Pletky s osudem

Simona Monyová

Víkend, 2000

Milada

Vychovali mě v přesvědčení, že dokážu všechno, co budu chtít. Donedávna to fungovalo. Na poslední výstavě se prodaly čtyři mé obrazy. Máma by na mě byla pyšná, kdyby ještě žila. A táta by byl pyšný, kdyby se byl neoženil s tou příšernou Valerií. Taky se svatbou mohl počkat. Aspoň rok po mámině pohřbu, ze slušnosti.

Ví bůh, co na Valerii všichni chlapi vidí. Zajímalo by mě, jestli se líbí i Lubošovi. Když jsem se ho loni ptala, tvrdil, že ne, ale jednou jsem ho zahlédla, jak Valerii pozoroval, když si upravovala podvazkový pás. A výraz, který při tom měl, mi byl silně povědomý, ačkoliv já podvazky nenosím. Tedy zatím ne. Pokud to takhle půjde dál, možná je nosit začnu.

Už je půl sedmé. Musím si vydrhnout ruce terpentýnem a pořádně se osprchovat. Večeři vařit nebudu. Po jídle Luboš vždycky usne a to dnes nesmím dopustit. Na lačno bychom to mohli zvládnout za noc i třikrát. Jsme jako králíci. Terpentýn příšerně páchne. Nikdy si na ten smrad nezvyknu, i když mě Luboš utěšuje, že se terpentýn vyrábí z pryskyřice borovic, jejichž vůni naopak miluju. Kdyby bylo po mém, přestěhovali bychom se na chalupu. Malovala bych na dvorku, pod širým nebem. Spousta světla a čistý vzduch. To by teprve byla poezie v barvách! Tady můžu malovat leda tak pod čtyřmi žárovkami šedesátkami a namlouvat si, že je to slunce. A mrtvé ticho prázdného bytu pomalu ubíjí moji inspiraci. Jo, to na chalupě je úplně jiný ticho. Ptáci občas řvou, cvrčci cvrlikají, stromy sténají ve větru. Prostě tam pulzuje život. Tady se čas od času taky ozývá sténání. Ale bohužel jen mé vlastní. Sedím na bobku, objímám kolena a bulím. V poslední době častěji, než je zdrávo. Anebo si vlezu pod sprchu a nechám na sebe dopadat gejzír vody v plané naději, že vyhladí mou duši, která připomíná stočeného ježka. Proč by to nešlo, říkám si, vždyť kapky vody dokáží vyhloubit i kámen, stačí jen trpělivost. A málokdo má tolik zkušeností s trpělivostí, co já.

Někdy mě napadá, že je na čase to vzdát. A koupit si třeba psa. Navléct ho do jednoho z těch příšerných psích oblečků, pořídit mu zlatý obojek a vychrstnout na něho lety nashromážděné, nevyužité galony mateřské lásky.

„Halóó?“ beru telefon mokrou rukou. Celá jsem mokrá, jak jsem vyběhla ze sprchy, voda ze mě crčí a třesu se zimou. Je dost dobře možné, že si jen namlouvám, že je to zimou.

„Dneska mě nečekej,“ říká Luboš, „přijdu později.“

„Musíš přijít!“ křičím na něho. Stává se ze mě slušná neurotička. Asi jsem neměla nechávat kouření. Cigareta byla to jediné, co mě dokázalo jakž takž uklidnit. „Jsou ty správné dny pro další pokus. Nemůžeme si dovolit vynechat!“

„Ostatní lidé se milují, souloží nebo třeba i píchají. My děláme pokusy. Připadám si jak laboratorní krysa.“ Zavěsil.

Vzlykám. Za necelé dva roky mi bude čtyřicet! Musíme využívat každou šanci a on to moc dobře ví! Minulý týden mi dokonce vyčetl, že začínám být zlá a zahořklá. Ale jak nemám být zahořklá, když ten čas tak letí? Začali jsme před pěti lety a každou další menstruací jako bych ztrácela směr. Nevím, kam se můj život ubírá, nevím, jestli se mi vůbec chce dál žít.

Luboš

Ještě než sluchátko zapadlo do vidlice, už jsem svých slov litoval. A především jsem litoval Miladu. Každý den, stále víc. Uzavírá se do klece z bolesti a nenaplněné touhy a já zůstávám vně. Moc dobře vím, že ji ztrácím. Měl bych bojovat o ni a ne proti ní. Měl bych ji podpírat, tolerovat, trpět s ní. Měl bych, ale nedokážu to.

„Odcházíme! Taxík čeká dole!“ nakoukla do kanceláře Zorka. Je jí dvacet dva. Pracuje u nás pár měsíců, tuším, že by si dala říct. Občas si s tou představou pohrávám, ale to je všechno. Ani nevím, jestli jsem charakter nebo jen srab.

„Já s vámi nepojedu,“ vylétlo mi z úst, sotva jsem zapadl na sedadlo vedle řidiče. Viktor, můj nejlepší přítel a společník v jedné osobě, se uchechtl: „Zase nucený manželský práce, jo?“ Nemyslel to zle, je to náš způsob humoru. A taky měl něco popito. „Tak nějak,“

přikývl jsem a okamžitě mě zaplavily výčitky, že Miladu zrazuju, že ji zesměšňuju před mladou holkou, která ví prd o životě.

„Dneska by to mohlo vyjít,“ řekl jsem ještě a vystoupil. Jako naprostý idiot.

„Odpusť,“ políbil jsem Miladu. Zastavila příval slz jako na povel.

„To nic,“ usmála se a začala se svlékat. Nechtěla slyšet omluvy, vyznání. Nechtěla něžnou předehru. Chtěla plemenného býčka. Pocit jakéhosi souznění či spojenectví, se kterým jsem vstupoval do dveří, se rozplynul. Zbyla jen nahořklá pachuť.

„Co kdybychom dnešní večer strávili opravdu spolu?“ zeptal jsem se. „Uvaříme si dobrou večeři, půjčíme si nějaký americký doják, vypijeme lahvinku a budeme si v posteli pro změnu jen povídat?“

„Až potom,“ odbyla mě. Neposlouchala, nevnímala naléhavý tón v mém hlase, nechtěla ho slyšet. Její obzor zaplňovala jediná vidina - fáta morgána v plínách.

„Já to takhle nechci, rozumíš?“ štěkl jsem. Asi už spolu nedokážeme mluvit normálně. „Už mě přestává bavit, že mi mezi dveřmi rozepínáš poklopec, jako by to bylo to jediné, proč mě doma ještě trpíš. Nikam spolu nechodíme. Jsme tady zalezlí jak krtci a pořád jen souložíme a souložíme a přitom to ani jednoho z nás nebaví!“

„Ještě tento měsíc,“ zaprosila, „naposledy.“

Milada

Měla jsem požádat Olgu, aby šla se mnou. Mohly bychom předstírat, že vybíráme nějaký dárek nebo že jsme navštívily sex shop jen tak z recese. Takhle jsem nenápadná jak kosmonaut na tenisových kurtech. Všichni na mě čumí.

„Hledáte něco konkrétního?“ zeptal se mladý prodavač. Být to můj syn, tak ho přerazím. Vlasy na růžovo, asi třicet kovových kroužků v obličeji a nehet na levém malíčku abnormálně dlouhý. Copak asi říká rodičům? Že si ten dráp pěstuje, aby si po nedělním obědě vyšťáral ze zubů zbytky pečeně? A oni mu na to skočí, protidrogová osvěta neosvěta? Až tak daleko sahá mateřská láska?

Ježiši, to by tak ještě chybělo, abych se rozbrečela mezi všemi těmi vibrátory a bičíky. „Můžu vám poradit?“ znovu zaútočil mladík.

„Ani ne,“ zrudla jsem. Měla jsem říct, že ano. Nechápu, proč se tak stydím. Děláme to přece všichni. A navíc ho s největší pravděpodobností už nikdy neuvidím. „No, možná bych si přece jen poradit nechala,“ špitla jsem. „Víte, jsem vdaná patnáct let a potřebuji něco na oživení vztahu.“ Připadalo mi, že se zvolna zavrtávám do šedozeleného linolea na podlaze.

Nabídl mi několik vibrátorů, od kaktusovitě ježatých po mechově měkké, sametové. Taky různé voňavé gely, kožený podvazkový pás, španělské mušky, sadu nejnovějších pornokazet, podprsenku bez košíčků a Venušiny kuličky. Vzala jsem všechno. Bylo toho tolik, že bych si sama mohla otevřít sex shop. Mohla bych, kdybych celý svůj nákup nevyhodila do prvního kontejneru, na který jsem narazila. Starou kozu holt novým kouskům nenaučíš. Škoda že to nemůžu říct Lubošovi. Před pěti lety bych mu všechno barvitě vylíčila a nasmáli bychom se. Teď už se nesmějeme. A sex je pro nás ta nejvážnější věc na světě.

Olga

Vlastně se vůbec nechci potápět, stejně jako jsem loni nechtěla skákat jamping, hrát bandyhokej a učit se šachy. Nejraději bych seděla doma s manželem u televize, chroupala brambůrky a popíjela levné krabicové víno. Ale to bych prvně nějakého manžela musela mít. A tak se potápím. A lovím. Ten muzikant nalevo je opravdu roztomilej, ale co s muzikantem. To bych si pomohla. Už žádného kumštýře, jedno ponaučení mi stačí nadosmrti.

Takže připadá v úvahu jedině plešoun z banky. Ostatní jsou buď moc mladí, nebo ženáči. Doufám, že v té bance nedělá někde u přepážky, musím to zjistit.

„Kdo nám předvede ponoření v bazénu?“ zeptal se trenér. Jasně že se hlásím. Co jiného mi zbývá, když chci na sebe upozornit? Za měsíc odjíždíme s potápěčským kurzem do Španělska, stálo mě to třicet tisíc, dokonce jsem prodala i náramek po mámě, tak aby z toho něco bylo. Čtyřicítka se kvapem blíží, Martinovi je patnáct a už

potřebuje víc moji peněženku než mě. Za pár let se osamostatní, odstěhuje a já nedokážu být sama.

„Výborně, Olgo,“ usmál se trenér. Je mladej, krásnej a ženatej. Ale stál by za hřích. Jenže já nehledám hřích, z toho už jsem vyrostla. Já hledám jistotu, klidně i nudnou, ale jistotu.

„Jaký to bylo?“ zeptal se Martin. Má mě za správňačku. Emancipovanou tvrďačku, která po rozvodu užívá život, místo aby doma fňukala do polštáře. Kdyby tak věděl.

„Bezva! Škoda, že jedeš posledních čtrnáct dnů v červnu na soustředění, mohli jsme jet do Španělska lovit mušle spolu,“ lžu mu. Kdepak mušle, já mám políčeno na jinší úlovek.

„Hmm,“ zasmušil se. Vím, že by letěl rád. Na dva poukazy bych však peníze stejně neschrastila a poslední, co potřebuju, je mít ho tam za zadkem. Jsem mizerná máma.

„Něco pro tebe mám,“ povídám, abych utišila svědomí, a vytahuju novou tenisovou raketu za osm tisíc, kterou jsem mu pořídila k narozeninám. Hrozně moc si ji přál. To jsem zvědavá, co mu za tři týdny k těm patnáctinám dám, když jsem s dárkem vyrukovala už teď. Nejspíš dort se svíčkama. Na víc asi mít nebudu. Vždyť to říkám, jsem mizerná máma.

Luboš

„Něco oslavujeme?“ podivil jsem se. Na stole plápolaly svíčky a celým bytem vonělo jídlo tak silně, že přehlušilo pach olejových barev a terpentýnu.

„Naopak,“ odpověděla Milada a rychle se odvrátila. Podlaha se mi zhoupla pod nohama. Chtělo se mi utéct, zbavit se zodpovědnosti za její žal.

„Kdys to dostala?“ pokusil jsem se o účast. Skřípalo to falešně. Nikdy jsem její pocity nedokázal tak úplně pochopit. A nikdy, opravdu ani jedenkrát mě nenapadlo, opustit ji a začít znovu. S jinou ženou. S ženou, která mi dá děti. Ale tomuhle Milada nevěří. Pro ni jsou děti smyslem života, aspoň to tvrdí od té doby, co zjistila, že je s největší pravděpodobností nebude mít. „Tak kdy?“ ptal jsem se znovu, i když mě odpověď příliš nezajímala. Vycítil jsem, že

Milada očekává, že budu dotírat, naléhat, vyzvídat. A tak jsem to dělal.

„Hned ráno. Nechtěla jsem tě v práci otravovat.“

„Mohla jsi mi zavolat.“

„A pomohlo by to?“ vzlykla. Nepomohlo. Já bych jí nepomohl. Vím to, ona to taky ví. A přesto se tváříme, že naše manželství funguje.

„Chci ještě jednou zkusit kliniku,“ řekla odhodlaně. Neptala se na můj názor, nevyžadovala souhlas. Automaticky předpokládala, že zase budu ochotně masturbovat do kalíšku. Samozřejmě, vždyť ve srovnání s tím, čím musí při umělém oplodnění procházet ona, je ten můj příspěvek pouhé nic. A co na tom, že jsme si loni slíbili, že to bylo naposled?

„Měli bychom se s tím konečně už smířit,“ zaskřehotal jsem. Je to zvláštní, jak pohnutí dokáže změnit lidský hlas až na hranici zvířecích zvuků. Když se jedná o naše nenarozené dítě, krákám, vřeštím, sípu, ale přirozeně promluvit nedokážu.

„Já se s tím nikdy nesmířím! Nikdy! Rozumíš?“ Už zase ječela. Nalila si plnou sklenici vína a na jeden zátah ji vypila. „Všude kolem mě jsou děti. Všichni mají děti. Musela bych oslepnout nebo raději rovnou zemřít, aby mě to přestalo bolet!“

„A co adopce?“ připomněl jsem jí jednu z možných variant, jak se nezbláznit. Věděl jsem, co odpoví. Ani já sám jsem nebyl nadšen představou, že budeme vychovávat kukaččí mládě.

„Jistě, adopce. Pokud jsi připravený na riziko, že nám v desíti letech bude krást z peněženky drobné a ve čtrnácti bude fetovat, tak proč ne.“

„Nemuselo by to tak být,“ namítl jsem nepřesvědčivě.

„Ale mohlo.“ Na začátku našeho úsilí jsem měl stejný názor jako ona. Vlastní je vlastní, krev není voda a podobné cancy. Když cizí dítě, tak jedině za předpokladu, že budu znát jeho biologické rodiče. Ovšem tuto možnost náš právní systém prakticky nepřipouští, takže nic. Vlastně něco ano. Příští měsíc na kliniku. Zase jedno rádoby naposledy.

„Pojď ke mně,“ zašeptal jsem, když zhasla lampičku na toaletním stolku. Byla otočená zády, ramena se jí mírně otřásala.

Začínala mi být protivná tím svým věčným smutkem. Člověk taky musí žít, radovat se, na něco se těšit. Ne jen stále doufat v nemožné. „Pojď,“ zkusil jsem to ještě jednou. Otočila se a položila si hlavu na mé rameno. Za pár sekund jsem cítil teplé vlhko. Kde se ty slzy v ní pořád berou?

Olga

„Tak co, jak to dopadlo?“ zašveholila jsem do sluchátka. Tolik jsem to Miladě přála. Taky trochu ze sobeckých důvodů. Je to moje sestra a já se cítím provinile. Mám dítě, ona ne. Nespravedlnost? Osud? Náhoda? Kdo ví. Stejně mám dojem, že si myslí, že by se o dítě postarala líp než já. A nejspíš má pravdu. Pro mě nikdy mateřství neznamenalo alfu omegu. Byly tu i jiné radosti. Kultura, bezcílné lenošení, sex, cestování. Ale nebyla by Milada stejná, kdyby otěhotněla napoprvé? Nedělila by svůj život mezi dítě, práci, Luboše? Nevychutnávala by plnými doušky každou příležitost, kdy dítě na pár hodin hlídá někdo jiný? Netěšila by se, až vyroste, až se postaví na vlastní nohy a nebude ji potřebovat čtyřiadvacet hodin denně?

„Neplač. Jednou to vyjde,“ zase jsem říkala ty nesmysly, kterým sama nevěřím. Ale co jí říct? Ať je ráda, že má chlapa, dost peněz a klid? A že se mateřství značně přeceňuje, že zase taková selanka to není?

„Máš dneska večer čas?“ kvikla.

„Jasně,“ zalhala jsem. Holt budu muset plešouna z banky přesunout na jindy. Dvojče je dvojče, i když dvojvaječné. Jsme propojené společným dětstvím, společnými prožitky, jsme spoutané dvaceti lety života, kdy jsme se od sebe téměř nehnuly.

„Ale kdyby se ti to nehodilo.“ dala mi ještě šanci couvnout. Nemohla jsem jí to udělat. Do háje s plešatcem.

„Nevyšiluj. Zastavím se pro tebe v sedm. Platí?“

Milada

Zatracený hormony! Ládují mě kdejakým sajrajtem a jediný efekt je, že zase nedopnu kalhoty. Luboš má pravdu. Měla bych se s tím smířit. Vyhodit prášky do koše a vrátit se k cigaretám. Když jsem

kouřila, nemívala jsem problémy s váhou. Zato Olga vypadá nádherně. Sluší jí to, stojí elegantně opřená mezi dveřmi, jako by pózovala fotografovi. Vypadáme vůbec jako sestry?

„Tak jdeme,“ popohání mě. Vždycky byla taková těkavá, neposedná. Odborník by asi řekl hyperaktivní. Já bývala klidnější. Teď jsem uzlíček nervů.

„Co ten tvůj nový objev?“ začínám konverzaci ve vinárně. Jsem egocentrická, sobecká. V současnosti mě vůbec nezajímá její poslední, předposlední nebo v pořadí šedesátý osmý objev. Chci mluvit jen o sobě. O své neschopnosti počít dítě. Chci se koupat v sebelítosti jak v očistné lázni, a toho jsem schopna jedině s Olgou. A Olga to chápe. Moji otázku odbyla třemi slovy a hned se ptá: „Takže zase klinika? Vzpomínáš, v jakém stavu jsi byla posledně?“

Abych nevzpomínala. Vajíčko se ujalo. Plných šest týdnů jsem byla těhotná. Bála jsem se smrkat, kýchat, tlačit na záchodě. Zoufale jsem si přála v sobě zárodek udržet, ale moje tělo se jej rozhodlo vypudit. Byla jsem bezmocná a zoufalá. Už jsem měla koupenou kolébku. Naložila jsem ji do auta, odvezla na chalupu a tam ji rozštípala. Nepomohlo to.

„Musím to ještě jednou zkusit. Víš, že neumím prohrávat.“

„Nebojíš se o Luboše?“

„O Luboše?“ zopakovala jsem manželovo jméno, jako bych si nemohla vzpomenout, o kom je řeč. „Co je s ním?“

„Mám dojem, že už toho má dost. Nechci, abys v té honbě za potomkem ztratila muže. Mohla bys nakonec zůstat sama s prázdnou náručí,“ odpověděla Olga. Jsme k sobě upřímné. Vždycky jsme byly. Nelžeme jedna druhé, nebalíme pravdu do lesklých papírků. Musím s Lubošem promluvit.

Olga

Telefon v jedenáct večer? Aby se tak Miladě něco stalo. „Neruším, Olgo?“ poznala jsem plešounův hlas, i když byl trochu zastřený vypitým alkoholem.

„Už jsem spala,“ jasně jsem dala najevo, že volá nevhod. Tak dobrá partie to zase není, aby mi v noci vyvolával. I když jezdí v mercedesu.

„Musel jsem tě slyšet. Těšil jsem se na dnešní setkání jak malý kluk a když jsi schůzku zrušila, opil jsem se,“ škytl.

„Můžeme se sejít třeba zítra,“ navrhla jsem.

„Zítra? Zítra začíná přesně za padesát minut. Jedu k tobě.“

„To ať tě ani nenapadá!“ vyjekla jsem. Plešoun neví, že existuje Martin a Martin neví, že existuje plešoun. A na tom nehodlám nic měnit.

„Chtěl bych se s tebou pomilovat.“

Zavěsila jsem. Proč já vždycky kápnu na magora?

Luboš

Začíná být nepříjemnou zvyklostí, že odemykám dveře vlast-ního bytu s podivnou směsicí strachu, trémy a nervozity. Ta tam je radost, s jakou jsem chodíval domů. Teď nikdy nevím, co mě za dveřmi čeká. Jestli to budou slzy, výčitky anebo jen hradba z mlčení a nepřístupnosti.

„Koupila jsem lístky do kina,“ zahalekala Milada. Bylo to jako vrátit se v čase. Bojím se uvěřit, že by zlá noční můra byla za námi. Tipuju to spíš na přechodné nalezení duševní harmonie a to už tu bylo nesčetněkrát. Přesto to nechci pokazit.

„Do kina? A na co?“ ptám se nenuceně. Žádný údiv, žádné překvapení, i když jsme v kině nebyli tři roky. Nechci ji popudit.

„Nech se překvapit,“ pravila rozverně a objala mě. V tu chvíli bych šel i na Tarzana.

„Je to docela fajn, takhle vypadnout z domu,“ řekla pak u večeře. Na okamžik mě napadlo, že je buď opilá, nebo zdrogovaná. Několik let už nebylo fajn vůbec nic. Trpěla na dovolené v Egyptě, trpěla v divadle na Drákulovi, trpěla nakoncertě Pavarottiho; proto jsme přestali chodit ven. A tak trpěla doma.

„Jak se má Olga?“ zeptal jsem se. Dával jsem dobrý pozor, aby můj hlas zněl neutrálně. Milada mě jednou v poměrně zběsilé hádce obvinila, že na její sestru žárlím. Ačkoliv jsem to velmi rázně popřel, v duchu připouštím, že na tom něco je. To Olze se totiž Milada svěřuje, k Olze se chodívá vyplakat. Cítím se ochuzen.

„Pořád nemůže najít chlapíka, se kterým by mohla žít,“ odpověděla Milada. Dřív bych okamžitě sekundoval, že každá

nemůže mít takové štěstí a že nejlepšího chlapa urvala stejně sam i pro sebe. Teď jsem si vtipkovat netroufl. Stiskl jsem jí ruku: „Mám tě rád.“

„Tak mi dej ještě šanci,“ využila mého rozpoložení. Nechtělo se mi uvěřit, že by byla tak rafinovaná. Připraví příjemný večer a když jsem naměkko, přitlačí mě ke zdi. „Prosím tě. Poslední šanci.“

„A když to nevyjde?“

„Tak půjdu k psychiatrovi, aby mě naučil s tou porážkou žít.“

Olga

Plešatec včera volal ještě dvakrát. Nakonec jsem vyvěsila telefon. Ráno mi poslal do práce omluvný fax. Asi ho ještě vezmu na milost. Taky záleží na tom, jak se vydaří první společný večer. Ještě jsem o tom moc nepřemýšlela. Ani nevím, co si vezmu na sebe. Bílé šortky jsem měla posledně v potápěčském kurzu, na květovanou sukni mi ráno kecla smetana. Ty modré bavlněné šaty jsou bezva, ale opticky mi zmenšují prsa skoro o dvě čísla, takže nejsou na rande právě nejvhodnější. Ach, jo. Chtěla bych vyhrát ve Sportce.

„Už dlouho jsem nezažil tak příjemný večer,“ toká plešoun. Myslím, že jsem se tentokrát zase přehmátla. Hloupé je, že v potápěčském kurzu žádný další vhodný kandidát není, to je jako bych nechala vyletět třicet tisíc komínem. Začínám mít pocit, že najít normálního chlapa je reálné asi jako potkat v městském parku kačera Donalda.

Mechanicky se na plešouna usmívám. Chápe to jako povzbuzení k dalším lichotkám. Moc v tom chodit neumí, to je evidentní. Ta jeho nedočkavost z něj dělá ukoptěnýho patolízala, ačkoliv má na sobě lněný oblek od Armaniho.

„Hned od prvního dne jsem tušil, že máme cosi společného. Nebezpečně mnoho společného,“ dodává tajemně. Zas jeden, co sází na souznění duší. To už je lepší i láska na první pohled nebo nechci se prozatím vázat. Chlapi by měli procházet povinným školením, jak sbalit ženskou aniž by ji přitom unudili do bezvědomí. Nechám si ten nápad patentovat. „Chtěl bych tě,“ drtí mi koleno. Bez mrknutí oka vyrovnává účet za patnáct stovek. Má prachy, to je výhoda. Nemyslím si ale, že by se chtěl o ně nějak zvlášť dělit. Chce si jen

zašoustat. S tou jeho holou palicí si moc vybírat nemůže. Taky bych mu mohla říkat lebkoun.

„Půjdeme?“ vleče mě ven. Za ruku. Jako ve třinácti. Ulice jsou naštěstí již liduprázdné. To by tak chybělo, aby se nám nějací pubertální výrostci pošklebovali.

Nemám hodinky, ale řekla bych, že může být tak ke druhé hodině po půlnoci. Míří k recepci hotelu. Táhne mě za sebou, abych si to náhodou nerozmyslela. Modlím se, ať mají plno.

Uff! Měli plno. Plešoun to nevzdává, mává na taxíka, chce, abych jela k němu domů. Pravou rukou mě pevně svírá, levou mi občas zajede do výstřihu. Docela se kymácí, vypili jsme sotva tři sedmičky vína, moc toho nevydrží. Líbá mě. Má tenké, chladné rty. Nedá se nic dělat, je to celé omyl, končím.

„Šla bych raději domů,“ navrhuji a okázale zívám.

„Myslel jsem, že strávíme noc spolu,“ odpovídá dotčeně. Zřejmě už do mě moc investoval. Jak času, tak peněz. Očekává za to protislužbu. Tak na to zapomeň, lebkoune.

„Nepočítala jsem, že se tak zdržím,“ hraju naivku, „syn by mohl mít o mě starost.“

„Ty máš syna?“ Zabralo to. Vždycky to zabere. Všichni couvají, když zjistí, že chci doplnit hnízdo. Zítra abych si zlomila nohu, jinak mi peníze za to Španělsko zpět nikdo nevrátí.

Milada

Luboš se teď šíleně snaží. Chodí dřív domů z práce a už dvakrát jsme spolu vyrazili na procházku do lesa. Naposledy jsme šli Mariánským údolím, potkávali všechny ty šťastné rodinky s dětmi, cítila jsem, jak mě Luboš pozoruje, co to se mnou udělá. Předvedla jsem mu trošku vnitřní vyrovnanosti, aby měl radost. Ani slza! Dokonce jsem pochválila dva tři psy, kteří občurávali trávník lemující asfaltku. Luboš se toho hned chytil a následující dva dny mi vysvětloval, že by nás pes stmelil, že by dodal našemu manželství vzrušení a novou jiskru. Nechci psa jako ubohou náhražku za dítě. Neřekla jsem mu to. Zatím ještě ne, i když mi běhal mráz po zádech z jeho slov o oživení a vzkříšení našeho vztahu. Děsí mě to, ačkoliv většinu toho vnímám podobně.

„Na kliniku se máme dostavit pozítří v devět ráno, vyhovuje ti to?“ zatelefonovala jsem mu do práce. Souhlasil okamžitě. Vím, že se k ochotě vybičovává z posledních sil. Vím, že ho nepohání ani tolik naděje na úspěšnost akce, jako je tomu u mě, ale spíš vidina konce, ať už to dopadne jakkoliv. Daroval mi posledních pár týdnů a pak už začneme žít normálně. Slíbila jsem to. Ale co je normálního na svazku dvou bezdětných lidí?

Majitel galerie mi dnes řekl, že moje tvorba začíná být přehnaně depresivní a že by uvítal, kdybych do budoucna dokázala malovat i něco jiného než temnotu. Kanálových mříží a oprýskaných zdí již prý bylo dost. Ani akt ženy schoulené do prenatální polohy v kaluži krve ho nenadchnul. Musím o tom popřemýšlet. Sama nevím, odkud přesně vyvěrá inspirace a do jaké míry ji člověk je schopen ovlivňovat vůlí. Fakt je, že v umění teď letí styl happy. Počet lidí, kteří si chtějí na zeď pověsit obraz oprátky na starodávné pouliční lampě v noční uličce, stále klesá. Co po mně ale chtějí? Mám ztvárnit detail nakousnuté hrušky máslovky se zadečkem lačné vosy?

Luboš

Držím ji za ruku. Má ji lepkavě upocenou. Bojí se. Ne bolesti, kvůli dítěti by si nechala pálit chodidla horkými uhlíky. Bojí se nezdaru. Taky se bojím. O ni.

„Škoda, že u toho nemůžeš být,“ říká. Ani nevím, jestli by si to skutečně přála nebo jestli mi chce jen udělat radost. Líbám ji do vlasů. Nahoře u pěšinky se potměšile třpytí pár stříbrných nitek. Každý další takový vlas jako by upozorňoval, že nám odjíždí poslední vlak. Sestřička si pro ni přišla. Milada se ještě ohlédla mezi dveřmi. Ten pohled už znám. Jsme na klinice počtvrté.

„Tentokrát si nebudu dělat žádné velké naděje,“ slibuje pak doma. „Budu koukat na telku, jíst ovoce, spát a namlouvat si, že ležím, protože mám chřipku.“ Nevím, co na to říct.

„Musíš ještě zpět do práce?“ ptá se. Podle tónu hlasu usuzuji, že si přeje, abych zůstal doma. Zůstávám tedy.

„Myslím, že žádná ženská, která otěhotní neúmyslně nebo nechtěně, si toho dítěte nemůže ani pořádně vážit,“ říká pojednou. Nelíbí se mi ty její sklony kritizovat všechny matky. Co může vědět

o mateřství? Ví všechno o touze, o vůli a trpělivosti, taky o smutku, ale o mateřství neví vlastně nic. Informace v televizi, knihách, od kamarádek jsou zkreslené. Abys rozuměl indiánovi, ujdi míli v jeho mokasínách, radí staré přísloví. Tolik bych si přál, aby dostala příležitost ty mokasíny vyzkoušet.

„Volá ti Olga,“ nesu jí přenosný telefon do postele. Poděkuje mi a posunkem naznačí, abych opustil místnost. Zvuk jejího hlasuje úplně jiný, než když mluví se mnou. Takový živější, dychtivější. Asi zase žárlím.

Mluvily spolu skoro půl hodiny. O čem, proboha? Vždyť my dva dokážeme prohodit stěží deset vět za celý večer. Najednou si nejsem jist, zda je to právě dítě, co našemu manželství chybí. Co když jsou problémy mnohem hlubší, než jsme si ochotni připustit?

Olga

To čekání v letištní hale je nekonečné. Skutečně nechápu, proč by člověk měl tvrdnout na letišti hodinu před odletem letadla. Byrokrati! Nechce se mi nikam cestovat..Nechce se mi potápět, soukat se do neoprenu a zase ven. Škoda, že za mě trenér nesehnal náhradu, jak slíbil. No, vlastně to tak úplně neslíbil, říkal, že se pokusí. A nevyšlo to. Teď tady sedím a lebkoun mě pozoruje zavilým pohledem. Ještě si s ním užiju!

Hotelové bungalovy jsou dvoulůžkové a nádherné. Mám ho nakonec sama pro sebe, protože jsme tady ženské jen tři a ty zbylé dvě jsou nerozlučné kamarádky.

Od rána předstírám bolest hlavy, abych nemusela šaškovat na moři s kyslíkovou bombou. Trenérovi je to jasné. Usmíval se, když jsem mu řekla, že s nimi nejdu, a pošeptal mi, ať se šetřím na večer. Včera v noci jsme se trošku pomuchlovali u hotelového bazénu, mám dojem, že nás plešoun zahlédl. Tahal se za mnou celý den jako smrad a po večeři naznačil, že mi už odpustil. Řekla jsem, že já jemu ne. Nafoukl se jak předstojná žláza prostatika.

A je to tady. Vyspala jsem se s trenérem. Opakovaně. Je mu sotva třicet a má tři děti. Jasná prázdninová epizodka. Do háje! Je fakt dobrej.

Milada

Ještě než mi lékařka sdělí výsledky, už vím, že se to tentokrát nepovedlo. Nechápu, jak je to možné, ale vím to.

„Bohužel, paní Bednářová,“ vzápětí potvrdí lékařka moji předtuchu. Tváří se přiměřeně sklesle, jako by na umělém oplodnění nějaké cizí ženské měla osobní zájem. Třeba vyšší prémie za každé donošené těhotenství nebo tak něco.

„Myslela jsem si, že to nevyjde,“ lžu, abych zakamuflovala zklamání.

„Snad příště,“ usmívá se optimisticky.

„Snad,“ souhlasím, i když vím, že už nebude žádné příště. Mám před sebou už jen dva tři roky úporné snahy klasickou metodou. A pak vyhodím teploměr a tabletky na podpoření plodnosti. Začne obyčejný život. Bez naděje. Na dítě budu příliš stará. Budeme se ještě vůbec milovat? Po tom všem? Loučím se s doktorkou a děkuju jí, i když vlastně sama nevím zač. Moje děloha je prázdná.

A pak, cestou domů, mě cosi napadá. Zprvu se ta myšlenka zdá být šílená, ale jak minuty běží, pomalu jí přivykám. Nakonec se mi zamlouvá.

„Luboši,“ vítám ho s rozpačitým úsměvem. Dává mi kytici růží, objímá mě, má radost. Špatně mě pochopil.

„Ne, vajíčko se neujalo,“ vysvětluju. Zkoumá, jestli jsem se náhodou už nezbláznila. Očekává zpožděnou reakci. Možná má strach, že se sesypu.

„Dostala jsem nápad,“ nedokážu zakrýt nadšení. „Asi se ti bude zdát trošku výstřední, ale myslím, že by to mohlo vyjít.“

„Povídej,“ vybídne mě pochybovačně.

„Ukradneme nějaké dítě v obchoďáku,“ pronáším s vážnou tváří. Luboš vykulí oči a zalapá po dechu.

„To byl vtip,“ směju se. Vyděšeně mě pozoruje. „Ne, nejsem šílená,“ ujišťuju ho. A pak ho seznámím se svým plánem. Nelíbí se mu. Tušila jsem to. Hlavní ale je, že ho zásadně neodmítl, slíbil, že o tom všem bude přemýšlet. Přemýšlej rychle, Lubošku! Chci to děťátko co nejdřív!

Olga

Posuvný pás přiváží zavazadla. Moje mezi nimi není. Aspoň prozatím ne. Za prosklenou tabulí stojí mladá žena, lehce při těle, kolem ní poskakují děti. Mám dojem, že vím, ke komu patří. Trenér už prošel kontrolou a míří k nim. Závidím a chce se mi brečet. Můj kufr stále nikde. Plešatec jde ke mně. „Stálo ti to za to?“ ušklíbl se a kývl směrem k objímající se rodince. Má pravdu, nestálo. Příštích pár týdnů se zase budu cítit mizerně. Konečně se objevil můj kufr. Odcházím z letiště co nejrychleji, venku si beru taxíka. Pryč, co nejrychleji pryč.

Prázdný byt. Martin se ze sportovního soustředění vrátí až zítra. Mám přesně dvacet šest hodin na to, abych se dala trochu do pořádku. Měla bych vyprat prádlo a usmažit řízky. Místo toho se dlouze sprchuju a jdu spát. Bojím se, že zestárnu sama, opuštěná, nemilovaná. Je mi hrozně smutno. Tak smutno, že mám chuť vytočit exmanželovo číslo. Neudělám to jen ze strachu, že by to mohla vzít jeho nová žena. Jeho mladinká žena.

Martin se vrátil opálený a zdá se, jako by za těch čtrnáct dní zase vyrostl. Už dávno je vyšší než já, ale teprve v poslední době skutečně dospívá v muže. Právě mu bylo patnáct, brzy se začne holit.

„Jak ses měl?“ ptám se.

„Dobrý,“ odpovídá stručně. Delší rozhovory spolu vedeme málokdy. Jako bychom se jeden před druhým ostýchali. Snad se to časem zase spraví.

„A ty ses měla jak?“

„Dobrý,“ směju se. Přála bych si vrátit čas. Když mu bylo pět, přísahal, že se ožení jedině se mnou. Tvrdil, že jsem ta nejlepší na světě. Chtěla bych to ještě párkrát slyšet. Nebo aspoň ještě jednou jedinkrát.

Luboš

Od úterka se Miladě vyhýbám. Bojím se, že bude chtít znát moje rozhodnutí. Její plán mi přijde příliš fantastický na to, aby se dal zrealizovat. Děsí mě, kam až je ochotná zajít ve své touze po dítěti. A zároveň ji za to samé obdivuji.

„Ještě nejdeš domů?“ nakoukla do kanceláře Zorka.

„Musím tady cosi dodělat,“ hraju si na nepostradatelného.

„Viktor šel už ve čtyři,“ naznačuje, že to s prací přeháním. Možná nás chce rozeštvat, napadá mě. Ale proč by to dělala? Zastydím se za svoji podezřívavost. Stárnu. A stává se ze mě paranoik.

„Mám ti udělat kafe?“ snaží se být milá. Uvědomuju si, že kolem dvacítky jsou milé skoro všechny. Postupem času se to mění k horšímu.

„Ne, už jsem měl tři. Klidně jdi domů.“

„A jedl jsi vůbec?“

„Ne, vlastně ještě ne. Máš teď něco v plánu?“ konečně se chytám. Potěšilo ji to. Vrtí hlavou a koketně špulí pusu. Je to sluníčko naší malé firmy.

„Tady jsem ještě nikdy nebyla,“ chválí výběr restaurace. Taky jsem ji mohl vzít jinam. Nevím, co mě to napadlo pozvat ji do podniku, kam jsme chodívali s Miladou. Že by nostalgie?

„Moc dobře tu vaří,“ říkám. Objednává si předkrm, maso na roštu bez přílohy a zeleninový salát. Bezmyšlenkovitě si dávám totéž. Číšník se potutelně usmívá. Lichotí mi to. Zjevně působíme jako milenecký pár. Naparuju se jak kohout, nevím, co to do mě vjelo. Občas chytím Zorku za ruku. Právě líčí svoje zážitky v autoškole. Všechno pro ni teprve začíná, všechno jí připadá nové a vzrušující. Pyšní se svým odmítavým postojem k manželství a konvencím. Časem ji to přejde. Ačkoliv je mi teprve dvaačtyřicet, připadám si vedle ní stoletý. Na okamžik si pohrávám s představou, že bych si ji vybral pro Miladin plán. První fáze by mohla být víc než příjemná. Druhá by s největší pravděpodobností nevyšla. A Miladě by to zlomilo srdce.

„Miluješ ještě svoji ženu?“ ptá se vyzývavě.

Miluji ještě svoji ženu? - ptám se sám sebe. Cit, který k ní chovám, je těžko definovatelný. Směsice soucitu, přátelství, spojenectví. Možná je právě tohle pravá láska.

„Mám svoji ženu moc rád,“ odpovídám. Najednou jsem pevně rozhodnut zrealizovat Miladin nápad. Uvědomuji si, že jí to dlužím.

„Zavezu tě domů,“ říkám Zorce. Její zklamání je očividné.

Milada

„Ideální by byla nějaká ne moc zkažená prostitutka,“ vysvětluju. Probírala jsem to v duchu ze všech stran několik dnů. Všechno mám promyšlené do nejmenších detailů. Výběr té ženské budu muset svěřit Lubošovi. „Na účtu máme skoro osm set tisíc, to by mělo stačit. Pokud ne, prodáme chalupu.“

„Ty by ses vzdala chalupy? Vždyť jsi tam chtěla ve stáří bydlet,“ namítá Luboš udiveně. Copak to nechápe? Vzdala bych se všeho. Tohohle bytu, svého auta, darovala bych ledvinu, nechala bych si uříznout pravou ruku a do smrti už nenamalovala jediný obraz. Jen když budu mít dítě. Jeho dítě! Bude to jako by bylo vlastní! Po patnácti letech manželství už stejně není tak úplně jasné, kde končím já a kde začíná on. Jsme srostlí, prolínáme se jeden druhým, naše myšlenky a touhy se mísí, vzpomínky se překrývají.

„Chalupa není důležitá,“ mávám ledabyle rukou. „Důležité je, aby ta holka necukla. Musíme si to nějak pojistit.“

„Část peněz když otěhotní, a zbytek, až když mě uvede v rodném listu jako otce.“ Luboš začíná skvěle spolupracovat. Ale tohleto je zatím teorie. Bude na něm, aby přemluvil nějakou lehkou holku, udělal jí dítě a pohlídal, aby se dítěte co nejdřív zřekla ve prospěch otce. A pak ho adoptuju já. A budeme žít jako rodina. Šťastně až do smrti. Pokud nás ovšem nezavřou. Obávám se, že kupovat si dítě, byť vlastní, by v této praštěné zemi mohli považovat za zločin.

„Vyjde to, neboj se,“ hladí mě Luboš. Jsem tak ráda, že ho mám.

Olga

„Tak povídej, jenom záříš!“ vyzvídám. Mám dojem, že usly- ším dobrou zprávu.

„Nepovedlo se to,“ odpovídá Milada docela klidně. „Už jsem to vzdala. Definitivně.“ Překvapuje mě. Tohle se jí vůbec nepodobá. Čekala bych slzy a zoufalství. Tázavě na ni pohlížím a ona odpovídá. Rozumíme si i beze slov, to je největší dar dvojčat.

„Myslela jsem na to, co jsi mi minule říkala o Lubošovi. Měla jsi pravdu. Hrozně tím vším trpí,“ říká.

„Mluvili jste o tom?“

„Tak trochu. A taky o spoustě jiných věcí. On si myslí, že jsem se změnila. Chtěla bych mu vrátit tu starou Miladu, na kterou byl zvyklý.“

„Myslím, že jsi na nejlepší cestě,“ usmívám se. Mám radost. Už jsem se o ségru vážně bála. Zdá se, že se konečně chytla, že se smířila se svým údělem, že si začala vážit toho, co má.

„A co ty a tvůj objev?“ ptá si Milada.

„Je to debil,“ stručně charakterizuju plešouna. „Víš, co se říká. Ve čtyřiceti máš větší pravděpodobnost, že tě odpráskne terorista, než že se vdáš.“

„Ještě nám není čtyřicet!“

„Brzo bude.“

„A co chceš dělat teď?“

„Zvažuju motorové létání a jízdu na koni. Ještě jsem se nerozhodla.“

„Ty seš blázen!“ směje se Milada. Kolik je to roků, kdy jsem ji viděla takhle se smát? Co se to s ní děje? Jak to, že pět let tvrdí, že to čekání ji zabíjí, a přesto doufá dál, a teď klidně ze dne na den všechno s úsměvem vzdá?

„Ty někoho máš?“ napadá mě jediný důvod takové proměny.

„Jo, Luboše.“

„Tak to nemyslím.“

„Já vím,“ pořád se usmívá. „Víš, že na to nejsem. Kdyby chyba byla v Lubošovi, neváhala bych ani chvíli a opatřila si dítě jinde. Ale takhle? Co bych ze zahýbání měla?“

„Sex.“

„Sexu jsem měla těch posledních pět let víc, než mnozí za celej život. Je to pro mě povinnost. A už mě to stejně skoro vůbec nebaví.“

„Kéž by to i mě přestalo bavit,“ zasnila jsem se. „V tom Španělsku jsem opět neodolala, znáš mě.“

„Znám. Byl aspoň plnoletej?“

„Tentokrát ano. Ale taky ženatej a otec tří dětí,“ vyjelo mi z úst. Jak jsem mohla zapomenout, že slovo děti se před Miladou nevyslovuje, pokud to není nezbytně nutné? Jak jen můžu být tak neomalená, necitlivá? „Promiň,“ cítím, jak rudnu ke kořínkům vlasů.

„To nic. Je na čase žít normálně,“ říká Milada. Určitě mi něco tají, teď už to vím nabeton.

Luboš

Vůbec nedokážu pochopit, jak jsem něco takového mohl slíbit. Ještěže Viktor skočil na tu blbou historku o přepracovanosti a potřebě se odreagovat. Hrál si na světáka, pohotově vysypal z rukávu nejmíň pět adres bordelů, ale už když platil taxikáři, bylo vidět, že sám v podobném podniku taky ještě nikdy nebyl.

Je tady tma a dost vedro. Holky jsou nahoře bez, ale jinak nic moc. To Zorka je mnohem, mnohem hezčí. Ale nejsem tady za zábavou.

Chlápek v křiklavě fialovém saku nám přináší láhev levného sektu a katalog s fotografiemi. Připadám si jako ve filmu. Listuji. Zdá se mi, že na fotkách jsou jiné dívky, než co krouží kolem. Možná je jen fotil velmi schopný fotograf. Viktor do sebe klopí třetí skleničku a dělá obhroublé fóry. Asi z nervozity.

Nakonec se rozhoduji pro drobnou blondýnku. Zdá se mi nejvíc podobná Miladě. Chlápek ve fialovém saku mi pochválil vkus. Sabrina prý jde nejvíc na dračku. „Budete si na ni muset ještě tak dvacet minut počkat, právě je nahoře,“ dodává ještě. Představa, že bych měl jít do ženské tak bezprostředně po někom jiném, mi přijde nechutná. Jako nosit použité spodní prádlo.

Viktor odchází s vysokou rusovláskou, která vypadá, že ho spolkne zaživa. Ještě na schodech se na mě otáčí a zvedá palec, aby ukázal, že ta holka je třída. Uvidíme, s jakou se vrátí. Objednávám si dvojitou vodku.

Sabrina přichází. Zajímalo by mě, proč si ty holky vybírají tak pitomý jména. Možná se v civilu jmenuje docela obyčejně. Třeba Anička.

„Ahoj,“ podává mi ruku a olizuje si horní ret. To gesto má být asi smyslné, ale mě připadá příliš vulgární. Potřeboval bych

inteligentní, vzdělanou a cudnou prostitutku. Taková se ještě zřejmě nenarodila a tak následuji po schodech ordinérní blondýnku a snažím se nevnímat, jak vyšpuluje zadek, vrtí s ním a kroutí. Je to, jako by měla něco s kyčlema.

„Tak co si budeš přát, srdíčko?“ ptá se, rádoby roztomile, jen co za námi zaklapnou dveře.

Zvedá se mi žaludek. Asi jsem moc pil. Anebo jsem příliš choulostivý na to, abych ulehl na prostěradlo, kde už ležel někdo přede mnou. Možná jich bylo hned několik. Historky o tom, že po každém číslu se pokoj uklízí, se mi jeví poněkud nadnesené. Tady to asi jde jak na běžícím pásu.

„Tak co je s tebou, srdíčko?“ sahá mi do rozkroku, jako by kontrolovala, zda ho tam vůbec mám. Podezřívám ji, že ve volných dnech slzí nad filmy pro pamětníky. Odkud by jinak vzala to srdíčkol

„Já mám takové zvláštní přání,“ říkám.

„Bez gumy to nedělám,“ odpovídá pohotově.

To by mi dnes ani tak nevadilo. Prvně si ji musím stejně oťukat, vzbudit její důvěru. Nemůžu na ni hned vybalit, že jí dám tři čtvrtě milionu, když pro mě donosí dítě.

„Čas letí,“ popohání mě. Natahuje z pusy žvýkačku a pak ji šikovně jazykem souká zpátky jako špagetu. „Měli bychom si aspoň něco objednat.“

Ve výběru alkoholu jí nechávám volnou ruku. Během několika málo minut ležím v košili a trenýrkách na posteli a piju další sekt. Hlava se mi začíná motat.

„Dal bych ti pořádně vydělat,“ blekotám. Rozepíná mi košili a olizuje mi hrudník. Na nějakou konverzaci není zvědavá. Chce si svých pár stovek vydělat co nejrychleji. Teprve teď si všímám, že není právě nejmladší. Hádám, že třicítku už oslavila, takže nesplňuje ani základní kritéria, která jsem si určil pro výběr náhradní matky, ale je mi to jedno. Začíná mi být jedno úplně všechno. Nechávám se unést prostředím, vypitým alkoholem, novým zážitkem.

Milada mě čeká v předsíni. „Tak co?“ ptá se. Připadá mi to celé příšerně perverzní. Ví, že jsem byl za kurvama, a nevadí jí to. Ani špetka žárlivosti, ani stín pochybností, zda neriskuje, že mi to zachutná a ji už nebudu chtít. Mám dojem, že by ji ani příliš

netrápilo, kdybych o ni jako o ženu ztratil zájem. Ona mě vlastně taky už nechce. Spáváme spolu tak nějak pracovně. Bez vášně. Snažíme se plodit a děláme to zodpovědně. Kdyby bylo dítě, už by o mě nejspíš nestála vůbec.

„Na dítě jsem se nezeptal. Předpokládám, že tě zajímá jedině tohle,“ jsem na ni protivný. Sám si připadám jako děvka. Moje žena ji ze mě udělala.

„To nevadí, tak příště,“ natáhne ruku, jako by mě chtěla stisknout nebo pohladit, ale pak ji nechá volně spadnout podél těla. Velmi smutné gesto. Až tragické. Ubližuju jí. Ubližujeme si navzájem.

Milada

Netušila jsem, že to bude tak těžké. Luboš se vrátil až k ránu. Celou noc jsem si představovala, jakto dělá s jinou ženskou, a bylo mi na nic. Tisíckrát jsem si mohla namlouvat, že to není zahýbání, že jsem to po něm sama chtěla, přesto ho za to nenávidím. Když přišel, voněl jakýmsi sladkým parfémem. Najednou jsem se ho štítila i dotknout. A všechno bylo zbytečné. Ani se nepokusil té holky zeptat. Prostě si to užil. Chlapi jsou prasata. Všichni do jednoho.

Teď si tady klidně spí. Chrápe nahlas. Mám dojem, že bych ho dokázala zabít. Prvně jeho a pak sebe. Taky řešení. Šílím ze žárlivosti. A to jsme teprve na začátku.

„Tak jaký to bylo?“ nedokážu si u snídaně odpustit jízlivost. Chovám se jako hyena. Vůbec jsem neusnula, oči mám opuchlé od pláče. Bojím se, že si toho všimne.

„Už tam nepůjdu,“ odpovídá Luboš a soustředěně si maže veku medem. Na malinký okamžik se mi ulevilo. Byl to takový letmý záblesk štěstí. A pak přišel stejně prudký pocit zklamání. Ten už nevymizel. „Chceš to vzdát?“ slyším se říkat.

„Ne, asi ne,“ odpovídá Luboš. Opět úleva a opět rozladění. Tak co po něm vlastně chci? Aby mi byl věrný, nebo aby mi opatřil dítě?

„Tu holku nemůžeme hledat ve veřejném domě. Má pasáka, je pod dohledem. To by nevyšlo.“ Pomyšlení, že by matka mého

dítěte měla být pouliční šlapka, mi sice nahání hrůzu, ale nahlas nic neříkám. Čekám, s čím přijde Luboš.

„Musí to být holka z ulice, možná na inzerát. Nebo vyléčená narkomanka bez domova. Ještě přesně nevím.“

Současná situace je mu nepříjemná, stejně jako mně. Teď mám poslední příležitost obejmout ho a celý plán zrušit. Máme se rádi, cítím to. Tak proč bychom nemohli žít jeden pro druhého? Jako v prvních deseti letech našeho manželství?

„Mám trochu strach, kam se to řítíme,“ povzdechl Luboš a upřeně se mi zadíval do obličeje. Ví na co myslím. „Nejsem si jistý, jestli děláme dobře,“ dodává ještě.

„Děláme dobře.“ definitivně uzavírám zadní vrátka.

Olga

V noci se mi zdálo o trenérovi. Byl to velmi živý sen. Probrala jsem se a šátrala po polštáři. Hledala jsem jeho vlasy, ramena. Až chlad prázdného povlečení sousední postele mě pořádně probudil. Rozbrečela jsem se. Co to s těmi lidmi je? Copak si nedokážou být věrní? Proč trenér zahýbá své ženě? A proč Karel zahýbal mně? Po třináctiletém manželství se sbalil a odstěhoval. Přišla jsem z práce do poloprázdného bytu a na stole vzkaz. Čtyři řádky, podpis. Za víc jsem mu už nestála. A máma nestála tátovi ani za to, aby nějaký čas po její smrti truchlil. Vypadal, jako kdyby se mu tím, že zemřela, ulevilo. A ta jeho Valerie! O šestnáct let mladší, zmalovaná a od prvního pohledu mrcha. Máma se musí v hrobě obracet! Taky se obracím. Zatím jen na posteli. Z boku na bok. Nemůžu spát. Bulím a nejde to zastavit. Nos už mám tak ucpaný, že v leže nedokážu dýchat. Sedám si a rozsvěcím lampičku. Jsou čtyři hodiny ráno. Je mi divně od žaludku. Vstávám, jdu do koupelny a stříkám si na obličej proudy studené vody. Není to o nic lepší, jen je mi navíc ještě zima. Myslím na ségru. Nějak se nám ten život nevyvedl, ani jedné. Ona nemá dítě, já zase chlapa. Opuštěné jsme obě stejně a přitom každá jinak. A oběma nám už z toho hrabe.

„Olgo, vaše výsledky za minulé období neodpovídají vašim schopnostem,“ řekl mi šéf na ranní poradě. Přede všemi. Osm párů očí se na mne pojednou upíralo, předstírala jsem, že je mi to jedno a

při tom hypnotizovala popelník z hutního skla plný cigaretových špačků. Oční bělmo jsem měla ještě zarudlé z nevyspání a pláče. Halenku jsem si ráno nestihla vyžehlit. „Co čumíte?!“ chtělo se mi zakřičet. Díkybohu, zůstalo pouze u chtění. Mlčela jsem.

„Tak copak nám k tomu řeknete?“ vybídl mě šéf jízlivě. A co bych na to asi tak mohla říct? Ano, má pravdu. Poslední dva měsíce se mi nepodařilo uzavřít ani zdaleka tolik objednávek jako obvykle, ačkoliv jsou to ty nejpříznivější měsíce v roku. Jak začne léto, lidé žaluzie a pergoly kupují. Zřejmě však od někoho jiného než ode mě. A přitom jsem se neflákala. Objížděla jsem s těmi pitomými vzorníky kdejakou firmu, stavební společnost i hotely a penziony. Zdá se, že potřebuju změnu. Ale výpověď si teď nemůžu dovolit, tak klopím zraky a špitám jak malé dítě, že se polepším.

„To bych vám radil. Znáte pravidla. Další dva měsíce pod limitem a máte padáka.“ Jako bych ho už měla, napadá mě.

Připadám si jako outsider. Moje dvojče je úspěšná malířka a já neúspěšný prodejce okenních žaluzií, lituju se. A slzy mi zvolna stékají po tvářích. Kolegové němě zírají. Sama se tomu pláči divím. Vždyť já nebrečela ani na pohřbu vlastní mámy!

Jsem zralá na psychiatra.

„Milado, všechno jsem zpackala,“ kňourám večer do telefonu. Plačtivá nálada ne a ne mě opustit. Jako bych to ani nebyla já.

„Co blbneš? Máš prostě jen smůlu. Za čas se to zase obrátí,“ utěšuje mě. Jsem šťastná, že mám stejně starou sestru. Bez ní by byl život mnohem těžší.

„Nepotřebuješ peníze?“ ptá se starostlivě. Od mého rozvodu mi je vnucuje neustále. Nechápe, jak můžu s tím, co vydělám, vyjít. Někdy to nechápu ani já sama.

„Zatím ne, ale kdyby bylo nejhůř, ozvu se,“ odpovídám a je mi o něco líp. Asi jsem jen unavená.

Ne, to nemůže být obyčejná únava, napadá mě v noci. Probouzím se celá zpocená a těžko se mi dýchá. Najednou mám strach, že jsem vážně nemocná a brzo umřu. A Martin zůstane sám. Kdepak, Martina by si vzala k sobě Milada, uvažuju. Měl by se tam líp než u mě a ona by tak aspoň vyplnila prázdné místo v rodině. Možná bych všem svojí smrtí nakonec prospěla, popotahuju už zase.

A pak zvracím, počítám a ještě jednou počítám. To přece není možné! Antikoncepci beru poctivě, nemůžu mít takovou smůlu. Hrůza mi studenými prsty drtí prázdný žaludek. Nejvíc by to ublížilo Miladě, a to je na tom nejděsivější.

Luboš

Připadám si jako uchyl. Obcházím tady tři čtvrtě hodiny, zpovzdálí ty holky pozoruju a všechno mi připadá čím dál tím absurdnější. Kdyby mi někdo před pár týdny řekl, že na stará kolena začnu balit šlapky, vysmál bych se mu. Teď mi do smíchu zrovna není.

„Mohl bych se vás na něco zeptat?“ osměluju se a oslovuji jednu z dívek. Má příšerné kraťasy, takřka bez nohaviček a ještě příšernější lakové lodičky, ale jinak je docela hezká. Rozhlédne se, jako by nevěřila, že otázka patří jí. „Co chceš?“ pronese otráveně.

Přecházím rovněž k tykání a v skrytu duše doufám, že tak bude komunikace snazší. „Máš pasáka?“ vyhrknu nakonec

„Co je ti po tom, vole?“ ušklíbne se. „Seš snad polda?“ Odcházím.

„Za pětikilo ti ho vykouřím!“ volá na mě. Vracím se. „Měl bych jiný návrh.“

„Povídej, brouku.“

„Dal bych ti slušně vydělat.“

„Kolik?“ zaujal jsem ji.

„Tak půl až tři čtvrtě milionu,“ povídám klidně.

„Jestli chceš někoho oddělat, tak s tím já nechci mít nic společnýho!“

Je groteskní, že nepotřebuji někoho oddělat, nýbrž naopak udělat, ale nemohu to na ni vychrlit rovnou na ulici, jen tak z čisté vody. „Nezajdeme někam na panáka a na něco k jídlu?“ navrhuji.

„Ale cáluješ i čas. Beru talíř na hodinu.“

Leda ve snu, pochybuju v duchu. Nahlas s tisícovkou souhlasím. Co mi taky zbývá.

„Tak už to vybal, vo co de?“ je trochu nedočkavá. Vidina obrovské sumy peněz se vznáší ve vzduchu a nenechává ji klidnou. A tak jsem to tedy vybalil.

„Polib si prdel, kreténe!“ zaječela. „Myslíš, že bych kšeftovala se svým děckem?“

„Vím, že jsem ti to slíbil, ale je to celé nesmysl. Ty šlapky prodávají tělo, ale dítě ti žádná neprodá. Nejsou to zrůdy, jsou to normální holky,“ řekl jsem doma Miladě. Okamžitě se jí začala třást brada. Věděl jsem, co to znamená.

„Musíš mě pochopit,“ přitiskl jsem si její obličej na hrudník. Od jisté doby už nedokážu nečinně přihlížet, když pláče.

„Ty musíš pochopit mě. Nechci čekat tři roky na nějakého polodementního kluka z kojeňáku. Chci normální dítě. Chci, aby bylo po tobě, mělo tvůj úsměv, tvoje ruce nebo tvoje oči. Chci, aby nám známí říkali, že je to celej tatínek a takový ty kecy, co se otcům říkají.“

„Obávám se, že to nejde.“

„Víš, kolik existuje prostitutek, které běžně odkládají svoje děti?“ vzlykla.

Nezeptal jsem se kolik. Taky jsem ten dokument v televizi viděl. Má pravdu. Jsou takové. Ale kde je hledat? Jak kápnout na tu pravou? „To mám podle tebe jako oslovovat děvky na ulici jednu po druhé, celé noci, dokud nějaká nekývne? Na to nemám žaludek ani nervy.“

„A kdybych ti ji našla já?“ zeptala se.

„Jak bys to, prosím tě, chtěla dělat?“

„To nech na mně,“ odvětila odhodlaně. Bylo to lákavé, nechat to na ní. Ale co bych to probůh byl za chlapa? Zbavit se břemene a nechat ženu, aby ho vlekla sama? „Kdepak,“ řekl jsem. „Nějak to udělám. To je moje starost.“

Ani si nepamatuju, kdy naposledy se na mě tak hezky usmála.

Olga

Těhotenský test potvrdil moje podezření. Zkurvenej život, vzlykala jsem. Náhoda mě odzbrojila a zahnala do kouta. Kdybych aspoň dokázala udělat dobrej skutek a donosit to dítě pro Miladu, ale to já nemůžu. Vždycky by bylo moje. Nemohla bych se ho vzdát a dívat se, jak vyrůstá u ségry a říká jí mami. Moc by to bolelo.

Na druhou stranu, nechat si ho taky nemůžu. Nemám muže, nemám peníze, trenér by radostným překvapením nad levobočkem zrovna nejuchal. Dítka už má tři, se svou ženou. Není to lehké rozhodnutí. A přestože vím, čím vším prošla Milada, aby otěhotněla, přestože vím, že interrupce je v podstatě svinstvo, musím to udělat.

Milada

Začínám mít dojem, že se mi všichni vzdalují. Všichni důležití lidé mého života. Prvně táta, pak Luboš a teď dokonce i Olga. Předevčírem jsem ji pozvala k nám na večeři. Odmítla. Včera jsem se za ní zastavila v práci, tvrdila, že strašně spěchá.

Třeba opravdu spěchala. Ale proč mi doteď nezavolala? Je to jako by se mi vyhýbala. Normálně si přece telefonujeme skoro každý den. Mám obavu, jestli náhodou nevytušila, že před ní něco tajím, a nedotklo si jí to. Vždycky jsme si všechno říkaly. To Luboš trval na té pitomé podmínce, že nesmím o našem plánu nikomu povědět, ani Olze ne. Slíbila jsem mu to. Asi to byla chyba. Zavolám jí a pokusím se to vysvětlit.

„Olgo, děje se něco?“ zdá se mi, že brečela.

„Ne, nic,“ škytla. „Všechno je v pořádku.“

„Mě neoklameš, jedu k tobě,“ pokládám sluchátko. Tak rázně, že opětovně vyskakuje z vidlice. Pomalu se uklidňuju. Ať se děje, co se děje, musíme si to s Olgou vyříkat. Nesnesla bych, kdyby se náš vztah pokazil. Na to ji mám příliš ráda.

Zvoním u jejích dveří, láhev dobré whisky pod paží. Otevírá Martin. Už si ode mě nenechá dát pusu, je to velkej kluk. Podávám mu čokoládu a cítím se trapně. Měla jsem mu koupit něco rozumnějšího, třeba. Vlastně mě vůbec nenapadá, co se kupuje patnáctiletým výrostkům.

„Já vím, že jsi skoro dospělej,“ omluvně se usmívám, „ale když mě nic jinýho nenapadlo, co ti donést.“

„Čokoláda je fajn, díky,“ ošívá se. Myslím, že by tenhle rozhovor měl rád co nejdřív za sebou. Podávám mu stokorunu, jako bych si chtěla koupit jeho odpuštění: „Tumáš. na lístky do kina.“

Přichází Olga. Je oteklá a bledá. Beze slova mě objímá. Martin nechápavě zavrtí hlavou a odchází z bytu. Vzpomínám, jak

jsem ho na naší chalupě nechala malovat na prosklené tabule verandy. Zdá se mi, že to bylo nedávno, a přitom je to takových sedm osm let. Ty obrázky tam ještě jsou, ale s Martinem už mají pramálo společného. Sedmiletý a patnáctiletý synovec jako by byli dva rozdílní lidé. Vnímala bych to podobně, kdyby šlo o moje dítě?

„Pojď dál,“ ze zamyšlení mě vytrhne Olga. Něco s ní je, to je bez debat. Mám o ni strach, takhle mizerně nevypadala, ani když od ní odešel Karel.

„Na, otevři to,“ podávám jí láhev. Už dlouho jsem nepila tvrdý alkohol. Chtěla jsem mít organismus pročištěný od škodlivých látek, aby se v něm cítilo moje dítě dobře. Utopie. Kdoví, čím vším bude mít zamořené tělo prostitutka, kterou shání Luboš. A kdoví, jestli ji vůbec sežene.

Olga donesla skleničky. „Na lepší zítřky,“ pozvedám sklenku a házím ji do sebe. Olga váhá a pak se taky napije. Otřepe se.

„Co je? Tuhle značku máš přece ráda,“ nechápu. Zvedá se a odbíhá na záchod. Slyším, jak zvrací. Okamžitě mě napadá vysvětlení, jsem přece ženská. Zdráhám se tomu uvěřit.

„Jo, teď to víš. Jsem těhotná,“ vrací se Olga. Odnáším její skleničku: „Proč jsi mi nic neřekla? Neměla jsi to pít, miminku to škodí,“ snažím se být klidná. Snažím se nezávidět. A nebrečet. Nic z toho se mi nedaří ani trochu.

„Nenechám si ho,“ říká Olga tvrdě.

„Jak nenecháš?“ ječím. „Musíš si ho nechat! Pomůžu ti. Dám ti peníze, budu se o něho starat, můžeš se k nám nastěhovat nebo koupíme něco většího,“ plánuju.

„Ne, to nejde. Vím, že mě za to budeš proklínat. Vím, že je to nespravedlivé, ale já jdu na potrat. Neměla ses to dozvědět. Mrzí mě to.“

„Olgo, prosím tě, nedělej to!“ ani jsem si neuvědomila, že spínám ruce a třu dlaně o sebe. Žadoním, jak malé dítě.

„Odpusť,“ vrtí hlavou Olga a pije whisky z láhve, aby mi ukázala, že je její rozhodnutí nezvratné.

„Už tě nechci nikdy vidět! Nenávidím tě! Nenávidím!“ řvu na ni hystericky. Jak mi to mohla udělat? Pomohla bych jí, postarala bych se. Dveře za mnou třískly. Olga je otevírá a něco na mě volá.

Sestupuji po schodech a její křik nevnímám. Zranila mě na nejcitlivějším místě. Můj svět se hroutí, poslední jistoty se boří. Pocit osamění a prázdnoty mě zalehne jako lavina. Dusím se. Pot mi vyskakuje na čele a stéká po obličeji. Nebo že by to byly už zase slzy?

Luboš

Milada už druhý den leží v posteli. Nejí a nemluví. Nemluví dokonce ani s Olgou, která stále telefonuje. Milada bez jediného slova pokaždé zavěsí sluchátko. A já jsem pro ni míň než vzduch. Dávám jí ještě jeden den. Pokud se nevzpamatuje, odvezu ji k lékaři. Obávám se, že je to nervové zhroucení, i když já bych tipoval, že takové zhroucení probíhá docela jinak. Dynamičtěji. Zhroucení lidé v mých představách leží na zemi a ne v posteli, svíjejí se a kroutí. Možná též vydávají neartikulované zvuky. V těžších případech by mohli mít krvavé bělmo a pěnu u úst. Nic z toho Milada nemá ani nedělá a přesto se moje podezření na nervový kolaps zvyšuje.

Beru její dlaně do svých. Nebrání se tomu, ani mi je na oplátku netiskne. Nevyvíjí žádnou aktivitu. Dívá se kamsi skrze můj obličej. Vybavuji si naši poslední pěknou dovolenou. Nevím, proč mi přichází na mysl něco tak odlišného od současné situace. Možná je to zoufalým přáním, aby se čas vrátil a zastavil tehdy v Maroku. Začali jsme tam poprvé vážně plánovat děti. Milada chtěla nejvýš jedno dvě, já aspoň tři. Teď bych dal život za to, aby měla to jedno.

„Jestli se nevzpamatuješ, končím s tím naším experimen-tem,“ vydírám ji. Ani se nepohnula, nemrkla. Možná můj hlas k její narušené mysli nedoléhá. Co když už taková zůstane?

„Slyšíš? Buďto se vzchopíš, nebo se na všechno vykašlu.“ Nic.

„Jestli nemáš sílu na to, aby ses sebrala, jak chceš mít sílu dělat mému nemanželskému dítěti matku?!“ třesu s ní.

„Škoda, že ses s Olgou nevyspal ty,“ říká bezbarvým hlasem.

S Olgou? Já? A proč, proboha?

„Donutili bychom ji, aby byla rozumná.“ Podezření, že zešílela, se pomalu mění v jistotu.

„Olga je těhotná!“ křičí Milada. „A to dítě nechce! Dá ho pryč!“ Najednou její slova dávají smysl. „Nejradši bych umřela,“ slyším, když zavírám dveře. Tuším, jak jí pomoci.

„Co vopruzuješ? Ještě mi chceš udělat děcko?!“ poznala mě okamžitě. Zase má na sobě ty nemožné kraťasy z džínoviny a ostře růžové lodičky.

„Jak se jmenuješ?“ ignoruji její nevraživost.

„Ingrid,“ říká pyšně. Asi jí dalo pěknou fušku, než vybrala jméno, které podle ní zní dost nóbl.

„Tak Ingrid, podívej, mám tady deset tisíc. Když mi seženeš bílou holku, která bude ochotná mít se mnou dítě a nechá mi ho, dám ti mnohem víc. Tady máš číslo mobilu, zavolej kdykoliv,“ vychrlil jsem naučenou repliku a odpočítal jí pět tisícovek, tak jak jsem to vídal v televizi. „Zbytek, když mě s ní seznámíš. A dalších deset, když se s ní dohodnu.“ Shrábla bankovky: „Zavolám brzo.“

Když jsem se vrátil, Milada spala. Sedl jsem si tiše na kraj postele, ani jsem nerozsvěcel. Slyšel jsem, jak oddechuje. V šeru vypadala mnohem mladší, než ve skutečnosti je. Políbil jsem ji. Zavrněla a cosi zamumlala.

„Je to zařízené,“ zašeptal jsem.

„Co je zařízené?“ bleskově se probrala.

„Mám tu holku,“ řekl jsem pevně. Doufal jsem, že zas tak moc daleko od pravdy nejsem. „Na víc se neptej.“ Chtěla se ptát. Měla tisíce otázek na jazyku. Stiskla rty a poslušně kývala: „Dobře, žádné otázky.“

Už v tu chvíli jsem věděl, že to zabralo, že ráno Milada vstane, nachystá snídani a život půjde zase dál. Co bude za měsíc, za dva, za rok, na to jsem raději nepomýšlel.

Olga

Proč to oddaluju? Čím dřív to udělám, tím lip. Není přece moje vina, že antikoncepce tu a tam selže. A není moje vina, že sestra nemůže mít děti. Tak proč otálím? Proč se ještě víc trápím? Co ještě můžu zkazit? Milada mi stejně nikdy neodpustí. Telefon? Že by telepatie? S tlukoucím srdcem zvedám sluchátko. Je to bývalý manžel, konstatuji zklamaně.

„Jak to, že si nemůžeš vzít Martina ty poslední dva týdny o prázdninách? Máš ho mít dokonce celý srpen!“ rozčiluju se zbytečně. Předem vím, jak to dopadne.

„Prostě mi do toho něco přišlo,“ kroutí se. Hajzl jeden. Co se znovu oženil, kašle jak na svého syna, tak na skutečnost, že jsem se o něho poctivě starala dvanáct let a že bych si za to zasloužila aspoň přátelství. S tou svou courou je sotva rok a už se sebou nechá pěkně orat.

„Jestli ti vlastní syn překáží, tak to řekni rovnou,“ syčím nenávistně. Zlá předtucha mě nutí pootočit hlavu doprava. Martin tam stojí. Tiše. Má semknuté rty a do pláče nedaleko.

Proč jen je ten život tak hnusnej? Karel cosi mele o nějaké cestě do Austrálie nebo Ameriky. Vyvolává to ve mně vzpomínku na potápěčský kurz ve Španělsku. Promrhané peníze. Že já tam jezdila! Mohli jsme si léto užít pěkně s Martinem, nemusela bych být těhotná a ségra by stála při mně, až budu nadávat na exmanžela. Udělala jsem chybu, byla jsem sobecká a teď mám za ni pykat. Jak dlouho ještě?

Mateřské pudy se mnou silně lomcují. Chytám Martina za ramena a přitahuju ho k sobě. Naoko protestuje, asi se stydí. Nakonec si brečíme v náruči. Kdybych měla peníze, tak si to dítě nechám a všechny chlapy pošlu k vodě. Ale takhle?

Milada

Zase jsem začala pracovat. Myšlenky na těhotnou sestru, na to, co dělá Luboš, když není se mnou doma, a na to, jak se se vším vyrovnám, se snažím vypudit z mozku. S určitou umanutostí se soustředím na nový obraz. Je to prozatím jen studie. V pořadí už pátá. Pokud bych měla věrně zobrazit stav své duše, načrtla bych nejspíš apokalypsu, ale ponuré náměty teď neletí, takže tu máme expresivní propletenec dvou lidských těl, které místo údů mají hadí hlavy se syčícími jazyky. Bude se jmenovat třeba Nevěra. To je ale náhoda!

Nejmíň dvacetkrát v průběhu dne pociťuji nezvladatelnou touhu zavolat Olze a říct jí, že se svým životem pochopitelně má

právo nakládat jak chce a je moje chyba, že to nedokážu respektovat. Možná bych jí to vysvětlila úplně jinak. A třeba bych jí konečně taky pověděla o Lubošovi, o tom, jak mě bolí, že ho posílám za jinými ženami, a o tom, jak ve mně znovu bobtná naděje jak čerstvě zasazené semínko. Anebo bych jí řekla jen prosté: „Promiň.“

Nic z toho však neudělám. Zatím bych to nezvládla a nevím, jestli to někdy vůbec zvládnu. A žít bez svého dvojčete? Žít bez části sebe sama? To snad zvládnu?

Míchám barvy. Hledám ten správný odstín hnědočervené. Mám tady už barvu shnilého jablka, zaschlé krve a rajčatového protlaku. Nelíbí se mi ani jedna. Začínám mít strach, že svůj výtvarný talent pomalu rozpouštím v neustálém stesku a jednoho rána se probudím a nebudu schopná namalovat už vůbec nic. Co mi zbyde pak?

Čekám, jestli Luboš dnes zavolá, že večer zase nepřijde domů. Den ode dne to snáším hůř a hůř. Nedokázala bych s ním teď spát, ani kdyby prosil. Ale on neprosí. Ani náznak, že by o mě stál. A to mě znepokojuje. Ne, sex mi nechybí. Chybí mi jen Lubošův zájem, jeho pozornost, narážky, svádění, něha. Něha především.

Nepřijde. Tak už to tedy vím. A přede mnou je další večer u televizní obrazovky. Měla bych raději pracovat, ale jsem příšerně unavená. Stojím na nohou od rána. Mám ztuhlá záda a lýtka mě pálí. Přepínám programy. Snad v každém filmu se lidé líbají nebo tam běhají děti. Nechci vidět jedno ani druhé. A tak koukám na fotbal, ačkoliv neznám pravidla. Jediné co vím, je, že se nehraje na třetiny.

Ten Berger je docela pěknej kluk, všímám si. Samotnou mě překvapuje, že si něco podobného vůbec uvědomuji. Dlouhá léta jako by existoval jen Luboš a zase Luboš. Ostatní muže jsem neregistrovala, přestali pro mě být zajímaví.

Luboš se vrací. Je sotva půlnoc. Nevím, jestli se mám radovat, nebo truchlit. Dělám jako že ho chci políbit a přitom ho očichávám. Jako fena. Žárlivá fena. Necítím nic. Ani kouř z cigaret a typický hospodský zápach, ani vůni dámského parfému. To ovšem nic neznamená. Klidně se mohl osprchovat. Nakonec to nevydržím a ptám se: „Byl jsi v práci?“

Ujišťuje mě, že ano. Nevěřím mu. To je docela nový pocit. Dost hrozný pocit. Donedávna jsem mu věřila stoprocentně. Naše bezdětnost jako by si žádala stále další a další daně.

„Budeš večeřet?“ zkouším, jestli se nepodřekne, že jedl v nějaké restauraci.

„Je pozdě. Nespal bych.“ Napadá mě, že alkohol by mu mohl rozvázat jazyk. „A skleničku si dáš?“ ptám se.

„A ty? Dáš si se mnou?“ Souhlasím. Trochu mi to připomíná staré dobré časy. Naše společné večery. Popíjeli jsme, kouřili, nezřídka i marjánu, a tlachali. Měli jsme tolik společných zájmů, názorů a myšlenek. Pořád bylo o čem mluvit. Zato teď jsme jako do-mácnost hluchoněmých.

„Jak jsi daleko s tou studií?“ zeptal se. Krčím rameny. Kdysi mě bavívalo o své práci mluvit, teď už mě nebaví nic. Přežívám ze dne na den. Odpočítávám hodiny od ranního probuzení do doby, kdy je čas jít spát. A tak se převaluju, oči mě pálí a spánek přichází jako odměna za utrpení většinou až k ránu.

„Neukážeš mi ji?“ ptá se Luboš.

„A co?“ divím se. Úplně jsem zapomněla, že jsme mluvili o návrhu na obraz. A pak se zvedám a jdu pro skicu. Luboš si ji dlouho prohlíží a to mě znervózňuje. A taky těší. Znamená to, že je pro mě jeho názor stále ještě důležitý. Nakonec ji chválí. Tvrdí, že jsem se posunula zase o stupínek výš. Říká, že bychom si ten obraz, až ho dokončím, mohli nechat. V poslední době je prý všechny prodávám a na stěnách nám visí jen moje raná tvorba, a to je škoda. Stěny našeho bytu by měly dokumentovat vývoj, jakým jsem za léta malování prošla. Něco na tom je, ale přesto s jeho návrhem nemůžu souhlasit. Nepověsím si nad postel symbol manželské nevěry vlastního muže. Tak otrlá zase nejsem.

„No, jak myslíš,“ povídá Luboš. „Mně by ten obraz udělal radost.“

„Ale mně ne,“ končím debatu. Dívá se na mě nechápavě. A já nemám odvahu ho zasvětit.

Luboš

Zatracená Ingrid si dává na čas. Nejspíš shrábla pět tisíc a už o ní neuslyším. Chytrá holka, zato já jsem vůl, co si mobilní telefon nosí i na záchod. A v práci trčím den co den do noci, abych si nemusel rande se šlapkou domlouvat před Miladou. Oba předstíráme, že se nic závadného neděje. Jak dva cizinci na ledové kře putující oceánem. Modlíme se za záchranu a přitom vedeme bezduché rozhovory, aby čas lépe plynul.

A Zorka po mně pořád ještě jede. Mohl bych to zkusit, ale bojím se, že zabřednu do něčeho, odkud se budu ztěží drápat zase ven. Když si člověk začne pletky v době, kdy manželství neklape, je to, jako by ho rovnou odepsal. A já nechci odepsat patnáct let s Miladou. Byly to vesměs dobré roky.

„Nevidělas tady někde Ingrid?“ ptám se baculky oblečené jako maškara. Začínám pochybovat, jestli ty holky vědí, co se doopravdy chlapům líbí. Neznám jediného, který by slintal při pohledu na ženskou v latexových kozačkách jak pro rybáře a v tričku, ze kterého na několika místech vykukuje zapraná podprsenka.

„Ingrid?“ zopakovala baculka. „Neznám. A já se ti nelíbím?“ Nelíbila se mi vůbec. „Ale to víš, že jo,“ pomalu jsem si začal osvojovat jejich způsob komunikace. „A hrozně rád bych s tebou šel, jenže bohužel dnes potřebuju mluvit s Ingrid.“

„Hmm,“ popotáhla z cigarety. „Nemáš kilo?“ Dal jsem jí stokorunu. Když se chlap zaplete s kurvama, vždycky ho to stojí prachy, to je známá věc. A tak jsem solil.

„Ingrid má krámy, bude tady v pátek.“ Poděkoval jsem.

„Určitě nechceš jít se mnou?“ usmála se baculka. „Jsem fakt dobrá.“

Olga

A mám to za sebou. Měla bych cítit úlevu, ale zažívám spíš prázdnotu. Chvílemi dokonce lítost. Je mi osmatřicet. S největší pravděpodobností už nikdy nebudu mít další dítě. Tohle bylo moje druhé a poslední, ale já mu nedopřála přijít na svět. Byla by to holka, nebo zase kluk? V nemocnici mi pohlaví odmítli prozradit, asi vědí proč. Už takhle je mi dost mizerně. Možná mi to ale neřekli, protože

na měsíc starým zárodku není nic poznat. Třeba to vypadá jak hodně nacucané klíště, krvavá fazolka, vytrhnutá nosní mandle, co já vím. Co já vím?! Že mi chybí vlídná laskavost mé sestry, že mi chybí můj bývalý muž, že mi chybí jakýkoliv muž, že je mi fakt hrozně. Ani brečet nedokážu. A když pomyslím, jak teprve muselo být Miladě.čtyři samovolné potraty za pět let a kde nic tu nic. Snad mi jednou odpustí.

„Je ti blbě?“ zeptal se Martin, když přišel domů. Jednodušší bylo přitakat. Je to velkej kluk, ale tak velkej, abych mu oznámila, že nebýt drobného lékařského zákroku, mohl mít bráchu nebo ségru, tak velkej přece jen ještě není.

„Chtěl bych jet s klukama na vodu,“ oťukává si mě. Přála bych si, aby se mnou zůstal doma. Mám dojem, že jestli tady teď budu sama, polezu steskem po zdi, ale Martin už udělal první krůčky k dospělosti a touží tím směrem kráčet dál. Ztrácím ho.

„Na jak dlouho?“ ptám se.

„Deset dnů.“ Deset dnů! A bez dozoru?! V patnácti letech? Není to moc brzy? Dychtivě mě sleduje, očekává příznivý verdikt.

„Dobře, ale vezmeš si můj mobil a každý den mi zavoláš,“ nedokážu mu odmítnout.

„Jasně, seš bezva,“ objímá mě. Je smutné, že největší radost má z toho, když se mě na pár dnů zbaví. V patnácti jsme s Miladou ale nebyly jiné, vzpomínám, tak co bych po něm chtěla? Aby mi nahrazoval manžela?

Milada

Dnes jsem zahlédla Olgu nedaleko Jakubského náměstí. Právě jsem vycházela z obchodu, pod paží krabici s barvami a v tom jsem ji uviděla. Domnívala jsem se, že ona mě ne. Otočila jsem se a zbaběle vběhla zpět do prodejny s potřebami pro výtvarníky. Prodavačky ke mně udiveně vzhlédly. Předstírala jsem zapomnětlivost a přikoupila ještě nějaká rydla a tuš. Zasklila jsem vlastní sestru. Svoje dvojče! Poprvé v životě jsem udělala něco tak zavrženíhodného a bylo mi z toho skutečně hnusně. Přesto jsem v obchodě otálela ještě dobrých deset minut, než jsem vyšla ven. Chtěla jsem mít jistotu, že už se s ní nestřetnu.

„Čekám tady na tebe.“ Olga stála přímo před obchodem. Jasně že mě nemohla přehlédnout.

„Spěchám,“ zasyčela jsem.

„To mě chceš vygumovat ze svého života? Tak jak jsi vymazala tátu?“ zeptala se tichým, tesklivým hlasem. Má pravdu. Když se mi něco nebo někdo nelíbí, přestane pro mě existovat.

„Dej mi čas,“ vypadla ze mě ta nejvstřícnější věta, jaké jsem v té chvíli byla schopna. A přitom by bylo tak jednoduché vzít Olgu kolem ramen a přenést se přes to všechno. Někdy mám dojem, že mi v mozku chybí nějaká důležitá součástka. Buňka, která je centrem velkorysosti, schopnosti promíjet, slevovat ze svých představ a požadavků. Olga ji bezpochyby má.

Luboš mlčky obírá kuřecí stehno a zapíjí ho pivem. Mastné otisky zůstávají na sklenici. Nemám to ráda, ale neříkám vůbec nic. Mluvení je pro mě poslední dobou neskonale vyčerpávající.

„Jdu ven,“ říká po večeři. Okamžitě mi prolétne hlavou, kam asi půjde. Je to kruté jako rána na solar plexus. Mám co dělat, abych nezasténala a nezkroutila se do předklonu.

Poočku sleduji, jak si obléká džíny a tmavěmodré tričko. Sluší mu to. Vlasy má už téměř šedivé, takže začínají mít podobnou barvu jako jeho oči. Je opálený a čerstvě oholený. Jestli mě opustí, takového už nenajdu, vím to. A přece ho nedokážu zadržet. Mám zamrzlá ústa. Možná i srdce. Celá jsem z ledu. Chladná a bezcitná, vpálil mi jednou Luboš do obličeje. Zřejmě nebyl daleko od pravdy.

„Nechceš jít se mnou?“ ptá se nečekaně.

„S tebou? Já?“ ujišťuji se, že jsem se nepřeslechla.

„A kdo jiný,“ diví se. Takže nejde za děvkama! Nedokážu skrýt radost. „Budu hned hotová! Za minutku,“ slibuju a ani se nezajímám, kam to vlastně jdeme.

„Vezmi si taky rifle. A nějakej svetr. Večer bude chladno,“ stará se Luboš. Uvědomuju si, jak moc ho mám ráda, škoda, že mu to neumím říct.

„Viktor slaví čtyřicetiny. Rodiče jeho bývalé ženy mají chatu na přehradě, opíká tam sele a bude i bečka,“ vysvětluje Luboš, jako kdyby mi chtěl ještě dát čas na rozmyšlenou. S jeho kamarádem a společníkem ve firmě jsme si nikdy příliš do oka nepadli. Mně vadí

Viktorův přezíravý postoj k ženám a Viktorovi, že ke mně si přezíravost nemůže dovolit. Na to jsem moc úspěšná, soběstačná a taky hašteřivá. Rýpání si nenechám líbit, vracím ho okamžitě. A řádně opepřené.

„Fajn,“ říkám. „Neměli jsme ale jíst to kuře.“ „Neboj, než sele bude hotové, vytrávíme,“ uklidňuje mě Luboš a vypadá šťastně a uvolněně. Kéž bych dokázala, aby se tak cítil častěji.

Luboš

První nával radosti, že Milada jede se mnou, vyprchává, a na řadu přicházejí obavy, jak do společnosti zapadne. Manželky kamarádů budou nejspíš tlachat o bolestech při porodu a o nemocech a nešvarech svých dětí, jako obvykle. A Milada je bude pozorovat skelným zrakem. Nakonec se pravděpodobně rozpláče a bude chtít domů.

„Na co myslíš?“ ptá se. Sundávám ruku z volantu a jemně jí tisknu koleno. „Na tebe.“

„Konkrétněji,“ směje se. Směje se tak zřídkakdy. Mám jí prozradit, nad čím jsem dumal a pro dnešní večer setřít z jejích rtů úsměv? Nebo mám lhát? A riskovat, že ji tam někdo zraní?

„Kromě Viktora nikdo o našich problémech neví,“ sázím na upřímnost.

„S tím počítám,“ odpovídá statečně. Jen jestli si to dokáže představit.

Viktor byl překvapen, že jsem vzal Miladu s sebou, ale nedal to na sobě příliš znát. Zato Zorka své zklamání nedokázala potlačit. Při první příležitosti mi vyčítavě šeptla do ucha: „Myslela jsem, že tady budeš sám.“ Ohlédl jsem se po manželce. Mazlila se s toulavým kotětem, které se jí už několik minut vděčně třelo o kotníky. Vypadala podobně křehce a opuštěně jako to kotě.

„Já si taky myslel, že přijedu sám. Žena moc do společnosti nechodí,“ odvětil jsem Zorce, jako kdybych neměl tušení, kam míří. Tušení jsem samozřejmě měl. A taky jsem si poprvé uvědomil nejen to, že se nakonec možná pokušení neubráním, ale i to, že část mé bytosti se vlastně ubránit nechce. Na moment jsem dokonce zalitoval, že jsem Miladě navrhl, aby mě doprovázela.

„Je moc hezká,“ zadívala se na Miladu i Zorka. Byl jsem jí vděčný, že nedodala obligátní na svoje roky.

„A taky chytrá a talentovaná. Maluje opravdu nádherné obrazy,“ řekl jsem ještě, jako bych chtěl odčinit svoje nečestné myšlenky. V Zorčiných očích se zablesklo. Pochvalou jsem rozžal plamínky soutěživosti. „Ještě se uvidíme,“ pronesla mnohaslibným tónem a vyhlásila tak Miladě válku. V té chvíli stačilo, abych kývl, a mohl jsem Zorku mít.

Milada

Musela jsem si přesednout do pánského křídla. Téměř pánského. Kromě mužských tam byla ještě mladinká Lubošova asistentka, která obdobně jako já neměla k tématu, zda je lepší porod do vody nebo klasický v leže, co dodat.

Viktor už měl notně upito. Zdál se mi mnohem snesitelnější než obvykle. „Pojď, něco ti ukážu,“ vzal mě za ruku. Očima jsem vyhledala Luboše. Naše pohledy se minuly, asistentka si jeho pozornost zabírala pro sebe. Žárlivost mi obtočila smyčku kolem krku. Zvedla jsem se a poslušně klopýtala tmou přes kořeny stromů za Viktorem. Kdybych ho neznala, myslela bych si, že mě chce někde povalit. Ale já Viktora znám deset let. Je arogantní, samolibý a trpí mě jen jako manželku svého nejlepšího přítele. Většinou se mi snaží vyhnout a já jemu také. V jeho blízkosti bývám nervózní. I teď se mi začínají potit dlaně.

„Tak co mi chceš ukázat?“ ptám se.

„Tohle,“ odpovídá a líbá mě. „A už pěkně dlouho,“ dodává a znovu mě líbá. Kupodivu jediné co cítím je údiv. Jinak ani odpor, ani vzrušení. Vlastně je to docela příjemné.

„Ty bys to Lubošovi neudělala, vid?“ dýchne mi do ucha.

„A ty snad ano?“

„Ne, bohužel taky ne.“

Vracíme se lesem. Myslím, že k ničemu tak nesmyslnému a neuvěřitelnému by nemohlo dojít, kdybych byla střízlivá a neviděla tu holku koketovat s Lubošem. Ale jsem ráda, že se to stalo. Konečně jsem si uvědomila pravý důvod svých antipatií k Viktorovi. Byl jediný z Lubošových přátel, který mi nekoukal na prsa nebo na nohy,

nepochleboval mně, nelaškoval se mnou. Choval se, jako bych byla bezpohlavní, a to se mně dotýkalo. Vlastně jsme si s Olgou víc podobné, než jsem si dodnes myslela. Obě jsme na chlapy, já jen měla mnohem větší kliku.

„Kam jste se na přehradě s Viktorem vytratili?“ vyzvídá Luboš už doma. Způsob, jakým se ptá, se mi líbí. Je přitom takový majetnický a zároveň nejistý. Možná dokonce trochu žárlí. „Kouřili jsme dýmku míru,“ odpovídám a pociťuji nepatrné zadostiučinění. Jako bych těmi několika polibky částečně smazala Lubošovy noční výlety. Co na tom, že jsem ho k nim donutila? Bolí to stejně, jako kdyby je podnikal z vlastní vůle.

Luboš

Právě když jsem chtěl Viktorovi zdůraznit, ať ho ani nenapadá dělat mi do ženy, přerušil nás můj mobil. Od posledního setkání s Ingrid se mi při každém jeho zazvonění rozbuší srdce. Tentokrát se mi pulz ale zrychlil oprávněně. Byla to Ingrid. „Našla jsem pro tebe tu pravou. Přijď večer do parku na Moravským náměstí. V deset. Budeme tam vobě,“ oznámila mi.

Zaparkoval jsem auto, z bankomatu vyzvedl patnáct tisíc korun pro Ingrid a přeříkával si, jak to dotyčné neznámé vylíčím. Měl jsem trochu strach a zároveň mě lákalo, že jsme se nikdy neviděli. Oproti minulým rokům začínám vést velmi dobrodružný život a ani nevím, jestli mě to těší. Je to jako nasednout na tobogan. Vrátit se už nelze, člověk musí sklouznout až dolů. A je pak na něm, jestli to bude opakovat, nebo jestli jedna jízda pro něho byla až až. Netroufám si odhadovat, do jaké míry se to zalíbí mně. Zatím jsem tak v první zatáčce a rychlost, kterou se řítím, nedovoluje, abych příliš promýšlel, co bude dál.

Ingrid už vidím. Stojí tam sama. Jsem zklamaný. Potom mě ale napadne, že má v křoví možná kumpána, který mě praští do hlavy a pak okrade. Strkám ruku do kapsy a pevně svírám klíčky od auta, jako bych je chtěl bránit.

Z hustého porostu se na chviličku odděluje tmavá postava a vzápětí mizí za dalším keřem. A je to tady. Zvažuji, jestli se nemám dát na útěk, ale Ingrid už je skoro u mě. „Bára přijde hned, šla se

vyčurat. Je z toho všeho celá rozhozená.“ Jsem paranoik a ještě k tomu zbabělec.

„Máš ty prachy?“ ujišťuje se Ingrid.

„Jasně,“ vytahuju bankovky. Nemůžu se dočkat, až Bára přijde. „Jaká je?“ ptám se aspoň.

„Začátečnice. Dělá to teprv pár měsíců. Se mnou by sis užil lip,“ informuje mě Ingrid. To, co slyším, se mi zamlouvá.

„Nedávno jí bylo vosumnáct,“ dodává ještě. Představa tak mladinké dívky mě láká víc, než bych si kdy dovedl představit. Mládí samo o sobě je pro mě zárukou jisté nevinnosti a stejně tak to vnímám u Báry, ačkoliv vím, že je to kurvička. Sám v tom nemám tak docela jasno.

Konečně přichází. Je oblečená v kůži pobité stříbrnými cvočky. Kdybych ji viděl za jiných okolností, myslel bych si, že je motorkářka, a ne děvka. „Čau, přej máš pro mě kšeft.“

Tato jediná věta na mě působí jako studená sprcha. Říkat početí a donošení dítěte kšeft, je na mě přece jen trošku silný kafe. Napadá mě, že jí asi Ingrid vůbec neřekla o co se jedná a rychle se tohoto jednoduchého vysvětlení chytám. „Je to malinko složitější,“ říkám opatrně.

„Složitější? Ty už nechceš to děcko?“

„Chci,“ odpovídám omráčeně. V hotelové recepci si nás příslušná pracovnice měří podezíravým pohledem. Podávám jí svoji občanku a neklidně se rozhlížím. I když je Bára docela pěkná dívka, vědomí čím se živí mě uvádí před slušnými lidmi do rozpaků. Stokrát si mohu opakovat, že to přece na čele napsané nemá, stejně mám pocit, že je vše každému jasné. Nakonec mi recepční občanku vrací a s úsměvem přeje dobrou noc. Změnu jejího chování přisuzuji vysokoškolskému titulu, kterého si musela v občanském průkazu všimnout.

„Seš zdravej?“ ptá se Barbora, jen co za námi zapadnou dveře pokoje. Nechápu, jak si její otázku vysvětlit. Ptá se, jestli nejsem cvok?

„Nemáš syfla. nebo tak něco?“ upřesňuje svůj dotaz. Najednou si vůbec nedovedu představit, že bych s ní mohl něco mít. A to prozatím myslím pouze na sex. Představa, že by měla být

matkou mého dítěte, mi přijde naprosto šílená. Ujišťuji ji, že jsem naprosto zdráv, i když o svém duševním zdraví mám jisté pochybnosti.

Barbora

Nejspíš je děsnej suchar. Jeden by ani nevěřil, že takovej slušňák bude chtít mít děcko s holkou jako sem já. Ten jeho obleček! Jak kdyby vylezl z výkladní skříně obchodňáku. V autě na sedadle měl dokonce deštník. Ještě sem v životě nepotkala chlapa, kterej by chodil s deštníkem. A taky jsem nepotkala chlapa, kterej by si při zívání zakrýval pusu. Moji zákazníci v posteli i prdí. Mají dojem, že když platí, tak jim patřím. Jako věc. I doma jsem si připadla často jako věc, takže nic novýho. Jsem zvyklá. Vážně je divnej. V recepci hotelu celej zrudnul. Asi mě chtěl omráčit, že na to má, a tak mě vzal rovnou do Kontíku. A teď je dobráček vykolejenej z toho, jak po nás všichni vejraj. Aby taky nevejrali! Tohle zrovna není hodinovej hotel.

Nabízí mi tykání. Málem mě rozesmál. Ještě jsem si v posteli s nikým nevykala. Taky říká takový ty slova jako odlož si a omluv mě. Docela se mi to líbí. Svlíkám se, ale on se odvrací a odchází do koupelny. Jako by se styděl. Je vůbec možný, aby se tak starej chlap styděl?

V koupelně je už nejmíň půl hodiny. Jestli né dýl. Co tam asi dělá? Brousí si břitvu? Pokaždý, když se nějakej maník chová podivně, začnu se bát. Z facek strach nemám, fotr mě mlátil denně, mám teda slušnej trénink. Bojím se nožů, žiletek, krve a jizev. To, že sem hezká, je taky to jediný co mám. Kdyby mě někdo pořezal na ksichtě, byl by s kšeftama konec, musela bych makat. Stříhat navoněnejm paničkám vlasy za pár zasranejch tisícovek a nechat se vod nich buzerovat.

Jestli nevyleze z tý koupelny, asi usnu. Už se mi zavíraj voči. Slyším šplouchání vody, snad se opravdu ještě furt koupe. Ingrid mě ujišťovala, že stoprocentně neni vadnej. No, saďour asi fakt nebude, ale úplně v pořádku taky neni. Copak je normální, aby se cachtal jak kachna?

„Myslím, že bychom si spolu mohli promluvit,“ konečně vyšel. Ručník si omotal kolem boků, je štíhlej, chlupy na prsou má ale šedivý. Může mu být asi tolik co fotříkovi, ale vypadá mnohem líp. Zachovaleji. To ty prachy. Nevěřím, že existuje něco, co by se nedalo koupit. Když máš prachy, koupíš si zdraví, mládí, sex a jak je vidět, tak klidně i děcko. Sem zvědavá, jak vypadá jeho stará, pořád o ní mele, je z ní celej hotovej. To bude fuška. Podpantofláči bejvaj nejhorší, povídala Ingrid. Jednou si vyhoděj z kopýtka a pak se jich holka nemůže zbavit.

Zvedám peřinu a zvu ho k sobě. Ptá se mě na nějakej cyklus. Asi tím myslí, kdy to mám dostat. Říká, že dnes to dělat nebudem, prej by to stejně nemělo smysl. Tutově bude ještě ke všemu impotentní, chudák. S takovou to děcko bude docela problém. No, uvidíme.

„Řekni mi něco o sobě,“ zajímá se. Na tohle se mě nikdo neptá. Nemám nic připravenýho a tak mu vykládám, co mě napadne. Jak jsem ve třinácti nechávala kluky aby si šáhli za dvě kačky, jak jsem v šestnácti poprvý zdrhla z domu a jak mi dal řidič kamionu celý pětikilo jenom za to, že sem mu ho vykouřila. To sem na učňáku nevydělala za celej měsíc! A byla to jinší makačka.

„A baví tě to?“ ptá se.

„Někdy jo, někdy ne,“ řikám po pravdě. „Ale na furt bych to dělat nechtěla. Jestli vyjde ten kšeft, co mi nabízíš, možná s tím seknu hned.“ Zdá se, že je spokojenej. Platí mi za celou noc a zve mě na brzkou snídani nebo pozdní večeři. Jak se to veme. Poroučí mi i suchý martini, když prej mám na něho chuť. Kruci, tohle vypadá na setsakramentsky dobrej džob.

Milada

Dnes se stalo něco významného, něco zásadního. Čpí to ve vzduchu. Já u toho nebyla, takže se můžu jedině dohadovat. Kroužím kolem Luboše jako sup, připravená rozsápat ho na kusy, pokud mi poví, že se zamiloval. Toho se nejvíc obávám.

„Tak už si pojď lehnout, je skoro pět,“ zívá Luboš. Moc dobře vím, že je už pět. Čekala jsem ho celou noc!

„Nemůžu spát!“

„Neboj, už brzy to bude za náma,“ chce mě k sobě při-táhnout. Vysmeknu se mu vztekle, až agresivně. Sama nevím proč, ale nesnesu jeho doteky. Pořád si představuju, jak vzdychá a heká na těle jiné ženské. Jak zatíná zuby, křiví slastí obličej. Najednou mi sex přijde podobně nechutný jako třeba vyměšování. Nejen sex, ale každý tělesný kontakt. Slizké, vlhké polibky, jazyk v různých otvorech těla, pach potu a sekretu. Fujtajbl!

„Co se s tebou zase děje?“ nerozumí vůbec ničemu. Jak by taky mohl. Je to chlap. Vidí svět z jiné perspektivy. Užívá si a ještě k tomu s mým požehnáním. Co víc by si mohl přát?

„Potřebuju vědět, co jsi dnes dělal. A nejen dnes,“ říkám naléhavě. Nelíbí se mu to. Krabatí čelo. „Proč se chceš zbytečně trápit?“ Nechápe, že ani ta nejkrutější pravda nemůže předčit moje domněnky. „Nejistota mě trápí mnohem víc,“ už zase natahuju.

„Ty jsi s tím nápadem přišla!“ ohrazuje se naštvaně.

„Já vím, ale myslela jsem, že se na tom budeme podílet společně. Ne že mi zakážeš se ptát!“

„Podílet se společně?!“ odfrkne. „A nechtěla by ses nakonec dívat?“ Nikdy nebýval tak hrubý. Proč mě nechce pochopit? „Představ si, že by to bylo naopak,“ radím mu. „Nechtěl bys vědět, co je to za člověka? A jestli se mi to s ním líbí?“

„Ne, to bych teda vědět nechtěl. Nejsem totiž masochista.“

„Já to vědět chci.“ Musím znát pravdu do těch nejohav-nějších podrobností, jinak nebudu mít klid. „Tak mi aspoň řekni, jak se jmenuje a jestli je hezká.“

„Jmenuje se Barbora. Pro klienty má pseudonym, ten ne-znám, protože se mi představila rovnou civilním jménem. Je štíhlá, mladá, prý vyučená kadeřnice, není z Brna, bydlí u kamarádky,“ vypráví neochotně. Všechny informace mají velmi neosobní charakter. Ani trochu mi to nepomohlo. „A jaká je jinak. myslím v posteli?“ nemůžu se udržet, ačkoliv na něco podobného se neptá snadno.

„Dej pokoj,“ usadí mě Luboš. „O co ti jde? Chceš slyšet, že jsi lepší? Proboha, je jí sotva osmnáct!“

Luboš

Nemůžu přece Miladě vykládat, že jsem sice našel náhradní matku, ale nezmohl jsem se vůbec na nic. Klidně by byla schopná mi vynadat, že jsem břídil. Takhle sice trošku žárlí, ale to taky není na škodu. A až jí donesu kopii těhotenského průkazu, na všechno zapomene. Teď se musím pořádně vyspat. V poslední době toho na mě bylo hrozně moc. Ono se to lehce řekne - udělat holce dítě. Ale jakmile se k něčemu takovému schyluje, člověka napadají různé věci. Už to není o tom, pěkně si zapíchat. Je to o odvaze k někomu se dobrovolně připoutat. A čím méně toho druhého známe, tím je odvaha menší. Tak proto ten společný víkend. Říkám o něm Miladě a ta zase brečí. Začínám mít na její fňukání alergii, už jen čekám, kdy mi začnou vyskakovat po těle pupínky. Pořád je s něčím nespokojená. Co čekala? Že tu holku oplodním na dálku?

Bára stojí na smluveném místě. Poslechla mě i co se týče výběru oblečení, svoji druhou kůži nechala doma. Má světlemodré džíny a tričko na ramínka. Na první pohled je zřejmé, že si nevzala podprsenku. Přibrzďuji u krajnice a čekám, až nastoupí.

„Čau,“ pozdraví nenuceně a batoh hodí na zadní sedadlo. „Tak kam se jede?“

„Zamluvil jsem apartmá v malém penzionu v Beskydech. V tuto roční dobu tam je poměrně klid. Našinci v létě jezdí raději k moři.“

„Bezva,“ říká a vypadá, jako by se na kuriózní výlet těšila. Možná ji láká vidina několika tisícovek, které jsem jí slíbil, pokud se mnou stráví víkend. „Bude to voraz,“ dodává celkem zbytečně. Dovedu si představit, jaký život vede.

„Můžu si zapálit?“ vytahuje balíček marlborek.

„Raději ne. Totiž ne že by mi to vadilo, ale vzhledem k účelu cesty. prostě bych byl rád, kdybys už nekouřila a ani nepila. Kvůli dítěti.“

„Tak poslední, jo?“

„Dobře,“ nedokážu se ubránit úsměvu. Připadám si, jako bych vystoupil ze svého života a vklouzl do života někoho jiného. Odjíždím pryč z města, abych víkend prosouložil s mladinkou, cizí dívkou a udělal jí dítě, ačkoliv ona sama by mohla být mým dítětem. Nabokov by zbledl závistí.

Barbora lačně popotahuje z cigarety a pozoruje pramínek dýmu, který vypouští z úst. Teprve teď si uvědomuji, že není skoro vůbec nalíčená. Díky tomu vypadá ještě mladší než včera večer. Líbí se mi, ale nějak se nedokážu přimět, abych na ni myslel jako na ženu, abych po ní toužil.

„Celý je to hrozně divný,“ navazuje na moje úvahy. Pravděpodobně jsou si naše myšlenky dost podobné.

„Jo, je to divné,“ souhlasím. „Kdyby bylo možné najít u nás náhradní matku legálně a nechat ji oplodnit uměle, udělali bychom to se ženou tak. Ale bohužel tohle v našich poměrech nejde.“

„Něco podobnýho sem viděla ve filmu.“

„Předpokládám, že byl americký.“

„To nevím, ale pamatuju si, že si to ta ženská stejně nakonec rozmyslela a to děcko jim odmítla dát,“ řekla.

„Ale to ty neuděláš, že ne?“ vylekala mě.

„Ne. Já ty prachy potřebuju. Chci odsud vypadnout.“

„Kam?“ její odpověď mě zaujala. Nevím proč, ale domníval jsem se, že ty peníze nechce pro žádný konkrétní účel. Že je touží prostě jen vlastnit.

„Do Kanady. Chtěla bych tam zůstat. Nenávidím to tady.“ Myšlenka na to, že po porodu vycestuje a už ji nikdy neuvidím, byla velice lákavá. Neváhal jsem a rychle její plány podpořil: „Kdybych byl mladší, udělal bych to taky.“ Lhal jsem. Nikdy jsem nesnil o životě v jiné zemi. Mám to tady rád.

„A co budeš v Kanadě dělat?“ beru už její odjezd jako hotovou věc.

„Vdám se za nějakýho pracháče, co jinýho.“

Barbora

Cesta uběhla rychle. Bylo to fajn. Vykládali jsme, jako bysme jeli na obyčejnej výlet. Ten Luboš je hrozně milej. Takovýho chlápka bych si dala říct třeba na furt.

Večer se musel trochu opít. Myslím, že své manželce vůbec nezahejbá, jinak by z toho všeho nebyl tak nervózní. Šla sem na něho pomalu. Jak na nějakýho panice. Žádný rychlý svádění. Líbilo se mi to. A jemu myslím taky. Akorát musel zhasnout světlo. Možná mě

nechtěl u toho vidět. Třeba si dokonce představoval tu svoji. Skoro jí závidím.

„Co to děláš?“ ptal se ráno, když se probudil. Ležela jsem v posteli a opakovala si anglický slovíčka. Občas jsem na něj mrkla, jak spí. Bylo to prima.

„Učím se. Musím každej den, hrozně blbě mi to leze do hlavy.“ Byl celej vykulenej, jako by ani nepředpokládal, že umím číst. Říkal, že sem u něho stoupla v ceně. Nevím sice, co tím přesně myslel, ale stejně mě to potěšilo. Vůbec se ke mně nechová, jako že mi platí. Rozmazluje mě. Budu ho taky rozmazlovat. Ne kvůli těm prachům, ale kvůli tomu, že sem taková ještě na nikoho nikdy nebyla. A chci to vyzkoušet.

Olga

Od rozvodu jsou soboty a neděle nejhorší dny v týdnu. Ale žádný z uplynulých víkendů se nedá srovnat s tím, který probíhá právě teď. Prožívám několikanásobnou ztrátu. Potrat, Martin, Milada, trenér, Karel. Jsem opuštěná jak hruška v poli, jak patník u cesty, jak tyčka v plotu. Jen tak hnípu v posteli a čekám na telefonát od syna. Hraju si na kdyby.

Kdybych nespala s trenérem, netoužila bych teď po něm, nemusela bych na interrupci a nepřišla bych o sestru.

Kdybych byla lepší manželka, neopustil by mě Karel. A Martin by trávil dovolenou někde s námi u moře a ne s bandou puberťáků na řece.

Kdybych se ve škole snažila, měla bych lepší práci a víc peněz a mohla bych si proti depresi naordinovat třeba nákupy značkových šatů nebo oběd v luxusní restauraci.

Kdyby. Když o tom tak uvažuju, neudělala jsem v životě dobře snad nic. Sekám chybu za chybou, jsem nepoučitelná a zoufalá.

Hrabu se z postele. Venku už se stmívá. Poněkud iracionálně se pouštím do umývání oken. Nutně potřebuji vyvíjet nějakou činnost, jinak mi vážně hrozí šílenství. Okna to už stejně potřebovala. Letos jsem je neumyla ani o Velikonocích. Měla jsem jiné zájmy. Naháněla jsem chlapy. Je to můj celoživotní koníček. Potřebuju

jejich obdiv, poklony, lichocení. Potřebuju se o ně starat a taky se před nimi předvádět. Motivují mě, abych o sebe pečovala, abych byla příjemnější, zábavnější, pracovitější. Motivují mě, abych vůbec žila. Bez nich je život jak procházka Saharou. Nekonečný a pustý. Asi proto jsem nikdy nedokázala být věrná. Ani Karlovi ne. Nevím, jestli to věděl. Ke konci už nejspíš ano. A taky jsem podle toho dopadla. Zvoní telefon.

„Ahoj. Jsi nějaká zadýchaná, je ti zase špatně?“ ptá se Martin. Je to hodnej kluk, skoro mě to dohání k slzám. Bude to hrozné, až se jednou odstěhuje.

„Ne, je mi fajn. Uklízím. A jak se máš ty? Všechno v pořádku?“

„Jo, dneska jsme se ale málem udělali, háček sletěl do vody,“ směje se. Nerozumím té jeho terminologii, ale směju se taky. Nechci mu kazit radost. „Tak zase zítra,“ loučím se a vzorně polykám všechny otázky typu: Není ti tam zima?. Máš dost jídla?. Jsou tam nějaké holky?. Doufám, že nekouříš .

Čistím okenní tabule novinami. Dávám do toho mnohem víc síly a energie, než je třeba. Potřebuju se unavit. Beru další list novin. S jistou útěchou muchlám rubriku seznámení do koule, aniž bych ji pročetla. Tak blbě na tom ještě nejsem, abych se seznamovala přes inzerát. A když ne přes inzerát, tak jak tedy? Co zkusit pro změnu třeba judo? Tam bude chlapů dost a vůbec by nemuselo být špatné naučit se prát. Člověk nikdy neví, kdy to bude potřebovat. Hned v pondělí se poptám.

Milada

Nevěřím mu. Nevěřím Lubošovi už ani slovo. Pěkná služební cesta. To může vykládat někomu jinému a ne mně. Nabalila jsem mu s sebou pyžamo a on ho z kabely zase vyndal. A ráno se holil dvakrát tak dlouho, co obvykle.

Mám třetí kafe. Poslední dvě už s notnou dávkou rumu. Jezdím štětcem po plátně, ale myšlenky jsou příliš rozevláté na to, abych dokázala s malbou pokročit tím správným směrem. Moje oči vnímají, že to není ono. Že obrazu chybí duše. Ale mozek se odmítá angažovat a srdce rovněž. Bude to mazanice. Ale co na tom záleží.

Kdyby aspoň zatelefonoval. Popřál dobrou noc, zeptal se, jak se mi daří. Nejspíš je tak zaujatý tou dívkou, že po mně ani nevzdechne. A já tolik potřebuju, aby mě někdo miloval. Bezvýhradně, nezištně, opravdu hluboce. Právě teď mi láska chybí stejně palčivě jako dítě. A taky mi chybí Olga. Je to jako by mi amputovali důležitou část těla, bez níž se nedá žít, jen přežívat.

Vymývám štětce. Máchám je v terpentýnu a pozoruji, jak se kolem každého z nich vytváří v tekutině chuchvalce barev, které se vzájemně prolínají. Jako by někdo vhodil do pětilitrové zavařovačky různobarevné dýmovnice. Fantazíruju. To bude asi tím rumem. Štětce čistím dvacet let, ale ještě nikdy jsem tuto činnost neopřádala poetikou. Měkne mi mozek, nejspíš. To ta blbá žárlivost.

Ležím v posteli. Oči mám otevřené a zírám do tmy. Poprvé jsem si uvědomila, že kdyby mě Luboš opustil, bylo by mučivé ticho trvalou součástí mého života. Zavírám oči. Pevně tisknu víčka k sobě a představuju si, že Luboš leží vedle mě. Daří se mi to tak dobře, že skoro slyším jeho dech. Hmátnu pod polštář a vytahuju tričko, ve kterém doma spává. Bořím do něho obličej, nasávám známou vůni, stesk začíná být nesnesitelně bolestivým. Otevírám oči. Luboš nikde. Jeho strana postele je netknutá, polštář chladný. Teprve teď začínám brečet.

Luboš

Nejvíc mě zaskočila ta prudká nechuť vracet se domů, do slzavého údolí. Najednou jsem si víc než cokoliv jiného přál zůstat už nadobro v hotýlku na horách s holkou, která má nejen jiskru mládí, ale čiší z ní i vášeň a optimismus. S holkou, která ode mě nic nečeká, nevyžaduje, s holkou, která se umí s nepřízní osudu vypořádat, přizpůsobit se, vytěžit z mála, co se dá. Milada není schopná smířit se s prohrou. Ona chce pořád sto procent. Pokud je nemá, nad pětasedmdesáti ohrne nos.

„Jestli se mi něco na mužským fakt hnusí, pak jsou to prsty u nohou. Když má ty ostatní delší než palec,“ řekla Barbora včera večer ve sprše. A smála se, když jsem okamžitě kontroloval svoje chodidla.

„Na to skočí každej. Chlapi jsou děsně pitomí.“

„A ješitní a důvěřiví,“ dodal jsem.

„Důvěřiví?“ podivila se. „Chceš snad říct, že mi věříš?“

„Zatím ne, ale jsem na dobré cestě,“ zalhal jsem. Pravdou je, že jí věřím od okamžiku, kdy si ke mně přisedla do auta a odhalila vyholenou podpažní jamku, od okamžiku, kdy na mě upřela ty nazelenalé kočičí oči, od okamžiku, kdy jásala nad dvojitou porcí hranolků k večeři. Prostě jí věřím. A vzbuzuje ve mně samé ušlechtilé touhy. Chtěl bych ji vytáhnout z bahna ulice, chtěl bych ji napravit a ochránit. Už jen pouhý fakt, že jsem tady s ní, ve mně vyvolává doposud nepoznané pocity. Vedle ní jsem hrdina, vedle Mi-lady bezmocný ubožák.

„Můžeš mi věřit. Ty jo,“ ujistila mě po chvíli. Cítil jsem se nesmírně polichocen. Ovšem pouze do okamžiku, než dodala: „Kšeft je kšeft. Musí být férovej, jinak člověk prachy neuvidí. To je zákon.“

Odemykám dveře bytu. Jsou to jen dva dny, co jsem byl pryč, a přesto mám dojem, že jsem doma nebyl dlouhé měsíce. Omítka kolem zvonku se mi zdá podstatně ohmatanější, než byla, když jsem odjížděl. Vcházím do předsíně. Čerstvý pach barev a terpentýnu mě ovane a štiplavě vnikne do nosních dírek. Cítím úlevu. Milada maluje, to znamená, že není v depresi. Nebo alespoň ne v těžké depresi. To pak jen leží a není pomalu schopná si dojít ani na záchod.

„Hned jsem u tebe!“ volá. Nejraději bych odvětil, ať nespěchá, ale zdá se mi to až příliš neurvalé. Mlčím. Zouvám si boty a snažím se přivyknout šeru v místnosti. „Proč si nerozsvítíš?“ přichází Milada a aniž by čekala na odpověď, stiskne vypínač. Prudké světlo zaplaví místnost, připadám si obnažený, ostře nasvícený jak u výslechu. Nějak se nemám k tomu, políbit ji na uvítanou. Nakonec to udělá sama. Mám co dělat, abych dlaní polibek z úst nesetřel.

„Usmažila jsem řízky,“ říká Milada. Má překvapivě dobrou náladu. Možná si to namlouvám, ale mám dojem, že mě ráda vidí.

„Jak bylo?“ ptá se. „Hodně práce?“

Krájí chleba, loví okurku z láhve a nenápadně po mně loupe očima. Je to jasné. Nevěří báchorce o služební cestě. Oba víme své.

Cosi mumlám. Nic určitého. Nechce se mi ani lhát, ani přiznat pravdu.

„Bylo mi smutno,“ říká Milada a otevírá láhev piva. Asi bych měl říct, že mně taky, ale obávám se, že by to neznělo dostatečně upřímně.

„Mám hroznej hlad,“ vrhám se na chleba s řízkem. Není to pravda. Jedl jsem před dvěma hodinami, ale připadá mi bezpečnější mít plnou pusu, než vést s Miladou rozhovor. Potřebuji nějaký čas na zadaptování. Musím opět přehodit výhybku, být zase tím spolehlivým a seriózním manžílkem. Je to hrozně těžké, takřka nemožné. Příliš se mi v nové kůži zalíbilo. Bylo to osvěžující. Jako dlouhá exotická dovolená. Ještě nejsem připraven na cestu zpět.

„Jestli naše manželství vydrží i tohle, pak už nás nerozdělí vůbec nic,“ slyším najednou Miladu. Dívám se jí do očí. Jsou bez výrazu. Na okamžik mám dojem, že to byla jen sluchová halucinace, ale pak se na ni znovu zadívám a vidím v jejích očích všechno. Obavu ze stárnutí, citové prázdnoty, samoty. Ten malý záblesk strachu v jejích zorničkách mě spolehlivě vrací do starého, zaběhnutého života. Vrací mě Miladě.

Olga

Prý bezpečný a nenáročný sport! Tuhle definici juda vymyslel buď idiot, nebo patologický lhář. Bolí mě celé tělo a to jsme se prozatím pouze rozcvičovali. Prý až budeme dostatečně pohotoví, pružní a ohební, přistoupíme k chvatům. Děkuju pěkně. Při mé šikovnosti skončím na invalidním vozíku.

Mužskejma se to tady jenom hemží, což o to. Vzhledem k intenzitě tréninku je mi to však na nic. Pomyšlení, že bych při kotoulu na holých parketách měla cukrblíkovat s nějakým chlápkem, mě ani trochu neláká.

„Olgo!“ křičí na mě trenér. Další pěknej trenér. Naštěstí je tak protivnej a namyšlenej, že na mě působí takřka odpudivě. „Tak Olgo! Slyšíš? Přes tu kozu ještě nejmíň pětkrát!“

Sama jsem koza! Rozbíhám se a poslušně skáču. Jednou, dvakrát, čtyřikrát. Mému stylu se prý nedá nic vytknout. Mému nedostatečnému zapálení pro věc ale ano, povídá trenér. Jsem

rozhodnuta předvést mu zapálení, jaké ještě nikdy v životě neviděl. Rozběh, úsměv na všechny strany, špatné došlápnutí. Ryju nosem v podlaze a zvažuju, zda bude lepší vstát a sloupnout hořkou pilulku ponížení, nebo předstírat zranění. Něčí paže mě zvedají ze země. Polykám cosi slaného. Zmíněná pilulka to asi nebude. Tipuji to na krev. Kdosi mě poplácává po tvářích. Nelíbí se mi to. Jen co budu ve formě, taky mu jednu lisknu.

„Olgo, Olinko,“ slyším. Nebýt faktu, že je to mužský hlas, myslela bych si, že jsem už v pánu a hovoří ke mně máma. Ta jediná mě oslovovala zdrobnělinou. Byla to hrozně hodná ženská. Slyším, že se domlouvají, kdo zavolá sanitku. Ach jo, konec simulace. Otevírám oči, dělám, že se probírám z mrákot. Snažím se postavit, ale zjišťuju, že tak dobře mi zase není. Navíc mě příšerně bolí pravý kotník. „To bude v pořádku,“ kuňkám a znovu se sesouvám na podlahu.

Mohutný vousáč mě bere do náruče. „Odvezu ji na pohotovost,“ vysvětluje. Vousaté chlapy nemám ráda. Když s některým z nich strávím noc, vypadám pak týden, jako bych měla po celém obličeji opar. Auto má ale pěkné. Moc se v tom nevyznám, ale řekla bych, že je to docela slušný džíp. Žádná levná napodobenina. Buďto pajero nebo nějakej nisan.

„Teď sice není ta pravá chvíle na seznamování, ale já jsem Prokop. Jenom abyste věděla,“ huláká na mě z předního sedadla. Prokop. To toho teda vím. Může to být klidně jak křestní, tak příjmení. „Těší mě. Olga Ratajová.“

„Ujišťuju vás, že vy se nikomu představovat nemusíte. V tělocvičně vás po dnešku bude znát každej,“ směje se. Mně to zas až tak moc vtipné nepřipadá.

„Ratajová. Ratajová,“ mumlá si vepředu. Jen čekám, kdy se mě zeptá, jestli náhodou nejsem příbuzná toho sochaře. „Nejste náhodou příbuzná toho sochaře?“ nezklamal.

„Jo, manželka,“ odpovídám ze zvyku. Rychle se opravuji: „Teda bývalá.“

„Ulevilo se mi. Jak jste řekla, že bývalá.“

„Proč?“

„Chodil jsem s ním do školy. Nezlobte se, ale byl to děsnej vůl.“ Nezlobím se, naopak. Prokop mě navzdory svému plnovousu začíná zajímat. „Tak to musíte znát i moji sestru. Chodila s Karlem na AVU do stejného ročníku.“

„Kdepak výtvarná akademie. Já ho znám z gymplu. A už tam holdoval análnímu alpinismu.“

„Jo, tak to mu zůstalo,“ směju se už také. „Celej život jsem Karla přesvědčovala, že lidem nemusí lízt do zadku, až mu vlezla do zadku jedna studentka a on se div nerozpustil blahem. Asi ho potěšilo, že mají společný koníček.“

„A tak jste se na něho vykašlala?“ zeptal se. Normálně bych přitakala, ale bůhví proč jsem měla chuť přiznat tomu Rumcajsovi pravdu.

„Ne, on se vykašlal na mě,“ řekla jsem.

„No, dyť říkám. Děsnej vůl,“ pokýval hlavou a já si uvědomila, že v tom už zase lítám.

Milada

Už čtrnáct dnů Luboš nevytáhl večer paty z domova. Asi čeká na plody svého úsilí. Čekám s ním a modlím se, aby to vyšlo. Někdy si to celé představuju, i když vím, jak je podobné snění nebezpečné. Nemůžu ale odolat. A potom na konečcích prstů jako bych doopravdy cítila tu hebkou pokožku novorozeněte. Obecně se traduje, že miminka voní. Vůni si představit nedokážu. Naposledy jsem držela v náruči před patnácti lety Martina a nezažívala jsem při tom pocity kdovíjak velkolepé. Určitě jsem k němu nečichala, to vím jistě. Myslela jsem si tehdy, že si Olga zničila život. Dítě. Tak brzy a ještě k tomu s Karlem. Nezdál se být právě rodinný typ. Na to, jak vyváděl na fakultě, jim to manželství vydrželo až moc dlouho. Olga buď musela být naprosto slepá, nebo neuvěřitelně velkorysá. Nebo mu snad věřila ty řečičky, že to umělci potřebují? Aby načerpali inspiraci, očistili svoje mozky od nepodstatného, povznesli se do ne-konečných výšin fantazie a imaginace? Já to tedy nepotřebovala nikdy. Prolívat si mozek chlastem a spát s kdekým. Ale na druhou stranu do Karlova věhlasu mám zase daleko, takže kdo ví. Třeba na tom něco pravdy je.

„Dáš si čaj?“ ptám se Luboše. Sedí v křesle pod lampou a čučí do knihy. Pokud vím, ještě neotočil stránku, takže se za knihu jen schovává. Je to štít, který ho má uchránit před vlastní ženou. S tím u mě nepochodí.

„Ne, díky.“ Ani nezvedl oči.

„Tak kafe?“ nedám mu pokoj.

„Nic nechci.“

„Tak pojď na procházku,“ navrhuju, ačkoliv je už nejmíň deset hodin večer.

„Teď?“ podiví se. Lituju, že nemáme psa. Pak by procházka v tuhle hodinu nebyla neobvyklá a Luboš by určitě šel.

„Půjdu si lehnout,“ zvedá se. Ochotně uháním do koupelny, dlouze se sprchuju, natírám si tělo pleťovým mlékem a kloktám ústní vodou. Když vcházím do ložnice, vidím, že Luboš už spí. Nemilovali jsme se nejmíň měsíc, možná ještě dýl. Nesnažíme se plodit, takže ani nesouložíme. Tedy já neplodím a nesouložím. Lubošek ten jo, ale někde jinde. Zvažuju, jestli s ním nemám zatřást. Možná bych na něho mohla začít ječet. Aspoň by si všiml, že vůbec existuju. Nakonec se uspávám knihou. Trvá to tři hodiny, než se mi začínají klížit oči, a pak ještě nekonečně dlouho, než přichází spánek.

Olga

Na mé noze v sádře jsou skvělé dvě věci. Tak za prvé mám neschopenku, takže nemusím nikde opruzovat s těmi pitomými vzorníky, a za druhé se Martin drží mnohem víc doma. Včera se dokonce pokoušel vařit. Dělal špagety po milánsku. Ptal se, jestli nemá pozvat Miladu. Řekla jsem mu, že ji nechci znepokojovat svým úrazem, protože se zase pokouší mít dítě. Chápe to. Miladina historie je mu důvěrně známá. Co mu povím za měsíc, za dva, to ještě nevím. Třeba se do té doby se ségrou udobříme. Snad.

Někdo zvoní. Asi nějakej Martinův kamarád. Doufám, že bude mít dostatek rozumu, aby ho nezval dál. Ležím tady v kalhotkách, s týden neumytou hlavou. Nerada bych, aby patnáctiletý kluk při pohledu na mě řval hrůzou.

Sakra. Z předsíně sem doléhají hlasy. Přitahuju si kost-kovanou deku až k bradě. Daří se mi zahalit se na poslední chvíli.

Dveře do pokoje už se rozlétly. Stojí tam můj zachránce Rumcajs. Překvapivé. A bylo by to i milé, kdybych vypadala líp a nečučela tady na tu pitomou Esmeraldu. Ještě si bude myslet, že jsem slabomyslná.

„Dobrý den. Jak se daří?“ zeptal se. Nelíbí se mi jeho tón. Po několika společně prožitých hodinách v úrazové nemocnici jsem nabyla dojmu, že jsme již téměř přátelé. Teď se mnou mluví, jako bych mu chtěla prodat žaluzie. Pohotově odpovídám rovněž jakousi pitomou společenskou frází a připadám si děsně hloupě. Tohle se mi stává celý život. Nejhorší druh studu zažívám tehdy, pokud si namlouvám, že ke mně nějaký muž chová náklonnost, a pak zjistím, že jsem mu zcela lhostejná.

„Přinesl jsem zpátky kurzovné, pojišťovna to jednotě pro-platí,“ řekl Prokop. I to mě zklamalo. Kdyby dodal, že je to škoda, nebo tak něco. Ale on nic. Ani předstíraná lítost či soucit. Prostě vůbec nic.

„Díky. Trenér to mohl klidně poslat,“ nahrávám mu. Hrozně moc si přeji slyšet aspoň jednu jedinou srdečnou větu. Mohl by říct, že to byla maličkost k nám dojet nebo že to udělal rád. Nic takového. Stepuje mezi dveřmi a nechce se ani posadit. Kafe taky odmítá. Tak proč sem vlastně lezl?

„Je mi to hrozně trapné,“ souká ze sebe po chvíli, „ale mohl bych si u vás dojít na záchod?“

Svolila jsem a nechápala, co je na tom proboha tak trapného. To mi začalo docházet až po dvaceti minutách, kdy se stále nevracel. Ze záchodu ke mně opakovaně doléhal zvuk splachovadla a syčení osvěžovače vzduchu. Moje sympatie k Prokopovi byly s každým spláchnutím menší a menší. Nakonec vylezl. Asi po půl hodině. Napadlo mě, že je buď vážně nemocný, anebo velmi nevychovaný. Nechtělo se mi o tom přemýšlet, ani to nijak řešit. Ať už to bylo jakkoliv, jedno je téměř jisté. Vyřadilo ho to ze hry. V duchu jsem kapitolku rázně uzavřela a Prokopa šoupla ke svým minulým četným omylům.

„Omlouvám se.“ Přikvačel však zpátky jako by nic a řekl: „Tak teď bych si dal to kafe, jestli nezdržuju.“

Tak co jsem měla říct? Že mu ho nedám?

Luboš

Byl to báječný nápad. To s tím mobilem. Takhle Barboře můžu volat každý den a i pro ni jsem stále k dosažení. Jeden by ani neřekl, jaký druh pohodlí a úlevy dokáží mobilní telefony lidem přinášet. A přitom stál sotva šest tisíc.

Včera mi zavolala dřív než já jí. Potěšilo mě to. Povídala, že má zpoždění už čtyři dny, ale abych si prozatím nic nenamlouval. Prý se jí to stává poměrně často. Nenamlouvám si skutečně nic. Spíš se toho obávám. Tak nějak jsem v duchu počítal s tím, že budeme muset náš víkend ještě jednou dvakrát zopakovat.

„Nepotřebuješ něco?“ zeptal jsem se jí celkem zbytečně. Vím, co by potřebovala. Rodinu, zázemí, lásku. Nic z toho jí stejně dát nemůžu.

„Ne, nic,“ odpověděla. Tak to se mi na ní líbí. Je to férová holka. Netahá ze mě prachy. Vezme, co jí dám, poděkuje. A přitom mě má teď v hrsti, klidně by mohla přitlačit.

„Rád bych pro tebe něco udělal, s něčím ti pomohl,“ jaksi jsem se nedokázal rozloučit.

„Mám nápad, co bys pro mě mohl udělat,“ svolila nakonec.

„No?“ byl jsem zvědav a potěšený.

„Ještě jsem tady v Brně nebyla v kině. Teď, když nešlapu, mám spoustu času. Nešel bys?“

Slovo nešlapu mi z jejích úst znělo příliš drsně na to, abych mohl odmítnout. A tak jsme šli. Je to zvláštní, ale největší pocit viny jsem měl, když jsem kupoval vstupenky. Barbora si vybrala film, na kterém jsem byl nedávno s Miladou. A já jí nedokázal říct, že půjdu na cokoliv jiného, jen na tohle ne. „Co je? Ty nemáš rád Julii Robertsovou?“ zeptala se.

„Ale mám,“ odpověděl jsem a zbaběle lístky koupil. Film jsem protrpěl. Tam, v přítmí kina, jsem Miladu podváděl mnohem víc než v hotelovém pokoji v Beskydech. Čert aby se v tom vyznal.

Barbora

Ani sem se nemohla pořádně soustředit na ten film. Furt jsem musela myslet na to, že sem asi něco zvorala. Ještě když Luboš

telefonoval, měl úplně jinej hlas. Takovej nažhavenej. Jako že se vo mě fakt zajímá. Možná se mnou chtěl do postele a je naštvanej, že sem ho táhla do kina. Ale jestli si chtěl zapíchat, proč to neřek rovnou?

„Pudem ještě na kafe?“ ptám se venku, abych napravila to kino. Vrtí hlavou: „Ani kafe bys neměla pít.“

„Tak na mléčnej koktejl?“ směju se a pokládám si dlaně na prsa. „Třeba přímo od zdroje?“

„Asi jsem přecitlivělý, ale vtipy na tohle téma jsou pro mě příliš drsné,“ povídá Luboš. Nezní to naštvaně, spíš smutně. Teď už vím, že se mnou do postele nechce. Chová se ke mně jako otec. Ne jako můj fotr, ale jako správnej otec. Z americkýho filmu.

„Dobře, tak co čaj? Na čaj bys šel?“ Souhlasí a tak jdeme na čaj. A na topinky s volským vokem. Do tý hospody na rohu. Luboš snědl čtyři topinky a hrozně si je pochvaloval. Ta jeho vochechule asi neumí ani vařit, jinak by nebyl jak divej po pitomejch topinkách. Jinej chlap by se na ženskou, která nemůže mít děcko a ještě ke všemu neuvaří pořádný jídlo, vybodl. Luboš to neudělal. Je to u mě frajer. A hned mu to taky říkám.

„Ono je to všechno složitější,“ brání se pochvale. Asi ho nikdo moc často nechválí. Ten pocit znám. Jsem pak celá rudá a koktám. Naštěstí se mi to stane tak jednou za rok. A to se dá ustát. Mám chuť udělat dobrej skutek. „De se domů,“ povídám a posílám ho za tou jeho. Luboš platí a nechává tak velký dýško, že se mu Lojza div neklaní. Lojzovi tady každej spíš něco visí, než aby mu dal navrch skoro půl sta. Odcházíme. Číšník Lojza ještě zvedá palec a ukazuje mi, že jsem čapla dobrýho maníka. Mnohem lepšího, než si myslí, to dobře vím. A taky se ho hodlám držet.

Olga

Naprosto automaticky jsem předpokládala, že Prokop zavolá. Je to už skoro týden, co tady v obýváku pil kafe a nic. Ten chlápek je v každým případě divnej. Ale ženatej není, hned jsem si ho proklepla. Pro jistotu. Ne že by mě obzvlášť přitahoval, to zas ne. Dovedu si představit, co všechno mu musí uvíznout v té bradce, když obědvá. Za celej svůj život jsem ještě nepoznala vousatýho chlapa,

kterej by dokázal jíst nudlovou polívku, aniž by mu nějaká nudlička nevisela z kníru. A pochybuju, že zrovna Prokop bude tou světlou výjimkou. No, co. Oholit se koneckonců může vždycky, to není žádná tělesná vada. A Martin povídal, že je to sympaťák, i když se po něm na záchod nedalo jít dobré tři hodiny. Něco takovýho jsem ještě nezažila.

Možná bych mu mohla brnknout sama. Ostatně, kdyby si nepřál, abych mu telefonovala, proč by mi tady nechával svoji vizitku? Jen proto, abych si ujasnila, že Prokop je křestní jméno a ne příjmení? Jo, zavolám mu. Ale co říct? Že jsem skoro dva roky bez chlapa a leze mi to na mozek? Že jsem opuštěná? Ležím tady u televize s nohou v gypsu, cpu se sladkostma a kynu?

Kdepak, volat mu nemůžu. Leda že bych přišla na nějakou skvělou záminku. V hlavě mám ovšem jak vymeteno. Však oni psychologové pořád varují, že čumět na seriály je jako dobrovolně si nechat dělat výplach mozku. Možná bych ho mohla požádat, aby mě pozítří hodil do nemocnice na kontrolu. Hmm. To by nemuselo být tak špatné.

Je to blbost. Proč by mě naprosto cizí člověk měl doprovázet do špitálu? Je snad od armády spásy? Už dost na tom, že mě tam vezl jednou, dřepěl tam se mnou několik hodin a to nemluvím o tom, jak se se mnou nadřel. Zvedal mě jak peříčko, to je fakt. Asi má trénink. Ale šedesát kilo je šedesát kilo. Zas není žádnej Rambo, aby to s ním vůbec nezacvičilo. Zvoní telefon. Žádný jiný hovor nečekám. Ani se mi nechce věřit, že by mě nebesa vyslyšela. Odkašlávám si a snažím se posadit hlas smyslně nízko. Taky si rukou uhlazuju vlasy a olizuju rty, aby byly lesklejší. Jako by mě po telefonu mohl vidět.

„Prosím?“ protahuju sametově.

„To sem já, mami. Nečekej na mě. Dneska přijdu později. Tak nejdřív o půl desáté.“ Klap. Tak nejsem já pitomá?

Milada

Tak je to tady. Můj šťastný den. Dostala jsem kytku a zlatý přívěšek na krk, jako bych byla těhotná já sama. A ne nějaká náhradní matka nevalné pověsti. Jdeme s Lubošem na večeři, budeme oslavovat. Bojím se mít radost, bojím se těšit, plánovat.

Nejraději bych usnula a vzbudila se za devět měsíců. Ale to pochopitelně nejde, takže se musím ovládnout, abych nezačala hned zítra vyklízet pokojík vedle naší ložnice, abych se příští týden nepustila do malování pohádkových postaviček po jeho stěnách a hlavně abych zase nenakupovala plíny a kolébku.

„Uvidíš, vyjde to,“ tiskne mi ruku Luboš přes stůl. Ještě pořád mu mám za zlé, že s tou holkou spal. A přitom bych mu za to samé měla být vděčná.

„Musí to vyjít,“ drtím prosbu mezi rty. Už nemám sílu ztrácet. Potřebuju čerpat, získávat. Taky potřebuju dávat. Ale Luboš už ode mě všechno má. Má mé mládí, zná všechny moje historky, vzpomínky, sny, tužby, má mě celou. Má mě jistou. A proto polevil, proto už ho tolik nezajímám. Jedině dítě má šanci probudit ty dvě vzájemně prorostlé mumie k životu.

„Měla by ses s Barborou seznámit. Někdy. Pokud chceš,“ navrhuje Luboš. Navrhuje to velmi opatrně. Ví, že žongluje s třaskavinou.

„Dobrý nápad,“ povídám, jako by šlo o nějakou banalitu. Nevím, kde na takové setkání vezmu dost odvahy. Taky budu potřebovat sebekázeň. Jinak bych děvence mohla vyškrábat oči. Stejně je to divné. Je to moje zachránkyně, spasitelka a já ji nenávidím. Já sama jsem divná.

„Podepsala mi, že po celou dobu těhotenství nebude kouřit, pít alkohol ani s nikým spát,“ oznamuje mi Luboš. Ráda bych se zeptala, jestli ten zákaz souložení platí i pro něho, ale neudělám to. Nechci se hádat a tak přizvukuju: „To je od ní poctivé.“

„Jo, tak to jsi vystihla přesně. Já jí důvěřuju. Naprosto,“ rozplývá se. „Je to fakt milá holka. Myslím, že i docela chytrá. Asi měla prostě smůlu.“ Jen čekám, kdy začne chválit i její osmnáctiletý prsa.

„Vlastně se na to dítě hrozně moc těším,“ pokračuje Luboš. Že se ale dneska rozkecal. Jindy aby z něho člověk páčil slovo heverem. „Myslíš, že mi bude podobné?“

„Jo, myslím že jo.“ Ale mně ne! A to vím jistě.

„Stejně je to zvláštní, tolik let jsme na dítě čekali a teď je na cestě.“

„Ta cesta bude ještě dost dlouhá. Měli bychom zchladit nadšení,“ snažím se ho vrátit na zem.

„Ty mi připadáš chladná až moc,“ říká Luboš. Naštvala jsem ho, ačkoliv se celý večer pokouším o pravý opak. Co to se mnou je?

Luboš

Co to s Miladou je? Pět let skloňuje slovo dítě ve všech pádech a teď, když ho má na dosah ruky, dělá, jako by se jí to netýkalo. Myslel jsem, že bude konečně šťastná, spokojená. Nevydržím se dál dívat do utrápeného obličeje. Potřebuju žít. A ne mít strach, že každý můj úsměv ji popudí, že každý můj projev radosti bude hodnotit jako bezcitnost. Copak se v roli trpitelky zabydlela natolik, že ji už nedokáže opustit?

„Půjdeme raději domů,“ navrhuji. Platím číšníkovi za večeři, ve které jsme se oba jen porýpali. Jsou lidé, kteří by si dnešní večer užili, ale nemohou si ho dopřát, my ho znehodnotili. Zbytečně vyhozené peníze.

„Mrzí mě to,“ šeptne Milada, když jí pomáhám do pláště. Taky mě to mrzí. „Mám teď tak rozporuplné pocity, že se v nich sama nevyznám,“ dodává po chvíli. Odhaduji, že je to její nejdelší věta za celý večer. Ale proč mi to vykládá teď, když stojíme před vinárnou a čekáme na taxík? Hustě prší, je nevlídno a pouliční osvětlení je rozbité. Proč jsme si nemohli promluvit uvnitř? Rozvazuje jí jazyk až tma? Fakt, že mi nemusí pohlédnout do očí?

„Všechno dobře dopadne,“ ujišťuju ji bůhví pokolikáté už. Někdy mám dojem, že žijeme jeden měsíc stále dokola. Opakujeme stejné věty, děláme stejné věci. Snažíme se, usilujeme, tápeme, vzdalujeme se a pracně se zase navzájem přibližujeme. Chodíme v kruhu s pouty na rukou.

„Taxík!“ upozorňuje mě Milada. Mávám na něj. Zřejmě moc pozdě. Taxikář strhává vůz ke krajnici a mohutný gejzír vody smáčí naše nohy až ke kolenům. Díváme se na sebe. A pak posíláme taxík pryč.

„Jak je to dávno, co jsme se procházeli v dešti?“ ptá se Milada. Je to dávno. Moc dávno. A byli to jiní lidé, kteří milovali tohle nostalgické, uplakané počasí. Hřáli jeden druhému dlaně a při

chůzi se otírali rameny o sebe. A vedli rozhovory, nekonečně dlouhé rozhovory.

„Byla to hezká doba,“ vzpomínám melancholicky. Nohy mě v tenkých polobotkách zebou a Milada se celá třese. „Ještě se nachladíš,“ tisknu ji k sobě.

„Je mně, jako bych znovu byla mladá,“ tře svůj studený nos o můj, „a to mi za jedno nachlazení stojí.“

Olga

Martin telefonuje se svým otcem. Nemůžu se ovládnout, abych neposlouchala. Napínám uši z kuchyně, snažím se co nejméně cinkat nádobím. Hovor trvá už dobrých deset minut. To se Karlovi z Austrálie prodraží. Tak ať. Jsou to ostatně jediné peníze, které je do Martina ochoten po rozvodu investovat. Pokud nepočítám těch mizerných osmnáct stovek alimentů. Kladu na talíř čočku a párek. Martinovi tři nožičky, mně stačí jedna. Belhám se kolem linky. Ještě že mi dali tu chodící sádru, aspoň nemusím ležet jako lazar. Nicnedě- lání je horší než zhoubná nemoc. To pak černé myšlenky člověku ohlodávají mozek jak hladové krysy kost.

Martin přichází do kuchyně. Celý září. Moc brzy zapomněl, že se na něho tatíček o prázdninách vykašlal. Dělám jako by nic, i když mi lítost zaplavuje hrdlo. „Táta říkal, že ten dům, co mají pronajatý, má i bazén.“ Dusím se vztekem a závistí. Kdyby mě Karel nevyměnil za mladší model, mohli jsme se s Martinem v tom bazénu ráchat taky.

„A koupil si tam nový auto. Přijde to mnohem levněji, než si ho pronajímat,“ pokračuje Martin nadšeně. A obdivně. Holt tatínek má prašule, tatínek je borec. Tomu nemůžu se svými ubohými deseti tisícovkami čistého měsíčně konkurovat. A jak se vrátím po nemocenské, nejspíš nebudu mít ani tolik. Budu šťastná, jestli mi práce vůbec zůstane.

„Jez, ať to nevystydne,“ pokouším se o přívětivost. Martin za nic nemůže.

„Ty se zlobíš?“ Přívětivost se mi očividně nedaří. Ano, zlobím se. Zlobím se na sebe. Že jsem se víc nesnažila udržet si muže. A taky se zlobím na Karla, že sotva mě opustil, stal se

slavným a bohatým, že na kluka kašle a pak jednou zavolá a kluk je z toho na větvi. Je to nespravedlivé. Cpu tady Martina čočkou, špenátem, hrachovou kaší a smaženým květákem. Pořád dokola. Levná, výživná jídla. Hnus. Jednou týdně upeču kuře nebo udělám řízky. On ty dny považuje za svátek. Karlova nová žena se tutově krmí kuřecíma prsíčkama, šunkou a čerstvým ovocem dennodenně. A přišla k tomu jak slepá k houslím. Taky hnus.

„Nezlobím se, to víš, že ne,“ povídám. Martinův obličej prozrazuje, že ani lhaní mi nejde moc dobře.

„Chtěl bych ti něco říct,“ nakusuje opatrně. Zrnko čočky mi visí v krku. Brzy se rozkašlu, nebo dokonce pozvracím. Možná to není zrnko čočky, možná je to jen chuchvalec strachu. Martinův pokorný tón mě děsí.

„Víš, táta povídal, že bych se za ním o Vánocích mohl jet podívat,“ pokračuje Martin a příborovým nožem shrnuje čočku na jednu kopku. Pak ji zase rozmatlává zpět po talíři. Je nervózní. Bojí se, že ho nepustím. Bojím se ho pustit.

„A jak dlouho bys tam měl být?“ ptám se ledabyle. Ale hlasitý tlukot srdce mě nejspíš prozrazuje. Nemám vůbec tušení, kolik může stát zpáteční letenka. Do Austrálie. Taková dálka! Že ho tam nezve na týden, je jasné. Teprve začíná podzim a už mám zkažené Vánoce, sakra.

„Táta říkal, že aby to stálo za to, měl bych tam být nejmíň tři měsíce.“ Vyčkává, co to se mnou udělá.

„Tři měsíce jsou moc. Uvědom si, že jsi v prvním ročníku. A gymnázium to není jako základní škola. Tam už se zameškaná látka dohání ztuha. A kdo ví, jestli by tě na tak dlouho vůbec uvolnili.“

„Já se budu učit, slibuju,“ škemrá Martin. „A s tím uvol-něním si nedělej starosti. Táta říkal, že by mě tam zapsal do jazykovky, takže by to vlastně byl studijní pobyt.“ Co teď? Mám mu snad zakázat, aby navštívil svého otce? Mám mu zakázat, aby letěl do Austrálie, kam se většina Čechů podívá jedině ve snu? Copak jsem taková bestie?

„Kdy bude táta zase volat?“ ptám se. A Martin tuší, že má vyhráno.

Luboš

S Barborou si jen telefonujeme. Neviděl jsem ji několik týdnů. A dnes má přijít k nám domů. Na večeři. Milada po delším váhání se setkáním souhlasila. Chtěl jsem je obě vzít do restaurace, ale Milada namítla, že domácí prostředí se jí zdá vhodnější. Taky říkala, že by ta dívka mohla chtít vidět, kde bude její dítě vyrůstat. Je to zvláštní. Ačkoliv zná Barbořino jméno, stále o ní hovoří jako o té dívce, tom děvčeti, té holce. Jako by se jejího jména štítila. Hezké je ale to, že ode dne, kdy jsem Miladě oznámil, že je Barbora těhotná, u nás už nepadlo slovo prostitutka. Milada je citlivá a taktní, o ni strach nemám. Ta seznámení zvládne. Barbora je nevypočitatelná.

„Nevíš, jestli jí houby?“ volá Milada z kuchyně. Je to až dojemné, kolik práce si s večeří dává.

„Tak to opravdu nevím.“

„A myslíš, že je velké riziko přidat je do nádivky?“ ptá se Milada. Kdybych tušil, kterou odpověď by ráda slyšela, řekl bych ji. Takhle tápu. Jdu za ní do kuchyně a bezmocně krčím rameny.

„Radši je tam nedám,“ rozhoduje Milada a hned střílí další otázku. „A co olivy? Olivy jí?“ Vzpomínám, jak si Bára v hotelu Continental objednala suché martini. Pamatuju si, jak soustředěně máchala olivu v alkoholu, několikrát ji dokonce špičkou jazyka olízla. Ale co bylo pak? Vhodila ji nakonec do popelníku, nebo ji snědla? Při nejlepší vůli si nedokáži vzpomenout. Přesto říkám: „Olivy tam dej. Ty snad chutnají každému.“

„To by ses divil, kolik lidí je nemůže ani vystát,“ oponuje Milada, ale už seká olivy na drobno a vhazuje je do misky. Je pečlivá a trpělivá. Bude z ní skvělá máma.

Barbora prochází po našem obýváku a zírá na obrazy po stěnách. Ani se nezula. Má kozačky na vysoké podrážce, takže je mnohem vyšší než Milada a malinko vyšší než já. „To muselo stát spoustu prachů, ne?“ hodnotí nakonec výzdobu pokoje.

„Ne, ani ne,“ křečovitě se usmívá Milada. „Jen za barvy, plátna, štětce a ředidlo.“

Barbora se na ni nechápavě podívá. Stydím se, že se Milada takhle vyvyšuje. Možná to nedělá záměrně. „Všechny obrazy totiž malovala manželka sama,“ vysvětluju a připadám si hloupě. Jako

bychom chudé holce z ulice předváděli svoje úžasné, spořádané životy.

„Třeba byste se ráda podívala na budoucí dětský pokojík,“ navrhuje Milada. Barbora bez valného zájmu kývne a následuje ji.

„Hmm, tak tomuhle teda říkám pokojík. To garsonka mé kámošky je jen o něco větší,“ uznale oceňuje místnost. „To abych vám porodila nejmíň trojčata, ne?“ směje se. Ale mě z její věty mrazí. Jedno vím jistě. Rozhodně bych si nepřál, aby dítě bylo po ní.

Barbora

Ta Lubošova manželka na mě vzhlíží jak sůva, ale jakmile je u toho on, snaží se být milá a usmívá se. Byla to chyba sem vůbec lízt. Poprvý v životě se doopravdy stydím, co sem a jaká sem. Mezi holkama se cítím normálně, s Lubošem taky, ale tady se mi klepou kolena. Ještě že sem si aspoň pučila slušný šaty. V pase už mi začínaj být těsný, ale jinak mi vážně seknou. Břicho mi začalo růst dřív, než sem myslela. Moc se v poslední době cpu, hlavně sladkým. To sem dřív nevzala do huby. A taky je mi furt blbě. I teď se mně zvedá žaludek. Možná je to tím, jak se ta stará kráva naparuje. Z toho by se navalilo snad každýmu. No, tak maluje vobrazy a mám se z toho posrat nebo co?

„Posaďte se, hned přinesu polévku,“ povídá upjatě. A to sem jí říkala, že mi klidně může tykat. Dělala, jako že neslyší. Luboš se ošívá. Asi si to představoval jinak. Mně osobně vykládal, jak mi je Milada vděčná. Nemyslím si, že je mi vděčná. Spíš bych řekla, že mě nesnáší. A taky dost žárlí. To se hned pozná.

„Můžu vám nabídnout minerálku nebo džus?“ ptá se mě Milada a nalívá polívku. Ruka se jí třese. Možná chlastá. Všichni umělci chlastaj, to je známá věc. Říkám si o džus. Nemám žízeň, chci jen, aby na chvíli vypadla.

„Moc se jí teda nelíbím,“ šeptám Lubošovi.

„Líbíš se jí. Má jen podobné obavy jako ty.“ Tak tomu nevěřím. Ta ženská nevypadá, že by se mohla něčeho bát. Je namyšlená, až hrůza. Ale potřebuje mě a to jediné se mi na ní zamlouvá.

Milada

Holka je to pěkná, to se musí nechat. Luboš si umí vybrat. Ani jsem netušila, že se mu tyhlety vyzývavé typy líbí. Zřejmě jsem vycházela z toho, že já jsem pravý opak. Proti Barboře mám malé skoro všechno. Malé oči, malá ústa, malé dlaně a chodidla. O poprsí nemluvě. Celá jsem malá. A stará jak metuzalém.

Nalévám polévku a odbíhám zpět do kuchyně pro něco k pití. Luboš sedí jak paša a ani ho nenapadne pomoct. Cosi si špitá s tou dívkou, já kolem nich běhám jak pinglice. Barbora se sklání, čichá k obláčku páry nad talířem a pak se teprve pouští do jídla. Mrkne na Luboše: „Tak co? Kterej z vás vařil?“

Luboš s odpovědí váhá. Není si jistý, jestli Barboře chutná, či nikoliv. Nechce mě zklamat, ví kolik jsem měla s přípravou večeře starostí. Přicházím mu na pomoc. „To já jsem vařila.“

„Měla ste být kuchařka,“ povídá dívka, jako by mi udělovala vyznamenání. Říct akademické malířce, že měla být kuchařka, je jako říct prezidentovi, že měl raději jezdit s tirákem. Barbora si to neuvědomuje. Jí polévku. Jsem ráda, že u toho nemlaská ani nesrká. Nevím přesně proč, ale od samého začátku o ní valné mínění nemám. Přitom kdyby se odlíčila, sundala ty cingrlata z uší a oblékla se do něčeho střízlivějšího, bylo by to obyčejné mladé děvče. Chová se sice malinko primitivně, ale rozhodně ne ordinérně. Nebýt skutečnosti, že spala s mým mužem, a bezpochyby nejednou, byla by mi pravděpodobně i sympatická. Odcházím do kuchyně, abych přinesla mísu s kuřecími závitky, bramborovou kaši a zeleninový salát. Zoufale přemýšlím o nějakém tématu k rozhovoru. Je to těžké. Většinou se lidí, když vázne komunikace, přeptávám na jejich povolání. V tomhle případě by podobná otázka byla bizarní a cynická. Představuji si, jak mladinká prostitutka mezi jednotlivými sousty líčí perverzity některých zákazníků. Vcházím zpět do pokoje. Luboš polekaně stahuje ruku z Barbořina ramene. Mám pokušení vyklopit mu horké jídlo do klína. Přešla by ho chuť na muchlování, možná už nadosmrti.

Jíme mlčky, atmosféra houstne. Už se nenamáhám vymýšlet témata ke konverzaci. Ať se pěkně snaží Lubošek, koneckonců tahle sešlost byla jeho nápad. Žárlím. Žárlím na Barbořino mládí, svěžest,

plodnost. A především jí závidím ten obrovský dar, který jen tak mimoděk skládá Lubošovi do klína. Ona je připravena obdařit ho nejcennějším. A zase jsem to já, kdo selhal, jsem to já, kdo je tu přebytečný.

„Prosím tě, Lubo,“ familiárně oslovuje mého muže. „Ukážeš mi, kde u vás najdu záchod?“ Luboš vystřeluje ze židle a uhání do předsíně, jako by mu za zadkem hořelo. Normálně takhle ochotný nebývá. Pokračuji v jídle, ale pikantní kuřecí specialita je náhle bez chuti. Luboš se vrací ke stolu, hlavou pohazuje směrem ke koupelně a vzrušeně šeptá: „Tak co jí říkáš?“ Připadám si jako matka stárnoucího syna, který si konečně domů přivedl nevěstu. „Je hezká,“ povídám nakonec. A co mi taky zbývá.

„To je,“ pokyvuje Luboš pyšně hlavou nad svým úlovkem. Je mi z toho všeho zle. Znovu, pokolikáté už, pochybuju, jestli to celé byl dobrý nápad. Olga měla možná pravdu. V honbě za potomkem riskuju, že přijdu o manžela. Olga mi chybí. Hrozně moc. Její rady, postřehy, podpora, pochopení. Bez sestry jsem jako létající papírový drak, který se vysmekl z dětské ručky a bezradně sebou plácá ve větru vysoko na obloze.

„Vím, že je to pro tebe těžké,“ říká Luboš soucitně a přitom mi pokládá dlaň na levé rameno. Přesně tímto způsobem držel před pár minutami Barboru. Je to odpudivé. Trhám sebou a shazuji jeho ruku, jako bych odháněla dotěrnou mouchu. A pak slyším dávivý kašel. Ne, to není kašel. Je to zvuk, který člověk vydává při zvracení. A ten člověk je Barbora. Zvrací, protože nosí Lubošovo dítě. Ne, naše dítě. Naše dítě, urputně se snažím přesvědčit samu sebe, ale zní mi to cize.

Zvuky neustávají. Luboš bledne a nervózně těká očima. Vzdychá. Stejně by neuvěřil, jak moc mu v téhle chvíli rozumím, tak se mu to ani nepokouším objasnit. Tiše čekám, kdy to nevydrží, zvedne se a půjde za Barborou.

Olga

Prokop nezavolal. Rovnou přišel. Ten chlápek se zjevně s ni- čím příliš nepárá. „Mám ještě sádru,“ upozornila jsem ho, když mě zval na večeři.

„To vidím,“ řehtal se. „Do restaurace chodí i lidi s dřevěnou nohou nebo na vozíčku. Proti tomu je sádra, pouhý módní doplněk.“ Kdyby podobný módní doplněk musel na noze vláčet osm týdnů, možná by mluvil jinak; nelíbilo se mi, že ze mě dělá rozmazlenou fiflenu. „Já jen, abyste se za mě nestyděl,“ řekla jsem a dodatečně zaznamenala, jak to vykání zní pitomě. Okamžitě jsem to uvedla na pravou míru. Nepřekvapilo ho to, ani nepotěšilo. Prostě tykání přijal. Uvědomila jsem si, že nejvíc mě na něm přitahuje právě ta jeho schopnost vyvádět mě z konceptu, znervózňovat a mást. Byl pro mě záhadou. Nedovedla jsem předvídat, jak se zachová, co řekne. Netušila jsem, co si o mě myslí, ani jestli se mnou má nějaké plány do budoucna. Bylo to vzrušující a nové. Ostatní muži v mém dosavadním životě byli průhlední a snadno čitelní.

Později v restauraci to probíhalo podobně. Slyšela jsem se, jak mu o sobě vykládám věci, které věděla jen hrstka lidí. Šikovně mě pobízel k vyprávění. Usmíval se, přizvukoval, dával doplňující otázky. Skoro jako by sbíral materiál k psaní knihy nebo scénáře. Byla jsem jako v tranzu a bez zaváhání mu prozradila i to o potratu a Miladině reakci na něj. Nepatrně se mi tím ulevilo. Až když Prokop platil, naplno jsem si uvědomila, že zatímco já mu na sebe vyklopila detailní životopis, on o svém soukromí neprozradil vůbec nic. Pokud ovšem nepočítám historku, jak v dětství choval šneky v prádelníku, v sekci ponožek.

„Jsi moc unavená? Nebo zvládneš ještě jedno kafe v mém doupěti?“ zeptal se už v autě. Svolila jsem s pozdní návštěvou.

„Fajn,“ povytáhl obočí. Kdo ví, co tím myslel. Napoprvé mu nedám, ani kdyby to měla být poslední příležitost, kterou v životě dostanu, umiňuju si vduchu. Dobře vím, kolikrát jsem si už něco podobného slibovala a jak to potom dopadlo. Panebože, no tak mi chybí sex! Co je na tom?! Nic špatného, dělají to všichni, utěšuju se. Špatní jsou partneři, které si za tím účelem vybírám. A slovo vybírám je v tomto případě poněkud nadnesené. Ve skutečnosti si totiž moc vybírat nemůžu a to je ten problém. No, snad aspoň ta sádra mi zabrání, abych se dnes nechala unést. Jdu jen na to pozdní kafe. Na kafe, a taky se trochu porozhlédnout, jak bydlí. V jakém je byt stavu, jak je zařízený; obrázky po stěnách i čistota klozetu, to

jsou věci, které o člověku hodně vypovídají. Musím si přece nesdílného Prokopa aspoň trošku proklepnout.

„Jsem tam teprve krátce, ještě jsem se ani pořádně nezařídil,“ plynule navazuje na mé myšlenky, otáčí se na vozovce a parkuje před třemi nově postavenými patrovými vilkami v Řečkovicích. Snažím se ovládnout mimické svalstvo. Třeba jen potřebuje na někoho zazvonit, někomu předat vzkaz. A nebo testuje, jestli jsem zlatokopka, a čeká, jak budu reagovat.

Můj obličej je strnulá maska. Napětí nedávám znát. Prokop zhasíná světla vozu. Už vím, že jsem onehdy tipovala správně, je to skutečně pajero. Vytahuje klíčky ze zapalování, zamyká rádio. Panebože! Ať mu ten dům patří a ať mě chce! Tentokrát to nepokazím! Div že nepadám na kolena a nespínám ruce.

„Co je?“ Rozmyslela sis to?“ diví se, proč nevystupuju. Předstírám chvilkovou roztržitost. Pomáhá mi z auta, vytahuje z kapsy klíče. Aleluja! Chce se mi volat. Ten barák bude asi vážně jeho. Snahou být dokonalá se mi třesou kolena. Moje tréma se zvětšuje. Cítím, že halenku mám na zádech propocenou, přestože dnes hlásili sotva dvanáct stupňů. A to přes den. Teď hodinu před půlnocí, bude už pořádná zima.

„Tak pojď,“ zve mě dovnitř. Připadám si jako rybář, který má na háčku desetikilovou štiku, roztřeseně se k ní blíží podběrákem a hrůzou, že by mohla uplavat, skoro nedýchá. Taky skoro nedýchám. A taky se hned vzápětí rozkašlu. To se mi stává často, když přehnaně dlouho zadržuju dech.

„Pronajal jsem si tady kancelář. Teď po rozvodu zatím nemám kde bydlet, tak tady i spávám,“ vysvětluje a pouští mě do dveří. „Manželka mě očesala jak jabloň. Zbylo mi akorát to auto,“ dodává. Tak štika nebude. Však ona nakonec bude dobrá i mřenka, říkám si s úlevou. Ve svém věku, při mé smůle a s dospívajícím synem na krku jsem nakonec ráda, že to tak dopadlo. Na štiku už prostě nemám, proč si to nepřiznat. Ale na mřenku si ještě troufnu.

„Je to tady moc hezké,“ usmívám se a sbírám síly k prvnímu pořádnému útoku. Jak to, že tady ležím na rozepnutém spacáku na podlaze, vedle chlapíka, kterého prakticky ani neznám, a bojím se pohnout? Co mě přimělo k tomu, že jsem se natáhla vedle něho a

vedla tak pitomé řeči, že nakonec usnul? A to jsem se bála, aby mě nepřefiknul! Haha! Ten neměl dost energie ani na to, aby při mém monologu udržel otevřená víčka! Vlastně vypadá docela hezky, když spí. Oddechuje pravidelně, nechrápe, nechrčí, ani nevydává žádné jiné zvuky. Kdyby mně nedřevěněla ruka, byl by to celkem zajímavý zážitek. Takhle mám dojem, že mi paži brzo rozdrtí. No, jestli jo, tak mě zítra může zase odvézt do nemocnice a pak o mě pod tíhou výčitek svědomí pečovat. A to by taky nebylo tak úplně marné.

Zavrtěl se. Sykám bolestí. Tichounce, úplně nejtišeji, jak to jde. Nechci ho probudit. Přemítám o tom, jaké by to bylo spát vedle něho každou noc. Vím, že je to předčasné, ale to prázdné dvoulůžko doma v ložnici mě ničí. Ničí mě už skoro dva roky. Postupem času si uvědomuju, že bych ho zaplnila kýmkoliv. Jen abych mohla v noci slyšet lidský dech, vnímat teplo ze sousedního těla, přestat se bát podivných zvuků, které pokoj ve tmě vydává. Copak toho chci tak moc?

„Ježiši, já jsem usnul,“ udiveně a rozespale konstatuje Prokop. Urychleně osvobozuji ztuhlou paži. Je studená a odkrvená. Pochybuju, že ještě někdy bude plně funkční. Směje se. Nahlas. A pak povídá: „Takže já se s tebou vlastně na poprvé rovnou vyspal.“

Milada

S Lubošem spolu nemluvíme. Už tři dny. Prý se tomu říká tichá domácnost. Za těch patnáct let, co spolu žijeme, se nám to ještě nestalo. Jednou to asi přijít muselo. Anebo ne? Snažím se soustředit jen na práci. Za poslední dvě noci jsem skoro nespala. Doufám, že když vydržím vzhůru ještě jednu, pak upadnu do spánku hlubokého jako bezvědomí. Žádné sny o dětech padajících z oken, topících se v řekách, bolestí řičících uprostřed plamenů. Žádné výčitky, že jsem je nedokázala zachránit.

Obrazy maluju po svém. Ať si klidně o nich říkají, že jsou depresivní. Aby taky nebyly, když já sama jsem jedna velká chodící deprese. Kašlu na to, jestli se budou prodávat. Nezáleží na tom, jestli budu mít i v budoucnu značkové šaty, drahé auto anebo jestli budu žít na chalupě a živit se karotkou a hráškem, které si sama vypěstuji. Nezáleží mi na ničem. Luboš mě nenávidí. Právem. Po tom, co jsem

udělala, se mu nikdo nemůže divit. Ani já se mu nedivím. Mohla bych se omluvit, ale nevím jak. Mohla bych to vzít zpět, ale na to je příliš pozdě. Stydím se a tak dělám, že je neviditelný. Vyhýbám se jeho pohledu. Vyhýbám se jemu. Kdyby to bylo jen trochu možné, vyhýbala bych se i sama sobě.

Luboš

Proč se vlastně tolik snažím udržet manželství, které mě už dávno neuspokojuje? Je hlavním důvodem sentiment? Společně prožité roky? Společně prožitá bolest? Nebo snad setrvačnost? Sám v tom nemám jasno. Vím jen, že jakýsi vnitřní ukazatel stále směřuje k Miladě a já ho slepě následuji.

A taky v poslední době moc piju. Oba moc pijeme. Já i Milada. Na Miladě je to asi mnohem víc znát. Ani se tím netají. Když večer přicházím domů z práce, prázdné láhve od vína se povalují po bytě. Kdybych si mohl vybrat, nechodil bych domů vůbec. Od té doby, co spávám na sedačce v obýváku, mi domov neposkytuje ani pohodlí. Stejně dobře bych se vyspal v kanceláři. Co mě domů tedy den co den táhne? Strach o Miladu? Naděje, že se něco změní? Zodpovědnost? Svědomí? Anebo prostý fakt, že od poslední manželské hádky, se ani v kanceláři necítím dobře? Jak mi to proboha mohla udělat, říkám si stále dokola. A proč zrovna s Viktorem? Tak moc mi chtěla ublížit?

A proč já stále odolávám pokušení? Proč to konečně ne-zkusím se Zorkou? Copak mám ještě co ztratit, co riskovat? Copak mi ještě zbylo něco, oč bych mohl románkem se svou sekretářkou přijít?

Bude devět hodin večer. Byt je temný, Milada buď není doma, anebo to opět přehnala s konzumací vína a spí. Sázím na druhou možnost, ale nepotřebuji se přesvědčit, zda jsem se trefil. Je mi to jedno. Šourám se potmě do kuchyně a otevírám dvířka lednice. Tlumené světlo zčásti osvětluje kuchyň. Na stole je několik prázdných lahví a nedojedená paštika. V lednici není kromě vajíček, vinného octa a plechovky lunchmeatu vůbec nic. Milada už nenakupuje. Milada truchlí. Truchlí velmi okázale, aby mi to náhodou neuniklo. Vytahuju lunchmeat. Hledám otvírák a nakonec

otevírám konzervu nožem. Poranil jsem se. Rána se zdá být dost hluboká. Dělá se mi mdlo. Ještě, že je tma a nemusím se na krev dívat. Nesnáším to. Balím si ruku do utěrky a jdu hledat lékárničku. Vlastně ani nevím, jestli ji doma vůbec máme. Možná budu muset do auta.

Cítím, jak se mi podlamují kolena. Mám nohy jako z gumy. Jsou měkké, odmítají nosit mé tělo. Utěrka je nasáklá krví. „Milado! Milado, pojď sem!“ křičím. Uvědomuji si, že po čtyřech týdnech poprvé zaznívá bytem mluvené slovo. Je to jako by domácnost znovu ožila. Nakonec ještě budu rád, že jsem se pořezal a prolomil to zahnívající ticho.

Milada

Zdál se mi divný sen. Zalévala jsem květiny kropicí konví a zpívala si. Nacházela jsem se na malém ostrůvku prostřed obrovského jezera, moře či oceánu. V pravé ruce jsem svírala konev, levou si přidržovala na hlavě velký slaměný klobouk s fialovou pentlí. Najednou jsem zaslechla, že mě někdo volá. Poznala jsem Lubošův hlas. A ačkoliv jsem věděla, že jsem na ostrůvku úplně sama, šla jsem manžela hledat. Chodila jsem ve spirálovitých kruzích a nenacházela ho. Ani mě to neudivovalo, vždyť tam přece být nemohl.

Probírám se. Kytky, slunce, šplouchání vln je náhle pryč. Cítím se, jako by mě někdo okradl. Prázdnota na mě doléhá stejně prudce jako chlad. Zase jsem usnula bez přikrývky. Vstávám. Mám příšernou žízeň. V bytě je tma, z čehož usuzuji, že se Luboš ještě nevrátil. Přichází zklamání i úleva. Opět pěkně půl na půl. Jinak to už u mě ani nejde. Jsem do morku kostí rozpolcená bytost, všechno má najednou zbytečně mnoho úhlů pohledu. Toužím po klidu a jednoduchosti. A taky po sklenici vody.

Potmě vytahuju sklenici a otáčím kohoutkem. Měla jsem vodu nechat odtéct, je teplá a chlor je v ní cítit ještě pronikavěji než obvykle. Navzdory odporné chuti ji lačně chlemtám a polykám přitom nahlas. No jo, kocovina. Na to, abych si načepovala novou vodu, jsem moc unavená.

Najednou mám dojem, že v místnosti někdo je. Neslyším nic. Je to jen taková intuice. Bojím se rozsvítit. Opatrně nahmatávám zásuvku a vytahuju sekáček na maso. Teprve pak rozsvěcím. A ječím. Ne, myslím, že doopravdy ze mě žádný zvuk nevyšel. Ale něco uvnitř mě křičí dozajista.

Všechno se to seběhlo strašně rychle. Luboš má na ruce devět stehů, měl poraněnou i tepnu. Dostal transfúzi. Ošetřující lékař tvrdí, že to byla nehoda, ne úmysl. Taky tvrdí, že je Luboš už mimo nebezpečí. Nevěřím ani jednomu. Potřebuju to slyšet od Luboše. Ale toho můžu vidět až zítra. Sedím na chodbě v nemocnici, neschopná se zvednout a jet domů. Brečím. A lituju, že místo Luboše nejsem na operačním sále já. Nebo raději rovnou v márnici. Mohl by začít znovu. Mohl by zažít film Pretty woman na vlastní kůži. Jen já mu to kazím. Kazím mu celý život. Jsem mu závažím na krku, koulí na noze, trnem v patě. Měl by se mě zbavit. Osvobodit se. A přesto si z celého srdce přeji, aby to nikdy neudělal. I za cenu, že ho stáhnu s sebou pod hladinu. Třeba ho vůbec nemiluju, třeba miluju jen sebe.

Už mám třetí kýbl vody a krev je pořád skoro všude. Zakrvácenou konzervu jsem vyhodila do koše. Nikdy v životě nevezmu lunchmeat do pusy. I když jsem samozřejmě ráda, že za Lubošovo zranění mohl pitomý salám v piksle, a ne já. Strachovala jsem se, hrozně moc, že Luboš nakonec neunesl ten můj výmysl o Viktorovi a udělal si to záměrně. Ani bych se nedivila. Bylo ode mě příšerně podlé říct mu, že jsem se vyspala s jeho nejlepším kamarádem. Ale když já měla takový vztek! Seděl tam s Barborou na vaně, u nás v koupelně! Přes hodinu! A dával jí obklad na čelo, hladil ji, utěšoval. A děkoval jí! To bylo ze všeho nejhorší. Děkoval jí za to, co všechno je ochotná pro jeho dítě podstoupit. Co všechno?! Vždyť jenom zvracela, proboha! Proč si nevzpomněl na mě, na to, co jsem celé roky podstupovala já?! Já přece doopravdy trpěla, abych mu dala dítě! Všechna ta vyšetření, operace, umělá oplodnění a potraty. Všechna ta bolest. Fyzickou jsem se naučila snášet, psychickou nikoliv. A on? Ani neměl tolik soucitu, aby zavřel dveře, když klečel Barboře u nohou a říkal jí věty, které měly patřit mně. Slyšela jsem všechno. Chtěla jsem si zacpat uši, ale místo toho jsem je natahovala. A každičké Lubošovo slovo mě mučilo. V tu chvíli jsem Barboru

nenáviděla tak silně, že bych jí snad dokázala doopravdy ublížit. A proto jsem si vymyslela tu nevěru s Viktorem. Abych Luboše potrestala. Ani nezaváhal, skočil na to okamžitě. Moc dobře si pamatoval, jak jsme se s Viktorem na oslavě narozenin vytratili do lesa. Viděla jsem mu v očích, jak si to postupně vybavuje. A dívala jsem se se zadostiučiněním, jak trpí. Jak žárlí, jak se cítí podvedený, oklamaný, zrazený. Moc dobře všechny tyhlety pocity znám. Kochala jsem se tím, že je mu mizerně. Viděla jsem, jak si představuje mě a Viktora, jak se mu ty představy hnusí, ale nedokáže přestat. Připadalo mi, že jsem konečně vyrovnala účet. Že je nám blbě oběma stejně a že tak to má v manželství být.

Hned druhý den jsem všeho litovala, ale nedokázala to vzít zpět. Stejně by mi nevěřil. Dobrým zprávám se věří mnohem hůř než těm zlým. A já snad mám na zlé zprávy monopol.

Pátý kýbl vody a pořád je narůžovělá. Nechápu, kde se v člověku bere tolik krve. Nebýt toho kovového zápachu, pro krev tak typického, mohla bych si namlouvat, že jsem jen převrhla plechovku s červenou barvou, takhle to ale bohužel nejde. Je to cítit všude. Čpí tak moje vlasy, ruce, šaty. Čpí tak i moje myšlenky.

Ždímám hadr. Dělala bych to úplně stejně, i kdyby Luboš nepřežil? Klečela bych na podložce, abych si neotlačila kolena, a vytírala bych jeho krev a zbytky života ze stolu, z podlahy, ze židle?

Olga

V práci to vypadá na vyhazov. Raději bych zbytek života strávila s naštíplým kotníkem, jen abych tam už nemusela. Šéf mi naznačuje, že mě trpí z milosti a ti mladí čápci jsou tak agresivní, že převálcují každého. Taky za to ale berou čtyřicet papírů měsíčně. Já mám teď osm. Prý dokud se nezadaptuju po úrazu. Obávám se, že to hned tak nebude. Objednávky, co jsem měla rozdělané, už schlamstli jiní. A sehnat na podzim novou slušnou zakázku je utopie. Kdo by si pořizoval žaluzie v době, kdy musí celý den svítit? Jedině ti, co bydlí v přízemí. Každý den si teď kupuju noviny, abych se ujistila, že zaměstnavatelé opravdu chtějí pouze ženy do třiceti let. A co s námi osmatřiceti a víceletými? Máme se oběsit, abychom uvolnily místo mladším?

Nakonec budu ráda, že Martin letí na Vánoce do té Austrálie. Nemám nic našetřeno. Kdybych loni nezrušila životní pojistku, mohla jsem něco dostat apoň za ten kotník. Takhle bude kulový. Začínám mít vážný strach z budoucnosti. Nemám úspory, nemám muže. Mám jen maturitu na socialistické škole, syna s obřím žaludkem, vrásky pod očima a pasivní znalost ruského jazyka. S tím díru do světa neudělám. A Prokop už zase nevolal skoro týden.

Barbora

Dřepím na kabele a modlím se, ať Luboš zvedne ten posranej mobil. Ještě ani nevím, co mu řeknu. Nechci, aby si myslel, že na něho šiju boudu, i když to tak asi bude vypadat. Je devět hodin večer a nemám kde spát. Potřebuju jeho pomoc. „Ahoj, Barborko,“ konečně ho slyším. Přichází obrovská úleva. Věřím mu. Věřím, že se o mě postará, věřím, že mi kdykoliv pomůže. „Ta kačena, se kterou bydlím, mě vyhodila. Prej teď, když nešlapu, pořád trčím doma a to se jí nehodí,“ chrlím to na něho bez obalu. Je to chlap, však on to unese.

„Máš peníze?“ ptá se. Překvapuje mě. Moc dobře ví, kolik mám peněz, sám mi je dává.

„Mohla bys jít do hotelu.“

„Mohla, ale ne sama. Přijeď,“ kuňkám najednou. Zase mi připadá, jako by Luboš byl můj táta a já jeho milovaná hodná holčička.

„Nemůžu. Mrzí mě to, ale.“ odmlčel se. Tipuju, že mu to ta jeho fúrie zatrhla, ale přesto na něho tlačím dál: „Prosím tě, přijeď.“

„Opravdu nemůžu. Jsem totiž v nemocnici,“ přiznává nakonec. Cítím, jak mi buší srdce. Je to zvláštní, skoro toho člověka neznám, a přesto mám o něho strach, jako ještě o nikoho v životě.

„Co je ti?!“

„Nic vážného, jen malá nehoda,“ odpovídá. „Jsem tu od včerejška a vypadá to ještě tak nejmíň na týden.“

„Na týden mi ale peníze na hotel nevystačí,“ povídám. A mám vztek. Byl to bláznivej nápad, to s tím děckem. Kdybych nebyla těhotná, poradila bych si. Vždycky jsem si poradila. Ale teď? Připadám si tak slabá a nemohoucí.

„Vem si taxíka a jeď k nám domů,“ rozhoduje najednou Luboš. „Miladě zavolám, bude tě čekat.“

Milada

Co to jen proboha Luboše napadlo? Jak jí mohl nabídnout ubytování? A ještě ke všemu, když sám není doma? Co když se neovládnu a zabiju ji? Co když se neovládne ona a zabije mě?

Fantazíruju. Je to mladá holka, je těhotná a sama by ještě potřebovala mámu. Nemá kam jít. Tak co mohl asi dělat? Poslat ji zpátky na ulici? Aby jeho dítě nějaký zákazník nakazil příšernou pohlavní chorobou anebo aby Barboru někdo přepadl a zmlátil? Aby o jeho dítě přišla? Ne, Luboš nemohl udělat nic jiného a já se musím sebrat. Taky se musím napít. Aspoň decinku vína. No, lepší budou dvě.

Měla bych se trochu přišmrncnout a možná i umýt hlavu. V žádném případě nestojím o to, aby Luboše litovala, že má za ženu starou čarodějnici. Z jejího pohledu jsem stejně už asi jednou nohou v hrobě, nač to dělat ještě horší, než to skutečně je.

Rychle se skláním nad vanou a namáčím si vlasy. Zjišťuju, že došel šampon. No, jo. V poslední době jsem holt té péči o domácnost moc nedala. Myju si hlavu mýdlem. To budu vypadat! Vyfénovat to rozhodně nejde. Vlasy poletují kolem hlavy jako roj včel. Pokouším se je uklidnit notnou dávkou laku. Účes připomíná cyklistickou přilbu. Zvažuju, jestli mám vlasy znovu namočit, ale z předsíně se ozývá zvonek, což mi velmi usnadňuje rozhodování. Barbora už je tady, přilbu si tedy ponechávám. Mám nezvyklou tré- mu. Na malý okamžik dokonce koketuju s myšlenkou předstírat, že nejsem doma a neotevřít. Dítě! Dítě, čeká Lubošovo dítě, opakuju si v duchu a malými krůčky mířím ke dveřím.

Sedí v kuchyni skoro čtvrt hodiny a ještě si ani nesundala kabát. Vypadá, jako by se mě bála nebo jako by stále byla na odchodu. Ani se jí nedivím. Přívětivého uvítání se nedočkala, to je pravda. Ale já se snažila!

„Trenčianský párek s fazolí, anebo vajíčka?“ ptám se rádoby nenuceně. A doufám, že si vybere vajíčka. Každá konzerva mi připomíná zaschlou kaluž krve, která tady zbyla po Lubošovi.

Pochopitelně, že si vybírá konzervu. Soustředěně ji otevírám a vyklápím obsah na pánev. Tak se ohřeje rychleji.

„Příští týden už bych měla dostat těhotenský průkaz,“ povídá najednou Barbora, aniž bych se jí ptala. Asi mě upozorňuje, že po vystavení těhotenského průkazu je splatná první částka.

„Peníze jsou na účtu připravené,“ odsekávám. Jak je dostane, hned se odstěhuje. Už to nebude moje starost. Ani Lubošova.

„Já vás taky nemám ráda,“ říká najednou Barbora docela tiše. No co, alespoň jsme si to vyjasnily.

Olga

Martin dnes zůstává na noc u kamaráda. Vařím dobrou ve- čeři. Kuřecí prsíčka nadívaná lososem. Ne pravým, samozřejmě. Ale i tak mám výčitky svědomí. Na vlastním synovi šetřím a cizímu chlapovi podstrojuju. Stydím se, ale nemůžu jinak. Šance najít muže, který by se mnou chtěl žít, se den ode dne zmenšuje. Aspoň mně to tak připadá. Stačí, abych se prošla po městě. A viděla je. Ty mladé dívky s copánky, batůžky na zádech a v armádní obuvi. Připadám si mezi nimi jako dinosaurus. A tak se musím o to víc snažit, třeba i na úkor Martina. On se mnou na stáří nebude. Ale Prokop, pokud to vezmu za správný konec, ano.

Už zvoní. Jukám na sebe do zrcadla. Tváře mám moc červené a oči moc lesklé, jinak to docela ujde. Otevírám dveře. Není to Prokop, ale Martin. „Co je?“ nezmůžu se ani na pozdrav.

„Nic, co by bylo?“

„Měl jsi spát u kamaráda, přece.“ napovídám mu.

„Jo,“ sundává si bundu jako by nic, „z toho sešlo.“ Sešlo?! A to říká jen tak?!

„Co to vaříš? Voní to skvěle,“ čich ho neomylně vede do kuchyně.

„Ale, to mělo být až zítra,“ lžu, protože je mi trapné přiznat, že večeře nebyla pro něho. A taky je mi trapné přiznat, že čekám Prokopa. „Ale když jsi doma, můžeš si to dát už dnes,“ utěšuju své svědomí a vyklepávám celý obsah zapékací misky na talíř. Přidávám k tomu brambory a francouzský dresink. V předsíni vytahuju svůj mobil, abych dala Prokopovi echo. Pak mi dochází, že mu nemůžu

říct, že přišel domů nečekaně syn. Ještě jsme spolu nespali, kdo ví, co by si namýšlel. A tak mu vysvětluju, že na mě leze chřipka. Sípu do telefonu, občas zakašlu. Dělám, že každé slovo mě stojí nemalé úsilí. Říká, že už je před naším domem, ale staví se ještě do obchodu pro rum a citrony. Vychloubá se, že umí ten nejlepší grog na světě. Mám asi deset minut na to, abych si promluvila s Martinem. Nechce se mi do toho, kroutím se a vteřiny utíkají.

„Děje se něco?“ musel si nutně všimnout mého podivného chování. Jsem rozhodnutá říct mu to otevřeně. Je skoro dospělej. „Víš, nechci, aby sis myslel, že to tak dělám pravidelně, když nejsi doma.“ začínám poněkud ze široka. Martin na mě přihlouple zírá a dojídá moji romantickou večeři pro dvě osoby, „.ale dnes jsem měla domluvenou návštěvu. A on za chvíli přijde.“

„Kdo je to on?“ ptá se Martin, ale to už drnčí zvonek u dveří.

„Běž otevřít, prosím. Já mám jako chřipku.“ Povytáhne obočí a jde. Rychle ulehám na sedačku v obýváku a balím si nohy do deky. A pak slyším Martina: „Dobrý den. Asi jsem vám právě snědl vaši večeři a máma kvůli tomu dostala chřipku. Je v pokoji, můžete jít dál. Ten rum se bude hodit.“

Prokop

Tak z toho zase nebude nic. Olžin výrostek mě hned zpražil mezi dveřmi a má z toho srandu. Olga se souká z deky na pohovce, v obličeji je celá červená. Asi se stydí. Je to milé. Usmívám se a ona propuká v hlasitý řehot. „S tou večeří je to pravda. Teď už můžeš dostat maximálně tak topinky s česnekem,“ kucká smíchy. Je to fajn ženská. Potíž je v tom, že já žádnou ženskou nepotřebuji. Nebo aspoň ne teď hned. S Olgou jsme stejně staří, může mi vykládat co chce, ale mně je to jasné. Ona hledá nového manžela. A to je to, co mě drží zpátky.

„Možná bych měl přijít někdy jindy,“ couvám. Je zklamaná. Vidím jí to na očích. Dokonce i na rtech. Má je pěkné, plné, ale teď jí koutky nešťastně visí dolů. Nesluší jí to. Přeju si vrátit jí na rty úsměv zase zpět, a tak říkám: „Ale ten grog bychom si dát mohli, i když nemáš chřipku.“

„Je mi to trapné,“ ošívá se. „Ale nechtěla jsem, aby tě tady Martin viděl. Nechci, aby vůbec někoho se mnou viděl, chápeš?“ Chápu ji. Taky se před svými dcerami dělám lepší, než jsem. A moje bývalá mě za to nenávidí. Částečně právem, ale na druhou stranu, moje možnosti, jak na své vlastní děti působit, jsou teď velmi omezené. Vidím je jednou za měsíc. A to je fakt málo, takže pochopitelně využívám i nečisté metody.

„Kolik je synovi?“ zajímám se. U těch puberťáků se dá věk těžko poznat, vyvíjejí se každý jiným tempem.

Olga se o Martinovi dlouze rozhovoří. Mají se rádi, to se hned pozná. A najednou se mi zdá, že i já bych ji mohl mít rád. „Příští víkend jedu se svýma holkama na chalupu. Bude tam dost místa, kdybys chtěla, můžete jet s Martinem s náma,“ slyším se říkat. A jen co slova znějí v prostoru, nejraději bych je stáhl do úst zase zpět. Nejde to. A Olga to promýšlí. Krabatí čelo a tře si ho dvěma prsty pravé ruky. Je to hezké gesto. V duchu se modlím, ať moji nabídku odmítne.

„To by šlo,“ říká nakonec.

Milada

Ležím a nemůžu usnout. Pocit, že jsem to Barboře nandala, se mění v úzkost. Tlačí mě na prsou a nedovoluje plynule dýchat. Hekám a stále se převracím z boku na bok. Dělám to co nejtišeji, abych ji nerušila. Těhotné ženy musí hodně spát. Věta Taky vás nemám ráda mi stále zní v uších. Jako nekonečná ozvěna. Najednou si plně uvědomuji, co všechno je v sázce, co bych mohla ztratit. A nerozumím sama sobě. Cožpak jsem se dočista zbláznila? Jak jsem mohla dopustit, aby Barbora odhalila moji antipatii? Zešílela jsem? Poslední šanci opatřit si dítě nakonec rozpustím v pitomé žárlivosti? Tak to tedy ne! Od zítřka budu milá. Milá, trpělivá, tolerantní. Ideální matka pro Barbořino dítě.

V budoucím dětském pokojíku, který od včerejšího večera obývá, je prozatím klid. Piju kafe, čtu si noviny, ale myšlenky mi stále uhýbají různými směry. Takže nakonec noviny odkládám. Stejně jsem pořádně nevnímala, co čtu. Za normálních okolností bych se už pustila do práce, ale teď nevím, jestli stojí za to rozdělávat

barvy. Za normálních okolností bych si hned po probuzení pustila hudbu velmi nahlas a deset minut cvičila aerobik. Za normálních okolností bych se nebála ve vlastním bytě zakašlat. Teď si tady sama připadám jako host. Jsem nervózní, jako by mě pozorovaly desítky cizích očí. Netuším, co bude následovat, až Barbora vstane. Nemám ponětí, jestli v její přítomnosti vůbec dokážu malovat. Zoufale si přeju, aby se Luboš vrátil domů, a stejně tak si přeju, aby se nevracel, dokud tu Barbora bude. Už jsem si ověřila na vlastní kůži, že vidět ty dva pohromadě mě zbavuje zdravého rozumu. A já zdravý rozum potřebuji! Jde mi o všechno!

„Čau. teda pardon. Dobrej den,“ dělá na mě Barbora opičky, hned jak vstane. Jo, tak jsem asi staromódní, když si okamžitě netykám s holkou, která by mohla být moje dcera. No a co?

„Můžu vám nabídnout kakao nebo čaj?“ ptám se zdvořile. Do přívětivosti má tón mého hlasu ještě bohužel daleko. Musím to vypilovat.

„Jen nabízejte,“ pitvoří se. Nejraději bych jí jednu břinkla. Provokovat tedy umí, to se jí musí nechat. „Takže kakao, nebo čaj?“ opakuju otázku.

„Kakao,“ konečně odpovídá. V očích jí to jen hraje. Asi se rozhodla, že mi to dá pěkně sežrat, možná si dokonce postěžuje Lubošovi. Bojím se.

„Odpoledne půjdu za Lubošem do nemocnice, mohla byste jít se mnou.“ povídám, abych vůbec něco řekla. To ticho mě zneklidňuje.

„A co bych tam jako dělala?“ diví se. Ano, co by tam asi tak dělala? Hloupý nápad. Ale na druhou stranu, co mezitím bude dělat u nás doma? Zavolá kumpánům a vykradou nám společnými silami byt? Nebo se spokojí s tím, že proleze všechny zásuvky a dozví se o nás úplně všechno?

„Nic vám tady nešlohnu, bez obav,“ drze se mi vysmívá. Znepokojuje mě, jak dobře mě odhaduje. Jako by byla stále o krok napřed. Musím se lépe kontrolovat, ta holka není hloupá.

„Nemyslím si, že jste zlodějka,“ ujišťuji víc sebe jak ji.

„Ale myslíte,“ odpovídá a s úsměvem děkuje za kakao.

Barbora

Konečně vypadla. Myslela jsem si, že nakonec ani neodejde. Je příšerná, i když se od rána děsně snaží. Má strach a dobře jí tak. Nesnáší mě, ale potřebuje. Je to docela příjemnej pocit, mít takhle někoho v hrsti. Zatím to bývalo vždycky naopak. Někdo měl v hrsti mě.

Napouštím si vodu do vany. Počítám, že dřív než za dvě hodiny se vrátit nemůže, i když jela autem. Oba mají auto. Ona i Luboš. Až to bude za mnou, vypadnu odsud, vdám se za bohatýho Kanaďana a taky budu mít auto. A barák. Pořádnej. S dvěma garážema a bazénem. Ne nějakej pitomej čtyřpokojáč v centru Brna! Pche!

Ale koupelna je to teda pěkná, to zas jo. Ty tmavě modrý průhledný kohoutky! Prostě boží. Něco podobnýho sem ještě neviděla. A těch lahviček! Nejmíň čtyři druhy pěny do koupele. Broskvová s vůní oceánu, s hydratačním mlíkem a relaxační. Dám si tu relaxační a broskvovou. Akorát šampon tady nevidím. Přece není možný, aby měli čtyři flašky s pěnou a neměli doma šampon!

No, asi to tak bude. Když se podívám na ty její děsný vlasy, vypadá to, jakoby ani nevěděla, že šampon vůbec existuje. Hlavu si teda umeju až zejtra. Však nikam nespěchám. Tady se mi začíná líbit. Můžu to brát jako přípravu na kanadskej blahobyt.

Luboš

Dnes ráno mi vytáhli stehy a zítra mě z nemocnice propustí. Milada pro mě musí přijet, řídit auto ještě nemůžu. Vůbec se mi domů nechce. Jsem srab, nemá cenu si nic namlouvat. Doktorovi jsem dokonce vykládal, že ta ruka příšerně bolí. Předepsal mi prášky na spaní, místo aby si mě tady nechal o něco déle. Byla to má poslední možnost, jak se vyhnout nepříjemnostem na domácí půdě. Moc dobře jsem si totiž všiml, že Milada pokaždé ztuhla, když jsem se ptal na Barboru. Povídala sice, že spolu vycházejí bezvadně, ale výraz očí lecos prozrazoval. Znám ji do poslední buňky těla. Žiju s ní patnáct let, tak co se mi to snaží nabulíkovat?! Že je všechno v pohodě? To určitě!

Ale já nehodlám být mezi dvěma ženskýma jako mezi mlýnskými kameny, to se přepočítala. Bude si muset na Barboru holt zvyknout, je to především v jejím zájmu. A takhle jí to taky řeknu. Pěkně na rovinu.

Ještě jedna věc mi ale dělá starosti. Nevím, jak na tom teď s Miladou vlastně jsme. Mluví se mnou normálně jenom proto, že tady na pokoji jsou další dva chlápci, takže nemůžeme probírat soukromé záležitosti? Anebo je všechno smazáno prostým faktem, že o mě měla strach? Stejně bychom to měli pořádně probrat. Jen si nejsem jistý, že to zvládnu. Stokrát jsem si představoval, jak se jí na Viktora zeptám, a stokrát jsem dostal příšerný vztek, jen jsem na ně dva pomyslel. Nikdy bych do sebe neřekl, že dokážu takhle žárlit. Jistě, můžu si říkat, že mi vadí především ta podlost. Fakt, že si to rozdala s mým nejlepším přítelem, přímo před mýma očima. Ale není to pravda. Nejvíc mi vadí, že ji měl někdo jiný. A taky to, že ona po někom jiném touží. Má přece mě! Má mít jenom mě! Patří mi!

Možná už to trvá léta. Možná si dokonce představuje jiné chlapy, když se miluje se mou, možná nezůstává jen u představ, možná je stejná jako Olga. A já jsem u toho celej život za hlupáka. Asi se brzo zblázním!

Olga

„Martine, už mě nezlob. Sbal si věci. Prokop je tady za půl hodiny,“ rozčiluju se. Ale největší vztek mám stejně na sebe. Jak jsem mohla kývnout na takovou blbost? Co to provádím? Chci si hrát s Prokopem na šťastnou rodinku? Milující rodiče, dvě holčičky a starší bráška si vyrazili na víkend do přírody. Přeslazenej kýč. Obávám se, že realita bude dost odlišná.

„A nemůžu zůstat doma?“ šourá se z pokoje Martin. „Co tam budu dělat?“

Nevím ani, co tam budu dělat já, natož abych měla jasnou představu, co bude dělat on. A včera jsem ještě ke všemu dostala menstruaci. Předčasně. Asi z nervozity. Na bradě se mi udělal pupínek a vlasy nedrží svůj tvar. A pokud nás Prokop sebou vláčí jen kvůli tomu jednomu, tak výskat štěstím rozhodně nebude. Ach jo.

„Martine,“ nasazuji ten nejpřísnější tón, kterým disponuji, „jestli se okamžitě nenachystáš, tak zapomeň na Austrálii.“ Ježiši, jak můžu být tak odporná? Vydírat vlastního syna!

Ovšem zabralo to dokonale. Během několika minut má sbaleno a stojí v předsíni. Vrhá na mě nenávistný pohled, ale aspoň už je zticha a neprotestuje. A tak čekáme.

„Prokop má deset minut zpoždění!“ škodolibě hlásí Martin. Netají se, že mu to činí potěšení. Nejspíš už si představuje, jak zůstáváme doma, protože se na mě milej Prokop vykašlal. Co bych zapírala, tato možnost už mě taky napadla. „Patnáct minut zpoždění!“ volá Martin. Kdyby byl mladší, nasekala bych mu zadek, takhle nemůžu dělat nic, je velkej.

Mlčky to snáším. A pak beru do ruky mobil, abych si vy-slechla několik Prokopových omluv, které samozřejmě považuji za výmluvy. Ať je to jakkoliv, hlavně že hodlá vůbec dorazit.

„Zpoždění skoro půl hodiny!“ jízlivě mi sděluje můj jediný syn, světlo mého života. Mám chuť se na celou akci vykašlat. Chyba je ve mně. Asi bych neměla být v pohotovosti, nabalená do šusťákových kalhot a svetru, ano, asi by měl chlap čekat na mě, a ne já na něho. Ale kde jsou ti ideální muži? Ti, kteří mě budou rozmazlovat? Budou roztomilí a dochvilní? Kde jsou? Mám co dělat, abych se nerozbrečela. Taky se mi nikam nechce. A Martin hlásí další zpoždění.

„Vždyť se ti přece Prokop líbil,“ vyčítavě se na něho ob-racím.

„No, jo, líbil,“ uznává Martin, „ale to jsem ještě netušil, že s ním budu trávit víkendy.“

„Ujišťuju tě, že až uvidí tvůj kyselý obličej, víckrát nás nepozve,“ odsekávám. Kupodivu se zdá, že právě tohle na Martina platí. Dokonce mi říká, abych se nezlobila. Nezlobím se. Zuřím. Před domem troubí Prokop, jako kdyby hořelo. Přijel později o čtyřicet jedna minut a teď mě bude honit!

„Nespěcháme,“ syčím na Martina.

„Jasně,“ kýve na mě. Už jsme zase kamarádi. Prokop nakládá naše zavazadla a já usedám na přední sedadlo. Vzadu sedí dvě holčičky. Tak asi deset a třináct roků. Nevím proč, ale domnívala

jsem se, že budou mnohem mladší. „Já jsem Olga,“ usmívám se na ně.

„Jo?“ protahuje obličej ta starší. „Pro mě jste ale úplně cizí ženská, abyste věděla.“

Myslím, že si s Martinem budou rozumět.

Milada

Na malou chvíli jsem si myslela, že už je všechno v pořádku. Luboš vešel do dveří, v ruce obrovský pugét růží. Okamžitě mě napadlo, že mi uvěřil. Všemu, co jsem mu včera řekla. Že se mi Viktor nelíbí a nikdy nelíbil, že jsem s ním nespala a ani to udělat nehodlám a že jsem si všechno vymyslela, abych mu ublížila. A že mě to moc mrzí. Opravdu jen pár kratinkých vteřin jsem se domnívala, že dostanu květiny místo slov věřím ti a odpouštím. Čekám na ta slova od včerejška. Nebo na nějaká podobná. Ale Luboš odděluje z kytice polovinu a haleká: „Holky, donesl jsem vám kytku!“ A pocit štěstí vyprchává. Paša se navrací do harému a hezky spravedlivě dělí pozornost mezi své dvě ženy. Dělá se mi špatně. Kytici přijímám, jako bych žvýkala šťovík. Ani mu ji nemůžu omlátit o hlavu. To by se Barboře hodilo!

„Co je? Ty nemáš radost?“ vyptává se můj slepý, hluchý manžel. Radost?! Chce se mi povědět, z čeho bych měla radost. Kdyby konečně milé Barborce řekl, ať se pěkně odstěhuje. Tři sta padesát tisíc stopila bez mrknutí oka a trčí tady dál. Ode mě se nechá obsluhovat, Luboš jí nosí kytky a stará se, jak jí je. A ona? Hodiny se válí ve vaně, kterou po sobě nikdy neumyje. Mokré ručníky hází na zem a bez dovolení chodí v mém županu. Tak to bych mu řekla, kdybych směla. Místo toho nasazuji kamennou masku a žádám ho: „Mohl bys, prosím tě, na chvíli?“ Nepříliš ochotně mě následuje do ložnice. Zavírám dveře a v jejich štěrbině zachycuji Barbořin výsměšný pohled.

„Tak co se ti nelíbí tentokrát?“ štěkne na mě Luboš. Neměla jsem mu říkat pravdu o Viktorovi, zase mu narostl hřebínek, uvědomuju si zdrceně.

„Já jsem tvoje manželka!“ vzlykám.

„A co? Kvůli tomu té nebohé holce nemůžu donést ani kytku? Kolik si myslíš, že v životě dostala kytek?“

„Zaplatili jsme jí! Nemusíme ji rozmazlovat! Za ty peníze si může koupit kytek třeba vagón!“

„Kde se v tobě bere ta zloba?“ ptá se Luboš mrazivě a odchází. Ven z ložnice. Ven z bytu. A já zůstávám. S Barborou, jejím opovržením a (prý) svojí zlobou. Moc pěkná společnost.

Barbora

Tak ho zase vyštvala. Dělá mu ze života peklo. Nechápu ji. Ani jeho. Proč s ní zůstává? Mohl by si najít lepší ženskou. A udělat jí děcko. Pěkně zadarmo. Takhle vyplázne sedum set táců, aby mohl zůstat s takovou semetrikou. Moc velkej blázen, na můj vkus.

„Nachystám něco k jídlu,“ leze Milada ven z ložnice. Vypadá jak zpráskanej pes. A bulila. Je to na ní dost vidět. Starý ženský by brečet neměly, vypadaj pak děsně. „Na co máte chuť?“ ptá se mě. Mohla bych ji potrápit. Vymyslet si třeba telecí na žampionech a pak se bavit tím, jak vystartuje z bytu a pude ho shánět. Nebo bych jí mohla říct, že je mi z toho nervózního prostředí blbě a nemám chuť k jídlu. Pak by se vyděsila a začala kolem mě pobíhat, měřit mi teplotu, tlak a tep a kdo ví co ještě. Ale dnes nějak nemám chuť si přisazovat. Je tak zdrchaná, že mně jí skoro začíná být líto.

„Tak na co máte chuť?“ opakuje otázku. Na chvíli si představuju, že tahleta utrápená ženská je moje máma a je úplně normální večer. Normální večer v normální rodině. „Udělej co chceš,“ vžívám se do role dcerušky. Ani si pořádně neuvědomuju, že Miladě tykám. Vůbec se nenaježila, takže si toho asi nevšimla. „Co třeba rizoto??“ navrhuje.

„Rizoto bude bezva,“ nedokážu na ni nebýt milá.

„Fajn,“ povídá. A pak se otáčí a dodává: „A mělas pravdu. Tykání zní mnohem líp.“

Luboš

„Dvě topinky s volským okem a pivo,“ objednávám si. Bůh-víproč jsem zašel sem. Do zaplivané putyky, kde jsem nedávno jedl s

Barborou. Taky topinky. Ale tenkrát byly nějak lepší. Všechno tenkrát bylo lepší. Odstrkuji talíř. Snědl jsem pár soust. Platím a odcházím. Venku padá déšť se sněhem. Je mi zima. Příště než se urazím, musím zkontrolovat, jaké je počasí.

Vítr fučí, cítím, jak mi omrzají uši. Lituju, že jsem si nevzal auto. Anebo si aspoň nedal v hospodě panáka na zahřátí. Lituju se. A lituju i Miladu. Má za sebou tři měsíce strachu, že si to Barbora rozmyslí, že couvne a dítě si nechá. Má za sebou tři měsíce strachu, že si to rozmyslím já a pláchnu s mladičkou Barborou. Chudinka, je ve střehu dvacet čtyři hodin denně. Je vyčerpaná a vyděšená. Bojí se uvěřit, že budeme mít dítě, že budeme rodina. Bojí se uvěřit v klidný, obyčejný život. Moc dobře ví, že kdyby uvěřila tentokrát a zase to nevyšlo, už to nezvládne. A já jí nepomáhám. Nemůžu. Chtěl bych Miladě tohle všechno říct, ale jak se podívám do jejích očí planoucích stihomamem a bezdůvodnou žárlivostí, soucit je pryč. Zbývá jen odpor. Počítám dny, kolik ještě musím vydržet. Střihám metr. A přitom si nejsem jist, zda se prostřihám až do šťastného konce.

Olga

Tak se to konečně stalo. Myslím, že ani v šestnácti jsem s nikým nechodila tak dlouho, než jsme se spolu vyspali. Milej Prokop je móóc váhávej střelec. Ale jsem ráda, že je tady. Vedle mě. Jeho silueta pod přikrývkou připomíná tělo spícího hrocha. A když se svlékne, má nehezky pihovatá záda, jeho vousy mě šimrají a škrábou a za sex bych mu dala tak dvě lomeno třema. Ale je vedle mne. A to je důležité. Nejdůležitější. „Spíš?“ ptá se.

Nevím, jestli bych raději neměla předstírat, že ano. Chci se vyhnout otázce, jaké to bylo. Nenávidím tuhle otázku. Nenávidím, jak se chlapi pořád potřebují ujišťovat, že jsou dobří, že mají to největší nádobíčko na světě a že s ním umějí zacházet jako nikdo jiný. Vím, že riskuju poslouchání podobných keců, ale přesto přiznávám, že jsem vzhůru. Vypadá to na vážný vztah. Nelžu mu. Aspoň ne víc, než je nezbytně nutné.

„Tak co?“ obrací se ke mně. A než si stihnu zacpat uši, povídá. „Nedáme si pivo?“

Konečně to vím jistě. Prokop je ten chlápek, kterýho jsem dva roky hledala.

Prokop

Po dlouhé době mě probouzí denní světlo, a ne ztuhlá záda. Člověk zapomene, jak je skvělé spát v posteli, a ne na sedačce v kanceláři. Mít domov má něco do sebe, to se musí nechat. Ale ať počítám, jak počítám, na vlastní garsonku se zmůžu tak nejdřív koncem léta. Ještě tři čtvrtě roku přepírání ponožek v umyvadélku velkém jak salátová miska. Ještě tři čtvrtě roku k večeři vlašák z papíru nebo nanejvýš večeře v hospodě. Ne moc drahá, šetřím přece na byt. A spát ve spacáku. A dělat si to sám.

„Dáš si snídani?“ všímá si Olga, že jsem vzhůru. Kývu. Šťastný jak blecha, že patří k těm ženám, které po ránu vypadají stejně jako ve dne. Žádná opuchlá víčka, rozježené vlasy a oči jakoby bez řas. Prostě pohledná ženská. „Do postele?“ ujišťuje se ještě.

Do postele, tak to si dám říct. Bývalce jsem nosil snídani do postele já. Ona mně nikdy. Je čas začít si užívat. Protahuju se, chrochtám blahem a vymýšlím si. „To kafe prosím tě horký s kapkou mlíka.“ Nic po mně nehodila, to je dobré znamení. A holky si snad taky nakonec zvyknou, i když tehdy na chalupě dělaly Olze naschvály. Ona je pořád omlouvala, ačkoliv zasloužily spíš pár facek. Ale kdo by jim je dal? Na to jsem já nikdy nebyl. Jen co se narodily, omotaly si mě kolem prstu. Jedna po druhé. Je jasné, že si je Olga nechtěla znepřátelit, moc dobře ví, co pro mě dcery znamenají. Je rozumná a toho si cením. A navíc, ta snídaně je vážně skvělá. Domácí koláčky jsem neměl v puse od rozvodu. Podobné uměla jedině bývalá tchyně, ale moje žena tvrdila, že jsou příliš pracné a kupovala je v supermarketu. Pro Olgu pracné nejsou. Její akcie stoupají minutu po minutě. Až nebezpečně. Ale trocha nebezpečí může být i příjemná, tak co. Nejde mi o život, jen o svobodu. A ta za moc nestála.

Milada

Vleču nákup, pokládám tašky na schody, strkám si za ucho neposlušný pramen vlasů a přívětivě zdravím tu drbnu odnaproti. Ve

skutečnosti ji nemůžu vystát. A dobře vím proč. „Dobrý den, dlouho jsem vás neviděla,“ zastupuje mi cestu. A bude vyzvídat. Jako bych ji neznala.

„To je tašek, vidle? Tři dospělí už něco snědí.“ poznamenává a dává si záležet, aby to znělo nenuceně. Ne že bych si snad myslela, že si Barbory nevšimne, to ne. Jen jsem doufala ve špetku taktu. Marně.

„A kdopak je ta slečinka co u vás bydlí? Neteřinka?“ kuje železo, dokud je žhavé.

Moc dobře víš, babo, že mám jen synovce.

„Kdepak,“ usmívám se sladce. „To je milenka mého muže.“ Drbna vyvaluje oči. Dokonce ztratila řeč. A tak využívám pauzy a dodávám: „Víte, on s ní čeká dítě.“ A pokračuju po schodech nahoru. Barbora stojí mezi dveřmi bytu a dusí se smíchy. „Teda Milado! Seš třída. Bábu klepne pepka!“ Zabodovala jsem, uvědomuju si šťastně. A stačilo tak málo.

„Co to provádíš?“ ptá se večer Luboš. Je skoro půlnoc, myslela jsem, že už spí. Najednou nevím, co bych si vymyslela, a tak jdu s pravdou ven: „Modlím se.“

„Cože?“ posazuje se na posteli a rozsvěcí lampičku. Kužel světla dopadá až ke mně. Připadám si divně. Zvedám se a oprašuj u si kolena.

„Prostě se modlím, no a co?“ opakuju ledabyle a lezu pod peřinu.

„Od kdy věříš v boha? Nemyslíš, že bych o tom měl něco vědět?“

„Nemyslím a nevěřím. Modlím se jen tak pro jistotu. Dneska se mi podařilo Barboru si trochu získat. A tak se modlím, abych to zase nepokazila.“ Luboš se usmívá. A objímá mě. Hladí a líbá. Už je to hrozně dávno, co mě naposledy takhle líbal. „Co když Barbora něco zaslechne?“ ptám se ještě. A přitom si přeju slyšet, že na tom nezáleží.

„Tak ať. Na tom přece nezáleží,“ povídá Luboš.

Luboš

Nahoru a dolů. Můj život není tobogan, jak jsem se mylně domníval. Můj život je horská dráha. Střídá se odpor s obdivem, láska s nenávistí, soucit s lhostejností. Je možné, aby byla Milada stále jiná? Nejsem to spíš já, kdo je rozviklaný jak zkažený zub? Vrtkavý, nestálý, náladový? Nebo to stálé napětí vnáší do našeho vztahu přítomnost Barbory?

„Možná bych měl Barboře navrhnout, aby se odstěhovala, jak sis přála,“ říkám nahlas. Milada mi leží na hrudníku a tiše oddechuje. Napadá mě, že asi spí a můj návrh nemůže slyšet. A ulevuje se mi. Ve skutečnosti si nepřeju, aby se Barbora odstěhovala. Chci sledovat, jak se moje dítě stále více dme a rozpíná v jejím útlém těle. Chci mít pod kontrolou, co jí a pije, jestli nekouří a s kým se stýká. Chci být u zrodu nového života od samého začátku. Unáhlil jsem se a měl štěstí, že Milada usnula. Příště už by mi to nemuselo projít. Ve slabých chvilkách jsem své ženě schopen slíbit cokoliv.

„Byla hloupost chtít, aby se odstěhovala. Už je to za mnou,“ vyslovuje náhle Milada. Slova se pomalu vylupují z jejích úst, jako by je vypouštěla s neobyčejnou námahou. Jako by každou hlásku musela bolestně porodit. „Je mnohem bezpečnější, když je u nás. Můžeme ji ohlídat, můžeme ji přesvědčit, kdyby si to snad chtěla rozmyslet. Byla jsem sobecká. A pitomá.“

Téměř skytám štěstím. Zalykám se, sotva popadám dech. Ta moje slavná horská dráha mě vyváží vysoko do oblak.

Olga

Dnes mě vyhodili z práce. Čekala jsem to, psychicky se připravovala, ale přesto mě to zaskočilo. A ranilo. Nejhorší budou příští dva měsíce. Chodit tam dál s cejchem výpovědi na čele a ve volném čase žebrat o práci někde jinde. Třicet devět let. Rozvedená, opotřebovaná, frustrovaná ženská. Kdo by ji chtěl zaměstnat?

Zouvám si boty. Potřebovala bych nové, ale to musí počkat. Kabát na zimu musí počkat taky, ten tříčtvrťák ještě docela ujde, ale žádnou parádu v něm neudělám, to zas ne. Z útrob bytu ke mně doléhá vzrušený hlas. Martin asi telefonuje. Za tři týdny odlétá k protinožcům, dovedu si představit, s kým mluví.

„Jasně, táti. Angličtinu šprtám každej den,“ přikyvuje Martin. Ani můj příchod nezaregistroval, myšlenkami je vzdálen tisíce kilometrů už teď. Mám na Karla vztek. Opustil mě a dělá vše proto, aby mě opustil i náš syn. Pomaličku, centimetr po centimetru ho přetahuje na svoji stranu. A Martin ho obdivuje, vzhlíží k němu. Na mé maličkosti bohužel není hodno obdivu téměř nic. Nemám dost peněz a úspěchu, abych mohla Karlovi konkurovat. A tak jen mlčky pozoruji, jak ztrácím nejdražšího člověka mého života. „Maso z pštrosa? Děláš si legraci?“ směje se do telefonu Martin. Přemítám, jestli bych něčeho dosáhla, kdybych trvala na tom, že Vánoce stráví se mnou. Jo, zřejmě dosáhla. Nenáviděl by mě.

Krájím tři dny starý chleba na tenké krajíčky a máčím ho v rozšlehaném vejci. Nejfrekventovanější pokrm v téhle domácnosti. A ten hajzl se živí biftekama z pštrosa. Závidím mu. Ne, mnohem víc závidím své nástupkyni. Ta si uměla život zařídit, na tohle já byla vždycky tupá. Karla jsem měla na krku, když vydělával třetinu toho, co já, a i tu prochlastal. Tvrdil, že aby vůbec mohl žít, musí být v útlumu. Kolikrát byl v takovým útlumu, že jsem musela zavolat sanitku. A pak uklízet poblitej záchod. Ovšem teď je z něho jinej člověk. Nepije, je slavný a bohatý. Nebylo by spravedlivější, kdybych byla po jeho boku já? „Táta tě pozdravuje,“ přichází rozzářený, v obličeji zrůžovělý Martin.

Moc dobře vím, co tím Karel sleduje. Předvádí svoji velkorysost. On je přece ochoten se mnou přátelsky vycházet, problém je ve mně. Ať hošánek pěkně pochopí, co je maminka zač.

„Zase chleba ve vajíčku?“ nakukuje mi pod ruce Martin a už se vidí v Austrálii. Nedivím se mu. Ani trochu se mu nedivím.

Milada

„Pohnulo se! Už se pohnulo!“ křičí Barbora. A já blednu, strach mi podráží nohy. Sedám si na židli v kuchyni. Chtěla bych se usmívat, ale obličej mám jak z nějaké tvrdé, nepoddajné hmoty. V Barbořině těle se ozývá dítě. Útočí na její zakrnělý mateřský instinkt, rozdmýchává slabounký plamínek mateřských pudů.

„Ty si ho nakonec necháš, vid?“ říkám úplně šeptem. Není to otázka, spíš povzdech. Je to tak logické. Příroda to dobře zařídila.

Nastávajícím matkám pumpuje do těla hormony, takže nakonec podlehne každá. I taková Bára. A možná to tak má být.

„Cože?“ kulí na mě ty své velké oči.

„Já jsem nikdy doopravdy nevěřila, že by mě mohlo potkat takové štěstí, že bys nám to miminko nechala,“ drmolím jak v zimnici.

„Tak tomu věř,“ říká Barbora přísně. „Já nechci děti. Nikdy, rozumíš?“

„A proč?“ ptám se. Jsem zmatená. Tečou mi slzy. Nevím, jestli je to strachem a úzkostí, anebo už štěstím. „Tak proč nechceš mít děti?“

„Musela bys vyrůstat v jednom pokoji s třema švicama a jedním brachem. A pochopila bys,“ povídá Barbora. „Já se chci mít dobře, chci, aby se konečně někdo staral o mne, aby mě někdo rozmazloval, zbožňoval a třeba na mě i šišlal a myl mi ve vaně záda. Kdybych měla děcka, zase budu jak pátý kolo u vozu.“

Vím, že jsem sama proti sobě, ale přesto to musím říct: „Mám strach, abys jednou nelitovala.“

„Tys seš na můj vkus pořád ňáká vystrašená,“ pitvoří se Barbora. A pak-bere moji dlaň a přikládá si ji na břicho: „Cítíš? Je tam. A za čtyři a půl měsíce ho vyklopím. Tak abys začala přemýšlet o jménu, mamčo.“

Mamčo, to je od ní milé, mamčo, mazlím se s tím slůvkem v duchu. A uvědomuju si, že Barbora je docela příjemná holka, když chce. Měla bych ji mít ráda, ale nemůžu. Nejde to. Mezi námi stojí Luboš. A to se nezmění, ani kdybych se snažila sebevíc. Dokážu jí být vděčná, dokážu k ní být přívětivá, dokážu si s ní povídat i smát se. Jakmile vstoupí do dveří on, všechno ve mně ztvrdne, scvrkne se. Kohoutek snášenlivosti je náhle uzavřen a ze mě prýští jen žárlivost a závist.

Luboš

Doma je poměrně klid, Milada přestala trojčit a má zjevně na Báru dobrý vliv. Je to zvláštní, ale právě díky rodinné pohodě opět začínám myslet na svoji asistentku Zorku. Nosí teď pletené šaty s rolákem, které jí nesahají ani do půli stehen. A chová se rezervovaně.

Asi je dotčená. Ale já v poslední době na to její věčné flirtování neměl ani pomyšlení, to dá rozum.

„Mám tu složku odnést do archivu, nebo ji ještě budeš potřebovat?“ mluví se mnou už jen o pracovních otázkách. Evidentně mě chce vytrestat. Měl bych si ji udobřit, to její milé koketování mi přece jen chybí. „Co takhle večeře?“ navrhuji.

„S křížkem po funuse,“ usmívá se na mě vítězoslavně.

„Mám to chápat tak, že už jsi pro dnešní večer zadaná?“

„Ano. A nejen pro ten dnešní,“ tváří se přehnaně záhadně. No, tak má nějakýho kluka. To zas nic světoborného není. Nechápu, na co je tak namyšlená.

„Uniklo mi něco?“ nedokážu potlačit jízlivost. Na to, aby se mi dvacetiletá holka vysmívala do očí, jsem příliš ješitný.

„Uniklo,“ vyprskne smíchy. „Už dva měsíce chodím s Viktorem.“

A je to. Pecka mezi oči, rána do zátylku. Zpočátku nevěřím, pak se divím a nakonec mě to skoro těší. Lichotil mi její zájem, to ano. Líbil se mi její obdiv. Líbila se mi celá. Ale na to, abych si s ní něco začal, mám Miladu přece jen moc rád.

„Tak ať vám to klape,“ povídám a myslím to upřímně.

Olga

Odletěl. Do poslední chvíle jsem nevěřila, že se to doopravdy stane. Na letišti jsem vykládala samé pitomosti a zapomněla mu povědět to nejdůležitější, že ho mám ráda. Moc ráda. A teď se bojím, že letadlo spadne a já už nikdy nebudu mít příležitost mu to říct. V Praze je zima. A kalná špinavá břečka, kam oko dohlédne. Jedu rovnou na Florenc. Na žádné procházení se po Praze, jak jsem původně plánovala, nemám náladu. Ve svém bezbřehém smutku mám i kapičku štěstí. U příslušného okénka mi za mírný poplatek sympatická dívka mění jízdenku. Ušetřila mi tak dvě hodiny čekání. A ačkoliv nikam nespěchám, jsem jí za to vděčná.

Autobus fičí po dálnici. Ostatní spolucestující klimbají. Je nevlídné šero. Zkouším si číst, ale před očima mám stále Martinův obličej. A cosi mi našeptává, že jsem ho neměla do Austrálie pouštět. Je to ještě dítě. Sto sedmdesát pět centimetrů velké dítě. Oči mě

štípou. Přesvědčuju sama sebe, že je to únavou, ale moc dobře vím, že se mi chce brečet. Snažím se usnout. Nejde to. Tak se aspoň pokouším myslet na něco příjemného. A nic mě nenapadá. Jakési podivné zvuky mě vrací do reality. Otevírám oči. Muž, který sedí na sedadle vedle, mě vyděšeně pozoruje. Dochází mi, že ty zvuky vydávám já sama, jak zadržuju pláč a stydím se za to.

„Není vám dobře?“ ptá se můj soused. A ještě než si stačím naplno uvědomit, jako moc je mi jeho pozornost milá, dodává: „Jestli ano, tak si raději odsednu. Nerad bych, abyste mi znečistila oděv.“

Směju se. Vyléčil mě. Čtyři měsíce utečou jako voda a Martin bude zpátky, přemítám. Měla bych ten čas co nejlíp zužitkovat a ne ho protruchlit. Vytahuju z kabelky mobilní telefon a mačkám rychlou volbu. Rychle totiž potřebuju mluvit s Prokopem.

„Ahoj, tak jak je?“ ptá se.

„Už fajn,“ povídám. „A mám prosbu. Nemohl by ses na ty čtyři měsíce ke mně nastěhovat? Abych tam nebyla tak sama.

Prokop

Jsem rád, že se všechno seběhlo tak rychle. Kdybych měl víc času na rozmyšlenou, kdo ví, jestli bych tady teď stál s napěchovaným kufrem v nových trepkách.

„Ty věci si můžeš dát sem,“ ukazuje Olga na několik volných ramínek na šaty a dvě poličky ve skříni. Taky je nervózní. Tváří se, jako by dělala něco zakázaného, odsouzeníhodného anebo přinejmenším společensky nepatřičného. Její rozpaky jsou milé. Burcují moje nejlepší povahové vlastnosti, předvádím je jak páv peří. „Možná pro tebe budu mít místo,“ povídám. Mělo to být překvapení k Ježíšku, ale tahle chvíle přímo žadoní o trochu optimismu a radosti. „Myslíš jako práci?“ ověřuje si, zda mě správně pochopila. Její skromná reakce posiluje moje sebevědomí. Však je to potřeba. Exmanželka ho totálně zdecimovala.

„No myslím jako práci. Ten kamarád, jak jsem ti říkal, projevil zájem. Mohla bys nastoupit už od ledna. Obchod je to zavedenej, lidi si tam zvykli chodit, nevidím žádnej problém.“

„Vždyť já sportovním potřebám vůbec nerozumím, někdo mě bude muset zaškolit,“ vzdychá ustaraně Olga, ale já dobře vím, že to zvládne.

„Jen se nedělej,“ směju se. „Martin mi vykládal, jaký jsi sportovní fanatik a že už jsi vyzkoušela všechno od bandy-hokeje po sportovní potápění. Venca má náhodou kliku, že tam dostane takového odborníka. Nakonec budeš ještě učit jeho.“

Olga rudne a klopí hlavu. Pak mě objímá a děkuje. Pak si z roztržitosti kouše dolní ret a nakonec prohlašuje: „Víš, nerada bych ti udělala ostudu.“

Po čtrnácti letech manželství se ženou, která mě pětkrát denně ujišťovala, jak moc se za mě stydí, mi slova Olgy znějí jak rajská hudba. Jsem vskutku šťastný muž.

Milada

„Nechceš si na štědrovečerní večeři někoho pozvat?“ ptám se Barbory opatrně. Vlastně si jen ověřuji, že zůstane s námi i o Vánocích.

„A koho?“ diví se. „Nějakou kolegyni šlapku?“ Její přihroublý způsob humoru mě zneklidňuje, ačkoliv už dávno vím, že ho používá jako brnění, jako ochranný štít. Nemůže si dovolit zranitelnost, lítostivost ani přehnanou důvěřivost. Pochází ze světa drsných loktů a ještě drsnějších slov. Když chtěla zapadnout, musela se přizpůsobit. Je to její image.

„Já se jen ptám,“ ohrazuji se, aby si snad nemyslela, že se jí vysmívám nebo se nějak vyvyšuju. Tohle nutkání už mám dávno za sebou.

„Bude kapr?“ ptá se najednou Barbora.

„Určitě.“

„A živej?“

„To ne. U nás by ho neměl kdo zabít. Já nedokážu plácnout ani komára, když se mi zakousne do lýtka a Luboš je na tom podobně. Kupujeme porcovanýho.“

„Tak letos můžeš koupit klidně živýho. Já ho klepnu. A taky vykuchám, umím to,“ pyšně pronáší.

„To bude fajn,“ nedokážu jí zkazit radost, i když představa, že moje italská kuchyňská linka bude navždy poznamenána vraždou nebohého šupináče, se mi hnusí. Najednou začínám chápat, proč se z některých lidí stávají vegetariáni.

„Zabíjet kapry, králíky a slepice, to je snad to jediný, co mě máma naučila. Mám na to dobrej grif. Kapra je nejlepší zapíchnout, ale slepici musíš podříznout, aby se v ní ta krev nesrazila,“ zaujatě vysvětluje. Možná že ta její drsná slupka není jen image. Možná je to ta pravá Barbora a my, já a Luboš, ji chceme vidět lepší. Protože čím lepší bude ona, tím lepší bude naše budoucí dítě.

„Seš ňáká bledá,“ všimne si.

A já se rozpačitě vymlouvám. „Nesnáším krev. Dokonce mi vadí i řeči o ní.“

„Jo? Tak to si zvykej. Abys sebou u porodu nešvihla.“

„Co bych dělala u porodu?“ nechápu.

„Každá matka musí bejt u porodu svýho děcka. To máš zákon přírody,“ už se zase hihňá a dlaněmi si zlehka bubnuje na své vypouklé bříško: „A tohleto je přece tvoje děcko, ne?“

Je to jen image!

Luboš

Z kuchyně se line příjemná vůně a ještě příjemnější zvuky. Barbora s Miladou se smějí a cosi si vyprávějí. Kladu pod nazdobený stromeček několik balíčků. Nezapomněl jsem ani na Barboru. Původně jsem se bál, že by Milada zase mohla řádit, ale teď už se nebojím. Za posledních pět let jsem ji neviděl v takové pohodě. Rozzářenou a šťastnou. Dokonce spolu chodí i nakupovat. Kdyby si byly aspoň trošku podobné, člověk by řekl: matka s dcerou. A jak pěkně spolu vycházejí! To se hned tak nevidí!

Zvoní telefon. „Já to vezmu!“ křičím do kuchyně. Na drátě je Olga. Už pěkných pár měsíců mám od Milady přikázáno, abych zavěsil. Dnes je Štědrý den, nemůžu to udělat.

„Hezké Vánoce, švagrová,“ povídám a ptám se na Martina.

„Austrálie? Vážně?“ neskrývám své překvapení. Mám synovce pořád za malýho kluka a teď slyším, že letěl do Austrálie.

Úplně sám. Nepochybně stárnu a nehodím se do moderní doby. „A to se o něj nebojíš?“ divím se. Všechny otázky, týkající se rodičovství mě teď pro svoji aktuálnost začaly zajímat.

„Bojím se hrozně. Ale to je můj problém, s tím se musím vypořádat,“ říká Olga. A říká to takovým tónem, že jí moc dobře rozumím. Jako by potvrzovala můj názor, že láska, to je pouze schopnost dávat. Mám chuť jí taky něco dát. Za Miladu, která touto schopností příliš neoplývá. A tak navrhuji: „Přijď k nám dnes na večeři. Rádi tě uvidíme.“

„Nelži,“ povzdechne Olga a dodává, „a ségru ode mě aspoň pozdravuj. Snad tě nenechá popravit za to, že jsi se mnou mluvil. Tak hezké Vánoce.“

Prokop

Večeříme. Mlčky. Olga má vepsané ve tváři, že nechce být rušena. Čeká telefon. Od rána v bytě nehraje hudba ani televize. Olga se bojí, že by mohla zvonění telefonu přeslechnout.

„Kolik je tam teď hodin?“ ptá se mě už nejmíň podvacáté.

Přičítám potřebný počet hodin. „Přibližně tři ráno,“ od-povídám.

„To už by zavolat mohl.“

„Mohl,“ přikyvuju. Mohl zavolat už dávno. Mohl si na-táhnout budíka. Snad by mu jeho máma za jednu nedospanou noc stála. Fracek je to. Nevděčnej, rozmazlenej fracek. Chytám Olgu za ruku. Chci, aby věděla, že jsem s ní. Jenže ona to vědět nechce, nejsem momentálně vůbec důležitý. Podezřívám ji, že si dokonce nepřeje, abych s ní napětí prožíval. Je to jen její svět, svět kam nepatřím a nikdy patřit nebudu.

Konečně telefon zvoní. Vlastně stačil cinknout jen jednou. Olga se vrhá po sluchátku, kašle na pověry o vstávání od štědrovečerního stolu, kašle na mě.

„Halóó?“ vydechne. A pak zakrývá mluvítko dlaní. „Tvoje dcera Gábina, snaž se dlouho neblokovat linku.“

A já se snažím. Je to její telefon, její byt. A tak, i když bych chtěl k telefonu ještě mladší dceru, nechávám ji jen pozdravovat a

zavěšuji. I přesto se Olze zdál můj hovor příliš dlouhý. Mračí se a odstrkuje nedojedenou večeři. Tak tomu říkám pěkný Štědrý večer. Skoro jako kdysi s bývalou.

Ten pacholek nakonec zavolal až kolem půlnoci. Olga už byla tak vynervovaná, že jí sluchátko vyklouzlo z ruky a spadlo na podlahu.

„Promiň,“ omlouvala se synovi, i když nebylo zač. Na mě vrčela celý večer, ale omluvy se asi nedočkám.

„To chápu. Jasně, taky někdy spím jak zabitá. S tím si nedělej starosti,“ radostně kvikala do telefonu.

„Ano? Vážně?“ smála se. Pak zavěsila. A rozbrečela se. A potom mi tiše řekla: „Promiň, že jsem byla tak protivná. Za nic nemůžeš.“

Tak jsem se nakonec dočkal. A to srovnávání Olgy s ex-manželkou beru zpět. Nezaslouží si to ode mě. Olga je totiž skvělá ženská.

Olga

Beru si na sebe ten nový mohérový rolák, co mi dal na Vánoce Prokop. Netušila jsem, že má tak dobrý vkus. Svetr mi padne bezvadně a skořicová barva je taky perfektní. Otáčím se před zrcadlem a kontroluji svůj obraz. Nakonec volím o něco tmavší odstín rtěnky, ale jinak jsem docela spokojená.

Chci na nového zaměstnavatele udělat dojem. Ačkoliv prodávat v obchodě se sportovními potřebami není žádné zvláštní terno, hrozně moc o tu práci stojím a přeji si být v ní více než dobrá. Nejen kvůli sobě a penězům, ale taky kvůli Prokopovi. Za těch pár měsíců, co se známe, toho pro mě udělal víc, než Karel za celé manželství. Měla jsem kliku. Ale jaképak měla? Já mám kliku!

Je polední pauza. Venca, jak mému novému šéfovi říká Prokop a teď i já, jde místo mě za pult. Jinak dřepí v kanceláři, ale jelikož obchod není přes poledne zavřený, jsme dohodnuti, že to bude brát za mě. Jsem překvapená, jak rychle těch pár hodin uteklo. Ani nemám hlad. Jdu do šatny a vařím kafe. Pro nás oba. A pak volá Prokop. Vzrušeně mu vyprávím, že jsem prodala ty nejdražší kolečkové brusle, které v obchodě máme, a že mě šéf pochválil.

„Vždyťjsem ti říkal, že z tebe bude unešenej,“ spokojeně mručí. A já si najednou uvědomuji, že k naprostému štěstí mi chybí jen dvě věci. Aby se vrátil Martin a aby mě vzala na milost ségra. Věřím, že obojí chce jen čas.

Milada

Jsem plná optimismu a víry ve šťastnou budoucnost. Začí- nám zařizovat dětský pokoj, i když jsem si přísahala, že to neudělám dřív, než se dítě narodí. Barbora mé třeštění nechápe. „Tomu škvrněti bude šumafuk, jestli má kočár z frcu za pět stovek anebo za dvacet litrů z luxusního vobchodu.“

„Ale mně to není jedno,“ s úsměvem odpovídám. Klidně se kvůli miminku zruinuju. Ani to nebude tak dlouho trvat. Už pět měsíců jsem nenamalovala obraz. A jak je vidět, hned tak nějaký nenamaluju. Nezáleží na tom. Můj denní program se skládá z mnohem důležitějších starostí, než je volba správného štětce. Teprve teď objevuji, že pravý život je mnohem víc, než plátna a barvy. Víc než práce a vydělávání peněz.

Barbora leží na posteli a učí se anglická slovíčka. Učí se denně, nepolevuje ani teď, v poslední fázi těhotenství. Ráda to vidím. Její ctižádost umět perfektně cizí jazyk mě naplňuje klidem. Věřím, že odletí do vytoužené Kanady. Chvílemi mě dokonce napadá, že se mi po ní bude stýskat. To pak stačí, abych se na ni podívala, když mluví s Lubošem, když se k němu naklání anebo se na něj směje, a hned vím, že stýskat se mi nebude. Oddechnu si.

„Přemýšlela jsem o jménech,“ obracím se na ni. Zvedá hlavu od učebnice.

„Už bylo na čase,“ povídá a dál si mumlá jakési anglické slovíčko.

„Tebe to vůbec nezajímá?“ nedokážu potlačit zklamání. Jsem pitomá, měla bych být ráda, že nemá zájem. Čím méně ji budu do věcí kolem dítěte zatahovat, tím lépe.

„Luboš s těma jménama souhlasí?“ ptá se.

„Ještě jsem to s ním neprobírala.“

„Tak to bys měla,“ říká Barbora a vzápětí mi tutéž větu opakuje anglicky.

Olga

„Byt Olgy Ratajové,“ slyším, jak Prokop bere telefon. Je mi ho trošku líto, že se musí po více jak třech měsících našeho soužití představovat jako nějaký podnájemník, ale na druhou stranu o moc víc než podnájemník vlastně není. Na činži přispívá a když si chce vzít něco z lednice, pokaždé se zeptá, jestli může. A to dokonce i tehdy, když jsme nákup pořídili za jeho peníze. Oddělené hospodaření, přesně vymezené hranice, právo na soukromí. Jinak to nešlo. Jeho pobyt tady je dočasný. Oba víme, že za čtrnáct dnů se vrací Martin a vše bude zase při starém. Rande venku, občas přes noc u mě, občas u něj v kanceláři, přesně tak, jak zněla domluva.

Jdu mu vstříc a snažím se, aby z mého výrazu pochopil, jak si jeho taktu cením. Dává mi sluchátko a tiše říká: „Je to Karel, ale přišlo mi zdlouhavé vysvětlovat, že jsme spolu chodili na gympl, tak jsem mu vykal.“ Ještě cosi dodává, ale já už nevnímám. Cítím, že mi po celém těle vyskakují kapičky potu, kloužou a lechtají, jak stékají dolů. A těch pár vteřin mi připadá nekonečných. Obrázky malého Martina mi zrychleně defilují před očima. Jsou seřazeny chronologicky. Od let batolete až po současnost. Jako by někdo v mém mozku otáčel listy rodinného alba. Nenapadá mě jediný rozumný důvod, proč mi volá Karel a ne Martin. Kromě jednoho, ale tomu se zoufale bráním.

„Co se stalo Martinovi?!“ seberu poslední zbytečky odvahy a hlesnu do sluchátka místo pozdravu.

„Nic, daří se mu dobře,“ odpovídá Karel. Jeho hlas zní divně, nejistě až roztržitě. Ale co na tom, Martin je v pořádku. A nic jiného mě nemůže rozházet, domnívám se naivně. „Vážně se mu daří dobře,“ ujišťuje mě exmanžel, jako bych o jeho sdělení pochybovala. „A právě proto ti volám.“ Nechápu: „Tak ty mi voláš, abys mi pověděl, že se našemu synovi daří dobře?“

„Moc dobře. Skoro bych řekl výborně.“

„Tak proč mi ho nedáš k telefonu?“

„On tady momentálně není. Chtěl, abych ti to řekl já, sám neměl kuráž.“

Nepříjemná předtucha se opět vrací. Jsem malátná a vyděšená. Karel chvíli vyčkává a pak povídá: „Martin se nevrátí. Zůstane v Sydney. Má tady nesrovnatelně lepší možnosti, už začal chodit do školy.“

Neposlouchám. Vtisknu telefonní sluchátko Prokopovi, který stojí poblíž, jako bych zapomněla, že je potřeba ho zavěsit. Udělá to za mě. Je slyšet, že Karel stále cosi drmolí a pak je ticho. Bolestivé ticho. Ticho rozleptávající ušní bubínky. Pokládám si dlaně na boltce, ale bolest neustává.

„Ty jsi to přece podvědomě čekala.“ objímá mě Prokop. A já si uvědomuji, že má pravdu. Nechtěla jsem si to přiznat, ale tušila jsem od samého začátku, že Martina ztrácím navždy. A teď se moje obava naplnila a já nevím, co dál. Můj syn vystuduje, zamiluje se, možná i ožení, v zemi tak vzdálené, že ho sotva kdy budu moci navštívit. Svoje vnoučata budu znát jen z fotografií a se snachou se neseznámím ani po telefonu, protože neumím anglicky. Přišla jsem o to nejcennější. O budoucnost svého syna. Zbyly mi jen vzpomínky, a to je setsakramentsky málo.

Prokop

Zůstávám bydlet u Olgy. A moc dobře vím, že nastálo. Bez tlaku vnějších okolností bych se k takovému činu sotva rozhoupal, ale teď mi to připadá vhodné. Ne, to není ten správný výraz. Připadá mi to nevyhnutelné.

„Vezmeš si mě?“ ptám se s nadějí, že ji dokáži vytáhnout z temné propasti smutku zase na denní světlo.

„Ta nabídka je ze soucitu?“ opáčí Olga. Je jak malá holka, jako holátko vypadlé z hnízda. Je křehká a zranitelná. Bojím se mluvit nahlas, abych jí neublížil, bojím se ji stisknout, abych ji nerozmačkal, bojím se dýchat, abych ji nepolekal. Mám ji rád, to ano. Klidnou láskou čtyřicátníků. Žádné třeštění, žádné výbuchy vášně. Sopka mých citů už dávno vyhasla. A hlavním pilířem našeho vztahu je přece strach z osamělosti, to víme oba, tak proč se na mě dívá jako by čekala, že padnu na kolena a budu recitovat Shake-speara?

„Tak nabízíš mi to manželství ze soucitu?“ znovu se ptá. A já náhle tuším, co odpovědět: „Ne, ze soucitu ne, ale z vypočítavosti. Umíš ty nejlepší tvarohové koláčky na světě.“

Zabralo to. Pár dobře zvolených slov pozvedá koutky jejích úst. Do úsměvu má ten výraz ještě daleko, ale já jsem přesto spokojen.

„Tak platí,“ souhlasí Olga. „Vezmu si tě a koláčky můžeš mít tak často, jak jen budeš chtít.“

Barbora

Poprvé v životě mám fakticky strach. Ani loni, jak mě zmlátil ten maník ve vojenský uniformě, jsem se tolik nebála. A to jsem v tý škarpě ležela dobrý dvě hodiny, než mě našli a nechali odvézt do nemocnice. Teď je to něco naprosto jinýho. Bolest se vrací v kratších a kratších intervalech a je stále silnější. Co když ke konci bude tak silná, že zešílím? Stojí to za to, stojí to za to, opakuju si svoji modlitbu. Sedm set padesát uslintanejch upocenejch chlápků bych musela mít, abych vydělala tolik prachů, co dostanu za tuhle jednu ošklivou noc. Stojí to za to. Sedm set padesát uslintanejch, upocenejch. auu. modlitba už nezabírá. Měla bych vzbudit Miladu. Ale co když je to planej poplach? Co když porod je ještě mnohem horší? Co když jsem slíbila něco, co nejsem schopná zvládnout? Co když u porodu umřu? Auu! Určitě umřu, to je jasný. Vždycky jsem byla smolař, tak proč by se to tedkon najednou mělo votočit?

Auuu! Auuu! Nejradši bych kvílela nahlas. Prej to pomáhá. Nechápu, jak jsem si mohla večer myslet, že to jsou zaražený větry. Teď to vypadá, že brzo prasknu. Jako kdybych byla napojená na kompresor a někdo zkoumal, kolik vzduchu se do mě ještě vejde. A sakra. Takže to nebyl vzduch, ale voda. Mám jí pod sebou celou kaluž.

„Milado! Milado!“ křičím. A zjišťuju, že ani řev nepomáhá. Bolest je nesnesitelná.

Luboš

Nemůžu se trefit klíčkem do zapalování. Barbora vzlyká na zadním sedadle a Milada na předním. Možná jsem měl zavolat

sanitku. Konečně. Rozjíždím se a motor zhasne. Znovu nastartovat. Moje jízda připomíná výuku v autoškole. Jsem totálně mimo.

„Dovnitř s maminkou může jen jeden,“ obrací se na nás s laskavým úsměvem zdravotní sestřička. Jsem rád, že jsme se rozhodli pro soukromou kliniku, ve státní porodnici prý zacházejí s rodičkami o poznání drsněji. A Barbora je i tak vyděšená. Celá se třese. Jako v zimnici.

„Tak kdo půjde dovnitř? Tatínek, anebo kamarádka?“ opakuje sestra otázku.

„Běž ty,“ ustupuje Milada do pozadí. Ačkoliv vím, že ji zraňuji, chápu se nabízené možnosti. „Dobře,“ povídám a beru si lékařské galoše. A pak se ke mně otáčí Barbora a kňouravým hláskem malého děcka žadoní: „Já chci Miladu. Ať jde se mnou Milada.“ A mě znovu napadá, že ty dvě jsou jak matka s dcerou a já k nim vlastně vůbec nepatřím.

Milada

Stojím tady a nejsem nic platná. Jen překážím. Barbora zrychleně dýchá a sténá. Připadám si jako vyvrženec. Nedokážu si představit rozsah její bolesti, nedokážu se vcítit do role dárkyně nového života.

„Milado.“ občas se ujistí, že jsem neodešla.

„Ano, tady jsem,“ odpovídám a to je asi tak všechno, co pro ni dokážu udělat.

Sestřičky křičí, že má víc tlačit. A Barbora křičí bolestí, je na takový zážitek ještě příliš mladá. A nepřipravená. Surově jí mačkají břicho jako při masáži srdce. Obávám se, že dítěti ublíží, obávám se, že ublíží Barboře. Ale mlčím. Netroufám si ani špitnout. Stejně by to nebylo slyšet. Barbora řičí, a ten nelidský řev mi okamžitě připomíná venkovskou zabijačku, které jsem se jakýmsi nedopatřením před léty zúčastnila. Vyděšené prase vyluzovalo zvuky naprosto totožné. Zdá se, že Barboru dítě trhá na kusy, zdá se, že i tady jsem se ocitla nedopatřením. Barbora rudne v obličeji, svíjí se jako v agónii. Není schopna poslouchat rady a příkazy sester, propadá hysterii. Obávám se, že každým okamžikem bolestí zkolabuje. Navzdory té hrůze, kterou vidím poprvé v životě na vlastní oči, si nic nepřeji víc, než být

na Barbořině místě. Závidím jí všechno. Strach, utrpení, a draze vykoupený pocit vítězství, když nakonec lékař povídá: „Je to zdravá holčička a moc pěkná.“

Luboš

Mám dceru!

„Máme dceru,“ říkám nahlas. Nevím, jestli mě Milada slyší. Je zachumlaná do vlastních myšlenek jako do teplého pláště. Na tváři má úsměv, který jsem u ní nikdy neviděl. Už když vyšla z porodního sálu, byla jiná. Kráčela mi vstříc a přesto jako by se vzdalovala. Uchopil jsem ji za ruku, ale vymanila se mi. A pak řekla, že tu malou držela v náruči. Prý jen na pár vteřin, ale těch pár vteřin vydalo za celý dosavadní život. Potom už neřekla nic. Nastoupila do auta, mechanicky si zapnula bezpečnostní pás a nechala se vézt k domovu. Jako anonymním taxikářem.

„Zastavíme se někde na skleničku?“ navrhuji, jen abych se zbavil nepříjemného dojmu, že jsem přebytečný. „Novorozeně by se mělo zapít, aby bylo zdravé.“

„Dobře,“ odpovídá, ale oči upírá dál na vozovku před sebou. Svítá. Nad obzorem je opar hustý jak chomáče vaty. Tipuju, že ještě včera bych si něčeho podobného nevšiml. Současně s narozením dcery jakoby se narodil i ve mně nový člověk. Mé lepší já. Mám chuť skládat verše, metat kozelce, pískat ódu na radost. Jen přítomnost Sfingy na sedadle spolujezdce mi v tom brání.

„Tak na Janičku!“ pozvedám sklenku šampaňského. „Je dobře, že se jmenuje po tvé mámě, měl jsem ji rád,“ trapně se snažím Miladě vlichotit. Potřebuji, aby mě pustila blíž k sobě. Chci, abychom se radovali společně, ale ona si svoje pocity chrání, jako čerstvě nabyté bohatství. Ještě chvíli a zase vybuchnu. Vím to. Žárlivost a jakýsi pocit ublízenosti či nedocenění zběsile vhánějí adrenalin do mé krve. Už to nedokážu zabrzdit. Je jen otázka času, kdy na svoji ženu budu nenávistně syčet. Znám se.

Milada zaklání hlavu, pije šampaňské do dna. Sklenku pak háže na medově hnědé dlaždice. Muž u sousedního stolu snídající toust a kávu polekaně zvedá hlavu. Milada na něj kyne, omluvně krčí rameny a pak říká: „To bylo pro štěstí!“

Ten chlapík se chápavě usmívá. Jako by lidé běžně házeli v restauracích nádobí na podlahu. Jiskřičky porozumění přeskočily. A mně se zdá, že i ten cizí muž je Miladě bližší než já. Že všichni kolem jsou Miladě bližší, než já.

„Ty musíš všechno zkazit, vid?!“ utrhuji se.

„A ty musíš vždycky vidět na prvním místě sebe, viď?“ paroduje mě. A nezdá se, že by ji moje jedovatá střela zasáhla.

Milada

„A ty musíš vždycky vidět na prvním místě sebe, vid?“ řekla jsem. Vyklouzlo mi to. Nechtěně. Slova visí ve vzduchu. Zíráme na sebe. Ani jeden nemůžeme uvěřit, že jsme schopni nejdůležitější den našeho manželství znesvětit hádkou.

„Myslel jsem, že tě dítě změní,“ drtí mezi zuby Luboš.

Dítě mě změnilo víc než si myslíš, odpovídám mu v duchu. Nahlas to nedokážu. Kdyby přihlížel jejímu zrození, kdyby ji viděl zkrvavenou, kdyby viděl, jak ji odstřihli od Barbořina těla a kolik symboliky v tom aktu bylo, kdyby se jí dotkl, byť jen konečky prstů, rozuměl by mi i beze slov. Chápal by, že dokud Janinka nebude úředně mojí dcerou, budu žít ve strachu, že mi ji Bára vezme. Nedivila bych se, kdyby ji chtěla zpět. Naopak. Budu se divit, pokud to neudělá. Ale jemu ji nikdo vzít nemůže! On je skutečný otec. Já jen rádobymatka.

Tak proto ta křeč. Je to jak posmrtná strnulost. Veškerý život ze mě vyprchal v okamžiku, když jsem tu malou musela vrátit sestřičce a ona ji položila na Barbořin hrudník. A obživnu jedině, pokud mi Janinku zase dají. Ale už nastálo.

Olga

Včera jsem poprvé od rozhovoru s exmanželem mluvila s Martinem. Byl vyplašený a provinilý. Je to hodný syn, nechtěl mi ublížit, jen zatoužil vymanit se z mateřské náruče o něco dřív, než to obvykle děti dělávají. Řekla jsem mu, že ho chápu. A že mi musí občas zavolat a že můj nejšťastnější den bude, až ho uvidím stát mezi našimi dveřmi. Prokop všechno slyšel. Zeptala jsem se: „Vadí ti moc, že tím nejšťastnějším dnem nebude naše svatba?“ A on řekl, že lidé

vstup do manželství značně přeceňují a že v lidském bytí jsou mnohem důležitější chvíle. Škoda že jsem ho nepotkala místo Karla. Můj život mohl být mnohem jednodušší.

Mám na sobě nový světlounce šedý kalhotový kostým a v ruce snítku orchidejí. Prokop si nechal zkrátit vousy a oblékl si svůj nejhezčí oblek. Ten flanelový s tmavou vestičkou. Sluší mu to. Oběma nám to prý sluší, povídal můj šéf Venca. Jde mi za svědka. Milada na pozvání neodpověděla. Dnes na to nechci myslet. Chci být šťastná. Musím dokázat být šťastná navzdory tomu, že mi chybí Martin a Milada. V noci jsem brečela, ale teď se usmívám. Prokop si to zaslouží.

Druhého svědka ani neznám. Je to Prokopův kolega nebo přítel, teď nevím jistě. Vypadá mnohem starší než my, ale prý je to jen zdání. Prodělal jakousi záhadnou chorobu. Má nažloutlou vrásčitou kůži a úplně holou hlavu. Ráda bych s ním soucítila, ale bohužel mi pohled na něj bere chuť k svátečnímu obědu. A přitom polévku s játrovými knedlíčky miluju. Snažím se dívat jinam. Snažím se nevidět jeho hrbolatou lesklou lebku. Nejde to. Prokop vše registruje. Na chlapa je překvapivě vnímavý. Šeptá mi do ucha: „Promiň, neměl jsem ho zvát.“ A já mu za to vděčně tisknu ruku. Těším se, až budeme spolu doma. Sami dva. Novomanželé.

„Co je to?“ divím se. Sedím na posteli v nové noční košilce, připravena na svoji druhou svatební noc. Tu první jsem strávila křísením Karla, který se nehorázně opil. Zvracel a páchl. Prokop je střízlivý, osprchovaný a krásně voní. Do ruky mi strčil jakási lejstra a vyčkává, jak budu reagovat. Písmenka jsou moc malá, nemůžu to přečíst bez brýlí. V záhlaví prvního listu stojí velkými písmeny slovo Contactel. Vím, že je to název jakési všeobecně známé firmy, ale za-boha si nemůžu vzpomenout, co ta firma produkuje. Prokop nevydrží ticho: „To je můj svatební dar, pro tebe.“ Nejsem o nic moudřejší. „Pomoz mi.“

„V pondělí tě napojí na internet, tohle je tvoje e-mailová adresa. Budete si s Martinem psát. Vyjde to nesrovnatelně levněji, takže s ním můžeš od příštího týdne být ve stálém kontaktu. A nebudeš muset čekat, až ti zavolá on.“

Jednu věc přece jen stále nechápu. Jak to, že se s Prokopem jeho bývalá rozvedla? Byla snad úplně praštěná? Kolik je takových mužských? Jeden z tisíce?

Luboš

„Tak ty jsi tam nakonec nešla?“ zlobím se. Ještě včera Mi-lada prohlašovala, že si svatební obřad sestry nenechá ujít a že je na čase na všechno zlé zapomenout. Teď sedí v ložnici v županu, ačkoliv je už pět odpoledne, a tvrdí, že na radnici nemohla jít.

„A převléct od rána ses taky nemohla?“ ptám se. Už na ni nedokážu být přívětivý. Trpělivost mi dávno došla. V Miladině životě bude vždycky něco, proč je potřeba truchlit, hroutit se, plakat. Nechci se na tom podílet. Odcházím z ložnice a jdu pozdravit Báru a svoji dcerku. Už jsou z porodnice doma druhý týden. Klepu na dveře dětského pokoje.

„Dále!“ volá Bára. Vcházím do dveří a nemůžu odtrhnout oči. Bára kojí. Levou rukou podpírá hlavičku novorozeněte a pravou ji šimrá pod bradičkou.

„Líp takhle pije, poradila mi to jedna ženská v porodnici,“ povídá, jako by to byla ta nejběžnější situace na světě. Jsem ohromen. A i mě přepadá strach, že nikdy nemůžeme tvořit normální rodinu, že už navěky budeme žít v tomhle podivném trojúhelníku.

„Neboj,“ pochopila Barbora okamžitě. „Za dva měsíce se spakuju a vypadnu, jak sme se dohodli. Ber to, že jsem tady teď jako kojná, dřív prej v lepších rodinách vždycky měli kojnou.“

Milada

Už ten tlak nevydržím. Hlídám Barboru na každém kroku, v noci se bojím spát. Mám strach, že se sbalí a uteče i s Janinkou. Musí to udělat. Nemůže nám nechat své dítě jen proto, že jsme za ně zaplatili. Peníze! K čemu jsou peníze, když žena nemůže vychovávat své dítě? A k čemu jsou peníze dobré mně, když nemohu Janinku ani nakrmit, protože moje prsa jsou prázdná? Láskou je nenaplním. A k čemu mi budou peníze, až zítra nebo pozítří zjistím, že Barbora zmizela i se svou dcerou? Koupím si snad za ně rychlou bezbolestnou smrt anebo budu nekonečně dlouho umírat žalem? A

Luboš si myslí, že jsem chladná, když Janinku nechci zbytečně často chovat, když koupání nechávám na něm a přebalování na Barboře.

„Co bys ještě krucinál chtěla?“ křičel na mě večer.

„Aby Janinka byla definitivně naše, aby Barbora odešla, abychom už nemuseli nikdy mít strach, že o ni zase přijdeme.“

„I když budeme oba na matrice zapsáni jako Janinčini rodiče, nikdy nebudeme mít jistotu, že o ni nepřijdeme,“ pravil tvrdě. „Tuhle jistotu nemají ani vlastní rodiče svých dětí. Může přijít nemoc, opilý řidič anebo třeba požár. Nikdy nebudeš mít klid. Rozumíš? Nikdy! Kvůli tomu ale nemusíš svůj život pohřbít.“

Ráno jsem vstala a udělala Báře snídani. Sama jsem se pokusila taky cosi sníst, i když na jídlo nemám chuť. To ty nervy. Jak jen Lubošovi vysvětlit, že ačkoliv jsou jeho slova moudrá, nemohu se jimi řídit. Ne že bych nechtěla, prostě si nedokážu poručit. Strach a úzkost se staly mojí součástí.

„Jestli chceš, tak malou nebudu kojit,“ říká náhle Barbora. Ta nabídka je lákavá. Přestěhovala bych postýlku k nám do ložnice, mohla Janinku přebalovat, konejšit při sebemenším zavrnění, mohla bych ji krmit z láhve a houpat třeba celé noci na klíně. Je docela možné, že příštích pár let by mi spávala v náruči. Tak tohle všechno bych mohla mít. Stačí jedno slovo. A přesto vrtím hlavou a Barbořinu nabídku odmítám. Vím, co je důležité pro Janinku, vím, že mateřské mléko jí ničím nenahradím. Není podstatné, co je důležité pro mě.

„Zdálo se mi, že ti to kojení vadí,“ nevzdává se Barbora.

„Nevadí, jen ti příšerně závidím,“ přiznávám. A taky mám strach, že se tím k Janince moc připoutáš, dodávám v duchu.

Barbora

Milada je divná. Přede mnou se malé ani nedotkne, ale když vodejdu z místnosti, hned se k ní sklání a vykládá jí věci, jako kdyby už byla dospělá. Někdy mě napadá, že už jí možná fakticky hrabe. Viděla sem to mockrát u starejch vopuštěnejch lidí. Mluvili takhle na psa anebo kočku. A sami si vodpovídali. Tak daleko naštěstí Milada zatím nedošla, ale kdo ví, jak to její vyšinutí bude pokračovat. Luboš se na ni zase furt zlobí. Ti dva se nepřestanou pošťuchovat nikdy. A

přitom jeden bez druhýho nemůže bejt. Měli by si to vyříkat. Anebo nad tím mávnout rukou a přenýst se přes všechny blbosti. Ze začátku sem si myslela, že je Milada kráva. Teď už vím, že byla jenom nešťastná a že žádná jiná by se k Lubošovi nehodila víc. Lepší rodiče bych pro svý děcko nenašla, to vím jistojistě. Sama bych chtěla být jejich děckem, jen kdyby to šlo.

Luboš

První procházka novopečeného otce. Venku je nádherně. Beru si tyrkysově modré tričko, abych ladil s kočárkem. Barbora nese Janinku a Milada nervózně přešlapuje opodál. „A ty nejdeš?“ ptá se Milady. Fakt je, že jsem ji nepozval. Moc s ní v posledních dnech nemluvím. Nechci si nechat tyto vzácné chvíle zkazit jejím věčným malováním čerta na zeď. Teď mi ale přijde hloupé jen tak stát a pozorovat, jak na pozvání čeká. „Tak pojď s náma,“ leze ze mě nepříliš ochotně. Milada se zdráhá. Jestli si myslí, že ji budu pře-mlouvat, tak se plete. Barbora to dělá za mě: „Běž taky. Jednou by tě mohlo mrzet, žes prošvihla první vyjíždku.“

Jde tedy se mnou. Nic neříká, očima se zavrtává pod peřinku z růžových a smetanově bílých krajek. Občas utrápeně povzdechne. Mám sto chutí ji okřiknout, ale držím se. Po chodníku proti nám jde sousedka z našeho patra. Co tady bydlíme tvrdím, že u policie by udělala kariéru. U nás v domě bohužel nikdo nedokáže její detektivní schopnosti náležitě ocenit. „Ááá, pane inženýre, tak už na projížďce!“ řve na mě z dvaceti metrů. Její mečák budí docela slušný rozruch. Milada tiskne rty k sobě. Ani sousedku nepozdraví. Snažím se zachránit situaci stupidním výrokem o počasí. Bába se nechytá a rve hlavu do kočárku. „Má z vás něco pane inženýre, tu nezapřete.“ pronáší uznale. A pak doplňuje: „A ze slečinky má oči, takový kukadla veliký, krásný.“

Nepraštil jsem ji. Strkám kočárek dál před sebou a bojím se pohlédnout na Miladu. Poslední, na co mám teď náladu, jsou její slzy. Nakonec mumlám, aby si ze sousedky nic nedělala. Teprve pak si uvědomuji, že Milada už vedle mě není. Otáčím se a vidím, jak vchází zpět do našeho domu. A v tom okamžiku se definitivně rozhoduji. Opustím ji. Ještě dnes večer se odstěhuji. Už nemůžu dál.

Barbora

Je to moje vina. Měla jsem se sebrat a vypadnout hned po návratu z porodnice. Uhnízdila sem se tady a rozbila jim manželství.

„Je to moje vina,“ říkám Miladě, která už zase brečí. Někdy mám dojem, že takhle řeší všecky krizový situace. Prostě se rozbulí a ono to ňák dopadne. „Už jsem tady zbytečná. Notářsky ověřený souhlas k adopci máš, prostě se zdekuju. Holčička bude holt vyrůstat u tatínka, to se někdy stává,“ pokračuju. A pak mě taky cosi zašimrá v nose a sama musím dávat bacha, abych se nerozbulila.

Milada mě objímá a děkuje. Potom se odvrací a čeká, že se budu nějak bouřlivě loučit s malou. Ne že by mně to ani trošku nebylo líto, že ji vopouštím, to zas ne. Už jsem si na ni za ty dva měsíce hrozně zvykla, ale ne jako na svý děcko. Spíš jako na švicu. A rozhodně nejmilejší ze všech mých sourozenců. Tak ji hladím po čílku a povídám: „Měj se, drobku.“ Brečet můžu večer v hotelu a nebo příští týden v letadle. Anebo až v Kanadě. Tam mě nikdo nezná, tady bych si zničila reputaci.

„Napíšu,“ slibuju. A pochybuju, že ten slib dodržím. Něco mně našeptává, že téhleté rodince bude mnohem líp, když zapomene, že tu někdy nějaká Barbora byla. O tom, že se Luboš k Miladě vrátí, vůbec nepochybuju, ti dva k sobě patří.

„Jo, napiš. A neztrať se v tom velkým světě,“ povídá ještě Milada, ale to už sestupuju po schodech. A mám fakticky divnej pocit. Jako bych tam nahoře něco zapomněla. Jdu po ulici. Sem tam se po mně nějakej chlápek ohlídne, ale mně to nic neříká. Jdu dál a jediný, co vím jistě je, že nesmim zastavit. To bych se pak taky mohla votočit a vrátit se. A tak jdu a jdu. A něco mně hrozně moc chybí.

Milada

Luboš bydlí na chalupě. Pro Janinku si jezdí v úterý, ve čtvrtek a v sobotu. Bere si ji na dvě hodiny a courá s kočárkem po venku. Mě ignoruje. Zatvrzele. Řekla jsem mu o Barboře, že v Kanadě bude zpočátku uklízet supermarkety, že tam má dokonce nějakou kamarádku a že se určitě brzo vdá a třeba jednou bude mít

děti. Dělal, že se ho to netýká. Prosila jsem ho, ať se mnou mluví. Nevěnoval mi jediný pohled, jedinou větu, jediné souhlasné zamručení. Zato v Janince se vidí. Pokaždé ji vytáhne z postýlky a zvedá ji vysoko nad hlavu. A ona ho nikdy nepoblinká. Tohleto jí udělat já.

Dívám se za nimi z okna. Stojím za záclonou a pozoruju, jak opatrně před sebou Luboš tlačí kočárek, jak se zastavuje a sklání se nad ním. I zezadu, podle způsobu chůze poznávám, že je šťastný. Krok má lehký, jakoby se zbavil těžkého nánosu na podrážkách svých bot. A to bláto, to jsem byla já.

Olga

Jdu si koupit nové šaty. Prokop mi dal za úkol, abych se na zítřek udělala krásná. Jdeme s jeho dceruškami odpoledne do zoo a večer do kina. Je první víkend v měsíci a tedy čas, kdy je má u sebe. Tedy u nás. Pokaždé, když se měsíc chýlí ke konci, dostávám z nervozity průjem. A pokaždé se mi metabolismus nápadně rychle upravuje, když holky Prokop vrací jejich matce.

Vcházím do prodejny s italskou konfekcí a periferním viděním zachycuji na protějším chodníku povědomou postavu. Tlačí před sebou kočárek a líže zmrzlinu. Mám strach, že to není ona. Vybíhám z obchodu zase ven.

„Milado!“ volám. Ohlíží se. Je to ona! Stojíme proti sobě. Mezi námi dětský kočárek. Vím, že bych měla začít mluvit první. Mohla bych se zeptat na dítě, na jeho jméno, taky na Luboše a na to, jak se pořád má. Mohla bych. A místo toho stojím jak solný sloup a přiblble zírám. Milada se sklání do kočárku, vytahuje dítě v růžovém oblečku a povídá: „Pojmenovali jsme ji po mámě.“

„Janičko.“ natahuju k holčičce ruce. Čekám, jestli mě přes ně Milada třeba neplácne se slovy, že vražedkyně nenarozených dětí se její dcery dotýkat nebude. Nic neříká. A já držím v náruči něco neuvěřitelně něžného a křehkého. Už jsem zapomněla, jaký je to pocit, chovat miminko. No sem se otírám o voňavé chmýří na hlavičce, vybavuji si Martina v tomhle věku a přemítám, jestli by si Prokop dal ještě říct. Já tedy ano.

„Tak jsi konečně šťastná,“ konstatuji a vracím dítě do kočárku. Milada kýve. Nepřesvědčivě. A pak vyhrkne: „Ne, vlastně ne tak docela. Luboš ode mě odešel.“ A mě najednou napadá, že jsme si prohodily role. Já potřebovala chlapa a měla dítě a teď je to naopak. Milada má dítě a já manžela. Jako by člověk aspoň na čas nemohl mít obojí. A tak jí to taky povídám, ona se uslzenou tváří směje, objímá mě a vzlyká, jak jsem jí chyběla. To už natahujeme obě dvě. Jsme zase sestry, dvojčata. Jdeme do parku, já vykládám o Prokopovi, Martinovi a ona zase o Lubošovi a jakési náhradní matce. A skáčeme si do řeči, plácáme jedno přes druhé, smějeme se, drndáme na střídačku kočárem a brečíme si v náruči. Nebe je jasné. A stejně jasně vidím i naši budoucnost.

„Nesmíme to vzdát,“ říkám rozhodně. A už plánuju, jak co nevidět otěhotním, k Miladě se vrátí Luboš, naše děti spolu budou vyrůstat, v létě budeme na chalupě opékat kuřata, naši mužští nás zahrnou láskou a od Martina budou obden chodit optimistické e-maily. Hezký život, no ne?