se, teda pokus se netrápit. Mně se to teď daří docela úspěšně.”

„Já už bych se asi nedokázala zamilovat,” kuňkla Dáša. „Ale chtěla bych, děsně bych chtěla. Připadám si taková prázdná, přebytečná, unylá… něco jak chodící mrtvola. Lidé se ode mě odtahují a já si říkám, jestlipak jsem se už začala zaživa rozkládat, jestli už zapáchám…”

A přesně v tomhle okamžiku zvítězila náklonnost ke kamarádce nad obavami z prozrazení. Nalila jsem si taky, rychle vyprázdnila skleničku a okamžitě do sebe nalila ještě jednu. Potřebovala jsem ztratit zábrany, abych mohla být na pár hodin opět přítelkyní. „Chlapů jsou mraky, ale těch, co za něco stojí je minimum,” řekla jsem klidně úplně nahlas. A v tu chvíli mi bylo jedno, co Janek uslyší a co ne. Dáša si potřebovala popovídat, byla skoro na dně. A já už nechtěla hrát nějaké komedie, nechtěla jsem se dělat lepší, než ve skutečnosti jsem. Tak co, říkala jsem si. Vybral si dospělou ženskou, v mnohém příšerně dospělou. Nemůže přece čekat ideály a iluze, jaké mají jeho vrstevnice. A tak jsem pokračovala: „Jestli tě senior štve, tak mu to oplať. Nevšímá si tě? Dělej, že ti to nevadí, buď veselá, zahraj mu spokojenou ženušku. Chce stavět barák, najdi si podobně nákladnýho koníčka. Kontroluje ti rozpočet? Začněte každý hospodařit se svýma penězma… Přece víš, jak zatočit s chlapem, kterýmu hrabe…”

„Když já si nejsem jistá, jestli mi za tu námahu Honza senior ještě stojí. Nejraději bych byla sama, chci mít klid, chápeš?”

Chápala jsem. Naprosto jasně jsem chápala, ale na rozdíl od Dáši jsem moc často opravdu sama žila, takže jsem velice dobře věděla, že ta touha po klidu je jen dočasná. Ženská tak nějak od přírody musí mít někoho ráda. A dokonce, ať to působí jakkoliv nelogicky, se potřebuje o někoho starat, strachovat se o něho, občas se pohádat anebo se kvůli němu trápit. Přezdívka slípky nevznikla bezdůvodně, to tedy ne. Dnešního večera jsme toho s Dášou semlely opravdu dost. Byla to paráda, jako za starých časů. Uvědomila jsem si, jak rychle s ní ubíhá čas a taky to, že mi ty babský řeči děsně chyběly. Dáša je holt skvělá, akorát kamarádku má pěknou mrchu, škyt.

(No, bože, tak jsem se trochu namazala… to se vám nikdy nestalo?)

PS. Jsou tři hodiny ráno, Dáša odjela taxíkem. Kvůli seniorovi by se domů přes půl města v tuhle dobu netáhla, ale kvůli Jakubovi naštěstí ano. Jdu Janka vyzvednout ze zajetí, snad ještě žije, škyt.

Sotva jsem dopoledne otevřela oči, ucítila jsem řezavou bolest. Světlo mi dělalo zle. A rovněž mrkání víček, polykání a dýchání. Každý nepatrný pohyb způsoboval, že mozek uvnitř hlavy bobtnal a chtěl se prodrat všemi možnými otvory ven. Opatrně, velmi opatrně jsem zvedla ruku a poslepu prošátrala sousední polštář. Byl prázdný. Vyděsilo mě to. A k ukrutné bolesti hlavy se přidalo ještě bušení srdce a potíže s dýcháním. Najednou jsem měla utkvělou představu, že mě Janek opustil. Že jsem přišla o jediný možný zdroj své dočasné duševní vyrovnanosti a stavu štěstí. S námahou jsem zvedla oční víčka. Zdála se být přikována. Úzkou štěrbinou jsem obhlédla výseč místnosti, pootočit hlavu jsem si netroufala. Zmoženou myslí mi prolétlo, který šmelinář asi prodal Dáše takový patok, že jsem z něho na umření a teprve pak na mě dolehla skutečnost, že Janka nikde nevidím. Zavzpomínala jsem, jestli jsem ho k ránu doopravdy vysvobodila z komory. Byla jsem si stoprocentně jistá, že ano. Vybavila jsem si dokonce, že mi v posteli ještě zapálil cigaretu a sám vytáhl nejmíň tři, jaký měl absťák. Co bylo později, jsem si už vzpomenout nedokázala. Asi jsem usnula. Anebo jsem se s ním ještě stihla pohádat a on zmizel, možné je všechno. Když se namažu, tak se neznám. A jak jsem tak ležela, bolestí hlavy div nesténala, najednou mi čelo objalo cosi vlhkého a chladivého. Bylo to příjemné, ale bolest to zahnat nedokázalo.

„Ještě prášek,” zakňourala jsem a za chvíli jsem ho měla v puse. A taky vychlazenou vodu na zapití. Někdo mi přitáhl peřinu až k bradě, pohladil a vyměnil obklad na čele. Potom jsem ucítila závan čerstvého vzduchu, který proudil z otevřeného okna. A teprve potom se mi udělalo trošku líp. Znovu jsem otevřela oči a uviděla Janka. Tvářil se starostlivě a zašeptal: „Klidně spinkej. Mělas pravdu, mámu by to včera zdeptalo, to že jsem jí lhal i to, že najednou nemá kámošku. Ani nevíš, jak moc tě mám rád… i za ten včerejšek.”

Usnula jsem. A víte co je na tom nejhezčí? Ze to nebyl sen.

Silvestr. Od rána se to snažím narafičit tak, aby Janek pamětliv trapasu z minulého mejdanu, sám usoudil, že nám lépe bude doma ve dvou. Ačkoliv se mi ho jen za dopoledne podařilo třikrát zlákat zpátky do pelíšku, je stále odhodlán večírku se zúčastnit. Do večera mě bude mít nejspíš za bláznivou nymfomanku, ale to ho stejně neodradí od záměru oslavit Silvestra s přáteli.

„Možná už by ses měla oblékat,” navrhl někdy kolem sedmé večer.

„Tak brzy?” zděsila jsem se. A pak jsem začala naléhat, žebrat, prosit a přemlouvat.

„Nejde o to, že by mě nebavilo strávit s tebou Silvestra doma, pochop mě,” povídal mile. Oči mu zase tak pěkně hrály, jak to mám ráda. To, co tenhle kluk dokáže s očima, jste ještě nikdy neviděli, to mi věřte.

„Tak zůstaňme doma, prosím!” nevzdávala jsem se.

„Mám pro to svůj pádný důvod, musíme tam prostě jít.”

Chtěl, abych ho chápala. Pokusila jsem se tedy. Nenapadal mě však sebemenší důvod proč bychom se museli zúčastnit nějakého pitomého silvestrovského večírku. Ta vynucená zábava stejně nebývá nic extra. Mnohem lépe se vydaří většinou neplánované flámy, ale tohle Janek všechno věděl, už jsme se o tom spolu bavili a ne jednou. Tak proč tedy?, přemítala jsem, div se mi palice nezavařila. Pak mě cosi napadlo. Snažila jsem se tu myšlenku z hlavy vypudit, ale byla dotěrná a neodbytná. Už jsem se jí nedokázala zbavit. „Bude tam ona, viď?” otázala jsem se. Moc vlídně to neznělo. „Proto tě to tam táhne, že ano?” Tvářila jsem se jak Scherlock Holmes, před očima obličej té černovlasé madony z fotografie. Dobře jsem si vybavila ten kulatý obličej, s obrovskýma, něhou zastřenýma očima. A kolem záplava kudrlin, jako dokonalý rám ještě dokonalejšího obrazu. Klára! I to jméno se k ní hodí. Naprosto věrohodně dotváří image nevinnosti a přitom mám nepříjemný dojem, že právě ta domnělá nevinnost, dokáže klukům zamotat hlavu mnohem víc než rafinovaná protřelost. Ta holka v tom prostě umí chodit, to je jisté.

Ano, tohle všechno mi kmitlo hlavou snad v jedné ve dvou vteřinách. Jak jsem dokázala z jediné fotografie vyčíst téměř celý povahový profil? Nedokázala. Pochopitelně že to byla moje žárlivost, kdo opět pracoval na plné obrátky. Až Jankova pobavená otázka mě uvedla do reálu: „O kom to, prosím tě, mluvíš?”

Připadal mi v tu chvíli v lásce mazanější než já. Takhle bych to zmáknout nedokázala.

„Tak slyšíš, Zuzi?”

Hrála jsem o čas. Potřebovala jsem zvážit, jestli se víc ztrapním pravdou anebo nějakou báchorkou. Usoudila jsem, že lepší bude báchorka, ale jelikož mě žádná nenapadla, musela jsem s pravdou ven. Šlo to ztuha. Janek zpočátku nevěřil, pak se usmíval a pak mě začal objímat. Nakonec mě zvedl do náruče, točil se se mnou po bytě a zdálo se, že je šťastný.

Vypadalo to, že se chce takhle protančit až do nového roku. (Stejně mi je záhadou, kde se v tom klukovi bere taková síla. A teď mluvím čistě o síle fyzické, i když ta duševní taky není zanedbatelná. Ale to, jak si se mnou pohrával, jak si mě různě nadhazoval, motal se se mnou, to bylo úžasný. Asi ne nadarmo studuje sportovní fakultu.)

„Pusť mě a přestaň si ze mě utahovat,” ošívala jsem se.

„Nepustím a neutahuju si.”

„Tak z čeho máš takovou radost?” vyzvídala jsem, ačkoliv jsem tušila, co odpoví.

„Z toho, že seš úplně stejnej blázen jako já,” nezklamal. „Z toho, že se nestydíš, že i když si slíbíš, že něco nepovíš, pak ti to nedá. A taky z toho, jak nádherně žárlíš, aniž bys měla proč. Prostě tě mám rád.”

„Já tě mám taky ráda,” podle jsem využila situace, „a právě proto bych s tebou chtěla dnes zůstat sama doma. První opravdu pěknej Silvestr, co říkáš?”

Zasmál se. A řekl mi, že jsem čarodějka, a taky mi vysvětlil, že chce na ten mejdan, abych konečně ztratila mindrák kvůli rokům, o které jsem přišla na svět dřív. A ještě mi povídal, ale to už mu fakt nevěřím, že jeho kamarádi můj výstup nevzali jako trapas, ale naopak se shodli, že jsem fajn. Takže pro dnešek i pro letošek s psaním končím. Jdu se obléct, ať stihneme silvestrovský večírek.

První lednový den. Modlím se, ať je něco pravdy na úsloví: Jak na Nový rok, tak po celý rok. Venku padá sníh a zasypává zbytky vypálených rachejtlí. Jdeme pěšky domů z flámu, který se mimořádně vyvedl. Tu a tam jsou ještě slyšet dozvuky silvestrovské noci, většina lidí už spí. Začíná svítat. Janek mi po cestě zpívá. Nahlas a čistě. Mám dojem, že krásnější hlas jsem nikdy neslyšela, dokázala bych ho poslouchat po zbytek života. Je mi třicet tři let a tohle je první novoroční ráno v dospělém věku bez depresí a kocoviny. Je to neuvěřitelné, ale kluk, o kterém jsem si ještě nedávno myslela, že je nevyzrálý, nezkušený, naivní a dětský, tak ten kluk mi ukázal, že umím žít i jinak. Že se nemusím donekonečna plácat v chlastu, v pocitech nicotnosti a přebytečnosti. Nevím, jak dlouho se mnou vydrží. Náš věkový rozdíl je příliš velký na to, abych mohla dedukovat, co bude dál. Jdu a poslouchám směsici písní, které zpívá jen pro mě a v duchu se modlím: „Hej, bože, jestli jsi, nech mi tohodle kluka aspoň jeden rok. Já už budu hodná!”

Poprvé za celou dobu, co dávám tenhleten spisek dohromady, jsem si přečetla předchozí záznam. A žasnu. Pokud by z těch dvou bloků jednou přece jen mohla vzniknout kniha, neměla by skončit právě prohlášením: „Hej, bože, jestli jsi, nech mi tohodle kluka aspoň na jeden rok. Já už budu hodná!”? Uznejte, že jako závěr by to bylo fakt dobrý. Je v tom všechen ten sentiment správného milostného příběhu a přitom bez happy endu, to se podaří málokdy. Na druhou stranu, kdybych si měla vybrat, tak to mileráda happy endem zakončím. Klidně bych se nebála i pohádkového: „…žili šťastně a pokud neumřeli, žijí tak spolu dodnes,” jen kdyby to byla pravda. Současná pravda je ale bohužel to, že Janek se před chvílí vrátil domů k rodičům a jediné, co mě drží jakž takž v pohodě je fakt, že k Vánocům dostal ten slíbený mobil. Teď jde jen o to udržet se a nezačít ho bombardovat zamilovanými textovkami ihned poté, co mi zmizel z dohledu. Dokonce jsem toho názoru, že prvně by měl napsat on, ale nejsem si jistá, jestli vydržím čekat, takže nic neslibuju. Jeho odchod byl melodramatický. Leželi jsme oblečení na ustlané posteli, beze slov se objímali co největší silou a když budík zapípal, zvedli jsme se a šli ke dveřím. Já zůstala stát uvnitř bytu, ale Janek mě chytil za ruku a tak jsem ho šla doprovodit až před dům. Stála jsem tam v poprašku umeteného sněhu, který už zdaleka nebyl bílý, jen v pantoflích a vůbec mi nebyla zima. Nebo jsem si chlad prostě neuvědomovala, protože jiné smysly vstřebávaly mnohem silnější vjemy. Věděla jsem, že to přijde, každý pobyt na horách přece jednou končí, i ten fingovaný. Naše hory sice dosahovaly svými vrcholky až někam do nebeského ráje, ale to ještě neznamená, že si tam člověk může zadarmo užívat věčnost. Ačkoliv to tak nevypadá, jsem docela rozumná ženská, vážně. Takže tohle všechno chápu, což ovšem neznamená, že jsem s tím smířená. Ani zdaleka ne. Je mi smutno, smutno, smutno. Zoufale vymýšlím, čím se zabavit, abych na Janka nemusela myslet, tedy přesněji řečeno, abych nemusela myslet na prázdno, které po něm zůstalo. Nechci už spávat v posteli sama, nechci objímat polštář a představovat si, že jsou to mužská záda. A nechci sama poslouchat muziku, dívat se na televizi, vařit jedno kafe k snídani a mít toaletku v koupelně jen pro sebe. Chci normální, obyčejný život jak z reklamy na zdravou výživu. Zavřela jsem oči a pokusila si vybavit Jankovu podobu. Rašící vousy, jemné jako chloupky v podpaždí, dredy svázané na zátylku koženou šňůrkou, nádherně vykroužené obočí a oči, které dokáží pohledem říct víc, než ústa většiny lidí, co znám. A jak jsem si tak snila, zapípal mobil. Pohlédla jsem na hodiny. Janek byl pryč čtyřicet dvě minuty, takže bylo dost nepravděpodobné, že by to psal on. A přesto jsem si byla jistá, že esemeska je od něj, aniž bych pohlédla na displej mobilu. Trnula jsem očekáváním, ale byla jsem natolik rozumná, že jsem si dokázala tu chvíli vychutnat. Položila jsem si telefon na hrudník, přitiskla ho k sobě a několik vteřin zůstala nehybně stát. Stesk stoupal do nejvyšších obrátek, ale touha a nedočkavost ho zvláštním způsobem okořenila, takže jsem ho vnímala spíš jako vzrušení. Pak jsem si přečetla zprávu: Muzu se vratit a uz nikdy od tebe neodchazet? Odepsala jsem obratem: Budu Te cekat!

První den školy po vánočních prázdninách. Janek vstal dřív než já, uvařil mi kafe a nachystal svačinu. Nechtělo se mi od něho pryč. Najednou jsem byla přesvědčená, že svoji práci nenávidím, že nenávidím všechny lidi, kteří mě obírají o drahocenný čas. A pak Dáša. Brečela v kabinetě. Povídala, že život se jí rozpadá pod rukama, že neví co udělala špatně, a že každý pokus o nápravu vede k ještě větší zkáze. Nechápala, proč Janek odešel tak unáhleně a proč jim nepředstavil dívku, kterou má rád. „Vím proč,” odpověděla si sama, „protože jsem nesnesitelná a protože se za mě před tou holkou stydí.”

„Třeba se stydí za ni před tebou,” namítla jsem a měla sto chutí jí všechno říct.

„Nesmysl, tahle holka musí být učiněnej zázrak. Úplně Honzu zblbla.”

Zachrochtala jsem blahem, tedy obrazně řečeno. Ale s jídlem roste chuť, takže jsem chtěla slyšet další lichotky. „Proč myslíš? Říkal ti o ní něco?” sondovala jsem.

„Jo, mele o ní pořád. Jak je hezká, jak je chytrá a přitom ulítlá, taky jak je hodná. Když ho v poslední době poslouchám, mám dojem, že mu ta žába vypláchla mozek,” durdila se Dáša. Mě svými slovy přiváděla téměř k extázi, i když s označením žába jsem se příliš neztotožňovala. „Víš aspoň jak se jmenuje?”

„Ne, nic konkrétního jsem z něj nevytáhla. Jsem možná blázen, ale něco mě napadlo.” Poslední větu pronesla tajuplně, ale oči měla smutné. Pomyslela jsem si, jestli to celé na mě nehraje a jestli náhodou nevyzvídá ona. „Co tě napadlo, nenapínej.”

„Napadlo mě, že je možná vdaná.”

Ulevilo se mi. Už už jsem si představovala, jak uslyším: Napadlo mě, že jsi to ty.

„Vdaná?” podivila jsem se. „Proč by měla být vdaná? A jak by se k ní mohl nastěhovat, kdyby byla vdaná? To mi nějak nehraje,” dělala jsem, že o tom uvažuju.

„Třeba je její muž na vojně anebo někde na montáži, co já vím,” rozvíjela svoje teorie Dáša dál a já si uvědomila, že kdyby Janek opravdu žil s dvacetiletou provdanou dívkou, byla by na tom Dáša vlastně mnohem líp.

Je středa. Už si ani nevzpomínám, jaké to bylo, když jsem žila sama, i když to není tak dávno. Na lepší si člověk zvyká hrozně snadno. Před chvílí jsem opravila sešity a teď mám pár minut času na psaní. Janek je ve vaně. Nechal si otevřené dveře, prý abych ho slyšela, kdyby mi chtěl něco říct. Chová se jak malé dítě, šplouchá vodou jako by si hrál s kachničkami a haleká z koupelny každou chvíli. Musím se hodně ovládat, abych nehodila blok do šuplíku a nešla za ním. Strašně ráda o Janka pečuju, takové umývání zad, natřepávání jeho polštáře anebo snídaně do postele mi způsobuje vyloženě potěšení. Chvílemi mě dokonce napadá, jestli si na něm nevybíjím své nenaplněné mateřské vášně, ale pak ho chytnu za ruku anebo ho obejmu, políbím, olíznu mu ucho a rázem vím, že to co cítím k němu s mateřskými pudy nemá zbla společného.

Včera ani předevčírem jsem nestihla psát. V poslední době nestíhám vůbec nic. Všechen volný čas si rezervuju pro Janka a zdá se, že je to oboustranné. Přestal chodit na tréninky basketbalu a do posilovny už taky nechodí. Zato si koupil činky a každý den před spaním s nimi cvičí. Ráda ho při tom pozoruju a jeho to těší. Ne že by byl vyloženě exhibicionista, ale rozhodně není stydlín. To se mnou je to horší. V kontrastu s jeho štíhlým, pevným tělem si připadám mnohem opotřebovanější, rozbředlejší, utahanější. A tak taky cvičím. Tajně. Nechci, aby mě viděl zpocenou a hekající, chci pro něho být krásná. On tvrdí, že taková jsem. Někdy, když se na mě dívá a v očích má něhu, jakou spatřuji pouze v očích novopečených matek, někdy, když jen tak mlčky sedí a žmoulá mi ruku ve své, mám dojem, že jsem doopravdy hezká. A už za tenhle pocit ho musím milovat. To mi prozatím nikdo jiný nedokázal dát.

Nepsala jsem skoro tři týdny. Čas teď pádí takovým tempem, že nejsem schopná se zorientovat. Jeden den splývá s druhým a třetím. A všechny jsou fantastické, neskutečné, úžasné. Učební látku přednáším jak náměsíčná a co nejdřív utíkám domů. Janek se dopoledne učí na zkoušky. Zajímalo by mě, kolik mu toho uvízne v hlavě. Kdybych se v tomhle rozpoložení měla učit já, valný efekt by to nemělo.

Začínám být malinko neklidná. Peníze nám nestačí. Najednou z platu, se kterým jsem tak tak vyšla sama, mám živit dva lidi. Už jsem tajně prodala zlaté náušnice, co mi koupil táta.

Janek si takové věci vůbec nepřipouští, ani se nedivím, je prostě zvyklý, že ho někdo živí, vždyť doteď to dělali rodiče. Napadlo mě, že by si mohl najít nějakou brigádu, ideální by bylo, kdyby totéž napadlo i jeho, ale obávám se, že se tak nestane. Je mi trapné mu to říct natvrdo a tak jen občas utrousím nějakou poznámku. Nechytá se. Připadám si, jako bych si držela gigola. A ani mi to nevadí. Sama bych prodávala tělo, kdyby se našel zájemce, jen abych si Janka mohla udržet co nejdéle. Potřebuji ho. Je moje záchrana, moje spása. Díky němu se umím dívat na svět jinýma očima, díky němu konečně žiju ráda.

Je pátek, polovina února. Těsně po výplatě, mi v peněžence zbývá sotva patnáct stovek, protože jsem zaplatila inkaso i za minulý měsíc. Telefon neplatím vůbec, jestli to tak půjde dál, brzy ho odpojí. Možná nás dokonce i vystěhují z bytu. Chvílemi mě to trápí děsně. To pak bývám protivná a zlá. Janek chodí kolem mě a vyptává se, co mě žere, proč jsem smutná. Zpravidla odpovídám, že to, jak žijeme. Okamžitě mě začne utěšovat, že to Dáše poví a všechno se ustálí. Otázka finanční ho netrápí vůbec. Když nakoupím salámy a sýry do zásoby, dokáže je spořádat na posezení. Musím teď chodit do obchodu denně a kupovat jen to nejnutnější. Janek mi tašku bere hned mezi dveřmi a hledá něco k jídlu a cigarety. Dnes taky. Sotva jsem odemkla, stál v předsíni jako pejsek a už se ptal, co jsem donesla. ,Jé, šunka, poličan, tresčí játra, okurčičky, olivy….” vyskládával nákup na linku a hned rozbaloval některé balíčky. V puse mu skončilo minimálně deset deka uzenin, než jsem ho stihla zadržet sdělením, že večer má přijít na návštěvu moje matka. Trochu se zarazil, skoro jsem měla dojem, že mu konečně všechno došlo, ale pak si v klidu namazal čtyři rohlíky máslem, potřel je sardelovou pastou, dal si k nim okurek, pár oliv a po jídle si labužnicky zapálil. To vše, jako by se nechumelilo. Když přišla máti, byla jsem pěkně nakvašená.

„Ahoj, vespolek,” pozdravila křečovitě, protože nevěděla, jak se k Jankovi chovat. Nějakým nedopatřením jsem ji zapomněla informovat, že spolu žijeme. Připomněla jsem jí, že se znají ze svatby. Prohlásila, že Janek vypadá v džínách ještě mlaději než v obleku a že by mu nehádala ani pětadvacet. A on se zcela bezelstně ohradil: „Však mně ještě pětadvacet není.”

„A kdy vám bude?”

„No,” kroutil se,” skoro za tři roky.”

Přála bych vám vidět mámu. Ta zírala!

Víkend jsme proleželi v posteli, skoro bych řekla, že to je naše nejčastější činnost nebo spíš nečinnost. V neděli večer volala máti, že už to nemůže vydržet, že se mnou musí mluvit a ať se stavím. Že mám přijít sama, zdůraznila několikrát. Dalo se očekávat, o čem se mnou chce mluvit, ale přesto jsem cestou k brance měla dojem, že kráčím k popravčímu špalku. Otevřela mi máma. Už to samo o sobě bylo překvapivé. Běžně totiž Jaromíra využívá nejen jako manžela, ale i jako lokaje. „Jaromír není doma?” zeptala jsem se.

„Ne, neboj, budeme mít klid,” odvětila máma a tím mi na klidu právě nepřidala. Dost jsem totiž na Jaromíra spoléhala coby na vyrovnávač napětí. „Poslala jsem ho naproti do kavárny,” dodala ještě. A mě napadlo, že o svém muži mluví jako o poštovním balíku. Poslala jsem pět kilo jablek tetě Božce do Kladna, poslala jsem manžela do kavárny… Nevidím v tom žádný rozdíl.

„Zuzi, mám o tebe strach,” začala nepříjemnou debatu. „Neber to, že bych se chtěla montovat do věcí, do kterých mi nic není, chci si s tebou hlavně promluvit…”

Seděla jsem a mlčela. Zase jsem měla ten vzácný pocit, že ačkoliv je máma úplně jiná než já, rozumí mi. Nezlobila se, nekritizovala, neradila. Byla jen připravená mi pomoci, a to mě dojímalo.

„Máš asi dojem, že jsem si zpackala život, viď?” udělala jsem vstřícný krok. A ona mě objala. Nepamatuju si, kdy to udělala naposled. „Mami, je to děsně těžký,” řekla jsem. „Víš, on je naprosto báječnej, vlastně prožívám nejšťastnější období života, ale bojím se. Hrozně se bojím, co bude, až mě nechá.”

„Někdy to může fungovat,” nepřesvědčivě poznamenala máma. A pak se zeptala: „Ty ho živíš, viď?”

Byla jsem jí vděčná, že nepoužila výraz vydržuješ.

„Ještě studuje vysokou školu, v podstatě mi nic jiného nezbývá,” odpověděla jsem a dřív než jsem větu dokončila, bylo mi jasné, jak scestné je moje myšlení. Každý má volbu. I já. Můžu mu přece říct, aby si našel brigádu, můžu mi vysvětlit, že nemám dost peněz na věčné chození po hospodách a že se musíme uskromnit. Čeho se bojím? Že mi odpoví: Když nemáš prachy, tak nazdar?

Tohle všechno jsem mámě pověděla. Hrnulo to ze mě jak velká voda. A máma se nezlobila, nerozčilovala ani mě neodsuzovala. Nakonec vytáhla deset tisíc se slovy: „Nemusíš mi je vracet.”

Bylo mi trapně. Blekotala jsem cosi v tom smyslu, že tak zle na tom zase nejsem a že kdybych náhodou potřebovala, tak budu ráda, když mi půjčí. A ona mi peníze znovu přistrčila, prý abych měla nějakou rezervu a mohla si to své nejhezčí životní období líp vychutnat. Tak není skvělá?

Je pondělí, počasí pod psa. V sedm se mi nechtělo vylézt z postele, protože jsme šli spát až někdy k ránu. Janek má dnes volno. Závidím mu, že se může po zazvonění budíku znovu zavrtat do peřin, závidím mu, že v podstatě nemá co na práci. Ano, jistě, učí se. Ale taky ne denně.

První vyučovací hodinu jsem málem usnula. Žáci četli z čítanky, jeden po druhým, pěkně po lavicích. Jejich pomalý a monotónní projev mě ukolébával, déšť bubnující na okenní parapety tomu ještě přispíval. Hned první přestávku jsem si uvařila kafe. Dáša cosi vyťukávala na psacím stroji. Moje nepříjemné tušení se potvrdilo, když mi sdělila, že se už definitivně rozhodla pro rozvod. Přišlo mi to líto. Její manželství s Honzou seniorem jsem spoustu let měla za příkladné. Vybavilo se mi, jak často jsem si přála prožívat něco podobného. „Seš si vážně jistá, že to není jen přechodná krize?” zeptala jsem se ještě, ale bylo to zbytečné. Dáša byla neústupná. Odpoledne jsem to pověděla Jankovi. A požádala jsem ho, ať k rodičům zajde. Od Vánoc u nich nebyl, ani o sobě nepodal zprávu. Moc dobře vím, jak to Dášu trápí.

„Nechce se mi, ale stavím se k nim,” slíbil Janek. Byla to malá náplast na moje černé svědomí, ale přece jen byla.

Středa. Počasí naprosto stejné jako včera a předevčírem. Čurůčky deště stékají po okenních tabulích, je nevlídno a šero. Dáša přichází do školy celá rozjařená. O tom, co jí zvedlo náladu, není pochyb.

„Tak si představ, že ten lump se včera konečně ukázal,” povídá vzrušeně. Moc dobře vím, koho myslí tím lumpem a taky dobře vím, že jí donesl kytku. Sama jsem ji koupila v květinářství na rohu.

„Přištrachal se jakoby nic, s růžema a omluvou. Zdá se být spokojenej, ale pořád mi nechce říct, kde bydlí. Co si o tom myslíš?”

Co si o tom myslím, jí říct nemůžu. Vykrucuju se.

„Já mám dojem,” pokračovala vzrušeně Dáša, „že ta holka je nejen vdaná, ale asi bude mít i děcko. A Honzík se bojí, že se budu zlobit.”

Nemohla jsem jen tak zčerstva vypálit, že ta dotyčná je bezdětná. Chvilku jsem předstírala, že o tom uvažuju, a pak jsem dokonce připustila, že možné to je.

„Kdybych aspoň věděla, že nekašle na školu.” povzdechla si.

„Nekašle,” vylítlo ze mě nekontrolovaně. Moje potřeba zastávat se Janka je tak silná, že zapomínám, jak se věci mají. Ještě že jsem se včas zarazila a neujistila Dášu, že všechny zkoušky zvládl dobře. To by se teprve divila.

„Jak to můžeš vědět, že se nefláká? Honza je schopnej kvůli nějaké pitomé zamilovanosti udělat cokoliv.”

„Jsem si jistá, že na školu by se nevykašlal, je to chytrej kluk,” ujišťovala jsem ji dál. Klidně si zavolej na fakultu. Vsadím se s tebou o co chceš, že je to v pořádku.”

Překvapila mě. Řekla, že nic tak jednoduchého ji nenapadlo, utíkala do sborovny pro telefonní seznam, vytočila nějaké číslo, představila se a požádala o přepojení na studijní oddělení. Na rozdíl od ní, jsem byla úplně v klidu. Jankův index jsem viděla a každou zvládnutou zkoušku jsme spolu vydatně zapili. O to větší byl můj šok, když mi Dáša sdělila, co se dozvěděla.

„To není možný,” vydechla jsem. „Jak to, že přerušil studium? Proč by to proboha dělal, chybí mu tři semestry…”

Dášu vůbec neudivilo, že se tak přesně orientuji v délce studia jejího syna. Seděla jak opařená. „To není přerušení, on se na to prostě vykašlal, nikdy tu školu nehodlá dokončit…”

„Nejanči, to se musí nějak vysvětlit,” uklidňovala jsem víc sebe než ji.

„Vysvětlit? Já ti to vysvětlím sama. Úplně zmagořil!”

„Promluv si s ním…” navrhla jsem. Za celou dobu, co Janek bydlí u mě, ani jednou domů nezavolal a ani jednou Dáša nezavolala jemu. Zdálo se mi, že je víc než vhodné, aby se situace změnila.

„Já že mu mám volat?” utrhla se na mě Dáša vztekle. „Ať pěkně hošánek zavolá sám. Já se ho doprošovat nebudu, však on ještě přileze, jako přilezl vždycky, když měl nějakej průšvih.”

V duchu jsem se pomodlila, ať ten čas, než přileze, trvá co nejdéle.

Hned, jak jsem přišla domů, jsem si Janka zkoumavě prohlédla. Ležel na sedačce a tvrdil, že je z těláku celej rozlámanej. Při jeho lži jsem mu upřeně civěla do očí. Nejenže neuhnul pohledem, naopak díval se sebevědomě a bezelstně. Hrozně mě ranilo, že mi lže, ale byla jsem rozhodnutá na něj neuhodit hned. Možná jsem se bála, že se zvedne a odejde, možná jsem mu chtěla dát čas, aby se přiznal. Kdo ví, když ani já sama ne. Jisté je jedno, dnes v noci se s ním milovat nebudu. Nemohla bych. Tou lží se mi odcizil.

Nic se nezměnilo. Janek ráno odchází jako do školy a vrací se domů později než já. Bez mrknutí oka mi líčí historky ze školy, vypráví o spolužácích a kantorech. Občas si postěžuje, že je příšerně unavený, protože jim v některém z tělovýchovných předmětů dali zabrat. Když mě chce políbit, odtahuju se a stupidně se vymlouvám na bolest v krku. Na to, abych se zeptala, jak se věci mají, jsem příliš zbabělá. A tak se týrám představami, že kromě mě má ještě jednu podobnou stárnoucí krávu, nechá se od nás živit a obskakovat a žije si jak paša. Nejhorší na tom je, že i kdybych přišla na to, že moje teorie je pravdivá, neukončila bych to. Na to prostě nemám sílu. To mládě mě opilo rohlíkem dokonale.

Dnes se venku udělalo hrozně hezky. Taková ta předzvěst jara. Schválně jsem šla ze školy několik zastávek pěšky, vzduch voněl. Je to klišé, jasně, ale na druhou stranu nevím, proč ho nepoužít, když je pravdivé. Vzduch vážně voněl, sluníčko svítilo s tou jarní dravostí, rozepnula jsem si kabát a užasle pozorovala, jak je na světě hezky. A přemýšlela jsem. O tom, proč právě já musím mít v lásce takovou smůlu. Jsou to právě tři týdny, co jsem se dozvěděla, že Janek nechodí do školy. Pomalu si na situaci zvykám, trápím se žárlivostí a zjišťuju, že čím hrozivější jsou moje představy, tím víc na Jankovi lpím. Snažím se být milá a nedávat na sobě nic znát. Občas se neuhlídám a něco protivně odseknu. Janek mě většinou obejme a roztomile poznamená, že jsem jeho protivka. A já pak jihnu a jihnu. A říkám si, že není možné, aby mě podváděl. To by přece nemohl mít tak upřímné oči, nemohl by být tak tolerantní a laskavý, nemohl by se podvědomě ve spánku ke mně tulit jak kotě ke své mámě. A nebo mohl?

PS. Večer jsme šli na procházku, počasí k tomu přímo vybízelo. Janek vykládal o dětství, jaká byla Dáša máma, vykládal o kamarádech, o tom, jak si celý život přál mít psa a já nevím co všechno ještě. Namluvil toho docela dost a já poslouchala jako v tranzu. A s každou další historkou se zvyšoval můj pocit stesku, že jsem s ním neprožila úplně všechno, že jsem mu nebyla na blízku už dávno. Je to nesmysl, samozřejmě. Když já byla téměř dospělá, on si tak tak uměl zavázat tkaničky. Řekla jsem mu to. Smál se, že mám zbytečné mindráky kvůli věku a že většinu mladých holek hravě strčím do kapsy. Dělalo mi to náramně dobře. Pak jsme se líbali, cítila jsem závratné štěstí, točila se mi hlava a stěží jsem lapala po dechu. Janek obrátil hlavu ke hvězdám a ukázal na Velký vůz. A mě přitom napadlo, že mě až tolik nezajímá Velký vůz na obloze, ale že by mě potěšilo mít malý vůz na parkovišti před domem. Jsem prostě děsná. Zaobírám se penězi mnohem víc, než jsem byla ochotná si kdy v životě připustit. A Romana jsem vlastně nikdy nemilovala, on mi jen imponoval. Schopnostmi, majetkem a naditou peněženkou. Už nemá smysl si klást otázku, proč nemám normální vztah. Chyba je ve mně. Jsem divná, pokřivená, náročná a věčně nespokojená. Každý normální chlap přede mnou vezme nohy na ramena, což taky celý můj život všichni chlapi dělali.

Opět je tady pondělí. Ačkoliv se dny už notně prodlužují, mám dojem, že žiju jak ve zrychleném filmu. Žiju naplno. Dáša se mnou den co den konzultuje svoje teorie ohledně Jankovy přítelkyně a mně už to ani nevadí. Klidně s ní o tom rozprávím a moje svědomí přitom klimbá. Jediné, co mě opravdu trápí je Jankovo předstírání studia. Zmítám se v naprosto protichůdných touhách. Chci se dozvědět pravdu a zároveň nechci, protože se pravdy bojím. Nemám nikoho, komu bych se mohla svěřit. Dřív byla moje vrba Dáša, teď jsme si prohodily role. Dáša se svěřuje, já poslouchám. Moje budoucnost je nejistá, ale tak tomu bylo vždycky. Pomalu, ale jistě se vzdávám naděje na obyčejný život. Jsem odsouzenec k nekonečnému potácení se životem v pochybnostech. Ve středu mám narozeniny. Čtyřiatřicáté. Nejraději bych je zapřela. Nechci stárnout, každý další den, o který jsem blíž ke střednímu věku mě děsí. Tohle Janek nechápe. Je tak mladý, že se naopak raduje z toho, jak život běží. Je nedočkavý, co mu přinese příští den, měsíc či rok. Já nedočkavá nejsem, velice dobře si dovedu budoucnost představit. A žádná sláva to není.

Přestože jsem Janka dnes ráno požádala, jestli by nemohl přijít domů dřív a pomoct mi s úklidem a nákupem, doma ještě není. Máma a Jaromír se mají dostavit v pět. Lítám po bytě jak šílená s vysavačem a prachovkou. Na plotně se mi vaří vejce na obložené chlebíčky, v lednici se chladí víno. Rodinná oslava. Přesněji řečeno, hra na rodinnou oslavu. Úspěšně si namlouvám, že Janek do naší rodiny patří. Občas si dokonce představuju sebe v dlouhých bílých šatech s kyticí v ruce, představuji si jak mu navlékám snubní prstýnek, a cvičně se zkouším podepsat jeho příjmením. Jako puberťačka.

Je tri čtvrtě na pět. Sedím v pokoji, chlebíčky jsou hotové, hlavu mám umytou a vlasy čerstvě vyfoukané. I byt je celkem uklizený. Kouřím a polykám slzy. Přemítám, proč Janek ani v den mých narozenin není doma, když jsem ho o to prosila. Těsně před pátou rachotí klíč v zámku. Normálně bych se zvedla a běžela mu naproti jako mopslík. Dnes ne. Ne že bych nechtěla, nejde to. Tělo mám těžké a jsem malátná jak po dlouhé nemoci. Není to divadlo, tentokrát ne. Můj zadek je z ocele, je vtlačen v sedačce a já nejsem schopná ho zvednout. Nemám v úmyslu předvádět, jak jsem dotčená a uražená, nemám v úmyslu mu nic vyčítat. Nechci to dělat, a přesto vím, že jakmile překročí práh pokoje, neudržím se a výčitky se ze mě pohrnou jako zvratky.

„Promiň, lásko,” sklání se nade mnou a dává mi obrovskou kytici růží. Zaskočil mě. Odhaduji, kolik je v kytici stonků a nechápu, kde na ni vzal. Napadá mě scestná myšlenka. Zvedám se, abych zkontrolovala, jestli se neztenčila finanční rezerva od matky, kterou mám v nočním stolku.

„Hezké narozeniny.” Líbá mě. Oplácím mu polibek, ale není v tom obvyklá vřelost, něha a touha. Podezření, že mě okradl narůstá. „Hezké narozeniny by byly, kdybys jedinkrát přišel domů dřív,” povídám ukřivděně.

„Chtěl jsem, ale nešlo to. Věř mi.” Hladí mě po vlasech a líbá na pěšinku. Jeho laskání mě nemůže zmást. Mám utkvělou představu, že se vrací od jiné ženy, že je to grázlík s nevinnou tváří. Nakloním se k němu. Myslí si, že je to gesto odpuštění, ale já jsem nos zabořila do jeho svetru z mnohem prozaičtějšího důvodu. Hledám stopy po sokyni. Očichávám svetr, jestli neucítím neznámý parfém, hledám cizí vlas, stopu rtěnky nebo jakýkoliv jiný usvědčující důkaz. Nic nenacházím, a to mě popuzuje ještě víc. „Odkdy jsou ve škole tak přísní, že se nemůžeš ulít z přednášky?” sekám drápkem. Ne koketně jako šelma. Zle. Jako saň.

„Nebyl jsem ve škole,” vysvětluje. Nezdá se být zaskočen, je klidný. Působí dojmem, jako by ho moje útočná otázka nepřekvapila. „Už víc jak měsíc jsem tam nebyl.” Současně s vyslovením poslední věty bere svůj batůžek, ponořuje do něj ruku a vytahuje velkou nažloutlou obálku. „Já už jsem to vyplnil.” Podává mi ji. Je to žádost o uzavření sňatku. Nevím co na to říct. Mám ho ráda jako ještě nikdy nikoho, a přitom mu nevěřím. O svatbě jsem snila od prvního dne, kdy mě okouzlil, a teď tupě civím a ani se nedokážu radovat. „Nezlob se, že jsem ti lhal, chtěl jsem tě překvapit,” říká a tím mě dokonale zmátl. Nechápu, jak náš případný sňatek souvisí s jeho lhaním. A pak Janek zaloví v kapse, vytahuje změť bankovek a jakýsi cár papíru. Pokládá to na stolek a kývne tím směrem bradou. „První výplata. Našel jsem si práci.”

Bulím. Vzlykám nahlas, je mi jedno, že se ozval zvonek, je mi jedno, že z předsíně slyším matčin, Jaromírův a Jankův hlas. Bulím, jaká jsem káča a nedokážu to zastavit. Překrásné narozeniny.

Prožíváme něco jako líbánky nanečisto. A plánujeme. Svatbu, společný život, děti, psa a kočku. Jako šílenci. Máti je shovívavá. Dokonce poznamenala, že když byla s Máriem, cítila něco podobného, ale zvítězil zdravý rozum. Já nemám rozum. A nechci ho mít. S největší pravděpodobností to nevyjde, ale ten čas strávený s Jankem, ať už bude jakkoliv dlouhý, za to stojí. I Dáša si všimla mé proměny. Vyptává se. Napadlo ji, že ten můj ženáč se rozvádí. Řekla jsem jí, že je to všechno mnohem složitější a minimálně dvacet minut jsem bájila o Jankovi. Ani jsem se nebála, že by mohla vytušit, o koho se jedná. Stejně se to nakonec dozví. Začátkem června se budu jmenovat tak jako ona. Nejraději bych se s Jankem odstěhovala do jiného města. Začali bychom pěkně od začátku. Nikdo by nás tam neznal a kdyby se lidé pošklebovali, byli by to cizí lidé. Od cizích to tolik nebolí.

Bude to těžké, vím to. Pomalu, ale jistě nabývám dojmu, že bychom to mohli zvládnout. Už jsme se dohodli, že rodiče zvát na svatbu nebudeme. Prostě je postavíme před hotovou věc. Snad nás nezabijí. Moje máti a Jaromír to samozřejmě vědí, jediné co tajím, je, že svatba bude jen s dvěma svědky. Žádná oslava, žádné dlouhé šaty s vlečkou, myrty na klopách, namašlená auta, svatební pochod. Nic z toho, o čem jsem ještě nedávno snívala, a přesto jsem šťastná. Hrozně se těším.

Do školy teď chodím o něco dřív. Zjistila jsem, že se mi mnohem lépe vstává, když lezeme s Jankem z postele současně. Ředitelka nejspíš žasne, že jsem tak vzorná, protože je na mě jako milius. Dáša se nestačí divit. A neustále vyzvídá. Někdy se zatváří podezíravě, rysy v obličeji jí ztuhnou a mihne se tam záblesk nevraživosti. Nemyslím si ale, že něco tuší. Spíš je jí líto, že už se jí nesvěřuju tolik jako dřív. I mně je to líto. Rozhodně by toho bylo dost, o čem bych v poslední době mohla vykládat. A vykládala bych ráda. Kdykoliv s Jankem nejsem, mám nutkavou potřebu o něm někomu vyprávět. Nemám daleko k tomu, abych zastavovala lidi na ulicích a povídala jim, jaké mě potkalo štěstí. Jestli to tak půjde dál, jednou v tom cvokhausu přece jen skončím.

Dnes se zastavila máti. Objemný balík v podpaždí, celá rozzářená. „Koupila jsem ti látku na šaty,” řekla.

„Na šaty? Na co já potřebuju šaty, vždyť nikam nechodím,” odvětila jsem příkladně stupidně. Prostě mi vůbec nedošlo, kam matka míří.

„Na svatební šaty. Vdávat se snad hodláš, ne?”

A bylo to tady. Těšila se, že konečně provdá dceru, nad kterou už lámala hůl. Těšila se na svatbu a všechny ty opičky, co se kolem ní běžně dělají. Těšila se tolik, že byla ochotná přivřít oči nad ženichem, kterému do ideálu chybí dvanáct patnáct let.

Vzala jsem si látku a beze studu s ní rozprávěla o polévce s játrovými knedlíčky, která na svatební tabuli nesmí chybět, o obleku pro ženicha a počtu hostů, i když jsem v tu chvíli věděla, že to všechno jsou jen lži. Ach jo, čekají mě ještě perné chvíle.

Couráme se s Jankem po městě a koukáme do výloh obchodů. Přestože je dnes sobota, některé krámky mají po celý den zavřeno. Připomíná mi to socialistické doby, nejraději bych to řekla nahlas, ale neudělám to. Janek by netušil, o čem mluvím, v dobách předrevolučních byl ještě dítě a určitě ho lákaly zajímavější věci než otevírací doba obchodů.

Centrum Brna je téměř vylidněné. Místy je možné spatřit rodinku s dětmi, maminku s kočárkem anebo milenecký pár. Vedeme se za ruce a já nenápadně sleduji, jestli nezpůsobujeme pohoršení. I když si v poslední době už přestávám připadat jako jeho matka, stále ještě mám ze svého data narození komplex. Janek tohle všechno chápe, je ohleduplný a vnímavý. Občas poukáže na nějakou mladou dívku a poznamená, že jsem mnohem hezčí. Tetelím se blahem. Jako na povel zastavujeme před výlohou zlatnictví, aniž bychom se na tom domluvili. Naše zraky v jedné jediné vteřině padnou na hladké snubní prstýnky bez zdobení, broušení a ornamentů. Usmějeme se na sebe. Máme stejný vkus. „Víš, co?” povídá najednou Janek. „Tu svatbu uděláme klasickou. Budeš mít nádherný šaty, pozveme všechny lidi, které máme rádi a fotky jednou budeme ukazovat vnoučatům.”

„Zní to moc hezky, ale to nejde.”

„A proč by to nešlo? Peníze seženu, neboj. Anebo si vezmeme půjčku. Svatba je jednou za život,” horlivě plánoval. Líbilo se mi to jeho nadšení i přesvědčení, že nám naše láska vydrží až za hrob.

„Nemluvím o penězích,” namítla jsem. A výjimečně jsem skutečně nemyslela na peníze. Myslela jsem na Dášu s Honzou seniorem. Na to, jak těžké bude přiznat jim pravdu a jak nesmyslné a naivní je předpokládat, že by se zúčastnili svatebního obřadu a hostiny. „Co vaši? Copak si vážně myslíš, že to přijmou jakoby nic?”

„A proč ne? Máma tě vždycky měla hrozně ráda. A moc pěkně o tobě mluvila.” Některé věci mu holt nedocházely. Nebylo to ale věkem, spíš pohlavím. Chlapi jsou prostě na otázky týkající se citů a pocitů méně bystří, řečeno kulantně.

„Zapomínáš, že je to moje kamarádka. Nebude nadšená z toho, že kazím život jejímu synovi,” povzdechla jsem si.

„Nezlob,” objal mě Janek. „Moc dobře víš, že mi život nekazíš, ale naopak. Máma by měla být ráda, že jsem našel tak senzační holku.”

Co na to říci? Že už dávno nejsem holka, ale že přesto děsně toužím po opravdové svatbě? Ze ucvrkávám štěstím, protože vidím, že se za mě nestydí? „Tvoje máma je skvělá,” řekla jsem místo toho, „ale ani ona ten šok nezvládne tak rychle zpracovat, připrav se na to. Nechci, aby ses trápil. Proti tomu všemu mi připadá nepodstatné, jaká bude svatba. Hlavně, že bude.”

„Ale mně to podstatné připadá,” na to Janek. „Chci se všem pochlubit, jakou mám nevěstu, chci, aby viděli, jak moc tě mám rád.”

Souhlasila jsem tedy. Jak jinak. Proti takovým argumentům se nedá nic namítat a navíc, moje máma, na rozdíl od Jankovy, bude mít radost.

Celou neděli jsme proflákali v posteli. Dá se říci, že už je to taková tradice. Leželi jsme, popíjeli bílé víno přímo z láhve, občas si zapálili nějaké to cigárko, ale hlavně jsme přemýšleli. O strategii. Jak to udělat, aby zpráva o našem vztahu udělala co nejmenší bouři v jejich rodině. A jak se dalo očekávat, na nic kloudného jsme nepřišli.

Pondělí ráno. Janek se sprchuje, já cvičím sestavu cviků na zpevnění svalstva. Jsem ještě zadýchaná a zpocená, když usedá ke stolu v kuchyni. Snídaně už je připravená. Udělala jsem míchaná vajíčka a celou konvičku černé kávy. Připadá mi neuvěřitelné, kolik mě toho Janek naučil za těch pár měsíců, co spolu bydlíme. Vnesl do mého života řád. Už nevstávám na poslední chvíli, už mě ráno netřeští hlava z nadměrného pití. Cvičím, snídám, tramvaj už nemusím denně dobíhat. Jsem jiný člověk. Někdy mě sice napadá, že se od sblížení s Jankem řítím nezvladatelnou rychlostí do problémů, ale stačí, abych si připomněla, jak je na svůj věk vyspělý, a přestávám se bát. Nakazil mě tím svým neutuchajícím optimismem a já pomalu začínám věřit, že jsme si byli souzeni, že nám to spolu vyjde.

„Bude se mi stýskat,” říká každý den na rozloučenou, když se naše kroky před domem rozcházejí. A přesně tak to řekl i dnešního rána.

Ještě jsem mu zamávala a cestou do školy jsem si neustále dokola promítala jeho oči. Jak dokáží pohladit. Bylo mi z toho moc hezky. Takhle se člověk zřejmě cítí, když je dokonale šťastný. S přiblblým úsměvem jsem vstoupila do kabinetu.

„Ty bestie!” zasyčela na mě Dáša místo pozdravu. Zhoupla jsem se v kolenou, měla jsem dojem, že omdlím.

„Já ti to vysvětlím,” žadonila jsem.

„Co chceš vysvětlovat? To jak ze mě čtyři měsíce děláte vola?” křikla. Nikdy jsem ji neviděla tak rozčilenou. Vypadalo to, že na mě každou chvíli skočí a prokousne krční tepnu.

„Dášo, odpusť… já to neplánovala. Nechtěla jsem ti ublížit…”

„Jasně! Tys mi nechtěla ublížit, a proto šoustáš s mým synem!” zaječela. Napadlo mě, že její hlas se musí rozléhat celou chodbou až ke sborovně. Pomalu abych si hledala nové místo.

„Nikdy bych si nepomyslela, že seš taková potvora,” ztišila Dáša hlas, jako by slyšela můj vnitřní monolog.

„Dášo, já ho mám ráda,” zavzlykala jsem.

Neposlouchala mě. „Já kráva jí vlastního syna naservíruju přímo pod nos,” vyčítala spíš sama sobě než mně. „Přála bych ti, abys jednou zažila to, co já v sobotu. Jsem tak blbá, že i když jsem vás viděla stát ve frontě na párek v rohlíku, nic mě nenapadlo. To ses mu musela zahryznout do krku, aby mi to konečně došlo.”

Nechápala jsem, jak se mohlo stát, že jsme Dášu při sobotní procházce nezaregistrovali. Vypadá to, že byla pár kroků od nás, ale my měli oči jen pro sebe, jako ostatně pokaždé. Nač bylo vymýšlení plánů, jak to Dáše a seniorovi šetrně sdělit, když se necháme takhle pitomě načapat?

„Můžeš mi říct, cos tím sledovala? Jsi děsná zmije! Využít nevinného kluka a ještě ke všemu syna kamarádky!”

Vzpomněla jsem si na včerejší noc a div, že jsem se nepousmála výrazu nevinný.

„Nevyužívám ho, mám Janka opravdu ráda,” zopakovala jsem.

„Janka?!” opovržlivě vyjekla Dáša. Najednou jí vadilo všechno spojené s mojí osobou. I taková banalita, jako je jiné oslovení. Chápala jsem, že mě nenávidí, chápala jsem i ten její vztek pramenící z bezmoci. Nechtěla jsem to celé zhoršovat, ale přišlo mi rozumné, říct jí už všechno. A na rovinu. Koneckonců je to moje budoucí tchyně.

Začala jsem. Zprvu váhavě. Vysvětlovala jsem, jak nečekaně to celé začalo, co všechno pro mě Janek znamená a taky, jak mě po celou tu dobu trápilo, že právě moje štěstí jí způsobí bolest. Nakonec jsem jí řekla i o té svatbě.

„Ty ho necháš, rozumíš! Prostě se s ním rozejdeš a hotovo!” ječela.

A já to pochopitelně zamítla.

„Jestli ho máš ráda, jak vykládáš, nemůžeš si ho vzít. Zkazila bys mu život,” nasadila jinou taktiku. Nahlodala mě. Říkala jsem si, že má možná pravdu, že Jankovi opravdu zkazím život. Jsme spolu pár měsíců a už nechal studia. Kdo ví, jaké oběti bude muset podstupovat dál. Tušila jsem, že nejvíce bych mu prospěla, kdybych vztah ukončila, ale věděla jsem, že to neudělám. Nikdy. Počkám, až mě jednou opustí sám.

Ze včerejška na dnešek jsme nespali. Povídali jsme si. Když jsem Jankovi vyložila, jaký rozhovor jsem vedla s Dášou, ulevilo se mu. A pořád dál trval na tom, že se časem všechno srovná.

„A co když ne?” zeptala jsem se.

„Tak se s tím srovnám já.” Znělo to rozhodně a vůbec ne klukovsky. Jeho prohlášení bylo prohlášení dospělého muže. Nevím, jestli je to dobře, ale poslední zbytky obav mizí. Vedle Janka nabývám dojmu, že zvládneme všechno. Je tak mladý a přesto je mi mnohem větší oporou než byl Roman po celých těch sedm let, co jsem s ním ztrácela čas. Jestli já nakonec nebudu klikař…

Dnes jsme zaplatili snubní prstýnky. Ačkoliv jsme se vydali z posledních peněz, naplnilo mě to euforií. Nejraději bych si prstýnek nasadila hned ve zlatnictví a už ho nesundala. Když jsme přišli domů, svěřil se mi Janek, že ho napadlo přesně totéž. Fascinuje mě, jak jsme si podobní. Je to úleva, když nemusíte partnerovi vysvětlovat nebo zdůvodňovat každou myšlenku, tužbu, každý smutek či radost. Je to úleva, když si rozumíte i beze slov.

Každé ráno je mi zle už jen při pomyšlení, že musím do školy. Vejít do kabinetu, kde sedí Dáša je těžší, než vydrápat se na Mont Everest. Vždycky ji pozdravím a ona nikdy neodpoví. Čekám jen, kdy vezme bílou křídu a přesně ohraničí, který prostor je její a který můj. Tento stav mě úplně deptá. Mnohem raději bych přijala další vodopád výčitek než se nechat potupně ignorovat.

„Dáš si kafe?” zeptala jsem se o velké přestávce. Mrštila po mně takovým pohledem, že se mi třásly ruce ještě celou další vyučovací hodinu. Odpoledne mě našel Janek schoulenou v křesle. Poznal, že jsem brečela. A nemusel se ptát na důvod. Zná mě dokonale. Klekl si ke mně na koberec a mlčky mě hladil po vlasech. Bylo to hezké a přitom děsně smutné. Každým dalším pohlazením jakoby uvolňoval slzy, které se mi kdesi vnitru nastřádaly. Bulila jsem. Objímal mě, líbal do vlasů, ale nijak neutěšoval. Moc dobře věděl, že žádná slova mi v té chvíli nepomohou. Jsem mu vděčná za to, jaký je. A připadá mi paradoxní a trapné, že za totéž vděčím i Dáše.

Ve škole se už rozkřiklo, jaká jsem mrcha. Ředitelka si mě zavolala na kobereček a tvrdila, že moje soukromí je jen zdánlivě moje věc a že každý kantor musí žít příkladným životem, neboť dítka nám svěřená vychováváme ponejvíce právě tím příkladem. Pokud vím, ona je dvakrát rozvedená a její syn byl už na střední škole vyšetřován v souvislosti s drogami. Ale to je pochopitelně něco jiného, ona za nic nemůže, je vzorná, dělala co bylo v jejích silách. Nebo si to aspoň myslí. Na mě se dívá jako na stvůru, kdybych někoho v opilosti přejela, hodnotila by to mírněji. Já se zamilovala. Bláznivě a do nepravého. To se neodpouští. Najednou má kdekdo pocit, že mě může soudit. A já to přijímám a neumím se bránit. Nevím, co říci na svoji obhajobu, nevidím důvod, proč se zodpovídat ze svých citů lidem, kterým po tom zhola nic není.

Když jsem opustila ředitelnu, všimla jsem si jakými pohledy mě častují kolegyně. A nebylo mi z toho právě nejlíp. Třískla jsem za sebou dveřmi kabinetu, sedla si ke svému stolu, ale tam zas byla Dáša a vrhala pohledy obdobné. Začínám mít obavu, že z toho tlaku zešílím. Uznávám, že zamilovat se do mladého chlapce a ještě k tomu syna přítelkyně, je neomluvitelné. Ale snad to proboha není trestné? Jak dlouho budu pykat? Copak už do smrti mnou budou všichni pohrdat? Copak se Dáša raději rozejde se synem, než aby se smířila se skutečností, která jí nevyhovuje? A co senior? V tom mě něco napadlo. Dášin názor znám a zřejmě není v mé moci ho změnit. Ale co její muž, vždycky se mi zdálo, že mě má docela rád, toho bych třeba dokázala získat na naší stranu, jen se nebát.

Dobře mi nebylo, už v okamžiku, kdy jsem telefonovala na informace a zjišťovala jeho číslo do práce. A pak, když jsem jakéhosi kolegu požádala, aby Honzu zavolal k telefonu, třásl se mi hlas. Představila jsem se a pozdravila. No, spíš jsem to ahoj jen tak kuňkla. Honza hlasitě odpověděl, zvesela i když trochu překvapeně. Požádala jsem ho o schůzku. S malým zaváháním souhlasil.

Po vyučování jsem co nejdříve uháněla domů, abych se s Jankem minula. Asi by mi to setkání rozmlouval, možná by chtěl jít dokonce se mnou. Napsala jsem mu vzkaz, že přijdu později a přichytila ho magnetem na lednici. Převlékla jsem se, trochu si namalovala oči a upravila vlasy. Ne moc, aby si náhodou senior nemyslel, že mi syn nestačí a jedu i po něm. V kavárně, kde jsme měli schůzku jsem byla o dvacet minut dřív. A celých těch dvacet minut jsem nervózně poposedávala. Přišel přesně. S úsměvem na mě zamával a rázným krokem se blížil k mému stolku. Byla ve mně malá dušička, ten jeho úsměv mi pomáhal, ale zároveň mě mátl a znervózňoval.

„To byl Dášin nápad a nebo tvůj?” zeptal se hned, jak dosedl. Přiznala jsem, že můj a ani jsem moc nechápala, jak přišel na to, že by mi v téhle situaci Dáša cokoliv radila.

Požádal mě, jestli by mohl nejdříve začít on. Čekala jsem palbu výčitek, ale Honza se zeširoka rozpovídal o jeho vztahu k Dáše, o problémech, které spolu v poslední době mají. Došlo mi, že o mně a Jankovi nic neví. Zřejmě si myslel, že chci urovnávat jeho a kamarádčino manželství. V tu chvíli jsem měla chuť utéct.

„Takže, jen abys věděla, já se rozvádět nechci, ale ona je jak pomatená,” uzavřel svůj proslov.

„Vždycky jsem vám vaše manželství záviděla, přijde mi, že by bylo škoda to po tolika letech vzdát,” podotkla jsem, čímž jsem ho vyprovokovala k dalšímu slovnímu výlevu na téma Dáša. Až po půl hodině se mi podařilo ze sebe vysoukat pravý důvod schůzky.

Zdálo se, že mi nevěří anebo to nedokázal pochopit. Řekla jsem mu, že se budeme brát.

„Proboha, proč hned svatba?” reagoval překvapeně, ale rozhodně ne nepřátelsky. „Neměl bych ti to takhle natvrdo vpálit, ale tys mě taky zrovna nešetřila. Můj názor je, ať si ten kluk užije, ale ať neleze do chomoutu. Za rok to bude vidět úplně jinak.”

„Toho se taky bojím.”

„Tak proč si ho chceš vzít? Vždyť je to ještě děcko! Co ti takovej fracek může nabídnout?” divil se.

„Víc, než kdokoliv před ním,” odvětila jsem. A Honza senior řekl, že s tím sice nesouhlasí, ale nehodlá dělat žádné problémy. Měla jsem co dělat, abych ho neobjala. „A Dáša?” zeptala jsem se ještě.

„Nic neslibuju.” odpověděl. „Ale pokusím se s ní promluvit.”

Moji schůzku se seniorem ohodnotil Janek pozitivně. U Dáši takový ohlas neměla. Hned ráno na mě vyjela: „Co se pleteš do věcí, po kterých ti nic není? To ti nestačí, kolik škody už jsi v naší rodině napáchala? To mě chceš ještě rozeštvat s mým mužem?”

„Ne, chci tě smířit s tvým synem,” odvětila jsem. „Na mě buď klidně naštvaná do smrti, ale Janka netrap. Je mu to moc líto.”

„Svýho syna znám nejlíp sama. Nemusíš mi radit, co mám dělat, já moc dobře vím, co na něj platí,” odsekávala zlostně. „A garantuju ti, že ta svatba nebude. Přepočítala ses!”

V tu chvíli jsem cítila, že ten, kdo se přepočítal nejsem já, ale ona. A bylo mně jí líto.

Čtrnáct dnů do svatby. Máma zajistila napečení svatebních koláčků, dortů a kdovíčeho ještě. Šaty mám ušité, kytku objednanou. Pozváno je celkem čtrnáct hostů, z toho jeden zaručeně nepřijde, o dvou dalších pochybuji. Ale možná, že se Honza senior vzepře a vezme s sebou i Jakuba. Co se týče Dáši, v tom mám jasno. Janek se jí pokoušel telefonovat, zavěsila. Stavil se za ní domů, prý mu řekla, ať okamžitě opustí byt, zamkla se v ložnici a zůstala tam, dokud neodešel. Chtěla jsem s ní znovu promluvit ve škole, ale sbalila si věci, nahlásila šéfce, že se jí udělalo nevolno a odešla k lékaři. Teď do práce nechodí, je na neschopence. Čím víc se svatba blíží, tím je situace napjatější. Janek předstírá, že mu rozchod s rodiči neleží ani v patě, a já vidím, jak se užírá a trápí. Je to tak zřetelné, že chvílemi koketuji s myšlenkou celé to odpískat. Když řeknu, že jsem si to rozmyslela, že by to nikdy nemohlo fungovat, opustí mě ještě dnes. Pár dnů nebo týdnů mu budu chybět, měsíc dva bude třeba i smutný, pak se otřepe, vrátí se na školu, zamiluje se do mladé holky a všichni nakonec budou šťastní. Kromě mě, samozřejmě. Je mi do breku, sotva si to představím.

Jé, právě teď v zámku zarachotil klíč. Všechno se ve mně zachvělo a začalo vibrovat, jako bych uvnitř těla měla psí ocásek, který kmitá ze strany na stranu při příchodu páníčka. Takovej frajer zase nejsem, abych se zřekla svého životního štěstí pro blaho ostatních, to tedy ne. Jdu Janka obejmout.

PS. Vplula jsem do předsíně a strnula. Místo objímání mi spadla čelist a já stála přikovaná k podlaze. Byl to Janek, ale k nepoznání.

„Sundal jsem ty pitomý dredy,” poznamenal ledabyle a přitom napjatě sledoval moji reakci. Trochu jsem se vzpamatovala a pohladila ho po holé lebce, něžně a s ostychem, jak se těhotným ženám hladí bříška pro štěstí.

„Nelíbí?” zeptal se. Pomalu jsem si zvykala na jeho novou podobu. A zjišťovala jsem, že Jankovi sluší všechno.

„Líbí…” odpověděla jsem.

„A nevypadám teď na tebe moc staře?” poškleboval se. Nevím, čím to je, ale vždycky řekne přesně to pravé, to co čekám, co si přeju slyšet. Život s ním je jak krásný sen. A já se jen modlím, abych se nikdy neprobudila.

Svatební přípravy vrcholí. Netušila jsem, kolik práce, zařizování a běhání dá taková malá svatba. Jsou to ale příjemné starosti, až na nějaké výjimky, samozřejmě. Například včera telefonoval Honza senior. Omlouval se, že na svatbu z jejich rodiny nepřijde nikdo. A děkoval mi. Říkal, že jedině díky mně už zase s Dášou normálně komunikuje. Prý je natolik zaujatá Jankem, že úplně zapomněla, že se chtěla rozvádět. Potěšil mě. Přeju jí hodně štěstí a nejen proto, že v skrytu duše doufám, že ho jednou v budoucnosti bude přát i ona mně.

„Kdybyste si to náhodou ještě rozmysleli, tak přijďte. Bez vás ta svatba nebude úplná,” zkusila jsem to ještě naposledy, ale Honzova odpověď zněla jednoznačně. Bylo jasné, že Dáša zůstane neoblomná.

Je hezký den, počasí jako na objednávku. Janek má na sobě oblek, který nosíval ke zkouškám, já jednoduché, bílé šaty. Žádný závoj anebo tretky. Na radnici jedeme tramvají. Lidé po nás koukají, šuškají si a tváří se mile. Jeden chlapík nám dokonce přeje, ať do společného života vykročíme tou správnou nohou. Svírám svatební kytici, dlaň se mi potí, takže ji neustále přendávám z pravé ruky do levé a naopak. Na radnici už nás čekají. Jankovi přátelé, spolužáci. Moje kolegyně svatbu bojkotují, neboť, jak se včera vyjádřily, ji považují za nemorální. Máma je dojatá a vypadá skvěle, Jaromír je nervózní, jako když se nedávno ženil sám. Povede mě k oltáři. Janek se rozhlíží. Pořád se ještě nevzdal naděje, že jeho rodiče a bratr přijdou. Je zklamaný. Tisknu mu rameno, aby věděl, jak je mi to líto. Po obřadu odjíždíme na svatební hostinu do jedné malé restaurace na okraji Brna. Janek zklamání maskuje přehnanou veselostí, vtipkuje a tiskne se ke mně. Doufám, že nelituje. Dlachním mu ruku ve své a mimoděk přejíždím ukazováčkem po jeho snubním prstýnku, jako bych se ujišťovala, že ten nejlepší kluk na světě je doopravdy můj.

Tohle je poslední zápis. Končím s psaním, teď bud žít. končím s opíjením se rohlíkem, teď se budu opíjet už jen láskou. A jestli budu mít jednou dceru, dám jí deník, co měl být knihou, přečíst. Pokud bude ta holka po mně, mohl by jí pomoci.