Simona Monyová

Roznese tě na kopytech

Mužské klimakterium je choroba, jež tisíce mužů nutí koupit si sportovní automobil, rozhalit košili, aby dokázali, že dosud mají zarostlý hrudník, a vyrazit si s dvacetiletou sekretářkou.

Dr. Andrew Dott

expert na klimakterium

JSEM PSYCHOLOG, NE KOUZELNÍK

Poslední pacientkou toho dne (přesněji TOHO dne) byla Vilma Šedová. Pohledná, subtilní třicátnice, trpící komplexy méněcennosti, všudypřítomným strachem a úzkostmi, depresemi a rovněž mírnou agorafobií. Měl jsem ji už tehdy docela rád a objednával ji takřka pravidelně na závěr ordinačních hodin. Ne snad z důvodu to nejlepší na konec, tolik rád jsem ji zase neměl, ale čistě prozaicky proto, že potřebovala na svoje vyprávění mnohem více času než většina ostatních psychicky vyšinutých, nervově labilních, neurastenických individuí… zkrátka pacošů. Říkejme jim jakkoliv, stále to budou přecitlivělí lidé, nezřídka i hypochondři, se zakrnělým sebevědomím, neschopni se vypořádat se svými strastmi, hledající útěchu v rozmanitých poradnách, psychologických ordinacích či u různých šarlatánů. Ale fuj! Samozřejmě že to nejsou cvoci. Jsem psycholog, ne psychiatr. Léčím ochotou naslouchat (koneckonců jsem za tu ochotu poměrně slušně placen, že…), občas též hypnózou a vhodnou manipulací. Elektrické šoky, farmaceutické přípravky a svěrací kazajku rád přenechávám jiným.

Vilma Šedová vstoupila. Přestože od onoho podvečera uplynulo již zhruba půl roku, vybavuji si ten okamžik naprosto přesně. Sledovat Vilmu, jak vchází do místnosti, se dá směle přirovnat k pozorování východu slunce. Je to vjem, který vás zasáhne i při tisící repríze. Ostatně, na takové nohy se nezapomíná za žádných okolností. Vždyť ta vínově červená sukýnka jí sahala sotva do půli stehen. Musel bych být impotentní, abych si toho nevšiml, a to, chválabohu, ve svých pětačtyřiceti zatím nejsem.

„Jen pojďte,“ uculoval jsem se křečovitě, seč mi síly stačily, neb přirozený úsměv mi z tváře jako obvykle vyprchal už někdy okolo jedenácté dopoledne. On i úsměv dá za určitých okolností dost práce. Jen si to sami zkuste, zubit se deset hodin denně a poslouchat přitom vleklé vyprávění o životně důležitých žabomyších válkách mezi manželi, o nevěrách, sexuálním zneužívání, mániích všeho druhu a tak dále a tak dále.

Vilma vstoupila a způsobně zůstala stát poblíž terapeutického křesla. Nikdy neusedla dříve, dokud jsem ji nevyzval. Občas, zejména v parných, dusných dnech, kdy jsem byl obzvláště unaven a vyčerpán problémy jiných, mne ta její servilní zdvořilost dováděla až k zuřivosti. Pochopitelně že k zuřivosti pečlivě skrývané. Jsem přece profesionál.

„Jen se klidně posaďte…,“ vybídl jsem ji přívětivým, téměř přátelským tónem. Jak už jsem říkal, byla mi sympatická, do přívětivosti jsem se v jejím případě nemusel nijak stylizovat.

„Děkuju,“ špitla způsobně a předvedla to nejelegantnější přehození nohy přes nohu, jaké jsem kdy mohl spatřit. Možná to bylo třicetistupňovým vedrem nebo mne na okamžik zase přemohla ta moje pověstná bujná fantazie, ale tehdy bych přísahal, že jsem zahlédl kousek bleděrůžové krajky, který se vyzývavě blýskl mezi jejíma nohama.

Chvíli jsem přerovnával nějaká bezvýznamná lejstra na svém pracovním stole, abych uklidnil rozjívené myšlenky a sexuální představivost znovu zahnal zpět do ohrádky, kam bezpochyby během pracovní doby patří.

Vilma seděla strnule a velmi zaujatě si prohlížela svoje ruce. Obracela je dlaněmi vzhůru, stahovala dlouhé štíhlé prsty do pěstí a znovu je natahovala. Nakonec špičatým nehtem malíčku začala vydlabávat neexistující špínu zpod nehtů ostatních prstů.

Zdálo se mi, že vůbec nevnímá moji přítomnost. Seděla tam a podobně pečlivě jako kočka pracovala na své očistě. Přirovnání ke kočce se mi natolik zalíbilo, že jsem si je poznamenal do svých materiálů, a napjatě jsem očekával, zda se skutečně nezačne olizovat drobným, drsným jazýčkem.

Zvedla oči a omluvně se usmála: „Promiňte, jsem trochu nervózní.“

Nastal čas ponouknout ji k vyprávění. Nikdy jsem na pacienty nenaléhal, ani je násilně nezpovídal. Základem léčby je důvěra. Pacient musí mít dojem, že jste jeho přítel, musí vám chtít povídat o svém trápení. Pokud tomu tak není, cesta k uzdravení je slepou ulicí.

„Povídejte…“

„Nevím tak rychle co. Je toho tolik a na druhé straně zase vlastně nic důležitého,“ odvětila.

Byla chytrá a jako jedna z mála skutečně potřebovala pomoc. Většinu mé klientely tvořili v posledních letech znuděné paničky nebo bolestínští podpantofláči. Mít svého psychologa se stalo módou a též jakousi vizitkou solventnosti a společenské úrovně. Až na další místa v důležitosti byli odsunuti kadeřníci, osobní trenéři a maséři. Nemohu říci, že bych na toto výsadní postavení byl pyšný. Mnohdy si připadám více jako placený společník než doktor, ale peníze, které takto pohodlně dokáži vydělávat, dávají mému konání trvalý a zásadní smysl.

„Zase jsem prostála celou noc u okna,“ přerušila moje úvahy Vilma. Její hlas zněl tiše jako šustot novinového papíru, se kterým si rozmarně pohrává větrný vír. Vzrušovala mě. Neměl bych to přiznávat, ale něco mi našeptává, že k vám mohu být upřímný. Ano, navzdory lékařské etice mne vzrušovala, a to všemi viditelnými prostředky. Barvou hlasu, svojí plachostí, vláčnými pohyby, mrkáním víček… (Mimochodem, nikdy jsem neviděl nikoho mrkat tak pomalu a svůdně.)

Bylo to k nepřežití. Pokaždé, když jsem zahlédla v zatáčce naší ulice světla reflektorů, prosila jsem nahlas Boha, aby to byl Robert. Aby už konečně přijel. Aby byl živý a zdravý,“ pokračovala.

„Měl jsem dojem, že nejste věřící.“

„Máte pravdu, nejsem. Ale vždycky, když se svíjím v té své předtuše, jsem ochotná věřit na cokoliv, jen abych si mohla konečně vydechnout. Ještě před pěti lety bych se smála, kdybyste mi řekl, že strach může být těžký jako balvan, že člověka dokáže drtit víc než betonový korzet…“

Často používala patetická přirovnání, čímž dokonale podtrhovala svoji křehkost. Napadlo mne, že měla být básnířkou. V této profesi je jistá rozháranost, sebetrapičství i melancholie na místě. Má to však bohužel jednu chybičku: mnoho básníků končívá s hlavou v plynové troubě…

„A poslechla jste moji radu?“ otázal jsem se vlastně úplně zbytečně. Dopředu jsem věděl, co mi odpoví.

„Samozřejmě. Zkoušela jsem si v duchu přehrávat ty nejtragičtější scénáře, tak jak jste říkal, ale žádné otupění nepřicházelo,“ nezklamala mě. „Vlastně mi to vůbec nepomohlo. Pokaždé, když jsem si lehla do postele a pomyslela na to, co nejhoršího by Roberta mohlo potkat, pokaždé jsem musela zvracet. Je to pořád stejné. Jakmile si představím jeho krev nebo krev svých dětí, je mi hrozně zle. Fyzicky zle.“

Nepřeháněla. V očích měla slzy a třásla se po celém těle. Přiškrceným hlasem rozvíjela svoji oblíbenou teorii: „Kdybych tak mohla mít jistotu, že naši rodinu nic zlého nepotká. A pokud nás něco tragického čeká, tak ať se to stane raději hned. Vyrovnala bych se s tím. Uklidnila bych se, že už to mám za sebou. Konečně bych se přestala bát a mohla zase volně dýchat.“

„Sama dobře víte, že to není možné,“ namítl jsem jemně. Skutečnou jistotu může člověku poskytnout jedině smrt, chtělo se mi dodat, ale nedodal jsem. Takovou terapeutickou chybu by neprovedl ani začátečník, natož zkušený praktik.

„Ale já potřebuju nějakou jistotu,“ vyjekla zoufale.

„Máte své jistoty. Máte tři zdravé děti, spokojené manželství, dostatek peněz… Je mnoho lidí, kteří vám pravděpodobně závidějí.“

„V tom to asi je. Nevím, čím jsem si to zasloužila, ale mám toho dobrého nezvykle mnoho. Až příliš. A kdo hodně vlastní, může o hodně přijít. Já mohu v jediné vteřině ztratit všechno, na čem mi záleží. Stačí chvilka nepozornosti a Robert může skončit napasovaný v náklaďáku. A děti? Víte vy vůbec, co je teď nemocí? A kolik pedofilních vrahů běhá po světě? A že na každém rohu se prodávají drogy? A že…“

„Zadržte, paní Vilmo. Tudy cesta k uzdravení nevede. To je vstupenka do blázince. Vycházejme z toho, že nyní je váš život v pořádku. Měla byste se radovat, vychutnat si ho. Jednou by vám mohlo být takto promarněných roků líto.“

„Už teď mi je líto času, který jsem strávila ve strachu, bez jediného úsměvu, bez radosti. Bylo by hrozné, kdybych se třeba dalších deset let mučila obavou, že přijdu o muže nebo dítě, pak se to stalo a já se zbytek života trápila, že jsem přišla o muže nebo dítě…“

„Anebo se nic nestalo a vy jste si na sklonku života uvědomila, že jste ho celý protruchlila úplně bezdůvodně,“ ukázal jsem jí druhou, pravděpodobnější verzi.

„Máte pravdu,“ povzdechla si, „žiju v bludném kruhu.“

Měl jsem chuť ji pohladit, stisknout útlou dlaň a přelít tím dotekem trochu sil do jejích tepen. Neudělal jsem to. Jsem psycholog, ne kouzelník.

„Začala jste už s tím psychickým otazováním, jak jsme se minule dohodli?“ pokusil jsem se odvést její pozornost trochu jiným směrem. Potůčky slz se nedaly přehlédnout ani ze zdvořilosti.

„Hmm,“ vzlykla.

Přisunul jsem k ní krabici s kapesníky, které kupuji ve velkém, rodinném balení zejména kvůli ní a bez nichž se doposud žádné naše sezení neobešlo.

„Jela jste tedy tentokrát na výlet s rodinou?“ skoro jsem jásal nad pokrokem, kterého dosáhla. Ve svých poznámkách jsem měl, že už z domu vychází, pouze když vede malého synka do mateřské školy, vzdálené od jejich rodinného domu necelých pět set metrů.

„Jela,“ škytla a tiše několikrát frkla do kapesníku. Tehdy jsem si poprvé uvědomil, jak rád bych ji ochraňoval před nástrahami a zlobou vnějšího světa, do kterého se nehodila. Byla to novodobá princezna na hrášku. Jemná a zranitelná.

„A jak výlet dopadl? Povídejte,“ naléhal jsem s nefalšovaným zájmem. Skutečně jsem byl zvědavý, co odpoví.

„Špatně. Všechno jsem jim pokazila. Někdy si říkám, že si je nezasloužím.“

Z dřívějších schůzek jsem už věděl, že pod slovíčko oni, skloňované ve všech pádech, zahrnuje svoji rodinu. Dvě dcery, manžela a syna. Její soukromý, dokonalý svět. Její všechno, jak stále zdůrazňovala.

„Jeli jsme do westernového městečka u Bystřice nad Pernštejnem,“ pokračovala monotónně. Ruce měla spuštěny podél opěradel. Vypadala jako marioneta, kterou někdo zapomněl na křesle. „Byla jsem úzkostí bez sebe, rty jsem měla do krve rozkousané. Pořád jsem Roberta otravovala, aby jel pomaleji. Několikrát jsem dokonce vykřikla, když vyjíždělo zprava z vedlejší silnice auto. Nemůžu za to, ale do poslední chvíle nikdy nevím, jestli nám dá přednost. Byla jsem hrůzou úplně vyčerpaná, hned za Kuřimí jsem dvakrát zvracela. Manžel musel zastavit na nevhodném místě a platil pokutu. Sesypala jsem se a odmítla pokračovat v cestě. On se rozčílil, začala jsem brečet a mladší děti se přidaly. Sedla jsem si za nimi dozadu a jeli jsme dál. Cítila jsem se slabá a příšerně unavená, hlava se mi motala a uši jsem měla zalehlé. Pořád se mi vnucovala myšlenka, že jediné bezpečné místo je na podlaze vozu.“

Zděsil jsem se, bylo mi jasné, že si tam nakonec vlezla. „Co na to váš muž?“

„Řekl, že už toho má dost a jestli se nedám dohromady, tak mi nezaručuje, že se mnou vydrží. Vtom se rozplakala i starší dcera.“

Byl na ni žalostný pohled. Krásná žena se svěšenými rameny i koutky úst. Jejího muže jsem částečně chápal. Když vaše manželka leží v autě na podlaze, vtlačená mezi sedadla a chodidla vlastních dětí, tak jde tolerance stranou. Chápal jsem i ji. Aniž by jí někdo ubližoval, aniž by zažila rodinnou tragédu nebo trpěla zhoubnou nemocí, byl její život očistec. Znovu mne napadlo, že na problémy takového rozsahu moje odbornost nestačí. Navrhl jsem, aby navštívila psychiatra.

„To ne!“ odmítla kupodivu velice rázně. „Jestli mi někdo může pomoci, jste to vy. Cítím to.“

Byl jsem natolik polichocen, že jsem pozbyl veškerou soudnost. Vilma Šedová bezpochyby patřila do ordinace psychiatra, ale já se dál tvářil jako všemohoucí.

„Dobře, ještě to spolu zkusíme, ale rád bych mluvil i s vaším mužem.“

Viditelně se uklidnila. „Má moc práce a málo volného času,“ odvětila, a když spatřila v mém obličeji nesouhlas, rychle dodala, „ale já mu to vyřídím. Třeba si čas najde.“

Sezení bylo u konce. Do příště jsem jí dal za úkol navštívit rodiče nebo nějakou přítelkyni.

„To půjde těžko,“ namítla. „Mám jen matku, ale s tou moc dobře nevycházím.“

„A co přítelkyně?“

„Bohužel. Žádné přítelkyně nemám.“

„Tak matky spolužáků vašich dětí, sousedé…,“ snažil jsem se dál.

„Už léta jsem se nestýkala s nikým jiným než s manželem a dětmi. V našem domě bydlíme pět let, ale já v okolí nikoho neznám,“ odvětila klidně. Věděl jsem, že mluví pravdu, že nezveličuje, ačkoliv nezúčastněnému by se mohlo jevit její vyprávění poněkud nevěrohodné.

„Vy jste vlastně jediný, s kým se vídám,“ znovu zdůraznila moji důležitost. Na okamžik mne zachvátila pýcha, ale pak jsem si uvědomil, že si mě nevybrala kvůli mé osobě, mé pověsti nebo mým schopnostem. Začala ke mně chodit, protože mám ordinaci nedaleko jejího bydliště. Poznamenal jsem si do její složky, že se příště mám zaměřit na rodinnou situaci. Napadlo mne, že panický strach pramení z naprosté odevzdanosti a závislosti na dětech a manželovi. Tam jsou pravděpodobně kořeny všech jejích problémů. Červeně jsem podtrhl, že mám zatelefonovat Robertu Šedovi a domluvit s ním schůzku raději sám. Spoléhat se, že mu Vilma můj vzkaz vyřídí, se mi nezdálo moudré.

„Chtěla jsem vám ještě něco říct,“ připomněla se tichounce, a jako by tušila, co jsem si právě zapsal, pokračovala, „můj muž neví, že k vám chodím. Nechci, aby si myslel, že jsem blázen.“

Její naivita mne ohromila. Vážně se domnívala, že si její manžel nepovšiml, že prakticky nevychází z domu, v autě cestuje vklíněná mezi sedadla na podlaze, má závrať už někde na třetím schodu a žije v neustálé depresi?

„Nemáte se zač stydět. Když někoho bolí zub, vyhledá zubaře. Proč by tomu mělo být jinak, když onemocní duše?“ neštítil jsem se použít obehranou, nevkusnou frázi.

„Robert by to nepochopil. Už teď si myslí, že jsem rozmazlená.“

„Lidé jako vy potřebují partnerovu podporu,“ namítl jsem.

„Já mu to řeknu, ale teď ještě ne.“

„A kdy?“

„Až přijdou pokroky. Až uvěřím, že zase budu normální…“ Dívala se na mě svýma světlounce modrýma očima tak prosebně, že jsem jediným škrtem zrušil poznámku, abych se spojil s jejím mužem.

„Dobře, počkáme tedy. Pokroky se jistě dostaví už brzy,“ blábolil jsem cosi, čemu jsem sám nevěřil. Vilma Šedová na mě měla zvláštní vliv. Nedokázal jsem jí nic odmítnout.

Podala mi ruku a nahlas poděkovala.

Jakmile opustila ordinaci, vyčerpaně jsem se svezl do křesla. Bylo osmnáct hodin a venku ještě stále svítilo slunce. Sezení se protáhlo přesně o třicet minut. Umínil jsem si, že příště se to nestane, ale už dopředu jsem tušil, že předsevzetí nedodržím. Ozvalo se zaklepání. Napadlo mě, že si Vilma něco zapomněla. Vystartoval jsem ke dveřím, zcela zaskočen návalem radosti, který se mne zmocnil.

V čekárně však nepostávala Vilma, nýbrž můj dlouholetý přítel Ludvík Máca. Pocit zklamání se rozplynul ihned, co jsem si všiml jeho nepřirozeně vytřeštěných očí.

„Evžene…,“ zaúpěl ke mně, „.. .rozhodl jsem se spáchat vraždu!“

Uznejte, že ta informace byla překvapivá. Vtáhl jsem kamaráda dovnitř a přátelsky se na něho osopil: „Co blbneš, Ludvo? Stará ti vyhodila ty tvý pavouky?“

„Ne, s pavoukama je všechno v rychtyku. Růžena mi dokonce nedávno povolila, abych si koupil jedno terárium i do ložnice. Pa-desátilitrové!“

„Tak v čem je problém?“

„Felicie…,“ vydechl.

Nechápal jsem. Pokud mne paměť neklamala, Ludvík jezdil oplem. „Ty sis koupil nový auto?“ zeptal jsem se nepříliš bystře. V tom okamžiku by laik stěží rozpoznal, kdo z nás je psycholog a kdo potřebuje odbornou konzultaci.

„Felicie je jedna potvora, s kterou jsem se zapletl. Je to Řekyně… Musíš mi pomoct.“

„S čím? S tou vraždou?“ pořád jsem si namlouval, že Ludvík žertuje. Pletky se ženskými u něho bývaly na denním pořádku. Snad ve vašich očích příliš neklesnu, když přiznám, že Ludva byl v tomhle směru mnohem čilejší než já.

„Jo, musíš mi s tou vraždou píchnout. Potřebuju alibi.“

„Ludvo…“

„Už jsem se rozhodl!“ nenechal mě domluvit. „Zabiju ji. Je to jediná možnost, jak se jí zbavit. Nechci poslat do háje celej svůj život, kariéru, zaměstnání… a to všechno kvůli jedné dvacetileté bestii.“

Očividně nežertoval. Nechtělo se mi věřit, že by nějaká dívka mohla mít takovou moc. Nezdálo se mi ani tvrzení, že by Ludvíkova kariéra mohla být ohrožena. A manželství už vůbec ne. Posuďte sami: může něco rozházet ženu, která je ochotná sdílet ložnici společně s manžílkem a desítkami jeho rozkošných pavouků? Tak vidíte. Tomu říkám pravá láska.

„Uklidni se,“ konečně se ve mně znovu ozval psycholog. Nalil jsem do dvou sklenek trochu becherovky od kteréhosi z vděčných pacientů, mlčky jsem jednu z nich postavil před Ludvíka a s nepříjemným tlakem okolo žaludku vytočil telefonní číslo svého bytu. Z manželek máme vítr všichni — bez rozdílu.

„Blani, promiň, ale vyskytlo se něco naléhavého. Přijdu později,“ řekl jsem pokorným tónem.

„Něco důležitějšího, než je návštěva divadla s vlastní ženou?“ opáčila sarkasticky.

„Je mi to líto…“

„Jak moc?“

„Tak moc, že bych ti to rád vynahradil,“ přistoupil jsem na její hru. Neměla to zapotřebí, sama vydělávala dost peněz, ale přesto mi velkoryse dopřávala pocitu mužské nadřazenosti a loudívala nové lodičky nebo večeři v drahé restauraci jako důkaz mého pokání. Měl jsem vyhráno. „Spravil by to víkend někde u vody?“ navrhl jsem vyvolávací cenu.

Přijala ji okamžitě:, ,Fajn. Zamluvím pokoj v tom rozkošným hotýlku v Lipně nad Vltavou. Zkus přijít aspoň do devíti, mohli bychom na procházku se psem.“

Slíbil jsem, že se vynasnažím, i když jsem tomu moc nevěřil. Ludvík vypadal, že se každým okamžikem zhroutí.

„Napijem se, ne?“ oslovil jsem ho. Byl bledý, košili měl na hrudníku propocenou a neholil se už nejméně dva dny.

„Nemáš něco k jídlu?“ zeptal se a obrátil do sebe sklenku. „Nejedl jsem, už ani nepamatuju,“ dodal omluvně.

Vytáhl jsem z ledničky balíček šunky, dvě broskve a jahodový džem. Nic jiného jsem neměl.

Ludvík se zakousl do broskve a pobryndal si košili. Nevěnoval tomu sebemenší pozornost. „Ona mě pronásleduje,“ řekl přiškrceným hlasem.

Pochopil jsem, že už se myšlenkami vrátil k oné záhadné Felicii. „Jak pronásleduje?“ otázal jsem se. Napadlo mě, že by to mohla být paranoia. To se stává lidem, kteří mnoho pracují. A Ludvík byl už skoro deset let ředitelem výzkumného ústavu.

„Byl jsem na vědeckém sympoziu v Londýně a ona tam tlumočila!“

„Je tlumočnice?“

„Ano.“

„Tak na tom snad není nic zvláštního, mohla to být náhoda,“ namítl jsem.

Moje pochybování Ludvíka rozrušilo ještě víc: „Tak ty si myslíš, že jsem rapl, co?!“

„Ale ne. Možná jsi jen unavený, potřebuješ vysadit…“

„Blablabla!“ zařval na mě hystericky. „Ty cvokařský kecy laskavě vynech! Říkám ti, že ta mrcha po mně jede. Podívej!“ Vyhrnul si rukáv a ukázal mi modřiny kolem zápěstí.

„To vypadá jako od želízek,“ podivil jsem se.

„Trefa! V Londýně přilezla do mýho pokoje. Jako že si spolu užijeme. Naposledy, na rozloučenou. Takhle už se loučíme skoro měsíc. Moc se mi nechtělo, bál jsem se, abych do toho zase nespadnul. Ale v posteli je třída, to se musí nechat, nedá se jí dlouho odolávat. Připoutala mě k pelesti. Nebylo to poprvé. Má to tak ráda…“

„Ty to máš taky rád?“ skočil jsem mu do řeči.

„Jo. Mám. Vlastně měl jsem,“ opravil se důrazně. „Ležel jsem v hotelu připoutaný šestnáct hodin, než mě našla pokojská. Zmeškal jsem důležitou přednášku a o mezinárodní ostudě snad nemusím mluvit. Pouta mi sundala až policie, kterou přivolal ředitel hotelu. Celou dobu jsem byl nahý! Ta bestie ze mě stáhla i přikrývku! A já se dokonce pokálel! Dovedeš si něco takovýho vůbec představit?!“

Připustil jsem, že ta historka moc k smíchu není. Představil jsem si nahého Ludvíka s jeho úctyhodným bříškem a pohublýma nohama, ležícího s pouty na rukou ve vlastních sračkách a propadajícího se studem před londýnskými policisty.

„Udals ji?“

„Ne, snažil jsem se to zakamuflovat… Řekl jsem, že to byla nějaká pouliční šlapka.“

„A co se dělo dál?“ netajil jsem se zvědavostí.

„Vyhrožuje mi. Prý to bylo jen malý varování. Pokud se k ní vrátím, všechno bude při starým, jestli ne, zažiju peklo. A já jí to věřím…“

Osudová přitažlivost po česku, blesklo mi hlavou.

„Růžena už dostala jakýsi anonymní dopisy a v kapse saka jsem několikrát našel použitý dámský kalhotky.“

„A o co jí vlastně jde? O prachy?“

„Kdepak. Nabízel jsem jí padesát táců odstupný. Víc nemám. Vysmála se mi. Chce, abych si ji vzal!“

„Tos nepoznal, co je zač?“

„Ona ze začátku tvrdila, že se nechce vázat, že jí jde jen o sex.“

„A že si vybrala zrovna tebe!“ neodolal jsem a rýpl do něj. Zasmál se. Špičkování bývala naše oblíbená forma komunikace. Ten letmý úsměv mne ubezpečil, že to s Ludvíkem není tak zlé, jak to zpočátku vypadalo.

„Měl bys to Růženě říct,“ navrhl jsem. „Je rozumná. Odpustila ti už ledacos, odpustí ti i tohle.“

„Já už jí to řekl.“

„No, tak to je skvělý!“ zajásal jsem. Posléze se ukázalo, že předčasně.

„Není to skvělý. Růžena mi věřila jen do té chvíle, než se s Felicií sešla v kavárně. Od té doby si myslí, že jsem posedlý já a ne ona. Už se mnou vůbec nemluví, jenom mi dala ultimátum, abych se vzpamatoval a Felicii pustil z hlavy, jinak podá žádost o rozvod.“

„Do kdy máš to ultimátum?“ otázal jsem se věcně.

„Do soboty.“ přiznal Ludvík. „Dneska jdu za Felicii naposled. Podívej, co jsem si pro ni přichystal!“ vytáhl krabičku z průhledného plastu. Nemusel jsem ani moc ostřit zrak, abych zjistil, co je uvnitř.

„Je jedovatej. Smrtelně. Stačí jedno kousnutí a mám pokoj. A tenhle pavouček kouše moc rád,“ hlasitě dýchal a oči mu chorobně plály. Z fleku by mohl hrát v Hitchcockovi.

Najednou mi docházelo, že mu doopravdy přeskočilo. Měl svůj vražedný plán a byl rozhodnut ho provést. Zdálo se to nepochopitelné. Ludvík! Ten nepraktický vědátor chtěl spáchat zločin!

„Nesmysl!“ okřikl jsem ho. „Zničil by ses. I kdyby se na to nepřišlo, o čemž silně pochybuji, neunesl bys tu tíhu výčitek svědomí. Nemůžeš odstranit někoho jen proto, že tě obtěžuje!“

„Ale mě sesadili z funkce. Kvůli tomu, co se stalo v Londýně! Chápeš? Po dvaceti letech vědecké práce jsem zase řadový pracovník. Začínám znovu mezi pětadvacetiletými, třicetiletými čápky! Ještě jeden skandál a vyhodí mě úplně… A Růžena…,“ povzdechl si.

„Slib mi, že nic neprovedeš, a já tě té Felicie zbavím,“ nabídl jsem se. Musím přiznat, že jsem překvapil i sám sebe. A ani trochu jsem si nebyl jistý, zda mě k tomu prohlášení vedla pouze ochota pomoci kamarádovi z bryndy. Někde v hlubokém nitru mne opanovala neukojená zvědavost.-Chtěl jsem tu nebezpečnou dívku, která jde tvrdě a neotřele za svým cílem, poznat osobně.

K ČEMU JSEM TOLIK LET STUDOVAL

Zahlédl jsem je okamžitě. Ludvíkova Felicie rozhodně nepatřila k těm, jež by bylo možné přehlédnout. Tmavé, velmi výrazné oči, plná ústa a poměrně velký nos. Kolem obličeje, na ramenou a na zádech těžké vlny černých, hustých vlasů. Typická Řekyně, říkáte? Tak přesně tohle jsem si tehdy pomyslel také. A co víc! Napadlo mě i to, že můj úkol zřejmě nebude tak složitý, jak jsem se obával, že Ludvík celou historii malinko nafouknul, přibarvil. Nebo jak jinak si vysvětlujete, že seděli klidně u stolku v rohu restaurace a něčemu se smáli s hlavami blízko u sebe? Tak vidíte. Vzpomínám si, jak mi mozkem dokonce prolétlo pošetilé podezření, že to celé je hloupý, trapný žert, který mistrně zinscenoval Ludvík, aby se nevšedním způsobem pochlubil novou milenkou.

Když o svém prvním setkání s Felicií uvažuji teď, s půlročním odstupem, nechápu, jak jsem ji mohl (byť jen na chvíli) tak školácky podcenit. K čemu jsem tolik let studoval? Kdybych měl špetku cti ve svém stárnoucím, revmatismem prolezlém těle, vrátím diplom doktora psychologie. Kdyby, kdyby. Kdyby lidi srali květiny, nebyli by zahradníci.

Pomalu jsem kráčel k jejich stolu. Byli zabráni do hovoru a nebýt Ludvíkovy pleši, která zářila i na dálku, snadno by splynuli s mladými zamilovanými dvojicemi okolo. Snaživě jsem oblékl svůj obličej do výrazu náhlého překvapení.

„Ludvíku!“ vykřikl jsem zbytečně hlasitě. „Jsi to ty?“

Můj přítel zbledl, odtáhl se od Felicie a značně nevěrohodně vykoktal pozdrav. Jeho chování se mě dotklo. Čekal jsem, že mě přivítá radostně a s úlevou, ale on se tvářil, jako bych jim narušil zábavu právě v nejlepším.

„Dovolte, abych se představil. Zdá se, že Ludvík je z vás natolik vedle, že zapomněl na slušné vychování. Jsem Evžen Kraus,“ hrál jsem poctivě svoji roli. Přehnaně poctivě. Mírně jsem se uklonil a políbil Felicii ruku.

Takové gesto jsem neudělal už řadu let. O to větší bylo zklamání, když jsem zjistil, že ji neomráčilo. Naopak. Ušklíbla se: „Pozor, aby vás nechytil hexnšus.“

Tyčil jsem se, nad nimi a rozpačitě se křenil. Za jiných okolností bych se otočil a opustil restauraci, tehdy jsem však stál, jako by moje nohy vrostly do mechově zeleného koberce. Uběhlo několik dlouhých vteřin, než se Ludvík konečně vzpamatoval:,,Posaď se k nám, Evžene.“ Neznělo to sice tak srdečně, jak bych si přál, ale nezbývalo mi nic jiného, než usednout na volnou židli. Taková byla dohoda. Felicie otráveně odfrkla.

„Snad vás nebudu vyrušovat, nezdržím se dlouho,“ upejpal jsem se vychovaně. Ani ve snu by mě nenapadlo, jak na běžnou společenskou frázi zareaguje.

„To se mi ulevilo,“ řekla a drze mi pohlédla do očí.

„Ale drahoušku,“ otcovsky ji napomenul Ludvík.

Okamžitě se ohradila: „Víš přece, že ty zdvořilostní frašky nesnáším, Víky.“ A vzápětí se obrátila ke mně, aby chladným tónem dodala: „Klidně to berte osobně, já se neurazím.“

Šly na mě mrákoty. ONA se prý neurazí! Ó to je milé! A mého nejlepšího kamaráda oslovuje Vik, jak nějakého veverčáka! No kde to jsme?

„Rád tě vidím, Evžene,“ pravil Ludvík zpitoměle. Vlastně jsme se oba chovali jako párek slabomyslných.

Omluvně (a že mi to šlo těžko přes pysky) jsem pronesl směrem k Felicii:, Abyste rozuměla, už dlouho se s Ludvíkem chystáme zajít na panáka, ale je tak málo času…“

„A bude ho ještě míň,“ přerušila mě. „Snad byste se měl poohlédnout po novém příteli, ne?“

Byl jsem zděšen, jak snadno mne ta mladá potvůrka vmanévrovala do submisivního postavení.

„Nikoho si hledat nehodlám,“ bezděky, ale o to věrněji jsem imitoval žárlivou manželku. Ne tu svoji, mínil jsem to obecně, to dá rozum.

„S Ludvíkem se známe již od studií na gymnáziu. Seděli jsme v jedné lavici,“ kazil jsem dál, co jsem mohl, a Felicie spokojeně visela Ludvíkovi na paži.

„Takže jste si ho zajisté užil dost. Přenechte ho tedy i jiným.“

Nemohl jsem od ní odtrhnout oči. Zuby jí zlověstně svítily ze snědého obličeje. Vypadala, jako by mi chtěla co nevidět prokousnout krční tepnu. Tulila se k Ludvíkovi a snažila se vypudit vetřelce. Instinkt jí napovídal, že nepřináším nic dobrého.

Potřeboval jsem se dát dohromady, opláchnout si obličej a v rychlosti promyslet nějakou strategii. Litoval jsem, že jsem se na Felicii lépe nepřipravil. Prozatím vítězila na celé čáře a Ludvík se vedle ní bezmocně krčil.

„Omluvíte mě na okamžik?“ usmál jsem se na ni.

Oplatila mi úsměv: „Třeba na furt, staroušku.“

Řekla mi starouškul Mně! Vlasů mám třikrát tolik co Ludva, a dokonce jsem ještě nezačal ani pořádně šedivět! S notně krvácejícím egem jsem se odpotácel na záchod a cestou podplatil číšníka, aby ve vhodný okamžik odvolal Ludvíka k fingovanému telefonnímu hovoru. Smluvené znamení byla objednávka láhve tokajského. Doufal jsem, že Felicie pije tokajské. Sám bych tu láhev nezvládl. Sladká vína na rozdíl od většiny žen nesnáším.

S těžce nabytou duševní rovnováhou jsem se navrátil ke stolu.

„Jste tady brzy,“ pravila Felicie na uvítanou. Téměř současně vymrštil Ludvík pravici a objednal osudnou láhev vína.

Zaskočilo mne, jak byl pohotový, ale na druhé straně jsem chápal, že mi chce dát dostatek prostoru, abych mohl podle plánu přebrat jeho děvče. Zatím nic nenasvědčovalo tomu, že se mi to povede.

Číšník přikvačil s tokajským a třemi sklenkami.

Felicie mu svoji prázdnou sklenici vrátila: „Já nebudu. Nesnáším tyhle maďarský tlamolepy.“ Mluvila mi z duše, holka.

„Pane, máte u nás telefon. Naléhavě vás shánějí z výzkumného ústavu…“

Ludvík se překvapeně zvedl od stolu. V tu chvíli jsem si nebyl jist, zda je tak dobrý herec nebo zda trpí pokročilou sklerózou. Jeho překvapení bylo neuvěřitelně věrohodné.

„Konečně sami,“ zašeptal jsem poblouzněně. (Jen jako, pochopitelně.)

Zmateně zamžikala nepřirozeně dlouhými řasami. Že byly pravé, jsem se přesvědčil až o něco později.

„Připijete si se mnou?“

„Na co a čím?“

Uvědomil jsem si, že víno odmítla. Nejraději bych to udělal také. Už jsem se viděl, jak večer polykám kilogramy zažívací sody. Po těch přeslazených břečkách mě vždy pálila žáha.

„Co vám mohu objednat?“ vrkal jsem, jak nejlépe umím. A umím to dobře, věřte mi…

„Dala bych si pivo,“ odvětila.

Ludvík přiběhl ke stolu, políbil Felicii na tvář a požádal mě, abych jí dělal společnost. Chvatně a nepříliš srozumitelně vylíčil jakousi katastrofu ve výzkumáku, o které neví nic přesného, protože se spojení přerušilo dřív, než doběhl k telefonu. Dramaticky svraštil čelo a přislíbil návrat za hodinku, nejpozději za dvě. Já v tu chvíli samozřejmě věděl, že se vrátit už nehodlá.

Číšník donesl pivo. Sklenice byla krásně orosená, sbíhaly se mi sliny.

„Na dnešní den,“ pozvedl jsem sklenku odporného patoku a vedle ženy chlemtající lačně pivo jsem si připadal jako teplouš. Otráveně jsem srkal přeslazené víno a v duchu proklínal okamžik, kdy jsme si s Ludvíkem smluvili tak pitomé heslo. Mohli jsme se klidně dohodnout, že jako znamení objedná balíček pražených mandlí, a já si nemusel kazit žaludek.

„Tak vo co gou?“ zeptala se Felicie.

Nebyla tak úplně blbá, i když měla slovník horší než pouliční štětka. Vzpomněl jsem si, že pracuje jako tlumočnice, a hned mě napadlo, v kolika jazycích by mi mohla sprostě nadávat, až se ukáže, jak se věci mají. Ale nepředbíhejme…

„Proč myslíte, že mi o něco jde?“

„Poznám habaďůru. Na to mám čuch.“

„Tak dobře,“ sklopil jsem kajícně hlavu. „Přiznám se vám.“

Zvědavost jí stékala z očí.

Nadechl jsem se, vrhl na ni ten klukovský pohled, ze kterého byla moje žena Blanka vždycky na měkko (nechci se chlubit, ale pravda je, že nejen ona), a začal jsem vysvětlovat: „Líbíte se mi. Úplně jste mě oslnila.“

Pobaveně mě sledovala. Nenechal jsem se vyvést z konceptu. Byl jsem na své půdě. Oblbovat ženské umím jako málokdo. Už mnohokrát mě napadlo, že bych se lépe uživil jako sňatkový podvodník.

„Takže jste Vika nechal odvolat sám?“

„Ano. Dal jsem číšníkovi pětikilo,“ pomalu jsem se přizpůsoboval její mluvě. Ve skutečnosti jsem mu dal pouze stokorunu, ale nechtěl jsem před ní vypadat jako škrob. Bylo nutné ukázat, že když se jedná o ni, na koruně mi nezáleží.

„Tos ho zbytečně přeplatil,“ přešla k tykání. „Udělal by to i za stovku.“

„Dám si taky pivo,“ ulehčeně jsem si oddechl. Jak se říká, vítězství jsem měl v kabeli.

„Co když se Viky vrátí?“ namítla.,,Přece nutně musí zjistit, že se u nich v ústavu nic nestalo.“

Neuniklo mi, že ji začínám zajímat. Nehodlal jsem tuto šanci pustit z rukou, na to jsem měl Ludvu příliš rád. Bylo však jasné, že Felicii neokouzlím báchorkami o osudové lásce na první pohled. Nebyla to žádná pitomá slepice, s obvyklým namlouvacím rituálem bych dozajista pohořel. Dívčina jejího formátu si zasloužila něco extra.

„Neboj se,“ usmíval jsem se na ni bohorovně a v hlavě mi šrotovalo jako v computeru. Spásný nápad přišel na poslední chvíli: „Ludva se nevrátí. Ve výzkumáku je bomba.“

„Cože?!“ neminula se má slova účinkem. Je jasné, co tohle mládě potřebuje, aby zkrotlo, pomyslel jsem si. Potřebuje muže s velkým M! Už zažila, že kvůli ní někdo vyplenil záhon květin v městském parku, ale instalace bomby? To je něco jiného!

Pokračoval jsem sebevědomě: „Jeden napravenej zločinec mi cosi dluží, kdysi jsem na něho dělal odborný posudky. Dopadly v jeho prospěch víc, než si zasloužil. Potkal jsem ho na záchodě. Brnknul do výzkumáku a ještě byl rád, že pro mě mohl něco udělat. A znáš to, každej takovej telefonát se musí prověřit. Ludvík se před půlnocí domů nedostane…“

Očividně byla zklamaná, že jsem osobně nedonesl do vrátnice výzkumného ústavu lodní kufr napěchovaný plastickou trhavinou. Ta holka byla vážně šílená!

„Myslela jsem, že je Ludvík tvůj nejlepší kamarád,“ pravila dotčeně. Nezmátla mě. Na hloubce našeho přátelství jí záleželo asi tolik jako královně Alžbětě na dojivosti krav v Dolních Počáplích.

„Ludvík je můj velmi dobrý kamarád, ale v určitých, zásadních věcech musí jít přátelství stranou,“ děl jsem významně a potěšeně zaznamenal, jak jí očka znovu ožívají.

„A co když jsem jeho největší životní láska?“

Leda ve snu, řekl jsem si.

„Ty bys mu klidně vyfouknul holku, kterou miluje?“ dorážela dál.

„Láska, to je jediná oblast, kde neznám bratra,“ odvětil jsem vážně. (Jednou bych ty kecy měl vydat knižně.)

„Hmm,“ pokývala hlavou a dopila své pivo. „Tak teda půjdem, ne?“

Nebyl jsem si jist, zda myslí na totéž co já. Raději jsem se zeptal: „Kam chceš jít?“

Nahlas se zasmála, což mě znovu malinko vyvedlo z rovnováhy. Chvílemi opravdu nebylo jasné, kdo v téhle bajce hraje kočku a kdo myš. Chytila mě za ruku: „Tak chceš se se mnou vyspat, nebo ne?“

„A…ano,“ málem jsem polkl půllitr. Její bezprostřednost mě přinejmenším překvapila.

„Neboj,“ uchechtla se, „budu se k tobě hlásit i zítra ráno.“

Ani nevím, jak jsme se dostali ven. Kontury restaurace i okolních domů byly náhle rozplizlé. Napadlo mě, jestli mi třeba něco nenasypala do piva, ale bylo mi to jedno. Celý život jsem toužil po přitažlivé mladé holce, která by mě pozvala do postele podobně otevřeným způsobem a přitom nebyla profesionální děvka. Přemítal jsem, zda se tak Felicie chová běžně, ale hned vzápětí jsem usoudil, že mě pravděpodobně pouze dobře odhadla a zařídila se podle toho. Ovšem bylo-li to tak, potom to jen potvrzuje moji domněnku, že mladičká dívka může být mnohem lepším psychologem než profík s dvacetiletou praxí. A to není právě lichotivé zjištění.

Už v taxíku začala Felicie s nenápadnou sexuální stimulací. Po pětadvaceti letech jsem si zase jednou připadal nedočkavý jako studentík a musím přiznat, vůbec to nebylo špatné! Zatímco mi hnětla penis, ledabyle rozprávěla s řidičem o počasí. Říkala něco v tom smyslu, že taková vedra už dlouho nepamatuje a že je naprosto vyprahlá. Poslední slovo téměř hláskovala a dívala se mi přitom upřeně do očí. V rámci objektivity připouštím, že po několika vdaných paničkách, které jsem v posledních letech měl (a které souložily v kombiné), na mne Feliciina přímočarost působila jako objev čiré studánky uprostřed Sahary. Pamatuji se, že tehdy jsem Ludvíkovi dokonce záviděl!

Zaplatil jsem taxikáři a vysoukal se ven. Kalhoty mě škrtily v rozkroku a navíc jsem měl utkvělou představu, že si toho každý musí všimnout. Felicie důrazně, se zjevným teatrálním akcentem pozdravila čipernou babku vycházející z domu. Ta neodpověděla, jenom tlumeně zachrchlala.

„To jsou dneska ale staříci, ani opětovat pozdrav to neumí,“ velmi hlasitě komentovala Felicie její počínání.“Hluchá není, to vím jistě,“ dodala ještě na vysvětlenou, abych si snad nemyslel, že nebohé stařence křivdí.

Udiveně jsem se přistihl, že mi Feliciina drzost imponuje. Ostatně, co se týče té babky, byla vlastně v právu. Neodpovědět na pozdrav je krajně nezdvořilé, to se oddiskutovat nedá.

Stoupal jsem po schodech a sledoval Feliciiny dlouhé nohy. S nohama paní Vilmy se nedaly srovnávat. Zatímco Vilma je měla štíhlé, hladké a s malými chodidly, Felicie měla poměrně svalnatá lýtka, porostlá drobnými černými chloupky, a jak jsem tak odhadoval, moje boty číslo osm by jí byly nejspíš akorát. Možná to bude znít divně, zejména ženská část populace to asi nepochopí, ale mně se doopravdy její nohy líbily. Vlastně se mi líbila celá. Je to dost kuriózní, když uvážíte, že mám rád křehké ženské typy a ještě ke všemu blondýnky. Felicie mne přitahovala i svým nepříliš vyvinutým hrudníkem a atletickou postavou se širokými rameny. Nedalo se jednoznačně říci, že by byla hezká. To pravé slovo je možná atraktivní nebo extravagantní. Když o tom tak přemýšlím, řekl bych, že od každého trochu. V každém případě rozhodně nebyla romantický dívčí typ, jaký jsem do té doby upřednostňoval. (Kdyby mi něco podobného prozradil pacient v ordinaci, tipoval bych, že má latentní homosexuální sklony. Ale to já přece nemám! Mě mužatky nikdy nevzrušovaly! Nechci tvrdit, že je Felicie mužatka, jisté hrubší rysy se jí však upřít nedají. A takové dívky mne vždy odpuzovaly. Tak co se to se mnou hergot tehdy dělo?! Čím mne tak omráčila? Tím, jak z ní nepokrytě čišel sex? To je snad trochu málo, ne?)

Sotva Felicie vytáhla klíč z kabelky, ozvalo se příšerné funění. V prvním okamžiku jsem se zalekl, že jsem to já a nekontrolovaně vydýchávám ta čtyři patra, která jsem s námahou a na pokraji fyzických sil absolvoval. Pak mi samozřejmě došlo, že za dveřmi je pes. Že je to tele, jsem zjistil až o pár sekund později, přišpendlen na předsíňovou stěnu.

„Miláčku, lehni,“ přátelsky pravila Felicie. Nebyl jsem si jist, komu to patřilo, ale zalehnout bych se stejně neodvážil.

„Ty se bojíš psů?“ zasmála se.

„Nebojím. Moje žena má yorkshira. Chodím s ním na procházky,“ odvětil jsem pyšně. Zase se zasmála.

„Yorkshira by Miláček slupnul najedno kousnutí…“

A mě na dvě, pomyslel jsem si, zatímco mi ta stvůra očuchávala ponožky. Bylo mi úzko, ale ani Miláčkovi nebylo co závidět Ponožky jsem si neměnil od včerejška.

„Co je to za rasu?“ otázal jsem se chrabře a děkoval Bohu, že jsem se prozatím neposral strachy.

„No přece bloodhound,“ odvětila, jako by nechápala, jak jsem do té doby mohl žít, aniž bych znal ono obří plemeno. „Česky také pes svatohubertský. Ale bloodhound se k němu hodí líp,“ doplnila zasněně. Souhlasil jsem. To monstrum mělo do svatého daleko jako já do Jamese Bonda.

„Tak pojď přece dál,“ pozvala mě. Předstírala snad slepotu? Nebo skutečně přehlédla, že jsem paralyzován tím uslintaným čtyrnožcem? Upřímně, pokud jsem ještě v taxíku měl jisté sexuální choutky, tváří v tlamu vrásčitého čokla mne zcela opustily.

„Měl bych jít raději domů,“ namítl jsem a zbabělost ze mne protivně čpěla.

„Tak to tedy ne,“ zachmuřila se Felicie. „Chtěls se mnou do postele, tak půjdeš! Ze mě si nikdo blázny dělat nebude.“

V tom okamžiku bych šel do postele raději i s tím chlupáčem baskervillským.

Luskla prstem a psisko se přesunulo ke vchodovým dveřím., .Hlídej, Miláčku,“ líbezně se na něj usmála, otočila se ke mně se zbytky úsměvu, otisklými v koutcích úst, a štěkla: „Koupelna je támhle!“

Poslušně jsem se odebral do koupelny, kde jsem pochopitelně nehodlal pracovat na svojí očistě. Potřeboval jsem si promyslet možnosti úniku, popřípadě další postup. Po deseti minutách jsem zjistil, že úniku nět, v rychlosti jsem se osprchoval a psychicky připravoval na následující události. S vědomím, že pokud neprojevím dostatek ochoty a vstřícnosti, budu pravděpodobně znásilněn, jsem se vydal za Felicií. Proběhl jsem předsíní doufaje, že když si nebudu Miláčka všímat, nebude si všímat ani on mě. Bohužel můj úprk v tom nevinném telátku vzbudil dojem, že si chci hrát na honěnou, což Felicie potěšeně komentovala slovy: „On je děsně hravej. Je to ještě štěňátko.“

„To mě uklidnilo,“ odvětil jsem vtipně a jako jediný se zasmál. Teprve potom jsem si všiml, že Felicie je už úplně nahá. Ležela na břiše na posteli, klátila ve vzduchu pokrčenýma nohama a sledovala televizní obrazovku, kde zrovna tři obrovští černoši uždibovali (obrazně řečeno) z jediné dívky. Po zhlédnutí jejich výbavy se mi nechtělo odkládat ručník a vystavovat na odiv svého chcípáčka. Neustále dokola jsem si opakoval, že vše podnikám v zájmu vědy a též ve prospěch nejlepšího přítele. Myšlenku, že jsem Ludvíka měl nechat, aby Felicii raději zavraždil, jsem zavrhl hned poté, co se mi bezděčně vyrojila v hlavě. Když jde do tuhého, člověka napadají různé pitomosti.

„Ty se stydíš?“ zeptala se posměšně, když jsem ulehl na kraj postele, zahalen do ručníku.

„Promiňte, je mi zima.“

„Zahřeju tě,“ řekla. Znělo to víc jako rozkaz než příslib. Odložil jsem ručník. Dívka v pornofilmu ječela v extázi. Nic mi to neříkalo. Nebudu vám nalhávat, že se mi to stalo poprvé v životě, ale obvykle opravdu funguji bez problémů.

„Musí tady být?“ kývl jsem směrem k psisku, možném to původci mých problémů s erekcí.

„Miláček se rád dívá…“

Doufal jsem, že zůstane u dívání a nebude se chtít zapojit. Už jsem se viděl, jak s amputovaným penisem obcházím nemocnice a žadoním, aby mi ho přišili zpět.

„Tobě se nechce?“

Pamětliv ujednání, že se do mě Felicie má zbláznit, a ne mnou opovrhovat, jsem smutně poukázal na své schlíplé mužství:,Mně se chce, ale jemu jaksi ne.“

„Bez obav,“ zasmála se. Zdálo se mi, že dvojhlasně. Nebo že by se smál i ten pes?

PROČ SI ŽENY POŘIZUJÍ PSY

Když jsem se vrátil k ránu domů, manželka tvrdě spala. Moje polovina postele byla obsazená. Yorkshirský teriér Ferda se ani neobtěžoval zvednout hlavu. Co, hlavu… On dokonce nezvedl ani oční víčko! Je nad slunce jasné, proč si ženy pořizují psy. No řekněte, pánové, je některý z vás schopen vyrovnat se psisku, co se týče oddanosti, poslušnosti, přítulnosti a vděčnosti? Tak vidíte. Potěšující se mi zdá, že v jistých aktivitách nás čokli zatím nahradit nemohou. Pokud by se tak postupem času díky vědeckému pokroku a absolutní uvolněnosti mravů stalo, obávám se, že by to byl náš konec. Teď mi dovolte malé intermezzo. Rád bych totiž uklidnil všechny fanatické milovníky zvířat. Takže aby nevznikla mýlka: vážení, já mám psy doopravdy rád. Například Ferdovi jsem za mnohé vděčen, a proto bez okolků přimhouřím oko nad jeho rozpínavostí, a kdykoliv bude třeba, ochotně spočinu v obýváku na gauči. Proč

bych to pro něj neučinil? Vždyť je to právě on, kdo dělá mojí ženě společnost po večerech, kdy pracuji anebo vědecky bádám (jako právě dnes). Nebýt drahého Ferdy, klidně se mohlo stát, že ode dne, kdy náš syn Jakub opustil rodičovské hnízdo, bych dělal Blance psíka právě já! Ležel bych jí u nohou, nechal se drbat pod bradou nebo za ušima a hlavně (!), byl bych pořád s ní… Příšerná představa, říkáte? Tak co vám brání prolézt pár zvířecích útulků a dotáhnout nějakou tu chlupatou bestii domů? Zabijete dvě mouchy jednou ranou. Manželka bude mít koho komandovat a opečovávat a vy získáte kromě volnosti i dobrý pocit z velmi humánního počinu, neb ta nebohá, opuštěná zvířata vskutku potřebují vaši pomoc!

Omlouvám se, nechal jsem se příliš unést agitací ve prospěch němé tváře a partnerského souzvuku. Vraťme se tedy k onomu ránu. Jak už jsem poznamenal, v manželském loži bylo plno. Napustil jsem si tedy vanu, prošoustaná noc ze mě stejně byla cítit na sto honů, a jak známo, není radno pokoušet osud. (Neboť osud, to je svině spravedlivá a boží mlýny melou pomalu, ale jistě, a tak dál a podobně… To mohu odpřísáhnout i já, doktor psychologie.)

Blaženě jsem vlezl do vlažné vody a zavřel oči. Byl jsem se sebou spokojený a pro Ludvíka jsem měl ty nejlepší zprávy. Felicie mě k ránu dokonce prosila, abych neodcházel, a Miláček mi vděčně olizoval ruku, když jsem pro něj z lednice ukradl tři syrové vepřové řízky. A ta vakuová pumpa nakonec nebyla tak hrozná, nevím, proč jsem se jí tolik bál.

„Evžene… no tak Evžene!“ někdo na mě volal. Byla mi strašná zima, zuby mi jektaly tak, že jsem nemohl udržet ústa zavřená.

„Ludvíku, promiň. Evžen se vrátil z práce hrozně pozdě…“

Konečně mi došlo, že jsem stále ve vaně a moje žena Blanka hovoří po telefonu s Ludvou. Vymrštil jsem se, voda ze mě crčela a nohy jsem měl ztuhlé. Natáhl jsem se pro župan. Rozmočené dlaně plné varhánků připomínaly kůru stoletých borovic a ostře fialové nehty napovídaly, že jsem ve studené vodě musel ležet několik hodin.

Blanka mi udiveně předala bezdrátový telefon a opustila koupelnu. Ani jsem jí nestihl poděkovat.

„Haló, Ludvíku! Seš tam?“ nedočkavě jsem zahučel do sluchátka a ztěžka usedl na okraj vany.

„No jasně.Takco?“

„Všechno v pořádku. Dneska večer ji požádám, aby tě nechala. Nemusíš se bát, určitě to udělá,“ holedbal jsem se.

„To jsem nevěděl, že seš takovej kanec,“ ozvalo se z telefonu. Neznat Ludvu tak dobře, myslel bych si, že žárlí. Vykoukl jsem z koupelny. Vzduch byl čistý, toliko provoněný vajíčky na slanině a čerstvou kávou. Sbíhaly se mi sliny. Není nad to být šťastně ženatý, pomyslel jsem si spokojeně.

„Chci slyšet podrobnosti!“ dorážel Ludvík.

„No, přefiknul jsem ji bez problémů. Ta holka není zas takovej oříšek, jak ses bál. Ale jedno se jí musí nechat. Šukálistka je to fantastická, nic podobnýho jsem ještě nezažil.“ Ani jsem moc nepřeháněl. Co se týče mých kvalit, tři zdařilé soulože za noc mne ukolébaly v oceánu sebevědomí.

„Toho jsem se bál,“ vydechl Ludvík., Já idiot! Neměl jsem na ten tvůj praštěnej nápad přistoupit. Ta kráva ti zničí život, to si piš!“

„Neblázni…“

„Já neblázním! Ty ses zbláznil! Měl by ses slyšet, jak po ní slintáš! A tos s ní byl jednou! Počkej za měsíc, nebudeš bez ní moct vydržet ani den. A to je právě chvíle, na kterou ona čeká; až budeš pěkně závislej, pomaličku ti začne ničit život. Měl jsem ji radši odkrouhnout a byl by pokoj,“ hořekoval Ludvík.

Nechápal jsem, proč tak vyvádí, když jde všechno pěkně podle plánu. Trochu mě zaráželo, že Felicii přisuzuje vlastnosti přímo nadpozemské. Je fakt, že s ním zametala, ale to mně se stát nemohlo (domníval jsem se tehdy…).

„Ludvo, nešil. Mám to pod kontrolou,“ chystal jsem se ho uklidnit.

„Ale nemáš.“

„Neboj. Vím, do čeho jdu,“ kasal jsem se už přímo nehorázně. „Pohraju si s ní dva tři měsíce a pak ji pěkně pošlu k vodě. Rozhodně nedovolím, aby mě jakkoliv ovládla.“

„Už se stalo, kamaráde,“ pravil teskně Ludva a zavěsil.

Jeho chování mě znepokojilo. S různými typy závislostí mám tolik zkušeností, že vím bezpečně, jak se jich vyvarovat. Felicie jsem se tedy nebál ani v nejmenším. Měl jsem strach o Ludvíka. Choval se vážně dost podrážděně. Byl jsem mu sice svým způsobem vděčný za mimořádné zážitky, které mě s Felicii čekaly, ale na druhou stranu jsem si uvědomoval, že mi ji velkoryse nedaroval, nýbrž se jí chtěl (a podotýkám, že dost nebezpečně) zbavit. Vlastně mě nepřímo požádal o přátelskou laskavost a já mu prostě vyhověl. To, že najednou začal vyšilovat, se mi zdálo být maličko přitažené za vlasy.

Těmito a podobnými úvahami jsem se natolik upokojil, že jsem, jako každé jiné ráno, zavítal do bývalého Jakubova pokoje, abych se projel na rotopedu. Někde na třetím kilometru jsem se přistihl, že si představuji Felicii, jak mi přivazuje ruce k posteli a přes obličej háže černý hedvábný šátek. Zasmál jsem se jako člověk, který je zcela nad věcí: Na tohle jsem nikdy nebyl. Ruce mám rád volné a oči otevřené. A v pětačtyřiceti letech to nehodlám měnit ani kvůli protřelé dvacítce.

„Evžene! Snídaně je na stole!“ volala Blanka z kuchyně.

Ještě třikrát jsem šlápl do pedálů a odebral se do kuchyně. Moje žena už byla upravená a mile se usmívala: „Tak co ten včerejší terapeutický experiment, jak to dopadlo?“

Samozřejmě že jsem jí neřekl pravdu! Za koho mě máte? Fakt je, že se celý život držím zásady, lhát co nejméně. Prozradit všechno, co se prozradit dá, zbytek zatajit, to je moje krédo. Člověk se pak aspoň nezamotá do výmyslů, narychlo vycucaných z prstu. Blanka tedy byla informována o vážných psychických těžkostech jedné Ludvíkovy přítelkyně a mlhavě o jakémsi odborném pokusu, který chci provést.

„Myslím, že jsem byl úspěšný,“ odvětil jsem podle pravdy, „ale celý problém je bohužel dlouhodobějšího rázu. Ten případ mě bude stát hodně energie a sil, ale počítám, že si z něj odnesu i mnoho cenných zkušeností.“

Právě vám názorně demonstruji, jak chlap může za určitých okolností informovat ženu o svých mimomanželských aktivitách a přitom nezalhat ani slůvko, tak dávejte pozor. Nepochybuji, že se máte co učit.

„To budeš chodit tak pozdě domů častěji?“ zhrozila se Blanka.

„Obávám se, že ano. Víš, jak mám nabitý každý den, a to nejméně na půl roku dopředu. Nemůžu ji tam vtěsnat, i když bych moc chtěl. A odsunout na později tak akutní případ, to bych si netroufl. Za půl roku už by nemusela být naživu,“ rozprávěl jsem uvážlivě. Jak vidíte, i na pasáži s mrtvolou byl kus pravdy. Kdybych se Felicie neujal, Ludvík by ji přece nejspíš doopravdy zabil. „Je to nepříjmené, ale bohužel zbývají jedině ty noci,“ uzavřel jsem výklad a přidal ještě několik srdceryvných povzdechů.

„Hmm,“ zabručela manželka a hodila nepříčetně kvičícímu Ferdovi kus šunky. „Páneček se nám bude toulat,“ žvatlala na něho infantilně, „zase tady budeme sami. Co na to říkáš, čumáčku?“

Asi vás nepřekvapím sdělením, že čumáček na to nic. Hltal svůj kus šunky a mlaskal přitom jako čuně. A přesto se nad ním moje žena nadále rozněžňovala. Někdy to vážně nechápu. Upřímně, mohl by si tohle některý z vás dovolit? Zcela ignorovat ženinu otázku, přitom se cpát a ještě k tomu slintat a pomlaskávat? Tak vidíte, taky vám to nejde na rozum. Ale netrapte se tím. V počínání žen nehledejte žádnou logiku, na to je i promovaný dušeznalec krátký…

DEN JAKO KAŽDÝ JINÝ

Den jako každý jiný. Od deseti třiceti do dvanácti skupinová terapie, pak ve dvouhodinových cyklech jednotliví pacienti a večer Felicie.

Hlouček podivných existencí se tlačil v čekárně už krátce po desáté. Šel jsem do ordinace později než obvykle. Provinile jsem prosvištěl kolem nich. Chovali se jako děti, když spatří oblíbeného učitele. Radost jim čišela z tváří, mávali s širokými, někteří i úlevnými úsměvy a halasně povykovali. Jen pošuk Trdý se neoddal všeobecnému veselí a dotčeně se do mě navezl: „To je dost, pane doktor. Mysleli sme, že už ani nepřídete…“

Normálně by mě tímto způsobem spolehlivě odšťavnil hned po ránu, ale měl jsem za sebou skutečně nevšední noc, takže jsem opáčil nadmíru přívětivě:,,A stalo se už někdy, pane Trdý, že bych se nedostavil?“

„No, to néé,“ protáhl samohlásku zároveň s obličejem. Pokud se ovšem takovému, s odpuštěním, ksichtu dá vůbec říkat obličej. Museli byste ho vidět. Šišatá, skoro vejčitá nebo ještě lépe snad hruškovitá hlava, vyboulené oči a zrzavá kštice. A ke všemu takový ten typ, co si dělá manikúru kapesním nožíkem a spodní prádlo si mění vždy prvního v měsíci. Po něm byste se z láhve nenapili, to vám povídám… Ale kšeft je kšeft. Člověk si nevybírá.

Vzpomínám si, že jsem za sebou zabouchl polstrované dveře ordinace, jak nejrychleji jsem uměl, aby se mne nikdo nemohl zmocnit a zasypat mě svými otázkami a trably už před terapií. Povedlo se, unikl jsem i vyhlášeným vtěrkám. Zbývalo mi ještě třináct minut. Právě dost na kávu a ranní cigaretku. Normálně sice kouřím dýmku, ale v časové tísni nepohrdnu ani cigaretou. Předešlého dne jsem se vrátil od Felicie zase až po druhé v noci, v tom týdnu chronicky často. Ne že bych propadl jejím svodům, jak prorokoval Ludvík. To opravdu ne. Spíš mě postihl syndrom, kterému pracovně říkám nové koště dobře mete. Chápete… Prostě ze začátku mě to vždycky baví víc, ale po pár týdnech mě nápor sexu začne nudit a pokorně se vrátím k milované ženušce a poklidnému teplu domova. Ale to bych předcházel. Tak daleko jsem tehdy s Felicií ještě nebyl. Spával jsem s ní při každé příležitosti přesně tři neděle. Můj letitý organismus se logicky vzepřel mladistvému nasazení a já zaspal, čímž jsem se připravil o snídani, láskyplně připravovanou mojí ženou Blankou. To jen na objasnění… A hurá zpět ke svým pomatencům. Pamatuji se, že tehdy jsem na ně opravdu, ale opravdu neměl náladu. Dokonce jsem si pohrával s myšlenkou, že jim namluvím něco o náhlé nevolnosti a celý ten dramatický kroužek rozpustím. Neudělal jsem to. Částečně mi to nedovolilo svědomí a částečně jsem si byl vědom výše ušlého výdělku. A peníze jsem potřeboval. Měl jsem náhlá vydání za slušnou košili, polobotky, hovězí úplatky pro Miláčka a Felicie taky cosi stála. Nedalo se nic dělat, vpustil jsem klienty dovnitř a dýchánek mohl začít. Ty šedivé myši vynechám, nezajímaly by vás. Dokonce ani o smraďochu Trdém nemá smysl se dále zmiňovat, zvláštní je na něm pouze jeho zevnějšek a s tím jsem vás už obeznámil. Ze skupinky devíti lidí stojí za zmínku jedině tři. Mladá dívenka s utkvělou představou, že ji chtějí všichni muži znásilnit (vyjma mě, všechny terapeuty totiž považovala za bezpohlavní), dobře situovaný čtyřicátník, který se u mne léčí (léčí v uvozovkách) na svoji sexuální přeexponovanost (a vzhledem k jeho brunátnosti, dýchavičnosti a pocení hádám, že trpí spíše hypertenzí než hypersexualitou, jak se mi snaží namluvit), no a pak zakomplexovaný mužíček, kterého tluče vlastní žena. Po úvodních frázích o počasí a plánovaných či již prožitých dovolených jsme přikročili k prošťourávání intimních zážitků. Jako první se domáhal slova onen rádoby erotoman, říkejme mu třeba Prášil.

„.. .jel jsem s ní ve výtahu,“ vykládal sípavým hlasem skoro stejnou historku jako pokaždé, obměnil pouze místo konání. „Byli jsme tam sami a mně hned před očima běžely všechny ty obrázky, co bych s ní mohl dělat, a zase jsem měl tu horečku jak v hlavě, tak i mezi nohama… No a ona mi schválně strkala před oči ty svoje nalitý kozičky, tak jsem se neubránil, a ještě než vystoupila, jsem jí na ně mákl, jen tak zlehýnka, s citem. Ale ta vám začala ječet! Proč, sakra? Vždyť jí přece neubylo, no ne? Ten její jekot se nesl nejmíň přes čtyři patra… Ty mladý mršky člověka provokujou, rozhycujou ho a pak mu nedovolí ani si máknout…“

„Pane, vy jste u mě prasák,“ tiše, ale přesto velmi zřetelně mu vstoupila do hovoru paranoidní dívka, říkejme jí třeba Pipka. „Takový chlápky, jako jste vy, bych nechala kastrovat! Slušná holka se pak bojí vyjít na ulici, když tam běhají podobní čuňáci.“

Byl čas přerušit plamennou diskusi a zapojit zbytek osazenstva. Jejich vyjádření byla tak půl na půl. Někteří sympatizovali s Pipkou bojící se mužského chtíče a násilí, jiní obhajovali růžolícího Prášila. Sám stanovisko zaujímám málokdy, jsem tam spíš jako pozorovatel, zakročím, jen když se bojím, aby se mi pacoši nepozabíjeli, nebo když někdo kafrá moc dlouho.

„Dívčí krásu bychom měli obdivovat pouze očima,“ podotkl jsem tehdy a přísně se na Prášila zahleděl. Ten se tetelil radostí v domnění, že jsem mu jeho obehraný příběh uvěřil. Pro něho již terapie skončila. Byl spokojen. Zase si na několik dnů mohl připadat jako opravdový muž, který je hnán a smýkán sexuální touhou. Soukromě jsem ho otipoval na poloimpotentního chlápka, který si vrzne tak jednou za dva měsíce, a to ještě s těžkostmi.

Obrátil jsem se na mužíčka v tmavých brýlích, který toho dne ještě nepromluvil. Pojmenoval bych ho Slaboch. Bez urážky. Vždyť ty brýle určitě zase měly zakrýt modřinu, kterou mu dobře mířenou ranou vytetovala pod oko jeho robustní manželka. „Tak co paní Květa?“ zeptal jsem se na tu jeho bachařku.

„Ona to není špatná ženská. Jenom je kapánek víc temperamentní,“ tiše kvikal Slaboch. Právě když jsem ho chtěl povzbudit, zazvonil telefon.

„Hovořte klidně dál mezi sebou,“ řekl jsem a jako na povel ztichli i ti, kteří si doposud povídali něco jen šeptem.

„Prosím, Kraus,“ zvedl jsem telefon a přitom jsem zaznamenal zvláštně rozpolcený pocit. Část mé bytosti se obávala, že volající bude Felicie a část si to toužebně přála. Byla to Felicie.

„Jedu k tobě,“ řekla. „Stýská se mi.“

„To ne! Nemám v programu ani skulinku,“ namítl jsem a v duchu zvažoval, čí schůzku bych mohl nejsnadněji přeložit. „Možná o polední pauze bych si mohl chvilku vyšetřit…“

„Jedu hned, však ty si čas uděláš,“ zavěsila dřív, než jsem stačil zakročit. Ale jak bych, propánakrále, vlastně mohl zakročit? copak se dalo Felicii zabránit, aby neudělala, co si zamanula?

„Pane doktore,“ vrátil mne do reality Slaboch. „Potřeboval bych, abyste mi poradil, jak se stát kvalitnějším člověkem. Když se totiž stanu kvalitnějším člověkem, Květuška nebude mít důvod se hněvat…“

„Obávám se, že tak jednoduché to není,“ zaprotestoval jsem. Pacienti se přidali bez výjimky všichni. Prášil dokonce pohotově odcitoval, že kdo chce psa bít, hůl si vždycky najde. A Pipka, ta zase Slabochovi navrhla, ať se na manželku vykašle a najde si nějaké hodné děvče. Nebylo možné si nevšimnout, koho mínila tím hodným děvčetem.

„Tak co myslíte, pane doktore, že bych měl jako udělat?“ obrátil se ke mně coby jediné autoritě v místnosti. Ostatní mohli říkat, co chtěli, nebral je na vědomí.

Snad poprvé za mé praxe se mi stalo, že jsem nevěděl, co odpovědět. Nedokázal jsem se zkoncentrovat, nemohl jsem si vzpomenout, jak daleko jsme došli pň minulém sezení, najednou mi vypadlo i Slabochovo pravé jméno. Jediné, na co jsem myslel, byla Felicie. Čekal jsem, že každou chvíli vpadne do ordinace a zesměšní mne před pacienty. Mohla klidně přijít a přede všemi říct, že si to se mnou chce rozdat. Jak jsem ji stačil za těch pár týdnů poznat, byla schopná se začít přede všemi i svlékat. Byla schopná udělat i něco mnohem horšího, na co ani moje rozvětvená fantazie nestačila…

Cítil jsem se bezmocný a zároveň si uvědomoval grotesknost situace. Co jsem měl asi tak Slabochovi poradit, když jsem se sám chystal kráčet v jeho šlépějích? Zatím mne sice žádná žena netloukla, ale skutečnost, že jsem nedokázal ukočírovat jednu adolescentku, byla varující.

Roztřeseným hlasem jsem se skupince omluvil a ukončil terapii o více jak třicet minut dříve. Kupodivu všichni vyjadřovali své pochopení, i když vcelku nebylo co chápat.

Jen co odešli, natáhl jsem se na pohovku a v mžiku usnul. Probudilo mě nesmělé klepání na dveře. Kdybych nebyl rozespalý, samozřejmě by mi ihned došlo, že to nemůže být Felicie. Ona by neklepala, a pokud náhodou ano, v žádném případě by to nebylo nesměle.

Rukou jsem si uhladil přeleželé vlasy, do úst bleskově vsunul hašlerku, otevřel dveře a vyslal zářivý úsměv kamsi do ztracena. Jirka Krahulík na mě vyděšeně civěl a v ruce žmoulal tmavěmodrou kšiltovku.

„Promiňte, že ťukám. Vím, že se to nemá,“ drmolil a přešlapoval z nohy na nohu. Chodil ke mně kvůli pomočování, které mělo zjevnou psychogenní příčinu. Ve svých třinácti letech se pomočil, kdykoliv se dostal do stresové situace. Doufal jsem jen, že zaklepání na dveře mé ordinace mu podobnou situaci nepřivolá. Ráno doma jsem už uklidil louži po Ferdíkovi a neměl jsem chuť to opakovat. Promptně jsem se omluvil a ještě zdůraznil, jak dobře se rozhodl, když zaklepal. Z jeho dvouhodinovky zbývalo sotva čtyřicet minut. Nahlédl jsem do záznamů. Plánovanou hypnózu jsem musel odložit nejen z časových důvodů. Byl jsem v kondici, kdy bych si bez obav netroufl hypnotizovat ani šatníkovou skříň. Chvíli jsme si jen tak povídali a pak šel. Felicie stále nikde. Dobře jsem věděl, že autem by to ke mně stihla za patnáct dvacet minut. Nerozuměl jsem už prakticky ničemu, což vystupňovalo moji už tak značnou nervozitu vysoko nad hranici únosnosti. Zažíval jsem pravá muka Tantalova.

Dalším pacientem byl můj oblíbenec, pyroman. Nikomu neškodil, jedině sobě. Podpaloval totiž výhradně vlastní majetek — a to nepojištěný. V restituci získal dvě hospody, jeden noční podnik a čtyři nájemní domy. Dobrá polovina nemovitostí již lehla popelem. Chodíval ke mně třikrát týdně už asi dva roky. Zálibu ve žhářství doposud neztratil, ale jisté a nemalé úspěchy jsem si mohl připsat na svůj účet. Patnáct měsíců kromě táboráku na zahradě u domu nepodpálil nic. Čas vymezený pro nešťastného pyromana uběhl velice rychle. Místy jsem dokázal pozapomnět i na nespolehlivou Felicii. Kolem sedmnácté hodiny, při letmých poznámkách o dnešních pacientech, jsem se již naprosto uklidnil, že si ze mě vystřelila a vůbec přijet nehodlala. Ještě mi v hlavě dozníval plán na odvetu, když vešla do dveří. Jediné pozitivum na celé záležitosti vidím v tom, že aspoň v něčem jsem se neseknul — klepáním se opravdu neobtěžovala.

„Kde jsi?“ vyjel jsem na ni přísně, přičemž jsem si byl vědom, že dělám chybu. Takhle se možná dá spustit na dvanáctiletou dcerku, která se opozdila při návratu z kina. Na protřelou milenku se musí od lesa.

„Tady jsem,“ odvětila mi Felicie klidně, čímž ze mne bryskně udělala ještě většího vola.

„Měl jsem o tebe starost,“ plácl jsem první pitomost, co mě napadla. Samozřejmě že jsem o ni neměl starost. Jediné, co mne trápilo v souvislosti s její osobou, bylo, že mě znemožní před pacienty, a já si budu nucen hledat novou klientelu. Snad právě proto jsem v té nesmyslnosti pokračoval:,,Při tvých řidičských kvalitách by nebylo divu, kdyby se ti stala nehoda. Když si vzpomenu, jak mi Ludvík vykládal, že jsi do něho nabourala, na rovné silnici… prý jsi úplně zpanikařila…“

„Ale díky tomu jsem se s ním seznámila. A my dva se už přece známe, staroušku,“ neodpustila si to odporné oslovení. Možná kdybych jí nesvěřil, jak protivně mi zní, nepoužívala by ho tak často.

„Narazit můžeš i do auta, v němž sedí člověk, s kterým se právě nechceš seznamovat,“ poučil jsem ji moudře.

„To sotva,“ odbyla mě. „Řídím dobře.“

„No, Ludva povídal něco jiného,“ uchechtl jsem se.

„Ludva je blb. A ješitnej k tomu. Doteď nepochopil, že jsem do něho narazila schválně. Nevšímal si mě skoro týden. Nějak jsem ho přece sbalit musela.“

Za svou profesní kariéru jsem již slyšel různé příběhy o nahánění potenciálního ženicha a proti některým historiím byl středověký hon na čarodějnice pouhopouhá selanka, ale tohle bylo něco jiného. Tohle se týkalo i mě! Dobrovolně jsem z přítele sňal břemeno v podobě krásné megery, která sympatie vyjadřuje tak, že vám roztříská auto za půl milionu! Co by asi tak mohla provést, kdyby ji člověk rozzlobil, jsem raději nedomýšlel…

„Co tak zíráš?“ zeptala se Felicie.

„Překvapilo mě to.“

„Já myslela, že psychologa nic nepřekvapí,“ posmívala se mi.

„To já taky.“

„Nebudeme ztrácet čas pitomostma, ne?“ navrhla a začala si rozepínat halenku.

Hodiny ukazovaly čtvrt na šest. O půl měla přijít Vilma Šedová. Oblil mě studený pot a vrhl jsem se na Felicii jak český číšník na valutový tuzér. Kdybych chtěl předstírat náruživost, lépe bych to nesvedl. Felicie dostala, co chtěla, aspoň se tak tvářila, a vypadla přesně pět minut po půl šesté. S Vilmou Šedovou se minula ve dveřích a zkoumavě ji sjela pohledem. Dost zkoumavě na to, abych si začal dělat oprávněné starosti. Totiž, měl jsem si je dělat, ale zřejmě z roztržitosti jsem závažnost toho pohledu podcenil.

„Dobrý den, paní Vilmo,“ pozdravil jsem a upravoval si košili. Uvědomil jsem si, že před tou křehkou blondýnkou se cítím daleko provinileji než před vlastní ženou. Možná to zapříčinila ta její cudnost, plachost a očividná zranitelnost. Nevím. Fakt je, že jsem se vždycky při její návštěvě snažil předvádět v lepším světle, než jaké jsem zasluhoval. „To byla jedna pacientka,“ dodal jsem na vysvětlenou.

„Ano,“ přikývla a tvářila se nechápavě. Ani já jsem nechápal, proč jí to vykládám. Bylo přece logické, že z ordinace psychologa vycházejí různí pacienti a pacientky.

„Posaďte se,“ vybídl jsem ji jako pokaždé.

Sedla si a pozorně mě sledovala. Možná jsem si to namlouval, ale spatřil jsem v jejích očích i záblesk jakési oddanosti. Nebo jsem ho tam prostě spatřit chtěl. Toužil jsem být pro ni něco jako Bůh. Zcela neprofesionálně jsem zamýšlel zastínit všechny muže v jejím životě, včetně manžela. Najednou jsem si přál mít možnost ji milovat. Nemyslím fyzicky. (Tedy pouze fyzicky.) Chtěl jsem ji milovat se vším všudy. Milovat ji s jejími komplexy méněcennosti, pocity viny, strachem z lidí, úzkostmi, s celou tou její psychastenií. Musel jsem se velice ovládat, abych učesal myšlenky do nějakého přijatelného tvaru. Vilmu Šedovou jsem měl vždycky rád, ale takhle silné pocity mne přepadly poprvé. Přisoudil jsem to předešlému zážitku s Felicií. V kontrastu s rafinovanou nymfomankou Vilma vynikala ještě víc než obvykle.

„Ehmm,“ odkašlala si a pak se zeptala:, Je vám dobře, pane doktore?“

„Ano, jistě. Totiž, promiňte. Asi jsem se na chvíli zamyslel,“ pokoušel jsem se poněkud toporně vysvětlit svoje mlčení. „Tak jak jste se měla?“

„Mohlo by to být lepší.“

„Ale copak?“

„Děti byly nemocné. Hrozně jsem se o ně bála. Tak hrozně, že jsem si přála, aby už byly velké. A já stará a konečně bych mohla umřít a měla klid. Víte, ze všeho nejvíc se těším, až budu mít klid.“

„Paní Vilmo, takhle ne. To už jsme si vysvětlili mnohokrát, že nesmíte svému strachu ustupovat.“

„Já vím,“ sklonila hlavu tak, že se bradou takřka dotýkala hrudníku. „Vy dokážete všechno, co chcete. Jste silný. To já ne…“

Nohy bych jí líbal za ta slova!

„Já si opakuju, co mi radíte, ale moje myšlenky si stejně dělají, co chtějí. Nemůžu to ovlivnit,“ pokračovala dál.

„Dobře,“ rozplýval jsem se. „Zkusíme si tedy probrat tu konkrétní situaci. Co bylo dětem, hrozilo jim něco vážného?“

„Hrozilo i nehrozilo. Měly jen neštovice. Těch jsem se nijak zvlášť nebála. Ale měla jsem strach, že je neuhlídám a něco se jim stane. Neunesla bych tu vinu. Kdyby se jim něco stalo kvůli mé neschopnosti…“

„Tak předně, i kdyby se dětem náhodou něco přihodilo, nebyla by to vaše vina. Vy děláte, co můžete. Troufám si tvrdit, že jste ta nejzodpovědnější matka pod sluncem. No a pak, prosím vás, co by se jim asi tak mohlo stát doma?“

Vrhla na mě udivený pohled, jako by nemohla uvěřit, že nevidím nebezpečí, která číhají na její bezbranná dítka ze všech stran: „No, přece je tolik úrazů, které se mohou přihodit právě doma! Mohou spadnout ze schodů a srazit si vaz, semlít si prst v drtiči odpadků, vypadnout z okna, opařit se horkou vodou, vypíchnout pastelkou jeden druhému oko…“

„Brzděte!“ přerušil jsem ji. Byl jsem si jist, že by dokázala ještě půl hodiny jmenovat nepřeberné množství různých nástrah. Znovu mě napadlo, že by se měla pokusit svoji fantazii využít v literatuře. Bylo by to ideální řešení, jak odvést pozornost od dětí jiným směrem a ještě si přitom vybudovat vlastní kariéru. Že by dosáhla na poli literárním úspěchu, o tom jsem nepochyboval. Byla přesně ten typ. A že jsem pár píšících cvoků už za svoji praxi viděl!

„Máte vy vůbec nějakého koníčka?“ navázal jsem na předchozí úvahy.

„No jistě,“ usmála se. (Mít tak možnost ten její úsměv zakonzervovat a promítnout si ho vždy, když je člověku úzko. To by bylo něco!)

„A jakého? Svěřte se mi…“

„Přece děti a pak manžela, domácnost. Na víc mi stejně nezbývá čas.“

Skoro jsem jí nevěřil, že by mohla být až tak svatá. Zdálo se mi, že ji někdo nutí takovou být. Možná manžel… (Na toho bych nejraději svedl všechny její problémy. Co to, prosím vás, bylo za ignoranta, když nedokázal náležitě ocenit Vilminy kvality? Nebo snad dokázal? Ale jak si potom vysvětlit, že Vilma byla přímo prototyp přehlížené a nedoceněné ženy?)

„Zapomeňte na děti a manžela. Zkuste to aspoň na chvíli a řekněte mi, co byste si ze všeho nejvíc přála? Pro sebe, ne pro ně!“

„Vy se budete zlobit,“ zase jí plavaly oči, „ale já si opravdu ze všeho nejvíc přeju být dobrá matka. Myslím, že můj život už mi nepatří, když se mi narodily děti. Patřím jim a žiju jejich prostřednictvím.“

Bylo šílené, jak si dobrovolně zvolila poslání mučednice. Nevěděl jsem, jak jí pomoci. Cítil jsem, že mi neříká pravdu. Nelhala vědomě. Vzala na sebe roli, o které si myslela, že je pro ni ta nejlepší, a pro samé hraní zapomněla, kdo je pod maskou. Dokázat tak sundat tu masku, byli bychom o míli dál.

„Jste skvělá matka, o tom nepochybuji. Ale všechny děti jednou vyrostou.“

Ignorovala druhou větu a o to úpěnlivěji se chytila té první: „Vůbec nevím, jestli jsem dobrá matka. Chci být ta nejlepší matka, ale pořád to nějak kazím. Každý večer před usnutím si říkám, jaké chyby jsem udělala a že zítra budu lepší, ale nejsem. Co když jim zkazím život?“

„Jste ta nejlepší matka, jakou si dovedu představit. Rodičovství je práce bez záruky. Když pěstujete mrkev, s největší pravděpodobností sklidíte mrkev. Když máte tu nejlepší vůli a snahu vychovat zdravého, šťastného jedince, ne vždy se to podaří…“

„Tak vidíte, že jsou moje obavy oprávněné.“

„Jistěže jsou. Ale máte dvě možnosti. Buďto si těmi obavami zkazíte život, nebo se smíříte s tím, že lidské bytí má i stinné stránky, že každé počínání přináší i určitá rizika, že všechno má rub a líc…,“ drmolil jsem zapáleně, jako by bylo možné strach umlátit slovy. A pak se to stalo!

Naprosto spontánně, a přitom též krajně neprofesionálně, jsem ji chytil za ruku. Nevím, co mě to popadlo. Byla to přece pacientka… A i když jsem trpěl značnou slabostí pro něžné pohlaví, ještě nikdy jsem se nezpronevěřil svému postavení terapeuta a žádné pacientky se nedotkl. Když už jsme u toho stisku, zvláštní na něm bylo, že ačkoliv trval jen několik vteřin, měl jsem po zbytek dne dojem, jako bychom se sblížili na té nejintimnější úrovni. Co by se mnou dokázal udělat polibek nebo přímo soulož, jsem si netroufal ani představit.

„Promiňte,“ řekl jsem jí tehdy, ale bylo to zbytečné. Jasně mi dala najevo, že nebylo co promíjet. Zase jsem si uvědomil, že ten její maník s největší pravděpodobností nebude nic moc.

„Chtěla bych být jako vy,“ povzdechla si.

„Třeba zdání klame, třeba na mně vůbec není co obdivovat, třeba kdybyste mě poznala líp…,“ namísto psychologa drmolil nesmysly poblouzněný chlap.

Začínalo mi pomalu docházet, že pověstná druhá míza bere, co jí přijde pod ruku (a to by se dalo diskutovat, zda ta mrcha má vůbec nějaké ruce!). Bylo to děsivé zjištění. Do svých pětačtyřiceti jsem totiž žil v bláhové naději, že proti syndromu ujíždějícího vlaku jsme my, psychologové, imunní…

ŠÍLENÝ VEČER U ŠÍLENÉ KRÁVY

Pomalu se do mé mysli vkrádalo podezření, že jsem se nehezky přecenil a pošetile se pustil do akce, na kterou mi síly ani zdaleka nestačily. Ano, necelé dva měsíce od seznámení s Felicií jsem byl již ochoten připustit, že mi to rozporuplné děvče přerůstá přes hlavu. Obrazně řečeno. Ve skutečnosti byla o pár centimetrů vyšší než já. A to nejsem žádný prcek. Neberte to jako vychloubání, ale co se týče stavby těla, jsem opravdu kus chlapa, jak se říká. Přesto zabředl onen kus chlapa do velice nepříjemného marastu. (Ne z předstírané slušnosti, nýbrž z ohledu k případné útlocitnosti čtenářek jsem celou záležitost nenazval trefněji — průserem.)

První nepřeslechnutelné zvuky skřípání se ozývaly přímo od manželského stolu a bohužel ještě zřetelněji od manželského lože. Bylo to, jako bych uvízl v turniketu. Nemohl jsem nic dělat a moje žena Blanka se mnou komunikovala již pouze prostřednictvím psa Ferdy.

„Tak co, Ferdíku? Myslíš, že by pánečka moc neobtěžovalo, kdyby šel s námi zase jednou na procházku?“ tak nebo hodně podobně se otázala jednoho nevlídného říjnového odpoledne. Pravda je, že jsem měl tehdy volný víkend, takže mi nic nebránilo, abych ty dva doprovodil do parku. Venku však mrholilo a mně se chtělo spát nebo jen tak hnípat v křesle a sledovat veskrze stupidní televizní program. Pokusil jsem se odmítnout svoji jindy příkladně tolerantní ženu co nejzdvořileji: „Blani, odpusť, ale dnes bych raději zůstal doma. Nějak mě škrábe v krku a venku je psí počasí.“ Přišlo mi směšné použít výraz psí počasí právě v souvislosti s venčením psa.

Blanka se s mým názorem neztotožňovala. Naopak. Velmi zřetelně mi dala najevo, že tady již přestává veškerá legrace. „Aha, čumáčku. Páneček nám naznačuje, že když prší, je to dost dobré pro paničku, ale pro něj už ne! On je něco víc!“ rozzlobila se.

Pochopil jsem, že nastalo období komplikované komunikace. Občas asi na mozek každé ženy působí uražené city obdobně jako komunistická rušička na radiové signály a žena není schopna vyslat větu, které by muž bez problémů porozuměl. Obyčejný, neškolený muž. Já mám s obdobným způsobem hovoru praxi a umím číst mezi řádky. Život mě naučil. Dovolte, abych i pro vás dešifroval manželčino nesrozumitelné, nahněvané prohlášení. V překladu by mohlo znít asi takhle: Jsem naštvaná, že musím chodit ven se psem sama. Ani mně se nechce do takového počasí, ale někdo ho vyvenčit musí. Ty už doma neuděláš vůbec nic. Kdybys šel se mnou a dokázal projevit aspoň mírné nadšení, docela bych se do parku těšila.

Objektivně vzato, byla moje žena v právu. V posledních týdnech jsem ji zanedbával, a proto si zasloužila prostor pro spravedlivé rozhořčení. V zájmu pročištění ovzduší jsem jí potřebný prostor hodlal v hojné míře poskytnout. „Blani, je mi líto, že teď mám pořád tolik práce a na tebe tak zoufale málo času,“ přijal jsem roli kajícníka.

„Ferdíku! On se nám tady snaží namluvit, že nemá čas, ale my dva si spíš myslíme, že už o nás nestojí, když ho ti jeho cvoci zajímají víc než my dva, viď?“

V překladu: Bojím se, že už mě nemáš rád. Doma skoro nejsi a nespali jsme spolu dva měsíce.

Bylo to tak. Vážně jsem s ní nespával celou tu dobu, co jsem se tahal s Felicií. Tušil jsem, že tentokrát to nová kabelka nespraví. Bylo potřeba přikročit k nejúčinnější metodě, to jest metodě pěkného večera. V praxi to znamenalo zamluvit stůl v drahé restauraci, být celý večer zábavný, pozorný a nedívat se na hodinky či ceny vybraných pokrmů a vín. Potud to bylo bez problémů. Jistou komplikaci jsem však spatřoval ve finiši smiřovací akce. Abyste rozuměli, v dobách podzimu našeho manželství se nemohl pěkný večer obejít bez kvalitního pomilování v závěru. Ačkoliv jsem se svojí ženou spával bezmála čtvrt století, tenkrát to prostě nešlo. Ano, jistě. Za vším stála Felicie. Doufám, že aspoň pánové mne pochopí. Představte si, že celých osm týdnů souložíte takřka denně (a už to by v mém věku stačilo na dočasnou impotenci v manželské posteli, nemyslíte?) s velice schopnou kurvičkou. Používá chvaty a prostředky, o kterých se vám nesnilo. Nebo třeba právě jen snilo. Okusíte anální sex, čuchnete k drogám, necháte se připoutat k posteli a ona před vašima očima masturbuje, nebo vás naopak nutí, abyste masturbovali před ní, a přitom vás všemožně povzbuzuje, až konečně zjistíte, že je to vzrušující přinejmenším jako samotná soulož. A to není všechno. Je to holka, která, když skončíte, nechce slyšet žádné zamilované tlachání. Ona se po mužském způsobu otočí na druhý bok a klidně usne dřív, než opustíte její byt. Jak potom pomilovat povadlou a věčně stejnou manželku? Neměl jsem tušení, ale přesto jsem zamluvil stůl v nové restauraci westernového stylu, vykoupal se, oholil a taky trochu navoněl.

Blanka se vrátila z vycházky ucouraná jako vydra. Vlastně vypadali s yorkshirem dost podobně. Snažil jsem se to nevidět.

„Máš půl hodiny na přípravu, v šest je před domem taxík. Jdeme na večeři,“ zahlaholil jsem. Takhle to má moje žena nejraději. Musím jasně říct: Jde se. Kdybych se ptal, zda by nechtěla jít na večeři, v protikladu k svému přání by odvětila, že ne. To je to zatracené ženské pravidlo, zásadně říkat opak toho, co chtějí. A muži, vy se pěkně snažte, poťte se, luštěte naše rébusy a hlavně — přemlouvejte nás!

Blanka si mlčky sundávala kabát. Tušil jsem, že tentokrát mě z černé listiny tak rychle nevyškrtne. Vzal jsem jí plášť z rukou a pověsil ho sám. „Ludvík mi poradil novou restauraci. Dělají tam půlkilové stejky, hraje tam country muzika a můžeš si vybrat z dvaceti druhů zeleninových salátů. Chtěl jsem tě překvapit.“

Moje žena miluje obrovské stejky, country muziku i zeleninové saláty. Vějičku jsem tedy umístil dokonale.

„Slyšíš, Ferdíku? Páneček si myslí, že si to vyžehlí kusem masa. Ale tak lehce mu to neprojde, viď?“

O tom jsem nepochyboval.

„Tak už se nezlob na svýho pracovního maniaka,“ kul jsem železo, dokud bylo žhavé.

„To si ještě rozmyslím,“ dělala Blanka drahoty. Bylo to však jen naoko. Už jsem z dáli slyšel fanfáry. Neklamným důkazem vítězství bylo, že po čtrnácti dnech hovořila se mnou a nikoliv s umolousaným čoklem!

Za pětatřicet minut byla připravená. Stále jsem musel obdivovat, jak pěkně na svoje roky vypadá. Tedy pokud právě nevylezla ze sprchy nebo nezmokla. To byly okamžiky, kdy její nahý obličej prozrazoval počet odžitých let velice věrně.

„Sluší ti to,“ pochválil jsem ji a krátce políbil.

„Díky. V poslední době se chováš, jako bych trpěla nakažlivým ekzémem.“

„Asi jsem si toho nabral víc, než jsem schopen zvládnout,“ odvětil jsem upřímně.

Blanka si pravděpodobně představila úplně jiný druh nezvládnutelných aktivit, než o jakých jsem mluvil, ale výsledek byl tentýž. Neměl jsem čas ani energii. Ale přitom jsem svoji ženu měl stále velmi rád. Já vím, nezní to dost přesvědčivě po tom všem, co na sebe dobrovolně prozrazuji. Chtěl jsem jen říct, že s Blankou žiju tak dlouho, že jsme jeden druhým prorostlí, vzájemně protkaní svými nervy, naše organismy jsou zesynchronizovány a vyladěny na stejnou frekvenci. I při nejlepší vůli si nedovedu představit, že bych mohl žít s někým jiným. A ani bych to nechtěl… I když občas s takovou myšlenkou pochopitelně koketuji, ale ukažte mi někoho, kdo ne. Manželství je běh na velmi dlouhou trať, jistému znechucení se člověk jednoduše neubrání.

Taxík zastavil přímo před restaurací. Už zvenku vypadala slibně. Otevřel jsem manželce dveře vozu a ona se usmála. A tak mohl začít šílený večer U šílené krávy. (Musíte uznat, že mám smysl pro detail. Příhoda, kterou vám chci vyprávět, by nemohla vyznít ani zdaleka tak dobře, kdybych ji umístil do vinárny U Elišky.)

Snědli jsme dva dobře propečené bifteky z bizona, vypili tři láhve vína, já mluvil a mluvil, moje žena se smála a poslouchala. Kolem desáté večer jsem si byl jist, že úspěšně zvládnu i nezbytné vyvrcholení příjemného večera a manželská katastrofa bude (aspoň na nějaký čas) znovu odvrácena.

„Ještě si odskočím,“ pravila Blanka, když jsem příjemně naladěn mával portmonkou na číšníka ve stylovém oblečku. Jak se vzdalovala, sledoval jsem s mírným zděšením její zadní partie. V bocích začínala být matronsky rozjetá a zadek se jí třepal jako sulc, přestože ho měla napěchovaný v bleděmodrých džínách. Najednou jsem si nebyl jist, zdajsem skutečně takový hřebec, jak jsem si celý večer úspěšně namlouval.

Přišel číšník. Zaplatil jsem a odměnil ho tučným dýškem. Bohužel ani vlastní solventnost mi sebevědomí nenavrátila. Blanka stále nešla. Bylo půl jedenácté, někdy za hodinu po mně bude žádán důkaz manželské lásky a mým snem bylo opít se do bezvědomí. Jako poslední naděje jsem se chytal obrázků Felicie v různých erotických pozicích, které mi beztak neustále bloudily hlavou. Zaznamenal jsem, že nejlépe působí ten, jak nade mnou stojí rozkročená a nechává mě přihlížet vlastnímu laskání.

„Neusnuls?“ probrala mě manželka.

„Ne, to víš, že ne,“ navracel se mi dobrý rozmar. „Můžeme jít, Felicie,“ dodal jsem jako úplný kretén.

Blanka si sedla. Pomalu a tichounce. Jistě, mohla na mě začít ječet, mohla mi do obličeje vhodit zbytky jídla, co zůstaly na talířích. Mohla mi na hlavu vysypat obsah popelníku, mohla s hysterickým pláčem vyběhnout z restaurace. Tohle všechno mohla a měla plné právo provést. Pomohla by mi tím, usnadnila by mi pokání. Byli bychom si téměř kvit. Já jí nevěru a ona mně na oplátku scénu. Fifty fifty. Jenže nic z toho moje moudrá žena neudělala. Mlčky, očima plnýma pochopení si mě prohlížela jako nějakou trojhlavou stvůru a pak mi do srdce vřízla udivená slova: „Evžene, proč? Ještě přece nejsem tak stará a ošklivá…“

Byla i nebyla. V porovnání s ostatními ženami po čtyřicítce byla krasavice. V porovnám s Felicií byla již značně odkvetlá. Ale to jsem jí přece nemohl říct!

„Slyšíš? Co dělám špatně?“ dál mě zahanbovala svým kultivovaným smutkem. Přál jsem si, aby začala vyvádět, aby mě ztřískala před lidmi jako bachařka Květuš svého Slabocha, přímo jsem toužil, aby mě nakopla do koulí a zařvala na celý lokál, že jsem kurevník. Namísto toho sotva slyšitelně vzlykla. Musel jsem něco udělat! Musel jsem se pokusit zachránit zbytečky její hrdosti.

„Felicie je jedna šlapka z nočního podniku,“ plácl jsem. „Chodím tam jednou za čtrnáct dnů, protože začínám mít problémy s erekcí. Nechtěl jsem ti to říkat, ale abych byl schopen, musím zažít něco opravdu hodně vzrušujícího. Normální sex se mnou už nic nedělá,“ vysypal jsem na ni levnou báchorku jak z brakové literatury. Vím, zasloužila si něco duchaplnějšího. Ale kde nic není…

„Měl jsi mi to říct,“ zase zavzlykala. „Spolu bychom to zvládli. Vždycky jsme přece spolu všechno zvládli…“

Bylo mi, jako bych v záchvatu náhlého šílenství vtrhl do Národní galerie a žiletkou rozřezal nejcennější obraz.

„Pojedeme domů,“ zaprosila Blanka.

Neměla mi věřit! A už vůbec neměla být laskavá. Za vlasy mě měla smýkat k východu! Rychle jsem se zvedl. Zavěsila se do mě a otřela mi o krk uslzenou tvář. Nebylo mnoho okamžiků v našem manželství, kdy bych ji tolik miloval. Pocit provinění mi vězel v krku jako knedlík. „Odpusť, Blani,“ šeptl jsem.

„Hlavně, žes mi to všechno řekl,“ odvětila a do hlasu se jí zlověstně vkrádal nemístný entuziasmus. Mám sluch velmi citlivý na různé tóny a odstíny. A ani tehdy mě dobře vyvinutý smysl nezklamal. Tušil jsem, co by se mohlo stát, ale bál jsem si to, byť jen na okamžik, připustit. Až když mi doma Blančina chladná a voňavá ruka zajela pod pyžamové kalhoty, až když jsem slyšel její naléhavý altový šepot, změnilo se podezření v jistotu.

„Blani…, raději ne.“

„Ale ano. Chci pro tebe udělat všechno, co ti dělá ona.“

Už první krůček v podobě úslužně mnohoslibné věty byl chybný. Felicie přikazovala, nežebrala. Ale pouze v tom to samozřejmě nebylo. S Blankou bylo milování jiné. Kdysi, ještě za svobodna, jsem se snažil náš poklidný a fádní sex čímsi ozvláštnit, ale nedopadlo to moc dobře. Styděla se, musel jsem ji přemlouvat a stejně byla ztuhlá jak medvědice v zimním spánku. A pak se narodil Jakub. Stali jsme se manželi, rodiči; vášeň se přetavila v konejšivou a úspornou sestavu polibků, doteků, pohybů. Už to nešlo měnit! Nikdo by přece ode mne nemohl po více než dvacetiletém manželství očekávat, že přivážu matku svého dospělého syna k pelesti, budu jí do pochvy zasouvat různé typy vibrátorů a přitom se ukájet pohledem, jak na to reaguje!

„Já to zvládnu. Určitě to taky dokážu, když to dokáže ona,“ kuňkala ctižádostivě Blanka. Najednou už nešlo o mě, o můj líný pohlavní orgán, o moje vylhané, ale v tom okamžiku děsivě skutečné problémy s erekcí. Blanka nebojovala o své nebo moje potěšení. Ona sváděla zápas s neznámou sokyní a byla ochotná udělat cokoliv, aby přemístila pár deci krve na patřičné místo v mém organismu. Chtěl jsem jí říct, aby se neponižovala, ale bál jsem se, že ji tím ponížím ještě víc. Se slzami v očích loudila informace o Felicii, nutila mne popisovat drobné perverzity, po létech se svlékla při plném osvětlení (a raději to snad dělat neměla), pila víno přímo z láhve a v neposlední řadě mi žužlala penis tak divoce, až jsem se obával, aby mi tam vůbec něco zbylo.

„Evžene! To už tě vážně vůbec nevzrušuju?!“

Nikdy mne nevzrušovala méně než tu noc. Čtyři žárovky šedesátky v stařičkém lustru surově odhalovaly každý fald, každý vějířek ochablé kůže. Lascívní obličej měla pokryt zbytky líčidel a slzí a bledá ústa se na mě opile šklebila. Bezbranný tvor zahnaný do kouta. Laň chycená do želez, pták lapený v síti. Bylo mně jí tolik líto! „Mám tě rád,“ shrnul jsem své pocity do jediné věty.

Rozbrečela se: „Na to se neptám!“

„Já vím. Ale zdálo se mi důležité, abych ti to řekl. Dáme tomu čas, ano?“

„Je mi čtyřicet čtyři! Já už nemám čas!“

Podal jsem jí župan. Držela ho v ruce a ne a ne se obléknout. Dal bych nevím co, aby se mi vrátila zpátky ta moje stará Blanka. Důvěrně známá, zdrženlivá, stydlivá. Děvka Blanka mne odpuzovala.

„Můžeme jít spát,“ vložila do té věty spoustu naděje. A všechna ta Blančina naděje a zoufalství mě začaly nesnesitelně škrábat v krku. Vypadalo to, že se buď udusím nebo pozvracím. Samozřejmě že bych nejraději šel spát. Měl jsem ale dojem, že kdybych to udělal, nepřežila by. Byla průhledná jak malé dítě. A taky tak důvěřivá. Oběma nám prospělo, že se konečně oblékla.

„Nepůjdeme spát,“ odvětil jsem odhodlaně. „Přinesu oříšky, vychlazené pivo a pro tebe minerálku, ty si mezitím opláchneš obličej a pustíme si na videu nějakou starou dobrou komedii. Nemůžu dopustit, aby dnešní večer skončil takovým fiaskem, ne?“

Šťastně se usmála. Věděl jsem, že jsem řekl přesně to, co si přála slyšet. A také jsem viděl, jak se jí ulevilo. Blanka číslo jedna byla zpět.

PERFEKTNĚ JSEM SPLYNUL S OSTATNÍMI ŠEDIVCI

Každý den a na každém kroku mne doprovázel obrázek pokořené, citově dezorientované manželky. Troufám si tvrdit, že nás oba ta zprvu nevinně vyhlížející a posléze takřka osudová noc změnila. Snad až tehdy mi doopravdy došlo, co pro Blanku znamenám a co ona znamená pro mě. A nebylo toho málo, věřte mi. Celých deset dnů jsem se choval vzorně. Chodil jsem z práce rovnou domů, Felicii jsem nekontaktoval (i když musím přiznat, že se do mých myšlenek i snů vkrádala nezvaná, a o to svůdnější). Perfektně jsem splynul s ostatními šedivci střední generace, nijak jsem si nevyskakoval, a dokonce i na Vilmu jsem se zdráhal pohlédnout jinak než jako terapeut na běžného pacienta. Sám bych situaci zhodnotil asi tak, že jsem bravurně imitoval mrtvého brouka, což mi nezanedbatelně usnadňoval fakt, že Felicie byla na čtrnáct dnů tlumočit kdesi v zahraničí.

Ještě jsem sice nebyl skálopevně rozhodnut poměr ukončit, ale už jsem o rozchodu velice vážně uvažoval. O tom, že mě ta malá pijavice nepustí snadno, jsem nepochyboval. Ostatně, tuto domněnku stvrzovaly také její zběsilé telefonáty. Naordinoval jsem si odvykací kúru a nechtěl jsem s Felicií pro jistotu ani mluvit. Moji skromnou žádost o pár dnů klidu suverénně zamítla, musel jsem si oddechový čas zcela proti svým zvyklostem neomaleně vynutit. Probíhalo to asi takhle: Zvedl jsem sluchátko vyzvánějícího telefonu a představil se. Pokud se ozvalo nějaké to staroušku a tak podobně, řval jsem do sluchátka haló, haló jak pominutý a pak zavěsil. Nevím, do jaké míry se mi podařilo simulovat poruchu telefonu, ale probudit místy až chorobnou představivost několika pacientů jsem zvládl dokonale. Tak třeba Pipka, dívenka ukázkově posedlá hrůzou z tělesné lásky, mi smrtelně vážně radila, ať se s nikým nezapletu, že by to mohlo velmi vážně narušit její důvěru v mou odbornou kvalifikaci! A Prášil? Ten mi naopak fandil. S netajeným obdivem poukazoval na moji vynalézavost a prohlašoval, že rovněž použije tuto neotřelou metodu k vystupňování žádostivosti u partnerky. Pochvalnou ódu doplnil ještě arabským příslovím, které prý říká, že žena je jako stín — utíkáš za ní, prchá před tebou; utíkáš před ní, pronásleduje tě. I když jsem pacienty do svých soukromých záležitostí zasvěcoval jen velice nerad a pokud možno co nejméně, leccos sami vytušili, tomu se nedalo zabránit. No, díky jejich jasnozřivosti jsem vám aspoň mohl tlumočit Prášilovo úsloví, které se mi velice zamlouvá. Pánové, uznejte, že to sedí dokonale. Ženský jsou prostě všechny tak trochu vyšinutý a nám nezbývá, než se s tím smířit (pokud tedy chceme šoustat, mít teplou stravu a vyžehlené košile).

Abych se ale dostal zpět k ústřednímu tématu. Nastal den Feliciina návratu a já podle třasu rukou při ranní hygieně zjistil, že nejsem právě v nejlepší kondici. Předmět mé touhy i nočních můr měl přiletět až v pozdním odpoledni, ale měl jsem na paměti, že co se týče Felicie, člověk si nemůže být ničím jist. Z domova mne vyprovázely Blančiny vyděšeně předvídavé oči a dokonce i v ordinaci jsem poněkud roztržitě poslouchal téma, které by mě jindy zaručeně pohltilo. Jednalo se o poslední masakr v Slabochově rodině. Uznávám, že malinko zveličuji. Na následky řádění paní Květy nezemřel nikdo. Slaboch přišel o dva zuby a získal zdařilou zlomeninu klíční kosti a stařičký jezevčík skončil na veterinární pohotovosti s protrženou slezinou, neboť se odvážil bránit svého pána.

Doufal jsem, že Feliciin hněv nepůjde až tak daleko. Moje obavy jsou snad pochopitelné a doufám, že mi nijak neubírají na mužnosti. Ostatně, ukažte mi někoho, kdo by si přál strávit zbytek života na invalidním vozíku…

V polední pauze jsem odběhl zakoupit obrovskou kytici, neb jsem civilizovaný muž a jako takový vím, že milenku se sluší opustit elegantně, s noblesou a jistou grácií. Tušil jsem, že květiny jsou pro temperamentní Řekyni něco jako pětidekový předkrm pro metrákového labužníka, a pořídil jsem ještě šperk, který totálně zdecimoval můj soukromý účet. Vzhledem k vidině vykoupení ze spárů satanových se mi ta investice nezdála tak úplně marná.

V šest hodin večer jsem vyběhl z ordinace, nasedl do auta a mířil do Feliciina bytu, tak jak jsme se dohodli předešlého dne, kdy telefon konečně začal fungovat. Potud vše probíhalo přesně podle plánu, posléze však začal pokulhávat. Zvonil jsem dlouze a nic. V té chvíli jsem byl ještě klidný a celkem snadno si domyslel, že letadlo mělo zpoždění. Pro jistotu jsem zatelefonoval na letiště, je-li tomu tak. Nebylo! Měl jsem dojem, že mi někdo šlápl na žaludek. Uražená pýcha způsobila pravděpodobně též výpadek mozkové činnosti, takže namísto abych se odebral domů a květinami potěšil ženu Blanku, jako ten největší hňup jsem seděl v autě a plné tři hodiny hypnotizoval příjezd na parkoviště před domem, kde Felicie bydlela. Režie rozchodu se mi stále více vymykala z rukou.

Ve čtvrt na deset byla poslední špetička mého předsevzetí, skoncovat riskantní románek, rozptýlena v éteru. A právě tehdy jsem se dočkal! Z vozu se nejdříve vyřítil Miláček a pak se s ležérním půvabem vysoukala ONA. A byla celá! Neměla nohy a ruce v sádře či obvazech, ani se nesvíjela v křečích. Nezvladatelná vlna vzteku se ve mně vzedmula, když mi došlo, že Felicie se naprosto zjevně zdržela bez závažných příčin! Možná to dokonce udělala schválně! Jen mě tak napínala na skřipec, děvka jedna!

Hystericky jsem se pochechtával svým předpotopním představám o srdceryvném loučení. Čekal jsem, že padne na kolena a bude žebronit, abych ji neopouštěl, a já zůstanu pevný jako žula… A skutečnost byla taková, že jsem byl měkký a tvárný jako houba, skrz na skrz prosáklá uraženou ješitností.

„Jé ty na mě čekáš, to seš ale hodnej,“ zvolala zvesela JAKOBY NIC.

Třásl jsem se vztekem a opovržením: Za koho mě má? Tohle snad může provádět nápadníkům z řad svých vrstevníků, všem těm poblázněným mladíčkům, co jim ještě ani vousy nerostou! Já už mám kus života za sebou, nejsem žádný cucák, můj syn je dokonce starší než ona! Tak co si to ke mně dovoluje ? Zasloužím si přece trochu respektu a úcty! Aspoň vidíte, jaké nesmysly dokáže v jinak normálním chlapovi zplodit žárlivost, vztek a převálcované ego…

„Staroušku, ty seš fakticky miláček. Ty kytky jsou bezva,“ vytrhla mi kytici z náruče. Asi si myslela, že sednu na zadek, když mě bude titulovat stejně jako to své odporné psisko. A považte, nespletla se! Ihned jsem začal tát, uvolněný adrenalin se rázem proměnil v afrodiziakum a já už neuvažoval, nemyslel. Zázrak byl, že jsem ji nepřefiknul hned na parkovišti.

Ale že to byla soulož! Na takovou se nezapomíná. Zpočátku jsem si říkal, že to bude taková ta rozlučková — ze zdvořilosti, bez šťávy a patřičných grádů, ale zmýlil jsem se. Jak šeredně jsem se zmýlil!

„Tak co, spokojenej, staroušku? Vyplatilo se ti to čekání, že jo?“ zeptala se Felicie, když jsme skončili. Ještě jsem se zalykal rozkoší, ale už jsem pěkně ťapkal do předsíně, vylovil z kapsy saka pouzdro s platinovým řetízkem a znovu ťapkal do postýlky. „Něco jsem ti koupil,“ řekl jsem přihlouple. A to bylo všechno! Víc už nic. Žádné, že to má ode mě na památku anebo že už se nemůžeme scházet. Nic takového. Vložil jsem jí šperk za čtyřicet tisíc jen tak do klína, a to doslovně. V chloupcích měla ještě mléčně krémové zbytky mého spermatu.

„Fajn,“ pravila blazeovaně, vlepila mi pusu kamsi na bradu a odběhla do koupelny.

Rána kladivem do zátylku by nemohla způsobit větší pohromu. Absolutně jsem nechápal, co se to děje. Kde byly výbuchy radosti a překvapení? Kde byly slzy vděčnosti? Proč mi nevisela na krku a netřeštila štěstím? (A proč já idiot jí to vlastně dával?)

Trpěl jsem jak vzrušený muž v ložnici plné jeptišek, jak diabetik při návštěvě cukrárny, jak podváděný manžel za čočkou dalekohledu… S hrůzou jsem si uvědomoval, že můj největší problem není, že Felicii nedokážu opustit. Mnohem, mnohem horší bylo, že jsem chtěl být milován. Být milován nenasytnou stvůrkou, která nechápe význam toho slova, která si lásku plete s výměnou lidských sekretů…

„Hmm, docela ujde,“ přišla zpět a natáčela se ze všech možných úhlů, aby platinový řetízek vynikl na jejím nahém štíhlém krku…

Vnímal jsem ji jako krásný přelud, kromě šperku byla oděna již jen do svůdnosti, žádostivosti, nemravnosti. Uvědomil jsem si, že ji vlastně vůbec neznám, a jako bych to chtěl napravit, překotně jsem jí začal klást různé otázky. Vzpomínám, jak jsem se například ptal, jestli má sourozence, jestli se v naší republice už narodila a zda si přeje mít děti. Otázky zodpovídala stručně a ochotně. Už si nepamatuju, kolik má sourozenců a ani mě nezajímá, jestli touží po dětech. Z mých vzpomínek na tehdejší večer nejvíc vyčnívá tato pasáž rozhovoru:

„Co tě nejvíc přitahuje na mužích?“ otázal jsem se s pubertální dychtivostí. Co jsem asi tak předpokládal, že uslyším? Pevný zadek, nebo snad pevný charakter?

„Peníze a úspěch,“ odvětila pohotově a pak s úsměvem přerušila můj výslech, překulila mě na břicho a začala mi masírovat záda. Zkušeně mi třela ztuhlé svaly, líbala mě na každý jednotlivý obratel páteře, zlehýnka mě kousala do zadnice, olizovala mě a prstem mi čmárala na záda různé klikyháky.

Nakonec mi řekla: „Ty mě vzrušuješ dostatečně, staroušku. To buď klidnej.“ A já pochopil, že tohle bylo její díky.

Před půlnocí jsem se začal sbírat.

„Už chceš jít domů?“ zeptala se zklamaně.

A najednou, bez předchozího varování nebo výstražných signálů, jsem se nacházel v situaci, které jsem se celý život pečlivě vyhýbal. Ze své ordinace jsem dobře znal případy chlápků, kteří se ocitli mezi manželkou a milenkou jako mezi dvěma mlýnskými kameny. Nedokázali se vzdát ani jedné z nich. Jedním slovem — katastrofa. Celý život jsem si sliboval, že to nikdy nesmím dopustit, a celý život jsem byl přesvědčen, že mně se to nikdy nemůže stát. Hahaha! Nikdy neříkej nikdy, že? Smějete se mi právem. Spadl jsem do toho jak cikánka do jinače.

KDYŽ NEMÁTE ZA ŽENU ŠTĚKNU

Ve čtyři hodiny ráno jsem se provinile připlížil domů. Ne, cesta mi samozřejmě netrvala několik hodin, takže jak správně odhadujete, zdržel jsem se u Felicie mnohem déle, než jsem původně zamýšlel. Ferda, který obvykle v noci tvrdě spí, nezřídka v mé posteli, začal vysokým, protivně pištivým hláskem štěkat, už když jsem si zouval boty. Dnes ho již naprosto otevřeně podezřívám z čiré škodolibosti, ale tehdy jsem si udiveně posteskl, jaký je osud vtipálek. Tak například, když nemáte za ženu štěknu, seřve vás při pozdním návratu pes.

„Pššt! Ty debile, zmlkni,“ pokoušel jsem se ho utišit a on vyváděl s daleko větší vervou.

„Jen ho nech,“ ozvala se Blanka, ,já stejně ještě nespím.“

Nejraději bych si dal pár facek, ale na nějaké zpytování svědomí už bylo pozdě. Situaci mohla zachránit jedině pohotová lež. „Blani, promiň. Měl jsem ti zavolat, že se zdržím. Ludvík mě zlákal na skleničku a trochu se to protáhlo,“ vymýšlel jsem si, až mne stud obléval.

„Tys byl s Ludvíkem?“ zeptala se vážně. Jméno kamaráda vyřkla s takovou úlevou, že jsem málem vzal své prohlášení zpět a přiznal pravdu. A teď už taky vím, že jsem to měl udělat. Tehdy mě ovšem nenapadlo nic hloupějšího, než lhát a zatloukat až do samého konce. (Zato teď mě napadá, že bych mohl jednomu veleznámému a veleváženému kolegovi, který si na dokonale propracovaném systému zatloukání postavil celou kariéru, rozbít hubu. No, nepomohlo by to, to je fakt. Ale ulevilo by se mi…)

„Evžene, prosím tě, jestli jsi byl s ní, řekni mi to… Slibuju, že nebudu dělat scény, chci jenom vědět, že ti po tom všem můžu ještě věřit…,“ úpěnlivě prosila moje žena.

„Jistěže mi můžeš věřit,“ prášilo se mi od huby. „Víš dobře, že bych ti nelhal. Nakonec, přece jsme si slíbili, že tenhleten problém budeme řešit společně. Nedělej si zbytečné starosti.“

„Tolik se mi ulevilo,“ objala mě Blanka s netajeným pohnutím. A chcete-li znát pravdu, ani mě její objetí nenechalo chladným. Ne snad ve smyslu sexuálním, proboha, to ne; prostě jen citečky ve mně snaživě expandovaly.

„Teď už ti to můžu říct,“ pokračovala Blanka. „Hrozně jsem se celou noc bála, že tě ztratím. Nevím, co se to se mnou dělo. Přepadla mě nějaká úzkost, asi předtucha nebo co. A já ti najednou úplně jasně viděla,-jak si balíš věci a odcházíš ode mě. Vůbec nevím, co bych bez tebe dělala…“

„Já myslel, že máš daleko radši Ferdíka,“ musel jsem její vyznání trochu odlehčit.

Povedlo se. Blanka se zasmála, a tak jak to dělala už roky, mě pošimrala na zátylku. Mám tohle gesto rád. Sice trošku připomíná poslední podrbání vepříka, než ho semelou do jitrniček, ale to nevadí. Vidím v tom doteku i mnoho něžného a taky trochu spikleneckého. Prostě ať se vám to líbí nebo ne, mám to rád. No a tak jsem se nechal drbat a pochvaloval si, jakjsem to zase jednou parádně skoulel.

„Napustím ti vanu a otevřeme si šampaňské. Myslím, že máme co oslavovat,“ radovala se i Blanka, ale to už se mi zdálo kapánek přes. Tak za prvé: v rychlosti jsem se osprchoval, než jsem odešel od Felicie, na koupel jsem tedy neměl sebemenší pomyšlení. A za druhé: byl jsem k smrti unaven. Feliciino mládí jako by ze mě vysávalo život. Osobně považuju řeči o tom, že s mladou milenkou omládnete, za pitomý žvásty. Já když lezl z její postele, měl vždycky nejmíň sto let.

„Mám pro tebe překvapení. Nevím, co si o tom budeš myslet, vlastně ani já ještě pořádně nevím, jak se k tomu všemu postavit… Víš, netušila jsem, že bych něco takového mohla podstoupit… Dlouho jsem to zvažovala, no a pak si nechala poradit. Doufám, že jsem udělala dobře, teda já osobně jsem přesvědčená, že ano, i když bys jistě mohl namítnout, že se dají peníze využít lepším způsobem. Ovšem na druhou stranu, kdyby nám to mělo prospět, není žádná cena dost vysoká,“ rozrušeně brebentila Blanka, a pokud jsem si dobře všiml, tak se i lehce pýřila. A právě ten ruměnec nevěstil nic dobrého. Málem jsem propadl panice. Děsivé představy vzaly moji předešlou spokojenost útokem. Už jsem chuděrku Blaničku viděl v bordelovém prádélku s bičíkem v ruce, už už jsem si představoval, že v ložnici čeká nějaký úchylný páreček žhavý po gruppensexu anebo že ze šatníkové skříně vyskočí najatá prostitutka v kostýmu velikonočního zajíčka…

„Jdu do té vany,“ rázně jsem utnul proud zničujících úvah.

„Jo, jen běž, hned za tebou přijdu,“ odvětila Blanka a nebyla to zrovna odpověď uklidňující. Nedejbože, aby si za mnou chtěla do té vany vlézt! křižoval jsem se v duchu a schlíple odkráčel. Fakt je, že někdy před čtvrtstoletím jsme se spolu koupávali a dokonce i to šampaňské občas příležitostně teklo, ale to už bylo všechno tak dávno, že jsem chvíli zvažoval, zda za to nemohlo pouze mladické zbožné přání a zda jsem to vůbec kdy prožil. Vzpomínky byly úplně mlhavé, takže více než skutečné částečky života připomínaly úryvky dobrého filmu, který jste viděli před léty a který na vás sice učinil velmi silný dojem, ale byl to přece jenom film.

Vlezl jsem si do vany a čekal, smířen se svým údělem. Říkal jsem si, že to celé je pouze logickým vyústěním trapné situace v našem manželství a přestože je Blanka příkladná manželka, nikdo po ní nemůže žádat, aby zbytek života strávila v sexuální abstinenci. Celé moje uvažování se dá shrnout asi takto: byl jsem připraven oblažit svoji ženu, ať budou kulisy té sexuální frašky sebehrozivější. No a pak se ozvalo lehké zaklepání na dveře a Blanka vstoupila. Když vám povím, že jsem byl překvapen, je to pro mé skutečné pocity eufemismus. Kdybych však použil výraz šok, mohlo by se zdát, že to překvapení nebylo příjemné. Ale ono bylo. A jak! Blanka totiž přišla do koupelny tak, jak byla — v roláku a černých kamaších, jen pod paží nesla láhev šampusu a v ruce dvě sklenky. Vše nasvědčovalo tomu, že se žádné upocené orgie konat nebudou a že si oba zachováme lidskou důstojnost. Kdyby mi to nebylo trapné, zajuchal bych si i nahlas, takhle se celá ta moje monstrózní radost a úleva odehrávala jen uvnitř, ale i tak to byla síla, to vám povídám.

Blanka si sedla na okraj vany, naplnila dvě skleničky až po obrubu a tu maličko plnější mi podala: „Vím, že se ti chce spát, ale měj se mnou chvilku trpělivost…“

„Jakou trpělivost, vždyť já jsem s tebou rád,“ vyléval jsem na ni hektolitry dobré vůle. „A navíc je stejně sobota. Můžeme spát klidně celý den. Tak na zdraví!“

„Jo, zdraví je taky důležitý,“ smutně se usmála Blanka a napila se.

Pomyslel jsem si, že to s tím zdravím byla ode mě pitomost. Asi čekala, že budeme pít na nás dva, na to, abychom společně přestáli i tu pohromu, která se nám uhnízdila v manželském loži.

„Přemýšlela jsem o tom tvém, vlastně našem, problému,“ navázala Blanka tak plynule, až mně na okamžik zatrnulo, že se navrátil můj dávný zlozvyk a já už zase nekontrolovaně přemítám nahlas. „A došla jsem k závěru, že je to asi moje vina.“

„Ale Blani…“

„Nepřerušuj mě. Vím, že se ti dost nevěnuju…“

Zamrazilo mě při pomyšlení, že by se mi chtěla věnovat víc.

„…a taky vím, že jsem ztloustla, na nohách mám křečové žíly a pod očima vrásky.“

„Vypadáš pořád pěkně,“ řekl jsem, aniž bych tušil, kam míří.

Vůbec nebrala mé připomínky na vědomí a pokračovala dál: „Už jsem zaplatila zálohu, takže se to nedá zrušit. Nastupuju za čtrnáct dnů.“

„A kam?“ nevšiml jsem si, že mi pod nos strká barevný reklamní leták.

„Na soukromou kliniku plastické chirurgie,“ odvětila, celá pyšná na oběti, které je ochotna přinést na práh naší lásky.

„To nemyslíš vážně, Blaničko,“ začal jsem zděšeně listovat propagačním materiálem. Nevycházel jsem z údivu při pohledu na fotografie zadnic, nosů a poprsí s nadpisy předtím & potom.

„Jsem naprosto pevně rozhodnutá,“ řekla tónem, jakým matka brání svá čerstvě narozená mláďata. „Nechám si vyztužit prsa, odsát trochu tuků na stehnech a zadku a taky zrušit cévní smotečky kůže.“

„Cévní smotečky? Proboha, co tím myslíš?“

„Já ti vlastně ani pořádně nevím, ale určitě mi to prospěje. A pak si ještě samozřejmě musím nechat vyžehlit vrásky v obličeji…“

No samozřejmě. Bez žehlení by to nešlo!

„Jo a taky si chci nechat opravit rty. Vlastně se mi nikdy moc nelíbily. Připadají mi moc tenké a málo smyslné,“ dodala ještě a to na mě bylo přece jen příliš. Pár let jsem měl dojem, že mě už v manželském životě nemůže nic překvapit, že už těch patnáct dvacet let, co mi na světě zbývají, dodrkotám v zaběhnuté monotónnosti. Ale život, to je jen synonymum pro slovo překvapení. Blanka mě, starý strom, dokázala i po letech ještě pěkně rozkymácet a já jen doufal, že mě za přispění Felicie nevyvrátí z kořenů úplně.

„Blanko, ty přece nepotřebuješ žádné operace. Možná jen trošku víc pohybu, ale tohle bláznovství…“

„Vidíš, taky říkáš, že jsem tlustá a mám ochablé tělo!“

„Tohle že jsem říkal?“

„No, trochu jinými slovy, ale v podstatě ano. A nepřemlouvej mě. Chci se ti znovu líbit, a když se ti začnu zase líbit, budeme mít po problémech. Oba.“

„Tak předně, ty se mi líbíš, chyba je jinde.“

„Kdepak. Byla jsem i v poradně specializující se na mužskou nedostatečnost…“

„Moc pěkný název!“

„.. .a tam mi potvrdili, že bych měla změnit sexuální podněty, začít o sebe víc pečovat a znovu vzbudit tvoji touhu.“

„Pěkní šarlatáni! Ale pečovat o sebe ještě neznamená nechat si žehlit obličej!“

„Evžene, tomu se přece jen tak říká!“ zasmála se Blanka.

A mě najednou napadlo, že pokud ona bude na klinice, já budu mít volné pole působnosti a získám tím víc času na Felicii, a tak jsem souhlasil: „Dobře, Blanko. Možná na tom opravdu něco je. Koneckonců na západě jsou tyto operace běžné.“ S lehkým srdcem bych svojí ženě nechal přišít uši k zadnici, jen abych se mohl po libosti pelešit s mladičkou kurvičkou. A věřte nevěřte, ani jsem si nepřipadal jako hajzl, to přišlo o něco později.

„Jsem ráda, že proti tomu nic nemáš. Víš, vybrala jsem z knížky šedesát tisíc na tu zálohu a ty peníze bychom už neviděli, kdybych couvla.“

Usmíval jsem se dost křečovitě. Šedesát tisíc! To znamená, že doplatek bude ještě nejmíň jednou tolik… Začal jsem přemýšlet, na které části Blančina těla by se dalo nejlépe ušetřit.

„Blani, ale na prsa ať ti nešahají. Líbí se mi tak, jak jsou,“ řekl jsem a nebylo to jen mazání medu kolem, slušně řečeno, úst. Na to, že Blance bylo přes čtyřicet a v mládí téměř rok vydávala svoje ňadra za mléčný bar ve jménu zdravého vývoje našeho synka, je skutečně měla více než zachovalá.

„Kdepak,“ zakroutila hlavou. „Prsa půjdou na řadu jako první. Jsou totiž v naprosto dezolátním stavu.“

Připadalo mi šílené, že o svém těle mluví jako o zchátralé nemovitosti, ale nijak jsem to nekomentoval.

„Doktor, co mě vyšetřoval, říkal, že pokud si pod prsa dám tužku a ona nespadne, mělo by se poprsí opravit.“

„No a?“

„Udržela bych tam celej penál,“ zasmála se.

Zdálo se mi, že ji možnost omlazovacího efektu nadchla víc, než se mi snaží namluvit.

„Jsem ráda, že se nezlobíš,“ culila se spokojeně.

„Jak bych mohl, je to přece jen tvoje tělo.“

„Já myslela kvůli penězům. Čekala jsem, že budeš pěkně řádit.“ Měla mne za ta léta prokouknutého. Řádil bych. Jak rád bych řádil! Ale mohl jsem, když jsem večer daroval skoro cizí holce řetízek za čtyřicet papírů? Tak vidíte. Byl jsem nucen tvářit se navzdory svým protichůdným pocitům velkoryse.

„Umyju ti záda,“ navrhla Blanka ulehčeně. O to překvapivější bylo, že hned vzápětí začala brečet. Nahlas a velmi srdceryvně.

„Co je?Co se stalo?“

„Ty… ty…,“ vzlykala.

Vše nasvědčovalo tomu, že si nemůže vybavit moje jméno. Možná ji postihla jen předčasná menopauza a s tím spojená kolísavost nálad…

„Ty prolhanej srabe,“ vykvikla nakonec.

Usoudil jsem, že přechod to asi nebude.

„Ta kurva! Ta mrcha!“ štkala moje jemná žena dál a mlátila mne dřevěným masážním kartáčem hlava nehlava. Ač jsem se cítil provinile, její reakce byla i na hříšníka mého kalibru poněkud silný tabák.

„Tak už dost!“ vstal jsem a vytrhl jí kartáč z ruky. „A teď mi pěkně řekni, proč vyvádíš jak fúrie.“

„Jdeš od válu, krávo. Felicie,“ recitovala moje žena.

„Cože? Co to meleš?“

„Máš to napsaný na zádech, ty blbče!“ zaječela. „Promiň, asi neumím tak dobře nadávat jako ta tvoje děvka.“

„Jde ti to docela dobře,“ vydechl jsem snaživě. Ať to zní jakkoliv nepravděpodobně, skutečně mi teprve tehdy došlo, že Felicie není obyčejná dvacetiletá holka, která si projektuje otce do starších mužů, s podružným cílem zajistit si tak určitou životní úroveň. Došlo mi, že je to ta nejrafinovanější potvora, jakou jsem kdy poznal, a že její roztomilá psaníčka, čmáraná na moje záda, byla ve skutečnosti důrazným varováním. Vyšel jsem z toho jako idiot. (Taky kdo jiný by si mohl splést prst s tužkou na obočí, že?) Jistě chápete, že hned vzápětí logicky musela následovat obava, copak asi mazaná Felicie udělá příště, když nebudu hodnej staroušek a dovolím si pokládat telefon nebojí, nedejbože, dám kopačky? Napadlo mě, že by mi třeba mohla ušmiknout bimbase a udělat ze mě českého Bobbita, a při představě, že zbytek života budu čurat vsedě, jsem pateticky vykřikl: „Skončím s ní. Hned teď!“

„Dřív já skončím s tebou,“ zaštkala Blanka. Poprvé během našeho dlouhého a poměrně spokojeného soužití sáhla po výhružkách typu odcházím k mamince či sbal si kufr a už se nevracej. Bylo to laciné gesto, kterého neměla zapotřebí.

„Neříkej nic, co nemyslíš vážně,“ poradil jsem jí jako zkušený terapeut. Za dobu své praxe jsem viděl nepřeberné množství frustrovaných žen, které od sebe takto nepromyšleně odehnaly milovaného manžela.

„Já to myslím vážně,“ pravila a opustila koupelnu.

Uvědomil jsem si, že snazší než vyžehlení oné kalamity nepochybně bude vyžehlení vrásek v Blančině obličeji. Začal jsem si rozčileně drhnout inkriminovaný hřbet, ale ten zatracený nápis ne a ne pustit. Stále dokola jsem přejížděl záda kartáčem a výsledek kontroloval pomocí dvou zrcadel. Slovo krávo bylo napsáno právě mezi lopatkami. Na tak pitomé místo si dosáhnou snad jen jogíni a děti. Bohužel nepatřím ani do jedné z těchto kategorií pružných jedinců, a tak jsem s povzdechem nechal nadávku výsměšně trčet na zarudlé kůži, oblékl si župan a schlíple se šoural za Blankou. Na cestě do ložnice jsem zakopl o kufr. Přisahal bych, že tam před hodinou ještě nestál, ale uvěřit tomu, že by mne doopravdy hodlala vykázat z domova, jsem se zdráhal. Komu by se taky chtělo věřit, že ho po více než dvacetiletém harmonickém svazku vykopla kvůli jedné hlouposti vlastní žena, že?

„Blanko?!“ zvolal jsem protivně roztřeseně.

„Co je?“ ozvala se klidně, z čehož jsem pohotově usoudil, že záležitost nebude tak horká a že kufr měl symbolizovat pouze jakýsi vykřičník za jejím rozhořčením. Ulehčeně jsem se pro něj shýbl, abych ho uklidil zpět na místo. Byl těžký!

Nová vlna obav mi přiškrtila hlas do směšné fistulky: „Blaničko, je mi to líto!“

„Pozdě!“ odtušila věcně.

Jakožto opravdový znalec lidských duší jsem velice dobře odhadl, že si moje žena přeje nějaké to odprošování, pokání a slibování modrého z nebe, a tak jsem neprodleně začal blekotat všechny ty obvyklé usmiřovací fráze, kterých má každý chlap v záloze nepřeberné množství. Pokud si dobře vzpomínám, říkal jsem něco v tom smyslu, že ta blbá Felicie jí nesahá ani po kotníky, že jsem prostě šlápl vedle a že mě to mrzí. Přitom jsem pochopitelně pozoroval, co s ní moje taktická a cílená výpověď provádí. Vypadalo to, že vůbec nic. Stála nehnutě mezi dveřmi a zdála se až děsivě lhostejná. Mým bedlivým zrakův však neuniklo, že kroutí snubním prstýnkem; jen jsem si nebyl jist, jestli je to dobré znamení. Pohrávání se symbolem našeho svazku mohlo znamenat jak jistou ventilaci nezvládnutelných emocí, tak i možnost, že by se toho kroužku docela ochotně vzdala. Pro jistotu jsem přitvrdil v psychickém nátlaku. Z mého dalšího proslovu jsem vycházel jako nesvéprávný uchyl a ona jako Beata Maria Virgo.

„Skončils?“ zeptala se, když jsem měl již hrdlo nekonečným monologem vyschlé a nohy strnulé od dlouhého stání.

„Ano, to je všechno, co jsem ti chtěl říct,“ odvětil jsem nejněžněji, jak to v dané situaci bylo možné, a očekával její dojaté objetí.

Namísto odpuštění mi však nohou přistrčila kufr a řekla: Buď tak laskav a už konečně vypadni.“

A tak jsem šel.

Když si teď zpětně probírám tehdejší večer a celé naše manželství, mám neklamné tušení, že jako jednomu z mála párů se nám podařilo zažít jakousi renesanci vztahu. Škoda, že jsem ji jako naprostý tupan musel udusit hned v zárodku…

ŽIVOT NA RUBY

Celou sobotu jsem prospal v ordinaci. Kontrolka mého opotřebovaného a značně přetěžovaného organismu varovně blikala, já bez váhání uposlechl a odpočíval. Mám se přece jen příliš rád, abych se po probdělé noci neprodleně jal řešit svůj vztah k nebezpečné milence a rozzuřené manželce. Pro své pacienty-workholiky mám v zásobě takovou pitomoučkou teorii, že nic není tak důležité, aby to nešlo odložit. Aniž bych patřil k lidem postiženým pracovní horečkou, rád jsem se té formulce podřídil, a potěšeně zjistil, že na terapeutickém lehátku se dá spát stejně pohodlně jako doma v ložnici. Probudil jsem se někdy k večeru, příjemně osvěžen a pln činorodé energie. Udělal jsem si kávu, zapálil dýmku a usedl k pracovnímu stolu. Ačkoliv jsem celý den nejedl, nepociťoval jsem hlad. Prázdný žaludek byl možná příčinou té podivné lehkosti, kterou jsem prožíval, ale tehdy jsem si to neuvědomil a přičítal všechny libé pocity jakémusi duševnímu obrození. Blaženě jsem popotahoval z dýmky a dělal si přitom na papír poznámky. Rozhodnutí přistoupit ke svému problému s manželkou a Felicií jako k případu některého klienta se mi zdálo být takřka geniální. Během hodinky jsem měl načrtnutu základní osnovu banálního manželského trojúhelníku, několik variant řešení a po zralé úvaze jsem se pro jednu z nich rozhodl. Musím sebekriticky přiznat, že jsem vybral metodu nejpohodlnější a nejméně bolestivou, kterou bych sotva poradil potenciálnímu klientovi, neboť riziko neúspěchu zde bylo značné. Ale už jsem se rozhodl a nic mne nemohlo zviklat.

Ptáte se, v čem spočíval můj plán? Tak předně: za žádných okolností nekontaktovat manželku. Blančina důvěra i hrdost byla zraněna do té míry, že metoda pokání a soustavného odprošování mohla situaci ještě více vyhrotit. A to jsem pochopitelně nechtěl. Vše jsem tedy vsadil na možnost, že Blance brzy začnu chybět, její stesk bude větší než křivda, kterou jsem jí způsobil, a ona mne po čase ráda přijme zpět. Jak jsem Blanku znal, měla tato teorie velkou šanci na úspěch. A jelikož jsem měl být nějaký měsíc či dva slaměným vdovcem, nic nebránilo tomu, vídat se s Felicií dál. Zdálo se mi daleko rozumnější rozejít se s ní, až mě bude nudit, a ne v době, kdy jsem na ni byl nucen myslet téměř nepřetržitě. Jistě se mnou budete souhlasit, že okoukaná, vysloužilá milenka se opouští snáze. Potud jsem měl tedy v celé situaci jasno a na to, jak se Felicie zbavím, až přijde čas, jsem raději zatím nemyslel. (Nyní už samozřejmě vím, že na to jsem měl myslet v prvé řadě, že všechny plány postupu byly holé nesmysly a že Felicie se vymykala všem mým poznatkům o ženách, a tudíž se nedala zařadit do žádné škatulky.)

Tehdy jsem se ovšem blaženě kolébal na vlnách samolibosti a ještě týž večer pelášil za Felicií. Otevřela mi rozespalá, v županu, který měla na sobě před zhruba šestnácti hodinami, kdy jsem ji opustil. Navzdory tomu, jak moc jsem se na ni těšil, jsem byl rozhodnut důrazně jí vyčinit za to, co mi provedla. Musím přiznat, že jsem naprosto nelogicky obdivoval její rafinovanost a byl jsem ochoten velice záhy jí odpustit. Jako člověk znalý života jsem si však uvědomoval, že jsem to já, kdo musí vymezit hranice našeho vztahu, kdo je nucen vštípit té nevychované bytůstce zásady fair play a kdo musí zkrotit její svéhlavou povahu. Ve své totální zaslepenosti, ba přímo slepotě, jsem si byl jist, že jedině já jsem ten vyvolený, který to hravě dokáže. Jak jsem mohl tušit, že ta nána je mnohem lepší psycholog než my, všichni studovaní dušezpytci s tituly před i zájmenem dohromady?

„Proč jsi to udělala?“ vybafli jsem na Felicii přísně hned mezi dveřmi.

Nezdála se být překvapená ani vyděšená. Naopak. Elegantně mě odzbrojila: „Tak pojď dál, staroušku, když už seš tady…“

Zajímá vás, co já na to? Ptáte se, jak jsem utřel tu drzou potvůrku? Odpovím vám. Nijak! Ano, slyšíte dobře: nijak. Poslušně jsem vhopkal do předsíně a v předklonu si začal rozvazovat tkaničky svých zánovních polobotek.

„Ani se nemusíš vyzouvat,“ zarazila mě Feucie. „Teď na tebe stejně nemám čas, jen mi řekni, co potřebuješ, ale pokud možno rychle. Nepočítala jsem s tebou.“

Rozpálilo mě to do běla. „Jak nepočítala?!“ zařval jsem. „Co to má znamenat? Manželka mě vyhodila z domu, protože jsi jí napsala vulgární dopis na moje záda. Ode dne, co tě znám, je můj život naruby a ty si klidně řekneš, že se mnou nepočítáš?“

„Hmm.“

„Jaký hmm?!“ přestával jsem se kontrolovat. „Ona si řekne hmm! A to je všechno? Čekal jsem, že se aspoň omluvíš!“

„Ty chceš slyšet, že je mi to líto?“

„No třeba,“ okamžitě se drala na povrch ta moje protivná vstřícnost.

„Ale to by byla lež. Vůbec mě to nemrzí.“ pravila pyšně. „Udělala jsem to schválně. Dlouho jsem musela čekat na tak skvělou příležitost.“

„Tak mi aspoň vysvětli proč,“ úpěl jsem už naprosto zoufale.

„Ty chceš slyšet proč?“ vysmívala se mi. „Tak já ti to teda povím. Protože nechci dalšího uslintanýho ženáče, kterej si pohraje a pak se vrátí ke své tlusté, staré ženušce. Protože se s tebou zahazuju skoro tři měsíce a kde nic tu nic. Protože jsem kvůli tobě pustila Ludvíka, kterýho jsem měla nádherně načnutýho, a protože jsem se rozhodla, že se se mnou oženíš. Tak teď už víš všechno a můžeš hezky jít. Já se ozvu, to buď klidnej.“

„Zbláznila ses?“ vyřkl jsem příkladně stupidní otázku, aniž bych Felicii objasnil, že nejsem uslintaný ženáč, Blanka že není tlustá a už vůbec ne stará, Ludvíka že měla sice načnutého, ale zřejmě až příliš, protože ji málem odkrouhnul, a já že se s ní nikdy nehodlám oženit. Skoro mně jí bylo líto. Každý psycholog je tak trochu samaritán a hledá zdravé lidské jádro i v przniteli nezletilých děvčátek nebo sadistickém vrahovi. A uznejte, že proti takovým byla i Felicie učiněný andílek.

„Jestli jsem se zbláznila? Ne, určitě ne, to mi můžeš věřit.“ Pořád se usmívala a vypadalo to, že se náramně baví. „Ale ty asi ano, když sis myslel, že s tebou budu spát jen tak, zadarmo.“

Vypustil jsem dobře mířenou střelu: „Myslel jsem, že jsi tlumočnice, a ne děvka!“

„No tak ses holt spletl, staroušku.“ (Ukázalo se, že střela byla slepá.)

Stál jsem tam bosý a snažil se skrýt, že se mi na levé ponožce klube palec. Jako by na tom záleželo. Najednou jsem nevěděl, co ještě dodat. Uvědomoval jsem si, že jsem se ocitl v krajně nebezpečné zóně a že mi to dělá dobře. Cítil jsem se jak desetiletý hošík, pohrávající si s výbušninou. Však jistě všichni známe rozkoš stoupajícího adrenalinu, jde jen o to uhlídat tu správnou mez, nezajít příliš daleko, nepřehnat to… No prostě jsem tam přešlapoval jako idiot a přemítal, proč právě v tu chvíli mám chuť ji povalit na gauč. A ona stála naproti mně, dívala se mi zpříma do očí a myslela si, jak mě doběhla. Ale já už tehdy moc dobře věděl, kam mě chce holka vmanévrovat, a odmítal jsem jí dělat žárlivého kašpárka. Stálo mě to sice hodně přemáhání, ale zvládl jsem to sehrát perfektně. Pomalu jsem si obul boty a mlčky vyšel na chodbu. Její zklamání bylo očividné. Znejistěla. Možná ji dokonce napadlo, jestli to s tou upřímností krapánek nepřehnala. Nechal jsem ji dusit ve vlastní šťávě a ležérně sestupoval ze schodů.

Byl jsem skoro o dvě patra níž, když konečně zavolala: „Rozmyslela jsem si to! Ten čas si na tebe udělám!“

Vrátil jsem se. Ne proto, abych na ni skočil a serval z ní ten ucouraný župan, i když právě to jsem si přál ze všeho nejvíc. Vrátil jsem se, protože si zasloužila lekci slušného chování. Zhluboka jsem se nadechl a začal vypočítávat všechny její nedostatky. Mlel jsem o tom, jak je panovačná, falešná, amorální, bez zábran a že se jí nedá věřit, protože lže i sama sobě. Fikaně jsem dokonce poukázal na její potřebu mávat s chlapama; to proto, aby mě nadále ze svých manipulací vynechala. Proslov jsem uzavřel sdělením, že nikoho nemůžeme nutit, aby nás miloval nebo s námi dokonce žil, čímž jsem, si zajišťoval ústupovou cestu, až nastane čas loučení.

„Já vím, že jsem hrozná,“ řekla a kajícně sklopila oči.

„Ale ne, nejsi hrozná. Jen by sis měla uvědomit, že nemůžeš řídit životy druhých. Vztah dvou lidí je založen na demokracii, to si uvědom,“ kázal jsem jak farář. No jo. Byl jsem holt v ráži.

„Staroušku, co ty můžeš vědět o demokracii… Vymysleli jsme ji my, Řekové, a proto s ní umíme daleko lépe zacházet. Hned ti to ukážu,“ řekla a rozepnula mi kalhoty. Kajícnost byla pryč. Zase jsem jí naletěl, komediantce. Nevím, čím odůvodnit, proč jsem v tu chvíli neodešel, jak jsem si původně předsevzal. Mluvit o nezvladatelné touze by znělo šíleně kýčovitě, a i když by to nebylo od pravdy zase tak daleko, použiju k objasnění situace raději trefný příklad. (Ostatně, všechny moje příměry jsou trefné. To je zbytečné zdůrazňovat.) No, abych to zkrátil: zkuste si představit, že milujete sladkosti, o kterých víte, že vám škodí, a někdo před vás narafičí čokoládu. Ti silnější ji možná odstrčí, ale většina z nás po ní hrábne navzdory odtučňovací kúře a celou si ji, jako to čuně, narve do pusy. A takové to bylo s Felicií, jediná nepřesnost tkví snad v tom, že ten, kdo si rval cosi do pusy, byla ona.

Dobře, užil jsem si to, přiznávám. Zády jsem se opíral o zmuchlaný polštář a vypaloval jednu cigaretu za druhou. Mohl jsem kouřit v posteli dle libosti, a to nejen proto, že právě spala. U Felicie neplatily žádné zákazy ani omezení. Díval jsem se na ni skoro s láskou. Ležela na boku, mezi koleny svírala přikrývku a bez zábran na mě vystrkovala holou zadnici. Nádhera. Napadlo mě, že by vůbec nemuselo být špatné lehnout si k ní takhle zezadu a udělat jí to ve spánku. Možná by to někdo kvalifikoval dokonce jako znásilnění. Bylo to děsivé. Děsivé právě v tom, že jsem měl chuť ji znásilnit! Když jsem Felicii vyčítal, že obrátila můj život naruby, ani jsem si neuvědomoval, že tomu tak skutečně je. Myslel jsem, že záměrně zveličuji, ale nezveličoval jsem. Felicie ve mně dokázala za pouhých deset týdnů probudit někoho nového, neznámého… Pozvolna rozjíždějící se schizofrenie? Možná, co já vím. Nezáleželo na tom, protože mně se to moje druhé JÁ zamlouvalo. Byl jsem jím nadšen! Už dlouho jsem nedokázal život tak krásně vychutnávat jako v tom období. A jak jsem tam tak ležel, ona občas zavrněla a já přemítal o pitomostech, prostě jak jsem tak nechával pracovat vlastní fantazii, najednou jsem se přistihl, že mám ze své nově nabyté svobody radost a že se mi vůbec nechce vrátit k mojí hodné ženě Blance. A ačkoliv jsem si připadal jako padouch a ačkoliv jsem Blanku litoval a dokonce k ní choval city takřka něžné, nedalo se s tím nic dělat. Dost dobře jsem si dovedl představit, že bychom s Blankou žili jako přátelé. Taková vzájemně výhodná obchodní dohoda. Koneckonců mohlo by to fungovat, proč ne. Známe se skoro celý život; důvěrnějšího přítele už bych sotva kdy mohl najít a troufám si tvrdit, že Blanka na tom byla podobně. Ale manželství se vším všudy? Tak to už tedy ne, děkuju pěkně.

Felicie si ve spánku povzdechla a otočila se na druhý bok. Ležela ke mně sice čelem, ale do obličeje jsem jí přes rozházené prameny vlasů neviděl. Jako by vytušila mé pochybnosti, zda vůbec spí, zvedla hlavu a podepřela si ji dlaní. Vypadala úžasně roztomile. V tu chvíli jsem s ní byl doopravdy rád a do budoucna jsem moc nepohlížel.

„Přemýšlíš, proč beze mě nemůžeš být?“ zamumlala rozespale, plácla sebou do polštáře a znovu usnula.

Bylo to tak. Tehdy jsem bez Felicie nemohl být a nebyl důvod přemýšlet o tom, proč se to stalo…

PENIS SI O TOM MYSLEL SVÉ

Teď mě napadlo, že jsem se proklatě dlouho nezmínil o Vilmě Šedové. Ještě než ten renonc napravím, dovolte malé vysvětlení. Podzim je v mých vzpomínkách zastoupen téměř výhradně Felicií, a tak na vás chrlím spoustu nejrůznějších dojmů a zapomínám, že ta divoška nemusí každého fascinovat tolik co mě. Ale ani vy nejste tak úplně bez viny, jen se nedělejte… Mohli jste mě přece upozornit, že je to samá Felicie, Felicie a zase Felicie. No teď už je to jedno, nemá smysl se dohadovat. Raději se konečně vraťme k Vilmě.

Tak tedy Vilma Šedová. Zavolala mi do ordinace v neděli za svítání. Čert ví, jak ji napadlo, že bych tam mohl v tak nesmyslnou hodinu být. Vzlykala do telefonu tak vytrvale, že jsem z ní nedokázal dostat kloudnou větu. Co, větu. Ani slovo!

„Pokuste se uklidnit a říct mi, co se stalo,“ řekl jsem jednu z obligátních pitomostí, které se člověku v obdobných situacích derou na jazyk. Přitom je jasné, že kdyby se lidé mohli sami od sebe tak snadno upokojit, přišli bychom my, psychologové, o práci. A tak Vilma popotahovala a frkala do sluchátka a nezbývalo, než jí navrhnout, aby mne navštívila. Škytla něco jako děkuju, ale klidně to mohlo být i cokoliv jiného. Vážně jí vůbec nebylo rozumět. Jelikož jsem si pamatoval, že bydlí nedaleko, rychle jsem vstal, opláchl si obličej a postavil vodu na kávu. Přišla dřív, než jsem se stihl oholit. Hned na první pohled bylo zřejmé, že proplakala celou noc. Napadlo mě, že ji možná opustil ten její Robert… (nebo Radim anebo snad dokonce Richard?)… Momentálně si nemůžu vybavit, jak se ten maník jmenuje; mám to sice někde v materiálech, ale hledat to nebudu. Vím jen, že jeho jméno zní nějak podobně blbě. Ostatně, jméno není důležité, vám je beztak jasné, že hovořím o jejím muži, viďte? Chtěl jsem se prostě Vilmy zeptat, jestli je na vině ten holomek, ale byla v tak zuboženém stavu, že jsem si choulostivou otázku nechal na později a nabídl jí kávu. Poděkovala, už mnohem srozumitelněji, a přistoupila k lehátku. Vyděsilo mě, že by snad mohlo být ještě teplé, jak jsem na něm spal, a tak jsem jí pro jistotu nabídl křeslo pro hosty. Ani se nepodivila, přešla přes celou ordinaci a sedla si do tmavě hnědého koženého ušáku. Neuniklo mi, že za sebou nechává mokré šlápoty. Všiml jsem si, že i z vlasů jí crčí voda, a beze slova jsem jí podal ručník. Předklonila se, nenuceně si třela vlasy mým frotýrákem a zdálo se, že se pomalu uklidňuje. Stačilo málo, napadlo mě a teprve v tom okamžiku jsem postřehl, jak Vilma vypadá jinak v obyčejném křesle. Abyste rozuměli, ještě nikdy tam neseděla; pro pacienty jsem měl terapeutické lůžko, které se dalo sice sklopit i na sednutí, ale pořád to bylo něco mezi gynekologickým lehátkem a zubařským křeslem. Do obýváku byste si takové monstrum nepostavili, to vám povídám. No a jak tam tak pohodlně seděla a sušila si vlasy, uvědomil jsem si, že tuhletu ženskou bych setsakramentsky chtěl. Ne navždy, to se rozumí, ale na pár týdnů nebo měsíců ano. Dokonalý negativ tmavé, agresivní Felicie. Něco jako paní Jekyllová a slečna Hydeová. V duchu jsem si připomínal, že Vilma je moje pacientka, ale můj penis si o tom myslel své. Obrazně řečeno, pochopitelně. Pokud vás teď právě napadlo, že ačkoliv jsem psycholog, sám bych potřeboval odbornou pomoc, myslí nám

to naprosto shodně. Sexuální harašení se mnou divoce lomcovalo. Úplně běžná diagnóza—opožděná puberta nevybouřených chlápků po čtyřicítce, chcete-li druhá míza. Ano, znovu jsem si uvědomil (a v tom jsem měl před obdobnými nešťastníky výhodu), že to se mnou mlátí až k nepříčetnosti, a bylo jedno, jak tento stav budu nazývat. Jediný problém spatřuji v tom, že se mi moje hormonální bouře líbila. A taky se mi líbilo být zase volný. Moje pocity šly tak daleko, až jsem se dokonce obával, že by mě Blanka mohla chtít zpět. Prostě jsem totálně zblbnul, a kdyby to bylo jen trochu možné, radostně bych zavřel psychologickou poradnu a otevřel si harém. Ale to Vilma Šedová nemohla tušit. Důvěřivě u mě hledala útočiště a já ji přitom svlékal očima. Fuj!

Postavil jsem před ni hrnek s kávou a odolal pokušení zavrtat se jí nosem do vlasů. Třásla se. Doufal jsem, že ne odporem z mé blízkosti, ale chladem. Nabídl jsem jí svetr. Vděčně ho přijala. Svlékla si promočený plášť a já zvědavě obhlížel její poprsí; zejména zimomřivé bradavky upoutávaly pozornost i přes tenký bavlněný úplet. Moc toho na sobě neměla, to tedy ne.

Usedl jsem naproti ke stolu a rozrušeně funěl do hrnku s kávou. Právě když jsem přemítal, zda je vůbec možné to nadržené hýkání považovat za běžné foukání horkého nápoje, přerušila Vilma intimní atmosféru chladnokrevně vyřčenou větou: „Včera jsem si přála, aby můj syn zemřel.“

Tím mě na čas vyléčila z jakýchkoliv choutek. Chápejte, byl jsem naladěn na informace typu: pane doktore, on mě podvádí… Už jsem se viděl v roli zachránce, poněkud zvráceně jsem byl připraven nahradit jejího samce svojí maličkostí. A teď tohle. Ženská, která se obává svěřit desetileté dceři příborový nůž, aby se neporanila, tak tahle ženská mi do očí tvrdí, že si přála, aby zemřel její jediný syn. Přinejmenším překvapivé, ne? Je tedy přirozené, že jsem tam seděl se svěšenou sanicí jako imbecil a nevydal ani hlásku.

„Vy se mě ani nezeptáte proč jsem si přála, aby umřel?“

Vzpamatoval jsem se: „Ne. Čekám, že mi to povíte sama.“

„Je to těžké. Dokonce je těžké přiznat to sama sobě,“ povzdechla a v zarudlých očích se jí znovu hromadily slzy. Tak tohle byla Vilma, kterou jsem dobře znal.

„Řekl bych, že přiznat nepříjemnou pravdu sám sobě je ze všeho to nejtěžší. A to už máte za sebou.“

„Děkuju. Jste na mě moc hodný.“

Byl jsem cokoliv jiného, jen ne hodný.

„A taky jste jediný, komu opravdu důvěřuju. Vy jediný mě doopravdy znáte. Nedovedu si představit, že bych se mohla svěřit třeba manželovi.“

Zahanbovala mě. „Tak to zkuste. Třeba svého muže podceňujete,“ ozvalo se ve mně svědomí.

„To nejde. Nic by nepochopil.“

„Za zkoušku nic nedáte.“

„Vážně to nejde. Nejspíš by mě nechal zavřít do blázince.“

Že tam patří, mě přesvědčila již mnohokrát. „Dobře, probereme to tedy spolu. Třeba to nakonec nebude tak závažné, jak se nám to na první pohled jeví.“ Hahaha!

„Myslíte? Copak může být člověk normální, když si přeje smrt vlastního dítěte?“

„O tom, co je nebo není normální, tady v této místnosti rozhoduju já. Vy se mi snažte vysvětlit, co vás k tak hrůznému přání vedlo.“

Rozplakala se. Byla to moje chyba. Výraz hrůzné jsem si mohl odpustit.

„Včera večer dostal Tomášek horečku. Prvně to vypadalo na nějakou chřipku, ale v deset večer jsme museli jet na pohotovost. Držela jsem ho na klíně a poprvé po mnoha letech jsem se nebála jízdy autem. Ani mě nenapadlo, že by mohl manžel havarovat. Strach jsem měla jedině o Tomáška.“

Byl jsem spokojen. Potud zněla její výpověď naprosto běžně. Zpráva, že se nebála jízdy autem, mne dokonce potěšila, znamenalo to, že Vilmina psychastenie není v tak pokročilém stadiu, jak jsem se celou dobu obával.

„Když jsme přijeli do nemocnice byl Tomášek už v bezvědomí. Brali mu krev, vozili ho kolem nás na vozíku na různá vyšetření tam a zpátky. Hrozně jsem se bála. Najednou jsem cítila, že už to přišlo.“

„Co že přišlo?“ nechápal jsem.

„Ta katastrofa, která má postihnout naši rodinu. Najednou jsem si přála, ať tedy umře, ať už to mám konečně za sebou, ať už mám klid,“ vzlykla.“Hrozně se stydím…“

Konečně jsem tomu začínal rozumět. Měla dojem, že když si odbolí tragédu hned, v budoucnu už bude ušetřena. Věřila na vyšší spravedlnost, na to, že blesk neuhodí dvakrát do téhož místa, že každé rodině je přiděleno určité množství utrpení, podobně jako se za války přidělovaly lístky na maso. Raději byla ochotná vybrat si celou dávku neštěstí najednou, než v hrůze čekat, odkud to přijde. Zdála se křehčí než porcelánová panenka. Potřebovala, aby ji někdo zabalil do hedvábného papíru a po zbytek života opatroval v náruči. Přál jsem si, abych ten někdo byl já.

Nutno podotknout, že Vilmina reakce na stres zas nebyla tak úplně netypická, jen podstatně vyhrocenější, jak už to u nervově labilních bývá. Řada z nás totiž upřednostní krutou jistotu před mučivou nejistotou, aniž by si to vůbec uvědomovala. Ať se vám Vilminy úvahy zdají jakkoliv scestné, nebylo na nich nic psychopatického ani nemorálního, to mi věřte. Nevím, jestli za to mohla přátelská nálada: jak byla oblečená v mém svetru, seděla v normálním křesle a pila kafe z hrnku, který jsem dostal před lety od syna k Vánocům… Vážně nevím, co způsobilo, že jsem ji najednou viděl jinak. Už jsem si nemyslel, že na její neurastenii nebudu profesionálně stačit. Naopak, uvěřil jsem, podobně jako ona, že jedině já jí mohu pomoci. Jako by poslední střípek skla konečně zapadl do mozaiky a náhle bylo jasné, co obraz vlastně znázorňuje. Rozumějte, nebral jsem její stav na lehkou váhu jen proto, že jsem toužil vlézt s ní pod peřinu. Tak to nebylo. Prostě mi v tu chvíli daleko větší starost začaly dělat gigantické pocity viny, které ji zavalily a které by mohly v budoucnu napáchat mnoho škod. Připadaly mi mnohem nebezpečnější než to, že si ve vypjaté situaci přála synovu smrt. Věděl jsem, že moje reakce je pro ni velmi důležitá, dal jsem si záležet jak na tónu, tak na obsahu: „Vilmo, vy jste doopravdy nechtěla, aby zemřel. To byla jen taková obrana organismu. Malé selhání, které se může přihodit každému. Předpokládám, že váš syn je z nejhoršího venku.“

„Ano. Bylo to prasklé slepé střevo. Jeho život visel na vlásku, ale bude v pořádku.“

„A co jste cítila, když vám to lékař oznámil?“

„Úlevu. Obrovskou úlevu. A taky radost. A taky výčitky, jak jsem si jen mohla přát, aby nežil. Tohle by žádná správná matka neudělala.“

„Vy jste správná matka!“

„Nesmysl. Málem jsem ho zabila!“ sklouzla do patosu, pro ni tak příznačného.

„Pouhým přáním nikdy nikdo nikoho ještě nezabil. Kdyby to šlo, lidstvo by už dávno vymřelo.“

Usmála se. Navzdory tomu, že jsem se zaprodal své profesionální cti a plánoval svoji pacientku dostat do postele, navzdory své prohnilosti jsem Vilmu dokázal rozesmát! A byl jsem na to náležitě hrdý.

„Nemáte hlad?“ zeptal jsem se. Že jsem její lékař, už jsem se neobtěžoval ani předstírat.

„A víte, že docela jo?“ opáčila. Ten můj svetr jí vážně slušel. Napadlo mě, že by si ho měla nechat. Málem jsem jí to nabídl. „Připomněl jste mi, že jsem nejedla od včerejšího oběda,“ řekla, jako by se omlouvala.

„Mám tady sýr, nějakou zeleninu, šunku a plechovku ananasu.“

„Dala bych si ten ananas,“ pípla a spěšně dodala, „pokud ho ovšem nechcete vy.“

„Rozdělíme si ho na půl,“ navrhl jsem.,,Potíž je v tom, že tady nemám žádné misky nebo tak něco…“

„A vidličku máte?“

„To jo. Ale jenom jednu.“

„Neva. Budeme se střídat,“ úplně samozřejmě odvětila.

Nechápal jsem, kde se v ní bere taková rozhodnost. Minulý týden pň terapii vypotřebovala asi čtyřicet kapesníků a děkovala mi za každý zvlášť! Napadlo mě, že by jí milostný románek vlastně mohl pomoci. Vrátil by jí sebevědomí, našla by svou přirozenost, uvědomila by si svoji cenu. Jasně že jsem po ní nevyjel hned! Ale to, že jsem si zdůvodnil, jo, slyšíte dobře, zdůvodnil, že když si s ní začnu, prospěju tím především jí, posunulo moji touhu do zcela jiných rovin.

„Možná by vám pomohlo víc, kdybychom zvolili jinou metodu léčení. Takovou neformální,“ nadhodil jsem a pozoroval, jak se bude tvářit. Netvářila se nijak. Skláněla se nad plechovkou, chroupala ananas a po každém soustu mi spravedlivě předala vidličku. Ideální objekt ke zbožňování!

„Posloucháte mě?“

„Jistěže vás poslouchám.“

„A co si o tom myslíte?“

„Myslím si, že jste génius. Ještě před hodinou jsem měla chuť spolykat prášky, a teď je mi mnohem líp. A ten ananas je taky skvělej.“

Nezdálo se mi pravděpodobné, že by to bylo tak snadné. Musel jsem si ověřit, zda mě správně pochopila: „Víte, Vilmo, vy jste poněkud zvláštní případ. Nevěřím, že byste byla přímo psychicky nemocná… Vy se potřebujete pouze zbavit svých pocitů viny, občas se odreagovat, musíte se naučit myslet i na sebe… Dlouho jsem o vašich problémech uvažoval a už vím, jak na to.“

I naprostý laik by poznal, že jsem jí valil klíny do hlavy, to není třeba zdůrazňovat. Já osobně si ovšem myslím, že není nic ohavnějšího, než když lékař zneužije důvěry svého pacienta. Tipujete, že jsem se styděl? Ale ne, vůbec ne. Byl jsem pyšný, jak mi to pálí, jak vždycky lidi dostanu tam, kam chci. Vlastně až teprve teď mi dochází plný rozsah mých intrik a až teď si uvědomuji jejich zrůdnost.

„Pro začátek bych navrhoval třeba procházku v parku, návštěvu muzea nebo kina, co vy na to?“ zeptal jsem se Vilmy, pln očekávání.

„To nevím, jestli bych zvládla. Nevysvětlujte si to špatně, ale víte, že nikam nechodím,“ oponovala, sice dost chabě, ale oponovala.

„Vím. A je nejvyšší čas to změnit.“

Tak teď si zřejmě říkáte, co je to za volovinu, táhnout ženskou do postele přes muzeum, kino a park. Jistěže je to blbost. Ale uznejte, že Vilma zas nebyla tak úplně obyčejná ženská a že si zasloužila důkladně propracovanou předehru. No jo, dalo by se to zmáknout jednodušeji, samozřejmě. Nechte si své rady; stejně si myslím, že jen tak děláte ramena… Jen mi pěkně povězte, který z vás by byl takový chlívák, aby ženskou prvně zhypnotizoval a pak opíchal? A je ticho po pěšině, co? A ještě něco! Já měl sexu v té době víc, než mi bylo milé, nebylo proč spěchat. To celé s Vilmou, to bylo především vzrušení z lovu, jestli mi rozumíte. A kdo jste byli někdy na čekané nebo honili lišku, jistě mi dáte za pravdu, že je vždycky zajímavější ten proces lovení než samotný úlovek. A o to mi šlo! Chtěl jsem se bavit, užívat si; vytěžit co nejvíce z toho měsíce, roku nebo dvou let… prostě z toho času, který mi zbýval, než se schlíple navrátím domů k Blance. Moje chování si, co se týče trapnosti, v ničem nezadalo s chováním ušlápnutého manžílka, jehož žena znenadání odjela na půl roku do lázní. Ale co na tom? Komu to vadí? Mně tedy rozhodně ne.

To jsem se ale rozkecal, co? Melu, melu a přitom klidně zapomenu, že řeč je o Vilmě, a ne o mně nebo o vás… Tak tedy, abych navázal. Vilma se pochopitelně ještě chvíli zdráhala jít se mnou ven. Plášť už měla skoro suchý, ale venku pořád ještě pršelo. Procházku v parku jsem tedy mohl ihned vyloučit. Ani muzeum nebyl tak dobrý nápad, jak se původně zdálo. Na žádné výstavě jsem nebyl už řadu let, ani jsem netušil, která muzea nebo galerie jsou ještě v provozu, a o tom, jakou mají návštěvní dobu, se mi ani nesnilo. Zbývalo tedy kino nebo cukrárna. Nechal jsem to na Vilmě. Docela mě překvapilo, že zvolila cukrárnu. Vyšli jsme ven. Držel jsem jí deštník i nad hlavou a poskakoval vedle jako kašpar. To by se nestalo, kdyby se do mě zavěsila, jak jsem jí navrhl. Odmítla, a dokonce se ještě víc odtáhla. Nevědomky tím zadusila moje nadšení pro věc. Už jsem si nebyl jist, jestli vynaložená námaha bude dostatečně oceněna.

Přišli jsme k mému autu, vytáhl jsem klíčky a pořád tak divně balancoval deštníkem nad její hlavou, když vtom se otočila a běžela zpět k ordinaci. V tu chvíli jsem opravdu litoval svého záměru, něco si s ní začít. Jako bych neměl už tak dost komplikovaný život, že. Couvnout jsem však nemohl. Dveře od vozu na straně spolujezdce jsem tedy nechal otevřené a utíkal za Vilmou. Dostihl jsem ji až téměř u vchodu.

„Co se děje? Rozmyslela jste si to snad?“ skrýval jsem zlost, jak se jen dalo.

„Já nevěděla, že pojedeme autem,“ kuňkla. Ačkoliv nejsem milovníkem tahanic, ihned jsem jí odpustil.

„Paní Vilmo, zapomněla jste? Vždyť vy se už nebojíte jízdy autem! Stačí myslet na něco jiného! Vzpomínáte? Když jste myslela na syna a měla o něj strach, vůbec jste se nebála.“

No co vám budu povídat. Než jsem ji nacpal do auta, byli jsme oba zmáchaní jak párek ondater. Ale jelo se. To byl ovšem taky zážitek! Ne že by přímo řvala hrůzou, to bych jí zas křivdil, ale neustále sykala a hekala. A to nás prosím dvakrát předjela autoškola a jednou dokonce i cyklista! Nechci, aby to snad vypadalo, že si z Vilmy tropím legraci. Naopak; rvalo mi srdce, jak pomalu sjížděla ze sedadla dolů a nakonec se schoulila do klubíčka na podlaze vozu. Možná si říkáte, že tohle není nic pro vás, že vyšinuté ženské patří do cvokhausu a jen úchyla mohou vzrušovat. Jistě, něco na tom je, ale vsadil bych se, o co chcete, že kdybyste ji tam viděli tak jako já, otočili byste o sto osmdesát stupňů. Pokusím se vám tu situaci lépe přiblížit, i když sám tuším, že takhle zprostředkovaně je to houby. To se prostě musí vidět! No, za pokus nic nedám. Takže, Vilma dřepěla v prenatální poloze na podlaze vozu, hlavu přitisknutou ke kolenům a prsty propletené mezi mokrými, ale i tak stále ještě nádherně blonďatými prameny vlasů. Skoro celou cestu šeptala dvě slůvka. Když na to tak vzpomínám, myslím, že výstižnější výraz nežli šeptala by bylo štkala. Ano, štkala zní daleko líp. A cože to vlastně štkala? Bylo to: „Nezlobte se, nezlobte se…“ A mě samozřejmě ani nenapadlo se zlobit…

Tak co, změnili jste názor? Ne? Krucifix, vy jste ale paličáci! Skoro mám chuť se na vás vykašlat a už nic nevyprávět.

Dobře, dobře, argument, že jste za knihu zaplatili, je přesvědčivý, budu tedy pokračovat. Jednoduše, Vilma neměla daleko ke zhroucení a já koketoval s myšlenkou odvézt ji místo do cukrárny na psychiatrickou kliniku, kde dělal, a pokud vím, stále ještě dělá ředitele můj švagr. (Mimochodem úděsnej debil!) Nakonec jsem si, jak se dalo předpokládat, řekl, že to s ní ještě zkusím, a zaparkoval jsem u krajnice hned, jak jsem zahlédl první otevřenou cukrárnu. Nezdálo se, že by zaregistrovala, že už stojíme a tudíž není čeho se obávat. Zvedl jsem ji za loket z podlahy: „Vilmo, jsme na místě. Pojďte.“

Byla úplně ztuhlá, vůbec se nemohla narovnat, i při vystupování potřebovala moji pomoc. Ještěže aspoň přestalo pršet! Dvacet metrů chůze nám zabralo čtvrt hodiny, takže to už by stačilo přinejmenším na zápal plic.

Cukrárna byla útulná a poloprázdná. Slovo poloprázdná chápejte jako nadsázku. Kromě jakési babky s malým capartem a nás tam nebyl nikdo.

„Co si dáte k pití?“ otázala se drobná servírka.

„Dvakrát grog,“ odvětil jsem, aniž bych věnoval pozornost Vilminým protestům.

„Já vůbec nepiju alkohol,“ bránila se, když nám voňavý nápoj donesli.

„Možná je to chyba,“ odvětil jsem. „Žilo by se vám daleko lépe, kdybyste neodmítala věci a prožitky, které neznáte. Třeba tenhle grog. Chutná jako silnější čaj. Horká voda se štamprličkou rumu a polévkovou lžící rumové tresti ještě nikomu neublížila. Ochutnejte ho, a když vám nebude chutnat, objednám pro vás třeba kávu.“

Moje slova se neminula účinkem. Napila se.

„Tak co?“ zajímal jsem se.

„Hmm. Je to docela dobré a krásně to hřeje. Asi jste mě přesvědčil.“

„Fajn,“ oddechl jsem si. „Tak a teď si budeme povídat úplně jinak než v ordinaci. Můžete se ptát na cokoliv a já vám odpovím. Už žádné jednostranné výslechy, stejně to nikam nevedlo. Anebo můžete vyprávět, to záleží jen na vás.“

„Měla bych jednu otázku,“ plaše špitla.

„Sem s ní,“ byl jsem bodrý jak strýček Alois z matčiny strany.

„Co si o mně doopravdy myslíte?“

Dobrá otázka. Co já jsem si o ní vlastně doopravdy myslel? Ani nevím. Rozhodně však jen málo z toho, co jsem se jí snažil nabulíkovat. Nemá cenu, abych ze sebe sypal všechny ty bezduché lichotky a floskule, kterými jsem ji pohotově zahrnul. Určitě si to umíte sami dost dobře představit. Zajímavé bylo, že na Vilmu působily poklony stejně jako na kteroukoliv jinou ženskou (vyjma Felicie, samozřejmě. To je kapitola sama o sobě). Přijímala je s mírnými rozpaky, ale přesto rozzářeně rostla před mýma očima. Dokonce si nechala objednat druhý grog. (Třeba vás aspoň tohle zviklá v názoru, že byla vyšinutá.)

Když jsem ji vezl domů, už se v autě nebála. Prachsprostě jsem ji opil.

LEVÝM DOVNITŘ, PRAVÝM VEN

Jen co jsem vysadil Vilmu nedaleko jejich přepychové vily, vrátil jsem se do ordinace, svalil se na lehátko a blaženě prospal zbytek neděle. Život svobodného chlápka v letech může být velmi příjemný, to mi věřte. Já vím, ta moje svoboda byla jen dočasná a měla povážlivé trhliny, ale i tak to stálo za to. Nepamatuju si, kdy jindy jsem mohl proflákat víkend, aniž bych musel vyslechnout miliony Blančiných připomínek. A jak jste na tom v tomhle směru vy? Ale ne, opravdu nechci rozvracet vaše bezbarvá manželství (leda že byste se potom zhroutili a navštívili moji ordinaci, to by bylo něco jiného; jak se říká — každá koruna dobrá).

Pondělek začal opět bubnováním deště do plechového parapetu okna. Nemám, nikdy jsem neměl a pochybuju, že kdy budu mít, rád podzim. Vlastně nemám rád ani zimu, ale tam jsou aspoň ty Vánoce, silvestr, Nový rok a s tím i spousta volného času. Na podzimu neshledávám pozitivního vůbec nic, ale to je moje věc. Nevím, proč vás tím obtěžuju. Tak tedy onoho pondělního podmračeného rána jsem nerad, ale velice hladce vklouzl do zaběhnuté rutiny. Prvně jsem se dvě hodiny nudil při skupinové terapii, kde nejzajímavější věta zněla: „Pane doktore, omluvte mě, ale musím si zajít na toaletu.“

Buďto tenkrát všichni žvanili ještě větší nesmysly než obvykle, anebo jsem si začal uvědomovat, jak zbytečně promarněný je čas se všemi těmi ztroskotanci. Bylo těžké je vnímat, natož je nějak povzbuzovat. Většinu jejich reptání jsem pouštěl pravým dovnitř, levým ven a představoval si sám sebe ve velké hydromasážní vaně, z jedné strany Felicii a z druhé Vilmu; což pochopitelně bylo riskantní a já se fakt dost bál, aby se mi tam přede všemi nepostavil. Ale nějak jsem si ty své pornosny nemohl odepřít. Staly se mým koníčkem a ani trochu mi nevadilo, že něco podobného mě bavilo naposled někdy ve čtrnácti. Zhruba kolem poledne se mi nálada začala prudce zlepšovat a počítal jsem, kolik času zbývá do Vilminy terapie. Ve tři hodiny se stalo něco, co výrazně ohrozilo zdárný průběh dne. Skoro to vypadalo, že budu muset odvolat kromě jiných pacientů i Vilmu. Ale pěkně popořádku.

Pamatujete si, jak jsem vám vyprávěl o tom pyromanovi, co zarputile likviduje svůj vlastní majetek? Tak můj milý pyroman se zase projevil a já byl předvolán na policii k výslechu. Mrzelo mě, že do toho opět spadl, patřil k mým oblíbencům, ale daleko víc by mě mrzelo, kdybych kvůli němu musel Vilmu přeobjednat. Taky mohl ten bordýlek podpálit někdy jindy, měl jsem zkrátka smůlu. Nakonec všechno dopadlo dobře, tedy pro mě dobře, pyroman na tom byl podstatně hůř. Hasiči tentokrát dorazili pozdě a mezitím takřka lehl popelem i sousední dům, který měl, jak se dalo předvídat, odlišného majitele. Tady aspoň vidíte, co jsem za zrůdu! Můj klient měl jít do vězení, v lepším případě do blázince, a já se přitom tetelil radostí, že jsem stihl schůzku, která dokonce ani nebyla rande. Tedy zatím nebyla rande… Jak už jsem naznačil, měl jsem s chudinkou Vilmou své plány. Neblázněte, samozřejmě že nemyslím tu hydromasážní vanu! Vy jste ještě zkaženější než já, sakra!

Takže, do ordinace jsem dorazil, sice s mírným zpožděním, ale dorazil. Vilma už stála před vchodem do čekárny.

„Promiňte to zdržení. Měl jsem něco neodkladného, ale pokusím se vám to vynahradit. Co takhle večeře?“

„Nevím, jestli je to dobrý nápad. Včerejší grog na mě zapůsobil, musela jsem manželovi dokonce lhát, že jsem byla s nějakou přítelkyní,“ vysvětlovala a bylo znát, jak moc je jí představa dalších podvodů nepříjemná.

Nechtěně jsem znásobil její výčitky a to jsem rozhodně neměl v úmyslu. Pocity viny si dokázala obstarávat dost dobře sama. V tomhle směru moji pomoc nepotřebovala. „Zlobil se na vás manžel?“ opatrně jsem se zeptal. Poslední, co mi chybělo, bylo, aby na mě vletěl nějaký rozzuřený Rambo, že mu svádím ženu.

„Ne, nezlobil. Byl dokonce rád. Víte, on má pocit, že nikam nechodím.“

„To není pocit, ale pravda,“ poopravil jsem ji.

Zase se tak pěkně usmála. Tak, jak to snad umí jedině ona. Víte, smála se ústy, očima a možná dokonce i nosem, bradou a ušima. Smála se celým obličejem. Ne, nepřeháním. A už mě to vaše věčné pochybování začíná unavovat.

A pak Vilma řekla: „Je to tak. Nikam nechodím, ale kvůli tomu přece nezačnu lhát. Stačí, že Robertovi tajím svoji terapii, a teď ještě tohle.“

„Co myslíte tím tohle?“ vyplašilo mě, že prohlédla moje postranní úmysly.

„No přece ta vymyšlená přítelkyně! Kdybyste viděl, jak byl Robert, tedy manžel, rád, že jsem si někam vyšla s kamarádkou. On mi vyčítá, že se pořád koukám na nějaké pitomé seriály a že z nich blbnu. Ale já se mu snažím vysvětlit, že mi to pomáhá vidět svět lepší, a to on nechápe.“

To bych nepochopil ani já, a mám na to školy!

„Moc mluvím, viďte?“ zarazila se., Je to asi tím, že vás od včerejška beru skutečně spíš jako přítele než lékaře.“

„Ale to je přece v pořádku!“ zajásal jsem. Vývoj událostí mě plně uspokojil; od přítele k milenci je skutečně už jen krůček. ,Jak se má synek?“ otázal jsem se pro jistotu, abych ještě podtrhl přátelskou atmosféru.

„Je hezké, že se ptáte,“ kníkla dojatě Vilma. „Ráno jsem telefonovala do nemocnice, pozítří ho už budeme moci dokonce navštívit. Nechápu, jak jsem mohla být taková…“

Bylo jasné, že slovem taková myslí svoje rouhání se z předešlého dne. Odmítal jsem rozpoutat obvyklou debatu na téma, jaká je matka (budeme-li hodnotit na stupnici jedna až deset), a obratně jsem ukormidloval rozhovor do bezpečnějších vod. „Dnes bych s vámi rád hovořil o tom, jaká opravdu jste, ne o tom, jaká byste chtěla být nebo jakou vás chtějí mít ostatní,“ nadnesl jsem vážně, jako by se jednalo o výzkum rakovinového bujení. S obdobnou vážností můj návrh přijala i Vilma.

„Bohužel mám dojem, že se tady v ordinaci nedokážete dostatečně uvolnit,“ podotkl jsem. Byl to fakt, proti kterému nešlo nic namítnout. Seděla na samém okraji křesla a roztržitě si dvěma prsty třela ušní lalůček.,,Proto bych tedy uvítal, kdybychom zašli na večeři. Přirozené prostředí na vás nebude působit tak stísněně. Jak jste na tom s časem?“

„Času mám dost. Robert se vrací z práce často až okolo půlnoci, ale rozhodně ne dřív než v deset večer, a ta studentka, co mi hlídá děti, protestovat nebude, je ráda, že si něco přivydělá.“

Nijak jsem nekomentoval pozdní návraty jejího muže, i když mi bylo jasné, že se za nimi neskrývá pouze pracovní vytížení. To bych nesměl být chlap, abych mu to sežral, bídákovi. Obrázek Vilmina života dostával stále plastičtější podobu. Byla vzácným ptákem ve zlaté kleci. Není divu, že jí z toho začalo šibat.

„Tak půjdeme?“ zeptal jsem se. Stále ještě seděla a nic nenasvědčovalo tomu, že by se chtěla zvednout.

„Nevím. Nezdá se mi správné, abyste mi věnoval tolik času a ještě mě zval do restaurace. Jak vám to oplatím?“

Já bych věděl jak! cynicky jsem si pomyslel.

„Nerada bych vás využívala,“ dodala ještě, což už byl naprostý vrchol. Málem jsem se jí omluvil za chlípné myšlenky a pokračoval v seanci podle pravidel. K mému údivu se však přece jen zvedla: „Jestli opravdu chcete, tak tedy půjdeme. Pokud se mám z těch svých strachů vybabrat, měla bych vás poslechnout na slovo. Jistě víte, co děláte.“

O tom nebylo pochyb.

„Včera jsem se cítila nejlépe za posledních několik let! A to jen díky vám!“

Nebylo to sice díky mně, nýbrž zásluhou několika grogů, ale nehodlal jsem jí to vymlouvat. Namísto toho jsem jí rychle pomohl do kabátu, aby snad ještě necukla. Poslušně vklouzla do rukávů, na okamžik zaváhala a otočila se ke mně: „Zase pojedeme autem?“

„Tentokrát ne.“

Rozradostnilo ji to: „Docela se na tu večeři začínám těšit. Naposledy jsem byla v restauraci, ještě než se nám narodil Tomášek…“

Pokud jsem se nepletl, Tomáškovi bylo pět let!

Vyšli jsme ven. Byla tma a já vycítil, že ani tma nedělá Vilmě právě nejlépe. Nabídl jsem jí rámě. Tenkrát se bez okolků do mě zavěsila. Vzpomněl jsem si na otázku, kterou jsem před časem položil Felicii, a ihned se zeptal i Vilmy. Moje touha porovnávat ty dvě už byla přímo obsedantní.

„Co mě přitahuje na mužích?“ udiveně zopakovala moji otázku. „Na jakých mužích? Myslíte na mém muži?“

Už chápete, kdo je to Vilma? Samozřejmě že si nepamatuji dlouhý výčet kladů jejího muže a samozřejmě že nevěřím, že by mohl být aspoň z poloviny takový, jak ho vylíčila. Důležitá byla ona. Způsob, jakým přistupovala k lidem. Ta šílená důvěřivost, občas přecházející až do dětské naivity. Stát se součástí Vilmina života znamenalo nezaslouženě se vyhřívat v plamíncích jejího obdivu. A za to mi stálo i porušení lékařské etiky. Neboť nic mi neprospívá více jako obdiv od krásné mladé ženy.

Mlčky jsme došli ke křižovatce. Semafory nefungovaly, ale provoz naštěstí již nebyl tak hustý, aby se nedalo pohodlně přejít na druhou stranu ulice. Vilma měla jiný názor: „To nezvládnu.“

Ujistil jsem ji, že od ní neočekávám žádné mimořádné výkony, pouze aby kladla levou nohu před pravou a naopak.

„Bojím se. Mám dojem, že brzo omdlím,“ nevnímala má slova a směle mi drtila předloktí. Nikdy bych neřekl, že má takovou sílu, ale to sem vlastně nepatří. Co sem patří, je však historka o tom, jak jsem vstoupil do vozovky, rozpřaženými pažemi zastavil provoz v obou směrech, nechal si nadávat do ožralců a starých páprdů, a všechno marně. Vilmu jsem na přechod nedostal.

„Zlobíte se na mě?“ kuňkala cestou zpět.

Ačkoliv jsem vzteky viděl rudě, zavrtěl jsem hlavou.

„Teď mi neříkáte pravdu,“ odhalila mě přesně, „ale já to oceňuju. Udělal jste pro mě víc, než jsem si zasloužila. Asi jsem opravdu případ pro psychiatra.“

Lekl jsem se, že už ke mně nechce docházet: „Ne, tak zlé to není. Zvládnete všechno, jen kdybyste si dokázala víc věřit.“

„A jak to mám udělat?“

„Pro začátek věřte mně,“ pravil jsem rázně a stáhl si z krku kašmírovou šálu, kterou mi koupila moje starostlivá žena Blanka. Nosil jsem ji zřídkakdy, ale toho večera se mi opravdu hodila. Ne, nehodlal jsem Vilmu uškrtit, vy ale máte nápady! Nechcete to za mě náhodou dovyprávět?

„Vám přece věřím, pane doktore,“ špitla Vilma.

Za dvě minuty jsme stáli na zmíněné křižovatce znovu. „Nebojte se, důvěřujte mi,“ ševelil jsem jí do ucha vemlouvavým hlasem a přitom jí zavázal přes oči šálu. Není tak docela pravda, že jsem tyhle praktiky odkoukal od Felicie. Už v dětství patřila hra na slepou bábu k mým oblíbeným. Nebudu vám tady líčit, jaký údiv jsme vzbudili se svým představením u kolemjdoucích; ti nejpodezřívavější se tvářili, jako by zmodernizovaná hra na slepou bábu uprostřed rušné křižovatky patřila k běžnému koloritu města Brna, a po očku hledali skrytou kameru. To, co se dělo kolem mě a Vilmy, bylo nepodstatné. Šlo jedině o to, poprat se s její agorafobií, a při vší skromnosti musím prohlásit, že se to povedlo.

„Tak co? Bylo to tak hrozné?“ zeptal jsem se, sundal jí šálu a hlouček čumilů se zklamaně rozešel.

Vilminy oči zářily: „No, ze začátku ano, ale ke konci už se mi ani nemotala hlava. Vlastně na tom nic není.“

Trošku mě vyděsilo, že by zážitek chtěla pro velký úspěch zopakovat, a tak jsem malinko přibrzdil její nadšení: „To byl první krůček. Čeká nás ještě mnoho dalších, ale za pár měsíců už budete tak psychicky otužilá, že vaše současné problémy se vám budou jevit jako zlý sen.“

Věřte nevěřte, nebyl jsem daleko od skutečnosti. Jen bych upravil takový drobný detail. Ten, kdo považuje uplynulé období za zlý sen, jsem především já. A příšerně toužím po probuzení! Ale to bych předbíhal…

CASANOVA BY TO ZVLÁDL LÉPE

Vás, kteří tolik prahnete po senzacích všeho druhu, musím zklamat. Nebudu zde líčit žádné pikantnosti o Vilmě, a to z jednoho prostého důvodu — nic se nedělo. Co tím jako myslím? No prostě jsem ji po večeři, příjemně ovíněnou, doprovodil domů a poděkoval za hezký večer. Ano, zajisté, opravdový Casanova by to zvládl lépe. Ale já to takhle chtěl. Vilma mě začala zajímat, podobně jako před časem Felicie, i jako případný objekt jakéhosi odborného experimentu. Náhle zvednuté sebevědomí má magickou moc a na to, aby člověk odhalil tuto přírodní zákonitost, nemusí mít žádné odborné vzdělání. Ale napadlo vás někdy využít lichotek k modelování nové osobnosti? Zní to poněkud nadneseně, to uznávám, ale vyslechněte mě. Tak například: muž deptaný panovačnou manželkou ztrácí schopnost erekce, ale ve společnosti mladé dívenky, která nešetří uznáním, mu to jde docela snadno. Nebo: tloustnoucí ženská v přechodu se nechá přemluvit ke svléknutí na nuda pláži, pokud ji manžel předem opakovaně ujistí, že je pořád ještě šťabajzna. A co má erekce a tlustá padesátnice společného s Vilmou? Buďte trpěliví, hned se k tomu dostanu. V době, o které vám právě vyprávím, jsem si byl jist, že Vilma ve skutečnosti ani tak netrpí duševní poruchou, jako spíš poruchou zdravého sebevědomí. Typický příběh krásné, inteligentní ženy, která se velmi brzy provdá, rodí děti, stará se o ně a o manžela, a jelikož není za svoji práci nijak ohodnocena, komplexy méněcennosti napadnou její organismus jako nebezpečný virus. Přestane si věřit, stále méně chodí mezi lidi, a čím méně chodí mezi lidi, tím větší má strach z běžných jevů, jakým je například provoz na silnicích nebo tlačenice v obchodech. V bezpečí je jedině doma, se svojí rodinou. Kdyby se ovšem někomu z blízkých přihodilo něco tragického, pocit bezpečí by byl vážně narušen a Vilma by ztratila jediné útočiště, jedinou jistotu. Odtud pramení i její patologický strach o všechny členy rodiny. Má to logiku, viďte. A nyní se již propracovávám k jádru věci. Napadlo mě, že jestli dokáži zkvalitnit sebehodnocení paní Vilmy, pak jistě dokáži i odbourat všechny ty průvodní znaky, respektive psychické potíže. Genialita tkví v jednoduchosti, že ano? Nechci vám tady na nos věšet nějaké rádoby polehčující okolnosti mého konání. Můj osobní zájem o Vilmu trval i nadále, to nepopírám. Nakonec, proč nespojit příjemné s užitečným…

Jak už jsem řekl, doprovodil jsem Vilmu, stiskl jí ruku a velmi srdečně, se špetkou obdivu i jakési zamilované nostalgie, řekl: „Byl to nádherný večer. Jsem rád, že jste mi dělala společnost. Už dlouho jsem se necítil tak dobře.“

„Já taky,“ špitla Vilma a mírně otálela s odchodem.

„Taky se vám ještě nechce domů?“ obratně jsem přihrál.

„No, nechce. Je to zvláštní pocit. Vůbec ho neznám.“

„Na tom není nic špatného, každý se občas potřebuje odreagovat. Stereotyp dokáže ubíjet i tak dokonalé bytosti, jako jste vy. Mohli bychom si to zase brzy zopakovat, co vy na to?“

„Ráda,“ odvětila a já si všiml, že už v tom okamžiku se na reprízu těší. To jsem považoval za mimořádně dobré znamení.

Prošla zahradní brankou a navzdory dlouhému plášti, který měla na sobě, bylo na co se dívat. Nevím, do jaké míry jsem si libé pocity sugeroval a jak moc byly skutečné, ale když mi od vchodu plachým dívčím gestem zamávala, měl jsem co dělat, abych si nezačal zpívat. Do ordinace jsem se vrátil ještě v povznesené náladě a překvapivé bylo, že mi ji nezkazil ani Feliciin telefonát. Nechtělo se mi s ní dlouze konverzovat, a tak jsem se vymluvil na bolest hlavy a slíbil, že přijdu druhý den navečer. Otráveně třískla sluchátkem, ale já se usmíval.

A usmíval jsem se ještě za deset minut, když jsem telefonoval Ludvíkovi. Jakému Ludvíkovi? Mě snad šálí sluch! Je vůbec možné, abyste zapomněli na nešťastného kamaráda, který jako první Felicii přiřkl vlastnosti kudlanky nábožné? Měli byste s tou sklerózou něco dělat, to vám povídám. Stavte se u mě v ordinaci, dokud není pozdě; někdy jsou příčiny vynechávání paměti psychosomatického rázu, třeba by vám pomohla hypnóza… Dobře, dobře, nechám té propagandy, jak je libo. Komu není rady, tomu není pomoci. Ale já vás varoval!

Tak tedy zpět k Ludvíkovi. Vytočil jsem číslo jeho mobilního telefonu. Ozval se okamžitě.

„Cože sis tak najednou vzpomněl?“ ukřivděně se zeptal místo pozdravu.

„Neblbni, Ludvo. Zavolat jsi mohl stejně tak dobře i ty. Oba víme, žes nemístně vyšiloval kvůli Felicii.“

„Neplácej nesmysly,“ rozlítil se Ludvík. „Naštvalo mě to tvý tokání, abys věděl. Jako by nestačilo, co ta coura provedla mně, ale ty máš svoji hlavu, co? Doufám, že jsi o ni ještě úplně nepřišel.“

„Kdepak. Hlavu jen tak neztrácím. Čistá mysl a nadhled, to je můj výrobní nástroj, zapomněl jsi?“

„Nezapomněl. Počítám, že tedy brzo přijdeš na buben. Nebo jsi snad už dal Felicii vale?“

„Ještě ne,“ přiznal jsem. „Zatím nemám důvod.“

„A co třeba Blanka? To není dostatečný důvod?“

„Od Blanky jsem se odstěhoval.“

„Cože?!“ vyjekl Ludvík. „Voláš z ordinace?“

„No jasně.“

„Jedu k tobě. Dej chladit pivo,“ řekl a zavěsil.

Popravdě řečeno mě jeho reakce ani moc nepřekvapila. Vlastně jsem s ní počítal, pivo už se chladilo. Byl jsem tehdy v neustálém obležení žen. Dotíraly na mě ani ne tak ve skutečnosti, jako v myšlenkách. Nemohl jsem se z jejich vlivu vymanit a ani jsem to nechtěl. Bylo to vyčerpávající, únavné a zároveň vzrušující. Takový poslední výkřik do tmy. Proč poslední? No, pochybuju, že se ještě někdy budu zabývat třemi ženami současně, jsem už přece jen pán v letech. Jak už vyplývá z vět předchozích, docela jsem se na Ludvíka těšil. Po neustálých peripetiích s mými třemi gráciemi to byla vítaná změna.

Ludvík dorazil dřív, než jsem si stačil naládovat dýmku. Hodil jsem po něm plechovku piva a na okamžik si připadal jako nedostižný hrdina z amerického filmu. Opravdu jen na okamžik. Ludvík plechovku nechytil, což mě bleskově vrátilo do reálu.

„Co řveš?“ zeptal jsem se blazeovaně, ale obraz dvou drsných chlápků už byl nenávratně pryč.

„Bouchl jsi mě do holeně,“ kvílel Ludvík a vkleče doloval zakutálenou plechovku.

„Jestli by mi nebylo s tím mým babincem líp,“ zauvažoval jsem nahlas.

„S jakým babincem? Od kdy ty máš nějaký babinec?“

„To mi jen tak uklouzlo. Toho si nevšímej,“ uklidňoval jsem Ludvíka.

„Jak si nemám všímat, že se můj nejlepší kamarád řítí do záhuby?!“ melodramaticky zvolal Ludva. Jeho slovník mi připomněl Vilmu. Zastesklo se mi po ní tolik, že jsem měl přímo nutkavou potřebu začít o ní hovořit, ale ovládl jsem se.

„Myslel jsem Blanku a Felicii,“ upřesnil jsem. „To je všechno.“

„Nežvaň. Znám tě jak svý boty.“

A tak jsem to vysypal, když jinak nedal: „Ještě je tady jedna pacientka…“

„Ne! To snad není možný! Seš opravdu takovej vůl, nebo ti už úplně přeskočilo?“ vztekal se Ludvík.

Přiřkl jsem to závisti a pokračoval: „Jmenuje se Vilma a je prostě úchvatná. Po všech stránkách.“

„Po všech? Chceš tím snad naznačit, že chrápeš se svojí pacientkou?“

„No, to ještě ne,“ přiznal jsem, ač nerad. Připadalo mi trapné žvatlat před Ludvíkem o platonickém poblouznění. Z toho jsme už přece jen dávno vyrostli.

„Ještě ne!“ parodoval mě Ludva. „Proboha, Evžene, vzpamatuj se! Chováš se jak ženský v přechodu, ty taky chtějí urvat, co se dá, a neohlíží se napravo nalevo. Zapoj mozek, člověče. Ty přece nemáš zapotřebí svádět vlastní pacientky. Slepice jsou všude, kam se podíváš.“

Nechybělo mnoho a rozhořčeně jsem namítl, že Vilma je jen jedna a do slepice má daleko jako on do kohouta. Nehodlal jsem se totálně zesměšnit, a tak jsem mlčel. Stejně to nemohl chápat - neznal ji.

„To nestačí, že tě Blanka vykopla?“ vysvětlil si moje mlčení jako pozvolný souhlas, a tak změnil tón od útočného k přátelsky chlácholivému. I k pětiletému děcku by se choval rovnocenněji než ke mně.

„Jak víš, že mě vykopla? Co když jsem šel sám?“ opáčil jsem trucovitě. „Chlápek, kterej vězel nahej ve vlastních sračkách pomalu dva dny, připoutanej k posteli dvacetiletou milenkou, mi tak může něco vykládat o morálce.“

„Právě že může, ty pitomče! Dostal jsem ponaučení na celej život,“ odpověděl, aniž by se urazil. Zdálo se, že mu skutečně jde o mé osobní štěstí.

Rázem mne to usmířilo: „Pochop to. Využil jsem prostě příležitost. To by udělal každej.“

„O jaké příležitosti mluvíš?“

„No, mám momentálně volné pole působnosti, když jsem od Blanky pryč.“

„Ty počítáš, že se k ní vrátíš?“

„Jasně. Beru to tak, že mám teď z manželství dovolenou. Poprvé skoro za čtvrt století! Asi jsem ten oddech už moc potřeboval a navíc si myslím, že nám to nakonec prospěje oběma. Na druhou stranu však vím, že Blanka je fajn ženská a nezaslouží si, aby zůstala sama jenom proto, že už není tak pěkná jako před lety.“

„A kdo říká, že by měla zůstat sama?“

„Blanka?!“

„No Blanka. Na svý roky vypadá dobře, je chytrá, má vkus, umí vařit a je s ní sranda. Co když si toho všiml i někdo jiný, kromě nás dvou?“

„Nesmysl,“ odvětil jsem, ale hlavou mi to vrtalo, to je pravda. Byl jsem z domova několik dnů a ještě nezavolala, to se jí nepodobalo.

„No, co uděláš, když tvoje teplý místečko bude už doma obsazený?“

„Ludvo, jestli mi chodíš za Blankou, rozbiju ti hubu!“ zavrčel jsem.

„Já osobně jsem už se záletama nadobro skončil. A tobě radím to samý,“ pravil vážně Ludva a já si náhle uvědomil, že jsem přišel o jediného kámoše. Díky nevydařenému románku s Felicií se z něj stal poněkud nudný patron, tedy nic pro mě — člověka nabitého nápady a energií. (Ale to už teď taky není pravda. Zatím vám prozradím jen tolik, že se Ludvíkovi pomalu začínám podobat víc, než je zdrávo…)

ALARMUJÍCÍ ABSENCE ČISTÝCH KOŠIL

Až alarmující absence čistých košil, ponožek a spoďárů mě upozornila, že bydlím v ordinaci již dva týdny a Blanka se stále ještě neozvala. Bylo to přinejmenším divné a tak trochu to podporovalo Ludvíkovu teorii, že mám možná konkurenci. Jistě, mělo mě to znepokojovat, obzvlášť vezmeme-li v úvahu nezanedbatelný detail — že jsme stále ještě byli manželé. Ano, měl jsem okusit jedovaté krystalky žárlivosti, měl jsem si ožužlávat v panice nehty nebo si aspoň najmout soukromé očko… Ale když já měl v tu chvíli spíš starosti, co s tím prádlem!

S ponožkami to bylo snadné — vybral jsem si pár nejméně špinavých; dělal jsem to tak už několik dnů a doposud jsem vždy nějaké jakž takž použitelné našel. S košilemi to bylo horší, ani při nejlepší vůli jsem si ze zmuchlaných a propocených nemohl obléci žádnou. Napadlo mě, že takhle to dál nejde a pokud celou záležitost zase kopnu do autu, mohlo by se klidně stát, že si mě budou plést se smraďochem Trdým. A to jsem vážně nehodlal dopustit! Znechuceně jsem si tedy zpátky natáhl zaprané tílko, ve kterém jsem spával, a kalhoty si oblékl na holé tělo, přesněji řečeno zadek. Že by to bylo zrovna pohodlné, to vám nalhávat nebudu, ale lepší, než abych zapáchal, to tedy rozhodně bylo. (Malá poznámka k ukojení vaší zvědavosti: sprchu v ordinaci mám.)

Blanka mi doopravdy začínala chybět. Tedy přímo ona zase tolik ne, ale její péče velmi. Rozhodl jsem se oželet snídani a místo toho jsem zalistoval Zlatými stránkami, našel několik prádelen a všechny je postupně obtelefonoval. Za hodinu jsem měl jasno: žijeme v jakémsi rudém kapitalismu, neboť najít firmu, která by odvezla moje špinavé prádlo a na druhý den mi ho vrátila vyprané a vyžehlené, je čirá utopie. Chvíli jsem si pohrával s myšlenkou vlichotit se vlastní ženě, ale tuto variantu jsem velice záhy zavrhl. Nikomu z vás snad nemusím vysvětlovat proč. Dobře, pro ty největší zabedněnce: ona mě vyhodila, ona mě měla zavolat zpět! Jasné jak facka, ne? Tím jsem Blanku z konkurzu na pradlenku promptně vyškrtl. Nadzvukovou rychlostí mi mozkem prolétla myšlenka zainteresovat v celé věci Felicii, ale to už jsem to prádlo mohl klidně vyhodit a koupit si nové. Vyšlo by to nastejno. Předpokládám, že by moje ošacení využila nějakým netradičním způsobem, například na hadry k vytírání jezer po svém Miláčkovi. Jen díky zásadovosti a smyslu pro rovnost jsem do výčtu zahrnul i Vilmu; avšak naše čerstvé tykání mi nedávalo žádné právo pasovat ji zároveň i na svou hospodyni. Zbývala mi jedině samoobsluha, ale na to, abych si v dvoulitrovém umývadýlku drhl špinavé fusakle sám, na to se mám přece jen příliš rád…

Ještě než jsem stihl zapeklitý problém vyřešit, ozvalo se zaklepání. No, zaklepání… spíš bych to odhadoval na opakované kopání do dveří někde ve výši kliky. Ale kterej blázen by asi tak kopal do dveří ve výši kliky, že? Dost nerad jsem teorii s kopanci opustil a rychle si navlékl bílý plášť. Řekněme raději pouze plášť. Považovat ho za bílý by bylo možné jen s větší mírou nadsázky a té už nyní nejsem schopen. Plášť jsem měl zapnutý sotva na dva knoflíky, když se to děsivé bušení ozvalo znovu. Mrkl jsem do lejster, abych zjistil, co je to za neurvalce, ale jméno pacientky mi nic neříkalo. Náhle se všinula do dveří. Přitáhl jsem klopy pláště k sobě, aby byla ušetřena pohledu na můj nátělník. Nestihl jsem to. Obzvlášť za ten flek od džemu jsem se styděl, ale co naplat. Zavile jsem štěkl: „Slyšela jste, že máte jít dál?“

To už jsem si vybavil, že je to novicka v mém stádečku. Tehdy se uvolnila dvě místa najednou. Pyroman stále vězel ve vyšetřovací vazbě a Jirka Krahulík se přestal pomočovat, a tudíž moji další péči nepotřeboval. Jasmína Bachratá mohla směle nahradit oba dva pacienty, aspoň co se hmotnosti týče. (Taky vás občas napadá, že příjmení lidem přiděluje nějaký šprýmař?)

„Fujtajbl!“ zařvala Jasmína. „Úplně sem se vás lekla.“

Zachtělo se mi říci, že nápodobně, ale mám přece úroveň, a tak jsem jízlivost spolkl. Než jsem bachraté dámě Bachraté stačil nabídnout místo, svalila se na terapeutické lehátko, které pod ní bolestně zasténalo.

„Tak dem na to, ne?“ Svým neotřelým projevem mne takřka uvrhla do bezvědomí.

„Ano, jistě,“ odkašlal jsem si. „V první léčebné hodině se s pacienty vždy jen seznamujeme, takzvaně se očicháváme. Já kladu zdánlivě bezvýznamné otázky a oni odpovídají. Byl bych rád, kdybyste to nepodceňovala, ujišťuji vás, že pro terapeuta je velmi důležité udělat si hned na začátku určitý povrchní obrázek…“

„Hele, doktorskej, nechtě těch strachů, to by se vám líbilo, očuchávat mě za moje prachy, co?“ hýkavě se rozesmála.

„Dobře, tak mi tedy povězte, proč jste mě navštívila.“

„Poněvadž si to přál můj starej,“ odvětila.

Překvapilo mě, že takový kolos může mít manžela. Kdybych věřil na reinkarnaci, mohl bych si myslet, že Jasmína pouze absolvuje přípravku na příští život, v němž má figurovat jako nosorožec. Ale jelikož na převtělování nevěřím, nebylo mi jasné, proč příroda stvořila takové monstrum. No, zřejmě k tomu nějaký důvod měla, já osobně matičce rozhodně nehodlám šahat do svědomí.

„Divíte se, že si mě někdo vzal, co?“ odhalila mě.

„Ne, co vás to napadlo,“ vykračoval jsem se, ale hanba mě oblévala.

„Jen se nedělejte. Já čtu lidem myšlenky!“

„Opravdu?“ dostala mě.

Smála se, až se prohýbala a terapeutické křeslo vydávalo naříkavé zvuky. Kdybych se nestyděl, dělal bych křesílku ozvěnu.

„Tak myslim, že už sme se seznámili až až, a teď snad abyste mi poradil, co mám dělat, když mám chuť na jídlo.“

„Ale to snad ani není problém pro psychologa. Měla byste navštívit praktického lékaře, dietologa nebo se zúčastnit nějakého odtučňovacího programu,“ vysvitla mi naděje, že se té čarodějnice zbavím.

„Už se stalo,“ odvětila.

„Co se už stalo?“

„Pomalu si začínám připadat jak horkej brambor…“

Ovšem z takového bramboru by se najedlo půl republiky.

„…kterej si podávají různý specialisti mezi sebou. Navštívila sem samozřejmě všechny, co ste tedkonc menoval, a byly to ňáký kapacity. Všecko zbytečný. Až mi jednou ten můj muckej povidá, že to bude možná z psychiatrickejch důvodů, nebo jak se tomu tento… nadává. Mně hned bylo jasný, že na to kápnul. On se Fanda dycinky trefí do černýho. On má na to ten… jak se tomu nadává… instinkt!“

„A jak byste si tu terapii představovala?“ zbaběle jsem nadhodil. Vtom jsem si vzpomněl na případ, který jsem měl před léty: „Víte, já už se jednou něčím podobným skutečně zabýval. Byla to operní pěvkyně, velmi korpulentní bytost s andělským sopránem. V hypnóze jsem jí navozoval pocity stálého nasycení, ona pod dozorem svého lékaře zhubla třicet kilogramů, ale to se podepsalo na jejím hlase, vůli pracovat i na celkové psychice. Dnes pokud vím má ještě nejméně o deset patnáct kilo více, jako když ke mně přišla, ale zpívá jako bohyně a to je to hlavní.“

„Šikovná pohádka, ale proč ste mi ji povídal, to mi nejde na mozek.“

I když se mi zdálo nepravděpodobné, že vůbec nějaký mozek vlastní, s úsměvem jsem podotkl: „Vyprávěl jsem vám to proto, abych vám objasnil, že prudký váhový úbytek může člověka změnit.“

„Jak změnit? Myslite jako, že je pak lehčí, jo? Ale vo to snad de ne?“

„Nejen to,“ povzdechl jsem si. „Rapidní snížení váhy může mít za následek i oslabení schopností pacienta, může pozměnit jeho mentalitu… tedy povahu…, může způsobit nabourání imunitního systému, přivodit únavu a tak dál. Co vy vlastně děláte? Myslím, jaké máte zaměstnání…“

„Já uklízím. Jednomu takovýmu fajnovýmu chlápkovi, jako ste vy.“

Před očima mi vyvstala halda špinavého prádla a já si náhle uvědomil, že můj problém je vyřešen. Pro tento účel jsem bohužel doposud praktikoval chybnou strategii. Rychle jsem přehodnotil původní záměr — co nejrychleji se Jasmíny zbavit, a šikovně ho nahradil zcela protichůdným. Nasadil jsem takový ten slaďoučký škleb a už jsem cukroval: „Paní Jasmíno, tak mě napadlo… to vaše hubnutí bude záležitost dlouhodobá, čím pozvolnější je odtučňování, tím méně je těch průvodních obtíží, jak jsem vám vyprávěl. Obávám se, že by vás to stálo mnoho finančních prostředků, a protože spolu hned od začátku hovoříme tak upřímně, rád bych vám nabídl takový malý výměnný obchod.“

„Pokud nepude vo ty tělesný služby, tak sem pro,“ opět zahýkala.

V duchu jsem ji ubezpečil, že o tělesné služby bych ji nepožádal, ani kdyby byla poslední žena na světě. „Měl jsem na mysli starost o mou osobu, ale poněkud jiného rázu. Chtěl jsem vás požádat, zda byste mi jednou týdně nevyprala a neuklidila.“

„A vy mě za to jako dycky uspíte, jo?“ „Tak nějak,“ přikývl jsem.

„To si teda plácnem,“ pravila a k mému zděšení to myslela doslova.

MUŽI JSOU POHÁNĚNI MRZKÝM CHTÍČEM

Ačkoliv to tak původně nevypadalo, Jasmínu Bachratou mi seslala sama nebesa. Starala se o mě jak o vlastního; občas mi dokonce nad rámec naší dohody něco dobrého uvařila, před terapií to v rychlosti ohřála na elektrickém dvouplotýnkáči, já ji na oplátku zhypnotizoval, a zatímco ona klimbala ve stavu náměsíčném, pochutnával jsem si na svíčkové nebo moravských vrabcích se zelím. Práce mě znovu začínala bavit, a tak jsem prožíval jedno z nejvydařenějších období své dosavadní existence.

Ochotně jsem pendloval mezi svými děvčaty, dvakrát týdně vyvenčil Vilminy úzkosti a třikrát týdně Feliciina Miláčka, a pomalu jsem zapomínal, že jsem ženatý chlápek středních let. Blížily se svátky sentimentu — Vánoce. Teď, když vám to vyprávím, nechápu, proč mě ten telefonický rozhovor tak překvapil. Měl jsem ho přece očekávat! (Leč neočekával…)

Právě když feministka Pipka rozsáhle vysvětlovala, že muži jsou poháněni mrzkým chtíčem, zatímco pro ženy jsou důležitější prožitky duševního (!) rázu, rozdrnčel se telefon. Vlastně se ani nedá říct, že by se rozdrnčel. Prostě úplně normálně zazvonil. Jsou mezi námi tací, kteří by byli schopni věšet vám na nos, že telefon občas zlověstně burácí nebo radostně cvrliká, ale já nehodlám urážet vaši inteligenci. Jasně, že podle zvonění člověk pozná prd. Proto taky vždycky bezelstně hrábne po sluchátku, že. Udělal jsem to i já a hned první věta mi rozklepala kolena.

„Blani, to jsi hodná, že voláš,“ lhal jsem o sto šest a žasnul, jak snadno jsem ji vymazal ze svého života. Nechci, aby to vyznělo jako klišé, ale určité věci se popisují opravdu mizerně. Prostě jen chci říct, že se mi vážně všechno uvnitř sevřelo a tak nějak zmrazilo, nebo co. Byl jsem ochromený představou, že prázdniny skončily a milá Blanka chce svého nehodného hošánka zpět. Přímo jsem cítil ten chlad, který se mi rozlézal ze žaludku do jícnu a konečnou stanici měl někde na špičce jazyku, což mi též na několik minut znemožnilo jakýkoliv další verbální projev.

„Jsi tam?“ otázala se Blanka.

Vydal jsem neartikulovaný skřek, z čehož bystře vyvodila, že třímám sluchátko, dychtiv každého jejího slůvka.

„Na svátky přiletí domů Jakub,“ řekla neutrálním tónem.

„Á, Jakub,“ podařilo se mi ze sebe vypravit.

„Jo Jakub. Náš syn… Studuje teď v Americe, jestli jsi náhodnou zapomněl…“

„Nééé,“ snaživě jsem mečel jak starý kozel. Na studium milovaného synka šla polovina mého platu, jak bych mohl zapomenout! Asi jsem dělal mimořádné obličeje, protože Pipka se začala nahlas chichotat. Velice rád si vyřizuji choulostivé soukromé telefonáty před svými pacienty —je to mé hobby. Raději mám už snad jen válení sudů v kopřivách, pouze však jsem-li zcela svlečený.

„Bude tady už jedenadvacátého.“

„Chceš asi, abych ho navštívil, že…“

Nikdo jako já by si neměl hrát na proroka.

„Co myslíš tím navštívil?“ zvýšila Blanka hlas. Na to, že jsme spolu nemluvili dlouhé týdny, nezněla právě rozechvěle. „Samozřejmě že se musíš na těch pár dnů přistěhovat. Nebudeme Jakoubka zatahovat do našich problémů. Přiletí domů přes oceán, tak si zaslouží prožít svátky v pohodě a s oběma rodiči.“

„Ale já… já už…,“ blekotal jsem a pomalu se loučil s nákladnou dovolenou v rakouských Alpách, kam jsme měli odjet s Felicií. „Ale já se přistěhuju moc rád,“ konečně jsem řekl, co chtěla slyšet, a tím odstartoval období katastrof a průšvihů.

NARAZIL JSEM NA ACHILLOVU PATU

K Felicii jsem se připlazil s výrazem spráskaného psa. Ne že bych snad někdy na vlastní oči viděl spráskaného psa, nebo ho dokonce sám tloukl, to tedy rozhodně ne! Souhlasím s vámi, že ten, co se zasloužil o zdomácnění onoho přirovnání, nebyl asi žádný svatoušek, ale kvůli tomu snad ten obrat nepřestanu používat, no ne? Něco vám povím: už mně ty vaše věčné protesty lezou krkem. Jestli se vám moje vyprávění nelíbí, klidně si můžeme vyměnit role! Já se pohodlně usadím na divan a vy si pro změnu namáhejte hlasivky. A uvidíme, jak vám to půjde! To je zajímavé, najednou je klid, že by člověk slyšel špendlík spadnout. Copak to asi značí, he?

Tak a teď, když jsme si všechno pěkně vyříkali, abych konečně navázal tam, kde jsem byl surově a bezdůvodně přerušen: k Felicii jsem se připlazil s výrazem spráskaného psa. Hned jak mě uviděla, odhadla, kolik uhodilo: „Evžene, co se stalo? Něco s naší dovolenou?“

Neměl jsem sebemenší chuť vytasit špatnou zprávu hned v předsíni, a tak jsem jen cosi zabručel.

„Na něco jsem se ptala,“ připomněla mi ne zrovna laskavým tónem. Teď mě napadá, že Felicii moc často líčím jako panovačnou mrchu, ale mívala i světlé chvíle, věřte mi. A to pak byla skutečně k zulíbání.

„Jo, nikam se nejede. Musím domů, na svátky přiletí můj syn.“

„To nedovolím!“

„A jak mi v tom chceš asi zabránit?“ smutně jsem se pousmál. To její dětinské třeštění jsem už znal. Bez kraválu se neobešlo nic, s čím nesouhlasila.

„Prostě ti v tom zabráním! Něco vymyslím! Copak nechápeš, že tě ta tvoje semetrika už pryč nepustí? To je jenom takovej manévr. Vrátíš se jako na Vánoce a zůstaneš i na Silvestra, na Novej rok, na Tři krále a pak na furt!“

„To, že spolu my dva spíme, ještě neznamená, že jsme srostlí,“ pravil jsem chlácholivě. Docela mi lichotilo, jak o mě ta holka stojí. (A ukažte mi jednoho, jediného pětačtyřicárníka, kterému by nelichotilo, že ho chce dvacetileté děvče jen pro sebe.) Ale přesto, jak jsem byl dojat Feliciiným zájmem, musel jsem jí dát na srozuměnou, že v otázce Vánoc jsem nekompromisní. Nechtěl jsem, aby si dělala plané naděje. „O svátcích prostě budu se svou ženou a synem a ty na tom nemůžeš nic změnit, kdyby ses na hlavu stavěla,“ ubezpečil jsem ji důrazně.

„To se uvidí!“

„Nic se neuvidí a radím ti, abys co nejrychleji pustila z hlavy všechny své oblíbené pletichy. Natolik mě snad znáš, abys věděla, že na mě ty tvoje manipulace neplatí. Já se manipulací totiž živím, jestli sis nevšimla.“

„Jdi jen do bitev, o kterých víš, že je vyhraješ,“ zasyčela vztekle. „Tahleta to není, to si piš!“

Moc jsem jí nerozuměl, ale pro jistotu jsem zařadil zpátečku: „Felicie, musíme si kazit večer? Strávíme Vánoce každý u své rodiny a lyžovat pojedeme po Novém roku.“

„Nemám žádnou rodinu!“

Poprvé jsem se dověděl něco zajímavého z jejího soukromí a rychle jsem se toho chytil. Felicie byla pro mě velká neznámá.

„Nemáš rodiče?“

„Ne.“

Narazil jsem na Achillovu patu jako na zlatou žílu, to bylo evidentní. A nehodlal jsem ji hned tak pustit, i když jsem si byl vědom jisté krutosti. Na omluvu snad dodám jen to, že jsem na podobnou chvíli čekal už hezky dlouho. „Každý má, nebo měl, nějaké rodiče,“ schválně jsem rýpnul.

Šťouchanec se hezky ujal. „Každý kromě mě, rozumíš?!“ zavřeštěla.

„Jsi snad z dětského domova?“

„A když ti to řeknu, dáš mi už pokoj?“

„Ano, dám.“

Nadechla se. Zhluboka jako před skokem do vody. Málem mě to rozesmálo, jak tam tak stála s nafouknutými tvářemi, ale nedal jsem na sobě nic znát. Kroutila se, pak na okamžik vypadala jako dítě a já měl dojem, že jsem pedofil, který se ji chystá zneužít. Nakonec vydechla stejně prudce, jako předtím vzduch nasála, a vychrlila ze sebe: „Táta byl zmetek. Sliboval mámě, že se s ní ožení a přitom už byl ženatej. A máma, ta se nechávala obelhával dlouhý roky, a nakonec to nevydržela. Zabila se, když mi bylo sedmnáct. Spokojenej?“

Byl jsem spokojený. Tahle informace vnesla světlo do celého případu. Ano, přiznávám, že jsem Felicii stále považoval tak trochu za odborný případ. (Vůbec se moje práce nezdravě často prolíná se soukromým životem. Měl bych s tím něco dělat.)

„Jsem rád, že to vím,“ objal jsem ji.

Okamžitě se mi vytrhla: „Já ti na soucit seru!“

Její výbuch jen potvrdil narychlo spíchnutou teorii, že Felicie rozvrací ženáčům rodiny, aby pomstila svoji mámu. Umínil jsem si, že o tom ještě v klidu popřemýšlím, a nahlas jsem řekl. „Víš co, už o tom nebudeme mluvit. Venku je docela pěkně, co takhle vzít Miláčka do parku?“

„Až potom,“ odvětila.

A nikomu snad nemusím vysvětlovat po čem…

TAKY TĚ MILUJU

Následující den mi Vilma řekla: „Evžene, já mám strach.“

Nebyla to pro mě žádná novinka, pochopitelně, vždyť Vilma se docela klidně mohla jmenovat Strach.

„Víš, bojím se, že mě za to osud potrestá, a přitom nedokážu přestat,“ pokračovala.

Prakticky však nebylo s čím přestávat. Dvakrát jsem ji políbil, to bylo všechno. A v tomhle bych vám nelhal!

„Neblázni. Neděláme nic špatného. Ber to tak, že jsme velmi dobří přátelé. Kvůli tomu by tě osud nestíhal, ani kdyby existoval,“ pokusil jsem se ji upokojit. Nacházela se už v takové kondici, že dost často stačilo pár konejšivých vět, a zase se usmívala. V duševní pohodě byla nejen mojí zásluhou, ale také díky prozacu, kterým jsem ji vydatně zásoboval a přitom samozřejmě dohlížel, aby ho nechroupala jako lentilky. (Předpisy jsem získával od svého poťapaného švagra, což mi velmi pomohlo konečně se po čtyřiadvaceti letech vyrovnat s faktem, že jsme v příbuzenském svazku.)

„Ty mi nerozumíš. Nejde ani tak o to, co dělám, jako o to, co cítím,“ kníkla Vilma.

„A co cítíš?“ zeptal jsem se a zatajil dech. Možná jsem se bál, že když budu dýchat, mohl bych ji přeslechnout. Mluvila tak tiše…

„Miluju tě,“ ztlumila hlas ještě víc.

„Taky tě miluju,“ promluvil ze mě nějaký šílenec a já jako v tranzu zjišťoval, že se pod ta slova mohu směle podepsat. A pak jsem se choval už zase jako idiot. Začal jsem se na ni milostně sápat, ale v okamžiku, kdy mi došlo, že bych mohl všechno zkazit, jsem toho jak na povel nechal a zapnul jí halenku až ke krku.

„I ty máš výčitky svědomí, viď?“ vysvětlila si situaci po svém, a jako skoro pokaždé, mylně.

„Já už kvůli těm výčitkám nedokážu ani pořádně spát. Robert si něco takového nezaslouží, vím to, ale nemůžu s tím nic dělat. Pořád na tebe myslím. A on mě za to drásá tou svojí radostí a optimismem. Přímo září, jak si oddechl, že už jsem zase docela normální. Díky tobě je u nás teď daleko veseleji. Uvažovala jsem i o tom, že bych sem přestala chodit, ale myslím, že by se všechno zase brzy vrátilo do starých kolejí. Nevím, co mám dělat…,“ překotně formulovala svoje chaotické myšlenky.

Poprvé mě napadlo, že jsem to s tou slavnou pseudoterapií přehnal. Jedna věc je někomu hojně dolévat sebevědomí a jiná věc je vymýt mu mozek. A já byl v téhle historce za vymývače a vůbec jsem na svoji roli nebyl pyšný. Moc dobře jsem od začátku věděl, co s Vilmou dělám a kam to povede. Pacient lehko podlehne dojmu, že miluje svého psychoanalytika, to je známá věc, a já ten pocit lásky ve Vilmě celou dobu důsledně přikrmoval. A když úsilí přineslo své ovoce, svědomí se nečekaně ohlásilo. Ovšem na nějaké záchvaty čestnosti už bylo pozdě. A navíc jsem Vilmu chtěl. Chtěl jsem ji tak moc, že se mi třásly ruce i hlas. A to už se mi nestalo pěkných pár let!

Vilma mě svým utrápeným hlasem vytrhla z planých úvah: „Robert slíbil, že bude celé svátky doma, asi mě tím chtěl potěšit.“

„Ale to se mu nepovedlo, že ne?“ otázal jsem se s nadějí. Zřejmě jsem už tehdy měl v úmyslu její manželství rozvrátit.

„Ne, to se mu nepovedlo,“ pohladila mě po ruce.,,Pořád teď přemýšlím, jak to bez tebe vydržet třináct dní, ale nic mě nenapadá.“

Uvědomil jsem si, že i já si budu hrát se svojí ženou a synem na rodinku, a začalo mi být jaksi úzko.

„Ale zítřek mám ještě volný,“ řekla a do hlasu se jí vloudil skutečně zvláštní odstín.

Okamžitě jsem porozuměl, i když jsem původně v takový úspěch ani nedoufal.

BOUŘKOVÝ MRAK

„Letos se vidíme naposled,“ řekl jsem ještě téhož dne Felicii. Vypadalo to, že moje slova nebere moc vážně, a tak jsem větu pro jistotu zopakoval.

„Nemyslíš, že mám do toho taky co mluvit?“ zeptala se celkem klidně. Bylo to divné, čekal jsem úpornou scénu.

„No, mluvit do toho samozřejmě můžeš, ale sotva ti to bude co platné. Zítra dělám v ordinaci něco jako inventuru, to mi vždycky zabere celý den, a večer se už stěhuju k Blance. Jakub přiletí pozítří odpoledne, musím se doma trochu zabydlet, aby nic nepoznal. Blanka si to tak přeje.“

„A víš, co si přeju já?“ otázala se opět docela příjemně, a to se jí nepodobalo. Hádka visela ve vzduchu jak bouřkový mrak a bylo hloupé před ní utíkat nebo se vysilovat snahou o mírové řešení; přesto jsem si pokus o smír neodpustil. Mám už holt takovou dobráckou povahu.

„No, co si přeješ?“ zeptal jsem se, pln ochoty jí přání splnit. (Samozřejmě pokud by děvenka zrovna neprahla po vile na Floridě nebo soukromém tryskáči.) „Tak co by sis přála, ven stím…“

„Z celého srdce si přeju,“ řekla pomalu a oči se jí zúžily do tenkých štěrbin; trošku mi v té chvíli připomněla jednoho Japončíka ze starého zahraničního filmu, na jehož název si už nevzpomenu, ani kdybych se rozkrájel, „…z celého srdce, celou svou duší si přeju, aby to pitomý letadlo s tvým synáčkem spadlo a všichni byli pěkně na sračky!“

Přiznám se, že mě hned tak něco nevykolejí, ale tohle byl i pro flegmatika mého kalibru docela šok. Naštěstí jsem se ovládl, nevlepil jí pár facek ani na ni nezačal řvát. Více s předstíranou než skutečnou rozvážností jsem se zeptal: „Fel, to měl být jako vtip?“

„To bych ale měla dost zvláštní smysl pro humor, že jo?“

„Jo, dost zvláštní,“ přitakal jsem a čekal, jak se situace dál vyvrbí. Nejspíš jsem stále ještě tak trochu doufal, že vezme větu zpět, omluví se, anebo vše vyřeší čistě po ženském způsobu a rozbrečí se. Tady se sluší upozornit, že ode dne, kdy jsem nahlédl do Feliciiny tajné komůrky a dozvěděl se tragické podrobnosti z její rodinné historie, jsem k ní byl mnohem shovívavější. Připadalo mi logické, že pronásleduje ženaté chlápky. Určitě chudinka trpěla představou, že to své mámě dluží.

„No co koukáš? Na psychologa ti to myslí mimořádně pomalu,“ dorážela, očividně zklamána mým klidem. Kdybych začal vyčítat, propleskl ji nebo něco roztřískal, to by ji zřejmě uspokojilo. Hroší kůže ji znervózňovala.

„Předpokládám, že bys mě ráda viděla trpět…“

„Správný předpoklad! Jo, bylo by fajn vhodným způsobem ti přistřihnout křidýlka. A to se mi brzy podaří. Vůbec nedoufej, že bys vyváznul tak lacino jako Viky. Kdepak, ty se se mnou oženíš, jinak zažiješ opravdový peklo!“

V té chvíli mi připadala víc bezmocná než nebezpečná. Pištěla tam jak krysa chycená do želez. To byl ale můj čistě subjektivní dojem a podotýkám, že velmi zkreslený.

„Já znám prostředky, jak tě donutit,“ vyhrožovala dál.

„Sotva. Moje manželství už stejně nefunguje, žádnou vedoucí funkci v práci nezastávám, jsem svým pánem, a že bys nechala vyhladit všechny blázny, co potřebují moji pomoc, o tom silně pochybuju,“ předváděl jsem svoji neohroženost jak páv barevné peří. „Náš vztah fungoval dobře několik měsíců tak, jak byl. Nebudeme na tom nic měnit. Ty se uklidníš, já zapomenu na výhružky a po Novém roce se uvidí, co dál.“

„Děvku do postele ti už dělat nebudu!“

„Ani ji dělat nemusíš… jde ti to samo.“

„Ty parchante!“ zaječela a uvolněné prameny vlasů jí spadly do obličeje., Ještě přilezeš a budeš žebrat, abych si tě vzala. Ještě budeš kňučet, že mě chceš, to ti garantuju!“

Upřímně, znělo mi to tak trochu jako science fiction.

„Co se směješ, ty debile?!“ nevědomky mi hrála do noty. Sám bych se požitků, které mi poskytovala, nedokázal vzdát tak snadno. Dělala vše pro to, aby mi definitivní odchod ulehčila.

„Vypadáš jak Viktorka na splavu, měla by ses naučit ovládat. Jestli chceš, doporučím ti nějakou odbornou literaturu…“ Tak a podobně jsem ji škádlil, opojen svým ledovým klidem a nadhledem. Znáte taky ten pocit? Ten vzrušující pocit nadvlády? Dalo by se to přirovnat k rýpání se ve vosím hnízdě, ovšem za předpokladu, že jste dokonale chráněni před bodnutím. Prostě beztrestně ty mrchy provokujete a pasete se na jejich vzrůstající zuřivosti. A já se pásl. Nevím, co to do mě vjelo, ale nějak jsem s tím popichováním nemohl přestat. Byl jsem tak zaujat svou domnělou nadřazeností, až mi uniklo, že proti vosímu bodnutí nijak zvlášť dobře chráněn nejsem.

Nenuceně jsem začal snášet na hromádku svoje věci. Župan, kartáček na zuby, pantofle, brýle na čtení a tak dál. No, moc toho zase nebylo. Miláček se kolem mě nechápavě motal. Docela jsme si na sebe za tu dobu zvykli, nejraději bych ho vzal s sebou. Vzpomněl jsem si, že mám v aktovce vánoční dárek jak pro něho, tak pro Felicii. Mlčky jsem došel do předsíně a se dvěma balíčky se zase vrátil. Miláčkovi jsem předal obří kost z buvolí kůže a on ji spokojeně začal ohryzávat. Felicie se udiveně dívala na krabičku v lesklém papíru: „Co to má znamenat?“

Její hlas zněl opile. Hlasivky se pomalu vzpamatovávaly z hysterického záchvatu.

„To je vánoční dárek,“ odvětil jsem a dál se okázale věnoval svým věcem.

„A proč mi ho dáváš teď?“ dělala nechápavou. Nebo opravdu nic nechápala? Co já vím. Vyznat se v ní bylo nad mé síly.

„Dávám ti ho teď, protože už se neuvidíme,“ odložil jsem sarkasmus a snažil se být milý. Moc mi to nešlo. Nikdy jsem neuměl tak rychle střídat nálady, to je specialita všech žen, hysterek však především.

„Ale my se uvidíme,“ oponovala, a jak měla ve zvyku, začala se svlékat. Byl to její způsob, jak ukončit hádku. Já tehdy neměl o podobnou koncovku zájem. Bylo to poprvé, kdy mi její svádění nic neříkalo. Dokonce jsem ho považoval za nevkusné.

„Teď přece neodejdeš,“ opět mhouřila oči, ale poněkud odlišným způsobem. Stáhla si podprsenku a hodila mi ji na hlavu. Musel jsem vypadat jako šašek, ramínko se mi zachytilo o ucho a celá podprsenka mi splihle visela přes obličej. Štítivě jsem ji sundal, složil a podal Felicii zpět: „Ušetři mě trapností.“

„Dřív se ti to líbilo, staroušku,“ nenechala se odradit, vylezla na konferenční stolek, špičkou nohy smetla na podlahu kopku mých osobních věcí a začala na stole tančit. K její smůle se z rádia linula píseň Ivana Mládka, což, jak sami uznáte, je ke striptýzu song více než nevhodný. Díval jsem se, jak se svíjí, a popravdě řečeno nechápal, co jsem na ní vlastně viděl. Tělo měla docela pěkné, to jo; pokud se vám líbí takové ty atletické typy, tak dokonce velmi pěkné. Ale jinak na ní nebylo nic. Vzpomněl jsem si na Vilmu a zrychlil balení.

Felicie seskočila ze stolku a rukou mi zajela do kalhot.

„Tak to už vážně přesahuje všechny meze,“ vyrval jsem jí ruku zpět a přiznávám, že dost neomaleně.

„Budu ti chybět. Nevydržíš beze mě ani týden, to se vsaď,“ už zase přidávala na hlasitosti. Byl nejvyšší čas se vypařit.

„Měj se,“ řekl jsem, podrbal Miláčka a prchl z bytu.

„Slyšels mě? Nejpozději do týdne zase budeš slintat, ty ubožáku!“ řvala za mnou na chodbě. Titulovala mě i mnoha dalšími výrazy, bohužel nic pro vaše uši. Sluchu ostatních nájemníků řev nepochybně lahodil, neboť vylézali ze svých doupat jak brouci, vysvitne-li na jaře první slunce. Je děsně trapné procházet špalírem zevlounů, když vám na hlavu prší ty nejsprostší nadávky, co znáte. K autu jsem se přivlekl s tvářemi hanbou prokrvenými až do nachova. Jako na potvoru mi dvakrát vypadly z rukou klíčky a ani motor nenaskočil na poprvé. Myslím, že na takové divadlo by se mohlo vybírat vstupné.

Známou trasou, kterou bych mohl projíždět i poslepu, jsem se vydal do ordinace. Hlavou se mi honily různé myšlenky. To, že převládaly úvahy o Vilmě, jsem si uvědomil, až když jsem bezděky stočil auto do ulice, kde bydlela. Vypnul jsem motor a tiše, se zhasnutými světly dokodrcal před její dům. V horním patře se svítilo, jinak byla všechna okna tmavá. Asi se divíte, co jsem tam pohledával. Abych se přiznal, ani sám nevím. Z těžko pochopitelných důvodů mi dělalo dobře parkovat pod Vilminými okny, představovat si, jak sklízí nádobí po večeři, vypráví dětem pohádku nebo si u praskajícího krbu čte knížku. Na okamžik mě napadlo, že bych měl zmizet z jejího života, dokud je čas. Konečně mi docházelo, že jí nemohu nabídnout téměř nic; v porovnání s úrovní, na jaké žila se svým Robertem, vlastně vůbec nic. Byl jsem břídil s pět let starým autem, vypleněným bankovním účtem a pronajatou ordinací. Prostě outsider. A jak jsem tam tak přemítal o vlastní nedokonalosti, hlavu vyvrácenou k rozsvícenému oknu, div že jsem si neporanil krční páteř, najednou jsem uviděl za záclonou siluetu. Zvedla paži a mávala. (Možnost, že by odháněla mouchu, jsem odmítal připustit.) Všechny šlechetné úvahy se rozplynuly a zůstala jen touha. Nastartoval jsem auto, několikrát zablikal reflektory, aby věděla, že jsem pozdrav zaznamenal, a s nepopsatelně krásnými pocity odjel do ordinace.

NEJSEM ŽÁDNÝ STYDLÍN

Teď právě zvažuju, jak co nejlépe vylíčit předěl, kdy se ze zbožňovaného objektu stává milenka. Vy víte, že nejsem žádný stydlín a že s vámi od začátku hovořím otevřeně, v ostýchavosti problém tedy rozhodně nevidím. Ani se nebojím toho, že bych nezvládl odpovídajícím způsobem popsat onen památeční předvánoční den; spíš mám obavu, abych z celého vyprávění nevyšel jako úplný kretén. Hned v úvodu bych snad mohl zdůraznit, že mě pocity zamilovanosti v inkriminovaném období zalehly jako lavina. Já už nebyl schopen žádných racionálních úvah, měl jsem jasnou (dnes vidím, že poněkud scestnou) vizi, jak stojím na prahu nové životní etapy a že dosavadní život byl bohapustým tápáním. Můj pohled na svět tehdy odpovídal vnímání šestnáctiletého, mírně retardovaného mladíčka. Následující vyprávění berte prosím s rezervou.

Vše začalo časně ráno. Lhal bych, pokud bych tvrdil, že jsem nedočkavostí nemohl dospat. Bylo by to jistě mimořádně romantické, kdybych se převaloval na lůžku a šeptal jméno své vyvolené, ale já spal jako špalek, s tím už teď nic nenadělám. V půl osmé mě probudil telefon. Začal jsem nadávat, jako ostatně pokaždé, když mě někdo vytrhne ze sna (mimochodem tehdy velmi příjemného), ale jen co jsem se trochu probral, vystartoval jsem po sluchátku. Jasně jsem cítil, že na druhém konci bude Vilma. Intuice zamilovaných se netěší zrovna nejlepší pověsti, a právem. Byla to Blanka.

„Čekáme tě dnes večer, přijď ale až po osmé. Nebudeme dřív doma,“ pravila na můj vkus příliš direktivním tónem a já zauvažoval, jestli tím my myslí sebe a psa, nebo zvolila plurál majestatikus, aby zdůraznila svoji převahu.

„Ano, jak si přeješ,“ odvětil jsem a unaveně si pomyslel, že jediná snesitelná ženská na světě je Vilma.

„Jíst nemusíš, počítám s tím, že se doma už navečeříš.“

„Mám něco přinést?“ vnucoval jsem se navzdory svému rozladění. Přece jen, mluvil jsem se svou manželkou, nemohl jsem ji tak jednoduše odbýt.

„Jo, to by bylo fajn,“ vzala moji ochotu jako samozřejmost, pak mi přikázala, abych minutku počkal, a po nějaké době mi začala diktovat dlouhý seznam. Zpotil jsem se jednak z představy, že se mi v průběhu nekonečného telefonátu pokouší dovolat Vilma, a pak také z toho, že na nákup tolika věcí bych potřeboval týden. Poprvé jsem si uvědomil, že moje žena je stejně mstivá jako ostatní, a gratuloval si, jak bylo prozíravé se od ní odstěhovat. (Fakt, že mě vyhodila, jsem zasunul na samé dno paměti, a to z jednoho prostinkého důvodu: abych opět vzkřísil svoji sebeúctu.)

„Na nic nezapomeň,“ kladla mi přísně na srdce Blanka a chvíli ještě cosi hudrovala, ale tomu jsem už nevěnoval pozornost. V duchu jsem se opakovaně ujistil, že se z ní za dobu našeho odloučení stala pěkná sůva a že za takových okolností mi nikdo nebude mít za zlé, když už se k ní nebudu chtít vrátit.

Pak jsem se šel osprchovat. Kdybyste mě viděli, uváleli byste se smíchy. Každých třicet vteřin jsem zastavoval sprchu, nahý a zmáčený vybíhal z koupelny rychlostí sprintera světového formátu, abych v předsíni překvapeně zjistil, že telefon mlčí. Nazvat toto počínání prostým šálením sluchu, by byl eufemismus hodný čelních představitelů naší politické scény.

Nakonec se mi i za takto ztížených podmínek podařilo dokončit očistu, oblékl jsem si nejhezčí košili, co vlastním, hladce se oholil a potom už jen pochodoval po místnosti. Vilmina telefonátu jsem se dočkal krátce po deváté a řeknu vám, že stál za ty nervy. Hlasem jemným jak pramínek medu stékající ze lžičky mi sdělila, že si zařídila hlídání dětí na celý den, slupla dvě tabletky prozacu, zapila je finskou vodkou a tudíž je připravena vyjet si se mnou na výlet.

Zhrozil jsem se: „Cože?! Dvě tabletky a ještě vodka? A kolik bylo té vodky?“

„To měl být vtip. Chtěla jsem říct, že jsem připravená na všechno, rozumíš?“

Jasně jsem cítil, že se do telefonu usmívá. Jak jsem to mohl cítit? Co já vím, občas se mi to stává. Normálně telefonuju, a najednou jako bych člověka, co je na drátě, i viděl.

„Takže žádné tabletky a žádný alkohol?“ pro jistotu jsem se ještě jednou zeptal.

„Jedna tabletka a čistá voda,“ odvětila.,.Neboj. Dokážu se strachovat za nás oba.“

V tom měla samozřejmě pravdu. Stále ji trápily obavy všeho druhu, ale už se jim dokázala smát, a to byl větší úspěch, než jsem původně očekával.

Zavěsil jsem sluchátko, složky s anamnézami klientů naházel rychle do zásuvek, ještě rychleji zapomněl na plánovanou a velice potřebnou inventuru a nejméně po stopadesáté zkontroloval, zda mám klíče od chalupy. Pak jsem si narazil na hlavu černého kulicha, nezbytnou součást mého šatníku, pokud teploměr klesne pod nulu. Pravda je, že s tím kulichem jsem trochu váhal, sluší mi podobně jako plavecká čepice a v té vypadám jako ťulpas. Nakonec jsem usoudil, že žádná éterická bytost by nebrala zřetel na nějakou pitomou čepici, neboť ji zajímají jiné hodnoty (pochopitelně vyšší), a jelikož jsem znal jedinou éterickou bytost a shodou okolností jí byla právě Vilma, kulicha jsem si ponechal. Byla to moudrá volba, venku mě čekala hotová Sibiř.

Právě jsem seškraboval námrazu z oken nastartovaného vozu, když se Vilma vyloupla zpoza rohu. Ve světlém kožichu (ačkoliv se v kožešinách nevyznám, mohu přísahat, že to nebyl králík), kožešinové čepici, palčácích a vysokých kozačkách z bílé kůže. Nezbývalo než silně obnošený kulich přehodnotit. Zatímco jsem ho nohou pěchoval do kanálu, oběma rukama jsem si uhlazoval zelektrizované vlasy.

Objala mě a já se pyšně rozhlédnul, jestli všichni vidí, jak nádherná ženská mi to visí na krku. Bohužel kolem bylo pusto a prázdno, až na toulavou kočku, ale tu zajímal daleko víc umaštěný papír, který tahala z popelnice.

„Není ti zima?“ zeptala se starostlivě Vilma.,,Měl sis vzít nějakou čepici, hlásili skoro minus dvacet stupňů.“

„Mně mráz nevadí, já jsem otužilý,“ kasal jsem se a špičkou boty konečně vecpal zavrhnutou pokrývku hlavy do otvoru v kanálové mřížce.

„Hrozně se těším. Mám dojem, jako bych prchla z vězení,“ s obdivuhodným postřehem konstatovala a nastoupila do auta. Uvnitř bylo už naštěstí docela teplo. Pomalu jsem vyjel ztichlou ulicí a vtom jsem zahlédl obrovitou postavu, jak se valí po chodníku. Jen velmi nerad jsem stáhl okénko: „Dobrý den, paní Bachratá. Jdete za mnou?“

„A vono snad néni dvacátýho?“ opáčila s nezaměnitelným dialektem.

„Ano. Jistěže je dvacátého. Moc se omlouvám, ale úplně mi naše schůzka vypadla,“ vysoukal jsem se zase z auta.,,Něco pro vás v ordinaci mám, běžte napřed, dohoním vás.“

„Vilmo, promiň, ale musím ještě skočit nahoru.“

„Nikam nejedeme? Něco se stalo?“ zeptala se úzkostně a já musel potlačit pokušení nasednout a ujet bábě Bachraté i jejím kastrůlkům.

„To víš, že pojedeme, jen musím vyřídit takovou maličkost. Počkáš tady?“

„Jedině pokud zhasneš motor.“

„Ale to zmrzneš.“

„Raději umrznout, než uhořet,“ pravila vážně.

„Jak bys mohla uhořet? Copak je to zase za nápady?“

„Nastartované auto by mohlo vybouchnout…“

„Jo, kdybych měl pod motorem nálož nitroglycerinu,“ zasmál jsem se, aby viděla, žejí žádné nebezpečí nehrozí.

„Prosím tě, vypni ten motor,“ zakňourala a já tak beze slova učinil. Vilma měla zvláštní vliv na můj střízlivý úsudek. Svýma smutnýma očima mě dokázala přesvědčit, že letadla padají častěji než hrušky ze stromů, že je běžné přivodit si popáleniny třetího stupně požitím horkého čaje a že leknutí je spouštěcím signálem pro onemocnění chronickou leukémií. Myslím, že pro běžný život jsem byl již ztracen; dokonce jsem si málem blahem cvrknul do kalhot, když mi Vilma poděkovala za ochotu a toleranci.

„Už jsem tady, paní Bachratá,“ dostihl jsem Jasmínu až v čekárně. „Vy ale vypadáte vážně dobře, myslím, že jste už zhubla, viďte…“

„Jo, zhubla. Skoro celý kilo, vám taky nic neunikne,“ tetelila se polichoceně.

Zasloužila si, abych si ji předcházel. Její služby byly k nedocenění. Měl jsem pro ni i malý vánoční dárek, ležel hned vedle nákupního seznamu od mé ženy. Ano, slyšíte dobře. Vedle nákupního seznamu mé ženy! Jak jsem mohl na Blanku zapomenout? Sám nevím… No, prostě se mi to vykouřilo z hlavy, měl jsem na mysli příjemnější věci než lítání po narvaných obchodech, to je snad pochopitelné.

Dost neobratně jsem požádal Jasmínu, aby obstarala všechny nákupy místo mě. No, co, říkal jsem si, trocha pohybu jí prospěje beztak víc než celá slavná hypnóza.

Vytrhla mi lístek z ruky a sama se do něj začetla: „Takhle baj-vočko to vidim nejmíň na patnáct stováků.“

„Hmm,“ přitakal jsem. Finanční otázka mě právě trápila ze všeho nejméně.

„No, musite mi to dát předem, jinak nenakupuju. Né že bych vám nevěřila, ale jeden nikdá neví, že jo…“

Připadal jsem si jako člověk, který si právě ochočil Štěstěnu. Chvatně jsem se rozloučil a takřka tanečním krokem dohopkal zpět k autu.

„Mám dojem, že mě někdo sledoval,“ řekla mi Vilma, sotva jsme vyjeli.

„.. .byl v kostýmu vypelichané, zavšivené kočky a hrabal se v odpadcích, že?“ tropil jsem si z ní legraci. Nemínil jsem to zle, měl jsem prostě dobrou náladu, toužil jsem vtipkovat a chechtat se na celé kolo jako blázen. Ale proč; viďte… Když o tom tak uvažuju, asi bude kousek pravdy na tom, že jakmile chlapovi tvrdne péro, souběžně mu měkne mozek.

Cesta na chalupu nám zabrala asi dvě hodiny drahocenného času. Většinou jsem schopen ji urazit tak za padesát minut, ale s Vilmou je všechno jiné. Nebylo sice zapotřebí jet krokem, jízdu autem už snášela skoro normálně, ale já z vlastní iniciativy jel, jako bych řídil náklaďák s nálepkou nebezpečný náklad.

„Už bych tam chtěla být,“ povzdechla si někde za Blanskem, avšak ani toto přání nepřimělo moji pravou nohu sešlápnout pedál plynu. Předsevzal jsem si, že udržím Vilmu v duševní pohodě, i kdybych se měl plazit čtyřicítkou, a taky jsem to dodržel. Aby se nenudila, vyprávěl jsem jí neuvěřitelné množství vymyšlených historek, ve kterých jsem se malinko shazoval, a vytvářel tak dostatečný prostor, aby mi to vyvracela a chválila mě. Činila tak neúnavně po celou cestu, takže bych vám nepřál vidět toho borce, který vylezl z auta nedaleko obce Suchý.

„Tak tohleto je ta chaloupka, o které jsem ti povídal. Patřila mým rodičům, ale teď, když umřeli, už sem skoro nejezdím,“ rozněžňoval jsem se vzpomínkami na dětství a pokoušel se plamínkem zapalovače rozmrazit zámek u dveří. „Blanka to tady nikdy neměla ráda,“ neodpustil jsem si plivnout trochu špíny na manželku a zařadit se tak mezi všechny ty ubohé ženáče typu — moje žena mi nerozumí.

„Je tady nádherně,“ vzdychla Vilma, stáhla si palčáky a podala mi je. „Já si ohřeju ruce v kapsách, ale tobě by mohly umrznout.“

Dojalo mě, jak je laskavá, a v duchu si uštěpačně pomyslel, že moje žena by se spíš zajímala, aby neumrzl její pejsánek, a Felicie, ta by mě s největší pravděpodobností dokonce požádala, abych Miláčkovi půjčil vlastní kabát.

Konečně jsme se dostali dovnitř. Ovanul nás těžký vzduch dlouho nevětraných prostor. Na nějaké větrání však nebylo ani pomyšlení. Neznám pádnější argument proti otevírání oken, než je silný mráz. Sázel jsem však na to, že po chvíli si na zatuchlý zápach zvykneme a nebudeme ho ani vnímat.

„Posaď se, já hned zatopím,“ řekl jsem Vilmě. Ono hned ve skutečnosti trvalo skoro hodinu. Nejprve jsem objevil, že ve dřevníku není ani tříska; pak jsem se vydal do nedalekého lesíku s pilkou, abych zjistil, že líp než řezání dřeva by mi šlo snad i háčkování záclon. Nakonec jsem cosi dovlekl, ale bylo to vlhké… Prostě žádná sláva. Ale zatímco každá jiná ženská by mě jedním z těch polen dávno praštila po hlavě a vydala se stopem zpět do Brna, Vilma sice chladem kýchala, ale přitom mě povzbuzovala a utěšovala. Nechci, abyste si mysleli, že vás houpu, ale ona mi doopravdy říkala věci, jako že je to tam přímo fantastické a že hezčí den snad ještě neprožila. A to jsme prosím byli navlečení v kabátech a dýchali si do dlaní, abychom se aspoň trošku zahřáli!

Když oheň hořel, došel jsem do auta pro deku, spacák, láhev koňaku a kastrůlky s jídlem od Jasmíny Bachraté. Zabedněné okenice a rozsvícená petrolejka vytvářely intimní šero, avšak já najednou nevěděl, co s rukama. Sedl jsem si vedle Vilmy na pohovku, otevřel láhev a nějak si nemohl vzpomenout, jak se to vlastně dělá.

„Seš taky tak příšerně nervózní?“ zeptala se a přitáhla si límec kožichu až po bradu. Pořádně jsem si lokl, v tu chvíli mi nezáleželo na tom, že mám odřídit ještě cestu zpět.

„Mně připadá milé, že se nechováš suverénně. Aspoň je vidět, že nejsi žádný proutník,“ zahanbovala mě Vilma. I když onoho odpoledne na chalupě jsem možná skutečně nebyl ten samý chlápek, který třikrát týdně klátil dvacetiletého zajíčka a často přitom používal praktiky ne zrovna obvyklé. Zdálo se mi, jako by se část té neposkvrněnosti, kterou se Vilma vyznačovala, odrazila i na mně. Byl jsem vedle ní lepší, čistější. Konečně, proč by se člověk nemohl vlivem někoho očistit, když je možné se obdobným způsobem ušpinit, viďte…

Nešikovně jsem ji obejmul. Bylo to jako držet v náruči ledního medvěda. Pod chundelatým kožichem se mi ztrácela a měnila se v cosi nadpřirozeného. A přesně v tu chvíli jsem si řekl, že bych se s ní vyspat neměl. Vilma byla nadpřirozená. Připadala mi jako panna, ačkoliv měla tři děti.

„Možná by sis to měla ještě rozmyslet,“ slyšel jsem se říkat a nejraději bych se nad sebou rozbrečel. Hrozně jsem ji chtěl, ale nějak to prostě nešlo.

„Máš strach, že budeš zklamaný?“ zeptala se. „Asi v tomhle směru nejsem nic zvláštního. Kromě svého manžela jsem ještě nikdy s nikým…“

Pak jsem se neudržel a začal ji líbat, no a pak už mám úplné okno. Pamatuju si jen ten pocit, který jsem měl, ale ten se popsat nedá. Snad bych ještě mohl dodat, že v jednom se Vilma mýlila. Byla i v tomhle směru něco velmi, velmi zvláštního!

„A pak prý že je snění riskantní..,“ pomyslel jsem si nahlas.

„Proč by mělo být riskantní?“

„Protože každý sen je prý tak dokonalý, že zastíní skutečnost,“ radostně jsem se chystal popřít jednu ze svých nejoblíbenějších teorií. Z ničeho nic do mě vjela jakási přebytečná energie a já musel vstát z postele.

„A není to tak?“ usmívala se na mě ze spacáku.

Přiložil jsem pár posledních klacků do kamen a podíval se do kastrůlků od Jasmíny. Byly tam řízky a bramborový salát.

„Tahleta skutečnost předčila všechny mé sny,“ řekl jsem a uvědomil si, že mám obrovský hlad. Sex, nejúčinnější digestivum na světě, působil spolehlivě. Pustili jsme se s Vilmou do jídla a bylo to skoro tak hezké, jako se s ní milovat. Krmili jsme se podobně, jako to dělávají zamilovaní pubescenti. Okusovali jsme řízek na střídačku přesně tam, kde zbyl otisk zubů druhého. Polévkovou lžící nabírali salát a strkali si ho navzájem do úst. Měl jsem dojem, že s každým soustem odplouvá jeden rok mého minulého života a já mládl a mládl. Považte, já si už dokonce maloval, jak vychovávám její tři děti, které jsem znal jenom z vyprávění! Vzpomínal jsem na svá dávná přání, kdy jsem chtěl mít velkou rodinu a žít s ní v chalupě svých rodičů. V přírodě a v klidu.

A potom, jako bych zapomněl, kdo je to Vilma, jsem utrousil neuvěřitelně blbou poznámku. Pro obyčejnou ženskou to mohla být poklona. Ale Vilma nebyla obyčejná a já bohužel s neobyčejnými ženami neuměl zacházet. Prostě jsem ji hladil po stehnech, po břiše a tak a přitom jsem řekl: „Máš ty vůbec nějaký děti? Nezdá se mi, že tohle nádherný tělo mohlo nosit a porodit dítě…“

Odtáhla se a okamžitě si oblékla tričko a svetr.

Nerozuměl jsem. Měli jsme čas ještě nejméně dvě hodiny.

„Raději bych už jela domů,“ špitla a rozrušeně trhla zipem spacáku.

„Co je? Provedl jsem něco?“

„Ne, ty ne. Ale já ano. Měla bych být doma se svýma dětma.“

Pomalu mi docházelo, že jsem kus vola.

„Jestli se jim něco stane, bude to moje vina,“ už se zase bičovala. „Mrzí mě, že tě do toho zatahuju, ale až teď mi došlo, že ten nejstrašnější trest za tohle všechno by pro mě byl, kdyby se některému z dětí něco stalo. Už nikdy bych nemohla žít normálně. A dokonce bych se nemohla ani zabít, protože by zbyly ještě další dvě, které potřebují mámu. Připadám si, že jsem se chytila do pasti. Do pasti z vlastního provinění, chápeš?“

„Moc ne. Před chvílí se mi zdálo, že jsi šťastná,“ poznamenal jsem. „Myslíš, že na to nemáš právo?“

„Asi ne. Dřív jsem si myslela, že šťastná budu, až když úplně zapomenu na sebe a budu žít jen pro rodinu. Bylo to správné. Nikomu to nemohlo ublížit…“

Nikomu, kromě tebe samotné, pomyslel jsem si.

„.. .a dnes mě poprvé napadlo, že je to třeba úplně naopak. Že člověk musí naprosto sobecky být spokojený sám ze sebe, ze svých prožitků, a pak teprve může tu pohodu přenášet na ostatní.“

„Ano, myslím si, že tak to opravdu je,“ s nadějí jsem podpořil jednu z mála rozumných teorií, kterou vyřkla.

„Ale mě to děsí!“

„Co tě děsí?“

„To, že jsem raději s tebou než s vlastníma dětma. To, že je nechávám hlídat cizí ženskou a vůbec mi nechybí…, taky to, že jsem na ně dokázala na několik hodin úplně zapomenout a dokonce se o ně ani nebála! Tohle přece nejsem já!“

„A kdybys tohle byla ty, bylo by to tak zlé?“

„Ano,“ znovu se posadila ke mně. „Ale asi na tom nic nezměním, protože tady chci ještě aspoň hodinku zůstat. A pokud se nic nestane, slibuju, že se od dětí nehnu celé Vánoce ani na krok…“

„Nic se nestane,“ řekl jsem a měl výjimečně pravdu.

PŘECE JEN UŽ PŘÍLIŠ STARÝ

Jen co se za Vlhnou zabouchly masivní dřevěné dveře jejich vily, všiml jsem si podivného zablýsknutí. Na bouřku to nevypadalo, vždyť byl prosinec. Vystoupil jsem z auta a vydal se směrem k místu, odkud blesk vycházel. Najednou jsem měl dojem, jako by se kus okrasného keře oddělil, proběhl předzahrádkou dozadu kolem domu a splynul s tmavými siluetami mladých stromků. Na to, abych věřil, že po zahradě běhá oživlý keř, jsem byl přece jen už příliš starý. Došel jsem k obdobnému závěru jako dopoledne Vilma - někdo ji sledoval.

S protichůdnými pocity jsem nasedl do auta a odjel. Vilmin muž si zřejmě najal detektivní kancelář. To, co o něm občas vyprávěla, by přesně odpovídalo obdobnému nápadu. A já jsem si nebyl vůbec jistý, jestli se mám z blížícího prozrazení našeho poměru radovat, nebo se ho děsit.

Do čekárny své ordinace jsem vpadl s myšlenkami na hony vzdálen, nebylo tedy divu, že jsem přehlédl několik napěchovaných nákupních tašek od Jasmíny, zakopl a zařval. Zjitřená fantazie mi napovídala, že na zemi leží ten slídil. Mít pistoli, určitě bych střílel. (To by se Blanka nestačila divit, kdyby v bramborách nebo pytlíku polohrubé mouky našla nábojnici…)

Posbíral jsem tašky a sebe ohodnotil jako nebezpečného blázna, což mi na náladě nepřidalo. Navzdory tomu, že svým klientům vždy radím, aby netelefonovali vdaným (ženatým) láskám domů, vytočil jsem Vilmino číslo bez váhání. Naštěstí zvedla sluchátko přímo ona.

„Můžeš mluvit?“ zeptal jsem se.

„Ano, Robert ještě nepřijel. Hrajeme s dětma Člověče, nezlob se, takže musím hned jít.“

„Nebudu tě zdržovat. Chtěl jsem jen vědět, jestli je všechno v pořádku,“ opatrně jsem sondoval a přitom dával pozor, aby z tónu hlasu nepoznala, že se děje něco neobvyklého.

„Ano, všechno je v pořádku. Mrzí mě, že jsem tě vylekala těma řečma na chalupě.“

To, že mě nevylekala ona, jsem jí prozradit nemohl a ani nechtěl, a tak jsem jen prohodil něco v tom smyslu, že ji mám rád, a rozloučil se.

„Evžene…,“ špitla, „na sedadle v autě jsem ti nechala dárek… Pěkné Vánoce.“

Pak teprve mi došlo, že já na dárek pro Vilmu zapomněl. Ne že bych pro ni nic neměl, ale prostě jsem jí ho zapomněl dát. Co jsem jí koupil? S vámi ta zvědavost přímo lomcuje! Ale já vám to neřeknu, něco si musím nechat taky pro sebe, a navíc nevidím důvod, proč byste se mi měli smát víc, než je nezbytně nutné…

MENŠÍ NEŽ BUBLINA ZE ŽVÝKAČKY

S dušičkou menší než bublina ze žvýkačky jsem zazvonil u dveří svého někdejšího bytu. Ačkoliv jsem tam nebydlel jen pár měsíců, působilo to na mě, jako bych se vracel po létech. Blanka otevřela téměř okamžitě a tvářila se nepatřičně vykuleně.

„Co je? Nečekalas mě snad?“ zeptal jsem se.

„Jistěže čekala,“ řekla odměřeně a výraz jejího obličeje se nezměnil.

Hlavu jsem si s tím moc nelámal, byl jsem plný nejrůznějších pocitů, které jsem ještě nedokázal vstřebat. Nevšední výlet s Vilmou, pak ten čmuchal a v neposlední řadě i vidina Vánoc s vlastní ženou. Tohle všechno ve mně vřelo a bublalo, a chvílemi jsem si připadal jako papiňák.

„Ty tašky můžeš dát do kuchyně,“ pravila Blanka skutečně pohrdavým tónem. Pasovala mě na poslíčka ze supermarketu, na prachobyčejného sluhu. Na druhou stranu, být fámulus dvacátého století zase nebylo tak zlé. Dovedl bych si představit i horší role. Chci tím říct, že mi to nijak zvlášť nevadilo; pořád lepší, než kdyby mi drahá polovička se zanícením padala kolem krku.

Sotva jsem otevřel dveře kuchyně, vyřítil se yorkshirský teriér Ferda. Nadšeně mě vítal, skákal mi po nohou a nechával za sebou kapičky moče jako důkaz nezřízené radosti. Třeštil, jako by zapomněl, že mě ve velké oblibě nemíval. Já jsem si to pamatoval velmi dobře, ale stejně mě jeho radostné trojčení dojalo.

„To víš, chybíš mu,“ věcně komentovala uvítací ceremoniál Blanka. Trnul jsem hrůzou, aby na mě nevybalila hned v úvodu, že chybím nejen psovi, ale také jí; naštěstí nic takového nedodala.

„Večeře bude za pár minut. Můžeš se opláchnout, jestli chceš, a já zatím prostřu,“ navrhla a pořád na mě tak nějak divně vyvalovala oči.

Šel jsem se umýt. V koupelně byla nová předložka ostře fialové barvy, fialová osuška a dva ručníky v odstínu lila. Všechny druhy fialové jsem bytostně nesnášel a Blanka to moc dobře věděla, přesto bych si netroufl obvinit ji z provokace. Nemyslím, že mě chtěla dráždit, rozladit nebo snad dokonce rozčílit. Spíš mi poněkud neobratně naznačovala, že už do bytu nepatřím. Třeba měla záplava protivné barvy dokonce odstartovat běžný záchvat lítosti a pocitu osamění, jaký se obvykle dostavuje takřka u všech vyvrženců. Kdoví…

„Udělala jsem řízky a salát.“

Zdánlivě nevinná informace mnou projela jak elektrický proud. Ano, připouštím, to s tím proudem je příšerný kýč, ale zkuste to vyjádřit přijatelněji! Mě nic lepšího a přitom srovnatelně výstižného nenapadlo, takže se toho obratu budu držet, když dovolíte. Tak tedy, jak už jsem předeslal, připomínka řízků mě zasáhla. Zrychlené obrázky Vilmy defilovaly před mýma očima. Vilma se natahovala a ukousla kus mého řízku, Vilma si otřela ústa hřbetem dlaně, Vilmě kecla troška bramborového salátu na levé ňadro a já ho slíznul. Diapozitivy Vilmy se promítaly všude, kam jsem se podíval. Jako kdyby ji, chudinku, strčili do zrcadlového bludiště.

„Potřebuju si ještě zavolat,“ vyběhl jsem z kuchyně. Musel jsem se zbavit některých dojmů, podělit se o ně, vyslovit je nahlas, jinak jsem za sebe neručil. Rozhodl jsem se poctít iracionálními bláboly věčného pesimistu — Ludvíka. Od jeho poslední návštěvy jsem s ním nemluvil, hodilo se, abych ještě před Vánocemi náš vztah trochu urovnal. (Když o tom tak přemýšlím, Vánoce jsou naprosto ideální záminka k urovnávání čehokoliv. Málokdo si to uvědomuje a to je chyba.)

„Čau Ludvo, jak se vede,“ předstíral jsem, že volám jen tak, pro nic za nic.

„Předpokládám, že líp než tobě,“ prohlédl můj ledabylý tón. Ve zdravém úsudku byl daleko přede mnou. Tušil, že jsem v maléru, zatímco já se plácal v zamilovanosti jak batole v nafukovacím bazénku a ještě si to pochvaloval.

„Pleteš se. Všechno už jsem vyřešil. Vlastně ti kvůli tomu volám. Špatně jsi mě odhadl, kamaráde,“ honil jsem si triko.

„Ano? Povídej, co vyvolalo takovou euforii. To mě zajímá,“ uchechtl se Ludva.

Napadlo mě, že jsem si nevybral právě nejvhodnějšího zpovědníka, ale jiného jsem neměl. A volat na linku důvěry? Tak hluboko by neklesl žádný psycholog, to si pište. „Nevím, co ti pořád vadí,“ namítl jsem rozladěně…Závidíš, že jsem nenechal frnknout svůj poslední vlak jako ty?“

„Nemyslíš tím doufám Felicii. To je spíš tank než vlak…“

„Felicii jsem pustil k vodě,“ pravil jsem pyšně. Bylo to sice s kraválem, ale jinak bez problémů…“

„Co tak najednou?“ zeptal se Ludva.

„Maminka mě učila, že mám odejít z večírku, dokud se ještě bavím.“

„A seš si jistý, že večírek už skončil?“

„To víš, že jo. Pro Felicii bude jednodušší sbalit dalšího ženatýho maníka a přeorat mu život, než mě tahat zpátky. Je to sice skvělá pichna, ale mně se pod kůži hned tak nedostane, nemá totiž jak,“ neúnavně jsem si koledoval, aby mi někdo srazil hřebínek.

„Měli bychom mezi svátky zajít na skleničku,“ nečekaně navrhl Ludvík.

„Jo, to bychom měli. Zavolej mi. Ale domů, ne do ordinace.“

„Ty ses vrátil k Blance?“

„Jenom na Vánoce. I když ona si možná namlouvá, že už tady zůstanu na stálo.“

„A co ti brání?“

„Objevil jsem, že život se dá žít i jinak. Otevírají se mi nové možnosti, chtěl bych začít znovu a vyvarovat se těch chyb, které jsem nasekal s Blankou,“ široce jsem se rozvykládal, aniž bych prozradil něco konkrétního.

„Nikdy bych nevěřil, že tě nějaká ženská dokáže takhle zblbnout,“ odhadl Ludva správně, která bije.

„Aspoň žiju, ty srabe,“ usadil jsem ho jízlivě. „Pro tebe za chvíli bude jediným vzrušením houpací křeslo a sobotní příloha novin, ale já…“

„.. .ale ty se budeš výborně bavit u soudu, až ta tvoje pacientka prohlédne a zažaluje tě pro zneužití…“

„Ona už není moje pacientka,“ ohradil jsem se mdle. Ludvík měl v jednom pravdu: poměr s pacientkou mě mohl zničit. Záhy jsem se zase upokojil. Za Vilmu bych dal ruku do ohně, nebylo čeho se obávat.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Uvědomil jsem si, že jsem zapomněl jak na Blanku, tak na večeři.

„Pojď už,“ strčila hlavu do dveří.

„Jo, hned jsem u tebe. Musel jsem vyřídit jeden naléhavý telefonát s pacientem,“ lhal jsem, ani nevím proč. Usedl jsem ke stolu a pustil se do jídla. Řízek už přestal jitřit moji představivost, takže jsem si docela pochutnával. Blanka vždycky vařila výborně, to se jí musí nechat.

„A kde budu spát?“ zeptal jsem se.

„No kde asi… V posteli,“ odvětila a pořád se tak pitomě ksichtila. Její obličej mi něčím připomínal obličeje z kreslených grotesek. Byl podivně plochý, jakoby vyžehlený. Slovo vyžehlený mě konečně trklo.

„Tys byla na té plastické operaci?“ vyjekl jsem.

„Samozřejmě že byla,“ odpověděla, jako bych se ptal, jestli byla ráno se psem. „Účet ode mě dostaneš pod stromeček.“

Nechápal jsem, kde se v ní bere ten nadhled a sarkasmus. Jak jsem ji znal já, byla spíš typ ušlápnuté putičky. Už to, jak se celá léta o mě starala. Nemusel jsem doma na nic šáhnout, ani nevím, kde jsme měli vysavač nebo jak se zapíná automatická pračka. Já vím, spousta ženských se stará o své muže, ale Blanka to dělala s noblesou. Nic nevyčítala, nepředhazovala, nežehrala na trpký osud ženy-otrokyně. Dopřávala mi ten skvostně libý pocit, že to všechno pro mě dělá ráda. Proto jsem čekal, že bude na měkko, že bude aspoň tolik nervózní jako já…

„Ten obličej, to není nic proti tomu, jak krásně mi spravili tu mastoptózu,“ pronesla hrdě.

Jelikož mám aspoň základní znalosti latiny, hbitě jsem odhadl, že mastoptóza není název jistého vymřelého savce z období třetihor, byť mi ho připomínal sebevíc. Ať už se jednalo o jakýkoliv zákrok, jasné bylo jedno: šlo o oblast prsou. V hrůze, že by mi chtěla svoje zbrusu nová ňadra ukázat, jsem nasadil takový ten obličej a la brouk Pytlík.

„Dost se mi tím upevnilo sebevědomí,“ celkem zbytečně dodala Blanka.

„To jsem si všimnul…“

„Ty seš ten poslední, kdo by si mohl dovolit nějaké jízlivosti,“ děla výhružně a já dumal, co tím vlastně chtěla říct.

„Nechtěl jsem se tě dotknout,“ špitl jsem a zároveň si umínil, že propříště budu zdvořilejší. Ne že bych Blanku vyloženě podezříval, ale co kdyby na mě nasadila detektiva ona? Ani tuto možnost nešlo spolehlivě vyloučit. Motiv byl zřejmý a navíc dobře věděla, že Vilma je moje pacientka, nejednou jsem se o ní zmínil. Jistě, tato teorie je maličko přitažená za vlasy, ale sichr je sichr, no ne?

MUŽSKÉ KLIMAKTERIUM

Upřímně doznávám, že jsem nikdy nebyl žádný filantrop, vyjma již zmiňovaných předvánočních dnů. Oční bulvy by vám při pohledu na mě lezly z důlků. Jak já kmital a přitom neopomněl předstírat ochotu! Brzy ráno, ještě za tmy, dlouhá procházka s Ferdíkem. Zde musím zdůraznit, že dálkový pochod za třeskutého mrazu nikterak nevyhovoval ani tomu nebohému zvířeti, ale co naplat. Blanka řekla hodinu, tak jsem ho za sebou vláčel (posledních dvacet minut dokonce po břiše) přesně šedesát minut. Mým ušním boltcům, chladem zbarveným do krvavé červeně, se nápadně stýskalo po kulichu, který skončil v kanálu, revmatická kolena vrzavě naříkala, ale nevzdal jsem se. A myslíte, že mě žena politovala, nebo snad dokonce pochválila? Kdepak! Ještě v předsíni mě vybavila pytli s odpadky a už jsem mazal. A pak umýt všechna okna, vydrátkovat parkety, znovu ven s Ferdíkem (to už se mi ve znamení nesouhlasu zahryzl do lýtka), pak napastovat parkety a pověsit záclony. Pánové, já doslova padal na hubu. Dobročinnost člověka dokáže pořádně vyčerpat, jen co je pravda. K telefonu, který kolem druhé odpoledne zazvonil, jsem se musel doplazit, nohy by mě neunesly. Blanka v té době seděla v křesle u kávy, pletla svetr a dělala, že zvonění neslyší. To, že mě po očku s výrazem svrchovaného hnusu pozorovala, mi však nemohlo uniknout.

„Ahoj tatí!“ zvolal Jakub se světáckým přízvukem.

Otcovské srdce zaplesalo. Co vám budu povídat, byl jsem na synka hrdý. Studium v USA, to je pro člověka zformovaného totalitním režimem něco!

„Přijedu o něco později. Seznámil jsem se tady na letišti s jednou dívkou, ona má nějaké těžkosti, chtěl bych jí pomoct.“

„Ale to je samozřejmé,“ hrdost se ještě násobila. Mít zcestovalého, inteligentního syna, který je ještě navíc kavalír, to se poštěstí jen mizivému procentu rodičů. „Kdybys na tu pomoc nestačil, klidně se ozvi, něco spolu vymyslíme.“

Ozval se ani ne za hodinu. „Volám už z Florence, v pět odjíždím do Brna, ale Veronika ještě pořád nesehnala hotel.“

Pochopil jsem, že dívka v nesnázích se jmenuje Veronika. Už to jméno mi bylo sympatické. Ihned jsem si představil uplakanou tvář bezradného děvčete, viděl jsem, jak v mrazu bloudí noční Prahou a děsí ji každý temný kout, který míjí. Od sugestivní představy k dobrému skutku byl už jen krůček. Přehnaně srdečně jsem vyjekl: „A proč to nebohé děvče nevezmeš s sebou, pokud nemá kam jít? Jestli bude chtít, může u nás zůstat i přes svátky.“

Zde se přímo nabízí známé úsloví, že za každý dobrý skutek bude člověk spravedlivě potrestán. Ne, neberte mě vážně. Dělejte dobré skutky klidně dál, já končím. Maska lidumila mi prostě nepadne.

„Koho jsi to pozval?“ zeptala se udiveně moje žena. Vysvětlil jsem jí, jak se Jakub seznámil na letišti s opravdu milou dívkou, která nemá kam jít. Aby Blanka náhodou nezaujala odmítavé stanovisko, trošku jsem Veroničinu svízelnou situaci přibarvil.

„To je od Jakuba hezké, že ji nenechal na holičkách. Po tobě zřejmě tedy nebude, ty bys nepomohl ani tonoucímu…“

Výtka se mě dotkla a doteď pochybuji, že tím Blanka narážela na fakt, že nejsem právě zdatný plavec.

„Měli bychom pro tu dívku připravit postel. Co takhle přenést válendu do mé pracovny?“ elegantně jsem výtku přešel.

„Do tvé bývalé pracovny?“ dělala, že přemýšlí. Ve skutečnosti mě však chtěla pouze upozornit, že jsem ve vlastním bytě méně než host.“A co když budou chtít spát spolu?“

Její otázka mě překvapila. Kdykoliv dříve si Jakub dovedl dívku na noc, musel to udělat tajně. Ano, pokaždé se to nakonec nějak provalilo, ale naše požehnání nikdy nedostal.

„Teď je všechno jiné. Mladí žijí rychleji, s žádným dlouhým seznamováním neztrácejí čas,“ poučila mě zasvěceně.

Pokusil jsem se zaprotestovat: „Jistě, ať si dělají co chtějí. Ale v našem bytě? Tedy v tvém bytě? Vždycky jsi tvrdila, že kdybys dala k něčemu takovému souhlas, připadala by sis jako kuplířka.“

„Že zrovna ty jsi takový moralista!“ odfrkla Blanka. „Abys věděl, já vůbec nemám obavy o Jakuba. Je to rozumný kluk, který zná míru. Jediné, co mi dělá starost, jsi ty!“

„Jak ti, proboha, dělám starost?“ zakvílel jsem. Rozhovor se stáčel nebezpečným směrem. Odbočení přišlo bez varování a bylo tak prudké, že jsem na ně nemohl být připraven. „Už jsem ti slíbil, že se budu chovat vzorně. Já přece taky nechci, aby Jakub zjistil, že… že je naše manželství v krizi,“ blábolil jsem snaživě. Nejednou mě napadlo, že kdyby se Jakub dověděl celou pravdu o Felicii a o Vilmě, jednoznačně by se postavil na Blančinu stranu. Možná by mě dokonce úplně odepsal. Ostatně vždycky k Blance tíhl mnohem víc než ke mně, bylo by to přirozené vyústění situace.

„Naše manželství je spíš v rozkladu než v krizi, ale to je detail.“ poněkud lhostejně přetnula proud mých obav manželka. Tehdy jsem si poprvé všiml, že jí naše odloučení nebezpečně prospívá. Chovala se povýšeně a tak nějak provokativně samostatně. Jako by mě vůbec nepotřebovala. A přitom se celá léta tvářila, že si neumí ani zavolat instalatéra! Jaké rány tehdy utrpělo moje ego, to vám snad ani nemusím vysvětlovat. A to jsem ještě netušil, že výčet zničujících zásahů ani zdaleka není u konce!

„Já se nebojím, že bys Jakubovi něco prozradil,“ uštěpačně mě ujistila. „Ty umíš moc dobře odhadnout, jak by se Jakub zachoval, konečně jsi přece psycholog, musí ti být jasné, že synové mají blíž k matkám, a k podváděným matkám obzvlášť.“ Měla pravdu. Zřejmě se za ta léta cosi přiučila.

„Víš, z čeho mám strach?“ zeptala se útočně.

„Ne, to nemám tušení.“

„Že bys tu dívku mohl okukovat, nebo přímo osahávat!“ „Panebože, za co mě máš? Za úchyla?“ zhrozil jsem se.

„Ne, nemyslím si, že jsi úchylný,“ usmála se. „Tipovala bych to spíš na mužské klimakterium…“

CHLAP NEMŮŽE BÝT KURVA

„Měl bys jít trochu očistit auto, ať si ta dívka o tobě nemyslí, že jsi naprosté čuně,“ poradila mi zlomyslně Blanka. Proč říkám zlomyslně! Drazí přátelé, vězte, že o zlomyslnosti vím své a není toho málo. Ne, opravdu nelze mé smýšlení nazývat paranoiou! Proboha, vzpamatujte se! Vždyť bylo dvacet stupňů pod nulou! Mokrý hadr mi přimrzal ke karoserii vozu, octová voda v kýblu byla potažena ledovou krustou a sousedé opouštěli televizní obrazovky, neb právě pod okny jejich bytu probíhal program nesrovnatelně zajímavější. Už jsem slyšel ty průpovídky: „Mámo, koukni na toho vola Krause! Nejspíš se z těch cvoků sám taky zcvoknul!“ (Napadají mě i poznámky hrubšího zrna, ovšem ty se publikovat nedají.)

No co. Šudlal jsem to auto dobrých dvacet minut a ještě po schodech nahoru si polohlasně opakoval tři magická slůvka zaručující šťastné manželství, která jsem už od rána hojně používal: „Máš pravdu, miláčku. Máš pravdu, miláčku…“

Po tomto vrcholně trapném zážitku jsem to už nevydržel, strhal ze sebe montérky (byly tak zmrzlé, že dokázaly stát v koupelně bez cizí pomoci), chvatně se oblékl a zpod postele vytáhl hystericky pištícího Ferdu se slovy: „Blani, raději ho vezmu ještě jednou ven, abych nemusel potom, když už tu bude Jakub a ta Veronika. To víš, chtěl bych se jim plně věnovat…“

Lež jako věž, jistě. Přece se neznáme první den. Samozřejmě že mě to táhlo k Vilmě a pes, to byla propustka z káznice. Moje žena mi báchorku naštěstí zblajzla. Tvářila se udiveně, to ano, ale nijak neprotestovala. Naopak, svým novým, protivně nazálním hlasem zavolala oživlý aristokratický smeták k sobě a začala k němu konejšivě promlouvat. Pak se s ním chvíli cicmala, což mě donutilo odvrátit zrak, neboť tento druh lásky člověka ke zvířeti je mi přece jen poněkud odporný. A nakonec mi ho pohnutě svěřila do péče.

Hned za domem jsem strčil Ferdu pod kabát, čímž jsem si ho částečně udobřil, a běžel na tramvaj. Za čtvrt hodiny jsem již rozechvěle stepoval před brankou Vilminy vilky. Kdybych vám měl vysvětlit, co jsem si od svého počínání sliboval, nedokázal bych to. Chtěl jsem ji prostě vidět i za cenu, že se budu muset chovat jako trotl. Se zatvrzelostí sobě vlastní jsem si namlouval, že pouhým zahlédnutím zbožňované načerpám dostatek sil k zvládnutí dalšího dne pod kuratelou spravedlivě rozhořčené manželky. Ne, zas tak moc mi nevadilo, že mě žena sekýrovala. To se dalo strávit, navíc jsem si uvědomoval, že jsem si to spískal sám. Nebýt mých pletek s Felicií, nikdy by se tak ke mně nechovala, aspoň myslím. Čas strávený s Blankou byl k nepřečkání, protože mě to jednoduše táhlo jinam. A není divu. Vždyť Blanka byla od nepaměti mým zrcadlem. Nemilosrdným, surově pravdivým zrcadlem. Každá její vráska byla zároveň i mou, odevzdaně vyhaslý pohled zobrazoval i moji únavu ze života. Kdykoliv jsem se na ni podíval, měl jsem dojem, že mi něco krásného a hodnotného proteklo mezi prsty. Nabízelo se jednoduché řešení: vyměnit zrcadlo.

Že jsem slídil kolem domu svého nového zrcadla, by nebylo ještě to nejhorší. Jelikož jsem ale nezahlédl ani siluetu Vilmina těla v okně, ani stín, který bych mohl považovat za její postavu, ani ke mně nepronikl výkřik, který by zplodila její ústa, a dům tajemně mlčel, zazvonil jsem. Kdo ví, co vedlo moji ruku. Zoufalství? Touha? Stesk? Hormonální tenze? Neschopnost rozlišit snění od reality? Nevím. Rozumnější by dozajista bylo, nechat si od úslužného švagra předepsat elektrické šoky nebo svěrací kazajku. Já však neuvažoval a místo toho prostě bezmyšlenkovitě strčil hlavu do jámy lvové, aniž bych měl připravenou nějakou věrohodnou výmluvu, proč jsem tak učinil. Blahoslavení chudí duchem, říkáte? Ale ne, to jsou pověry, pikantně okořeněné náboženskou demagogií. V reálném světě se pitomců spíš štítíme, namísto abychom je oslavovali.

Proč však chodím kolem horké kaše a ne a ne se vymáčknout? Je mi tak stydno, že bych se nejraději někde zakopal. Ne, nechci se z vyprávění vyzout. Docela chápu, že prahnete po pointě dalšího z mých extempore. Povím vám všechno, co mi zbývá.

Tak tedy, jak už jsem říkal, zazvonil jsem. Dveře otevřel vysoký, podmračený muž, jehož výraz mi okamžitě připomněl slavného drsňáka Antonia Banderase.

„Přejete si?“ zeptal se.

Přál jsem si. Co já všechno si přál, ale nic z toho jsem mu říct nemohl, a tak jsem vyblekotal: „Tady u vašich dveří jsem našel kňučet pejska, asi jste ho omylem zapomněli venku…“

„Pojďte dál,“ řekl Banderas a zakřičel někam do útrob domu: „Vilmo! My máme psa?“

Rád bych věděl, jaká paleta barev se mi vystřídala v obličeji, když Vilma přišla.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem ji uctivě a rychle znovu zopakoval tu nesmyslnost se psem, abych snad na ni nevrhl nějaké podezření.

„Promiň, Roberte, mělo to být překvapení…“

Taky že bylo. Pro všechny zúčastněné.

„…myslela jsem, že děti budou mít radost.“

„A proč jsi mi nic neřekla?“ celkem logicky se zeptal Banderas. Úleva nad tím, že pes neměl být pod stromkem opatřen jeho jmenovkou, z něho doslova prýštila.

„Bála jsem se, že bys byl proti…“ Bavili se spolu, jako bych neexistoval. Drtil jsem vztek a ponížení mezi zuby. Jak rád bych tomu kreténovi vmetl do ksichtu, že mu spím se ženou! To by mu klesla čelist!

„Jsem tak šťastná, že jste našeho pejska našel, ani nevím, jak vám poděkovat,“ obrátila se Vilma ke mně. Banderase představení přestalo zajímat a kamsi se odporoučel.

„Děkuju, hrozně moc ti děkuju, je nádhernej,“ stiskla mi ruku Vilma.

„Jmenuje se Ferda,“ zašeptal jsem. V uších mi znělo cosi jako chorál. „Miluju tě,“ bezhlesně jsem pohyboval rty a vypotácel se ven. Až na mrazu mi to došlo: daroval jsem své milence manželčina psa!

(Ano, skutečně jsem daroval své milence manželčina psa a tím nechtěně popřel všechna sexistická tvrzení o tom, že chlap nemůže být kurva.)

OD PŘÍRODY ŠÍLENÝ

„Ferdo! Ferdíkůůů!“ křičela Blanka a slzy jí ošklivě brázdily tvář. „Opravdu se ti zaběhl někde tady?“ zeptala se mě snad podesáté. A já podesáté kývl.

„Neměla jsem ho s tebou pouštět, nebyl na tebe zvyklý,“ obviňovala se. Jaksi se opět opomněla vztekat na pravého viníka, tedy na mě. Vlastnost, kterou jsem na Blance celý život bezmezně obdivoval, mi začínala být na obtíž. Připadal jsem si díky ní jak kýbl sraček.

„Ferdíkůůů!“ hlas měla pláčem a křikem ochraptělý. „Je tak maličký,“ vzlykla, „určitě zanedlouho zmrzne, čumáček můj. Kdybych aspoň věděla, že ho někdo našel a vzal si ho domů…“

V tu chvíli jsem se doopravdy nenáviděl.

„Koupím ti jiného psa. Je mi to hrozně líto,“ plácal jsem, občas též zakřičel yorkshirovo jméno a posléze dokonce navrhl vyvěsit v okolí našeho domu plakáty s Ferdovou fotografií a příslibem nálezného.

„Půjdu ty letáčky vyrobit,“ popotahovala Blanka. „A ty raději jeď už na nádraží. Autobus by měl za chvíli dorazit, tak ať Jakub nečeká.“

Nemusela mě dvakrát přemlouvat. Nasedl jsem do auta, vrhl na ni ještě několik soustrastných obličejů a ujel, jak nejrychleji se dalo. Na konci naší ulice jsem se přistihl, že jsem se do verze o zaběhnutém psovi natolik vžil, že se neustále rozhlížím a úporně ho hledám.

Ty tam jsou doby, kdy jsem se stavěl k tezím o mužském přechodu velmi odmítavě. Z biologického hlediska jde o čirý výmysl, z hlediska psychologického o nezvratný fakt. Blanka měla pravdu, i muži trpí klimakteriem. Ostatně, byl jsem toho živým důkazem. Proplul jsem všemi stadii. Chybělo snad už jen, abych si začal barvit vlasy…

A jak jsem tak cestou na autobusové nádraží bilancoval, pomalu mi svítalo. Za půl roku jsem zvládl udělat ze svého poměrně klidného a spořádaného života naprostou paseku. Moje svědomí volalo po rozhřešení. Rozhodl jsem se, že nastoupím krkolomnou cestu k nápravě a začnu jednat fér. Chvályhodné předsevzetí mi vydrželo sotva tři čtvrtě hodiny. Ale pěkně popořadě. Na nádraží jsem dojel pozdě. Jakub se svojí přítelkyní už byli pryč. Trochu mi to pokazilo vznešenou náladu. To víte, člověk se rozhodne, že se polepší, a začne tím, že prošvihne syna, který po roce přijíždí z Ameriky. Prostě pech.

Rozmrzele jsem jel domů a tajně doufal, že Veronika bude milá, slušná dívka, díky níž se Vánoce v kruhu rodinném stanou aspoň částečně snesitelnými. Jen co jsem vstoupil do bytu, nepřítomnost Ferdy na mne dolehla. Bude to znít asi neuvěřitelně, ale i mně se po něm stýskalo. Uvědomil jsem si, oč hůř musí být Blance, která si představuje jeho ztuhlé tělíčko někde v závěji.

Těžce vydobyté nadšení a odhodlání se rozpouštělo rychleji než kostka ledu v horkém čaji. A to jsem ještě netušil, co mě čeká v pokoji! Otevřel jsem dveře, chtěl se přivítat se synem a seznámit s Veronikou, ale všechna připravená slova zůstala viset někde na cestě k hlasivkám.

„Ahoj tatí. Vzali jsme si taxíka,“ překvapeně vysvětloval Jakub a já zíral jak vejr.

„Dobrý den, jmenuju se Veronika… Omlouvám se, že vás takhle přepadám, ale tady Jakub mi nabídl, že u vás mohu pár dní zůstat,“ pravila Felicie a významně na mě mrkla.

Musel jsem se zachytit dveřních zárubní. Zatmělo se mi před očima. Ne, vlastně bych to nedefinoval jako zatmění. Byly to takové temně rudé šmouhy a záblesky, které po chvíli teprve pohasly do absolutní tmy. Jako bych padal do žaludku obrovského kanibala.

„Váš manžel je nemocný?“ slyšel jsem z dálky.

„Ne. On je od přírody šílený,“ odvětila moje žena suše.

A Jakub se rozřehtal.

DALŠÍ RÁNA PO PALICI

Blanka zaklepala na dveře ložnice a vstoupila. Ještě ráno by sveřepě prohlašovala, že ložnice patří pouze jí, a nevidí tudíž důvod, proč se obtěžovat klepáním. Ale od rána se mnohé změnilo. Jako už dříve mnohokrát, společné trápení nás začínalo sbližovat. Nebylo tak úplně společné, každého z nás hryzalo něco jiného, ale o tom Blanka neměla ani páru. Naštěstí.

Přisedla si ke mně na postel. Oba jsme byli v zajetí svých myšlenkových pochodů. Bylo to jako plavit se na ledové kře. Každý na své. Proud vody si s námi pohrával. Kry se přibližovaly k sobě, takřka se dotýkaly, ale za pár minut už to mohlo být jinak. Byl jsem ostražitý.

„Mně se zdá ta Veronika docela milá,“ šeptla Blanka. „Měl bys jít povečeřet s námi. Co si o tobě asi tak pomyslí.“

„Co by si myslela. No přece, že jsem od přírody šílený. Sama jsi to tak řekla,“ trucoval jsem vleže na břiše, s obličejem zavrtaným do polštáře. Vlastně to jen vypadalo, že trucuji. Ve skutečnosti jsem neměl daleko k pláči. To, jak se Felicie vetřela k nám do rodiny, jsem považoval za zvrhlé, sadisticky kruté. Nahánělo mi to hrůzu. Konečně jsem začal věřit Ludvíkovi každé slovo, které se jí týkalo. Felicie byla jako buldozer. Hrnula před sebou trosky životů svých ženatých milenců a chroptěla přitom blahem. Čím více sutin, tím lépe. Strach ze mě udělal králíka — čekatele na stažení. Bál jsem se o Jakuba. Nevědomky jsem ho Felicii předhodil… Co předhodil! Já jí ho naservíroval na stříbrném podnose. Jak pavlačová drbna jsem se chlubil synáčkem, co přiletí z Ameriky. Pro větší věrohodnost jsem nezapomněl dodat, kdy přiletí! Prostě ješitnej, starej vůl…

„Já vím, že si vyčítáš Ferdíka…“

Nevíš nic, chtělo se mi namítnout, ale mlčel jsem.

„Není to jen tvoje vina. Kdybych mu nechala na obojku známku nebo mu tam aspoň napsala adresu, třeba by ho někdo našel a poctivě vrátil…,“ už zase vzlykala.

Klesal jsem až k samému dnu sebeopovržení.

„Možná to bude znít směšně, ale co žijeme odděleně, byl pro mě Ferda nejbližší tvor na světě. Jistě, byl to jen pes, ale mně se zdálo, že mi rozumí. Když mi bylo smutno, vždycky to vycítil a začal se lísat,“ vyprávěla. „Je to hrozný. Mluvím o něm, jako by už nežil.“

Ledové kry porozumění dopluly do těsné blízkosti, brnkly o sebe a já Blanku chytil za ruku: „Zvoral jsem to. Vždycky jsme si plánovali, že spolu zestárneme, a já to zvoral. Vymklo se mi to z rukou. Teď už se ale nemůžu vrátit…“

Pohlédla na mě překvapeně: „Evžene, já přece nechci, aby ses vracel.“ Další rána po palici.

„Ze začátku jsi mi chyběl, to ano, ale po pár dnech jsem zjistila, že je mi tak líp. Nechci, aby sis to špatně vysvětloval, ale ulevilo se mi. Mám svoji práci, svůj pokoj, nemusím každý den vařit ani uklízet. Není nikdo, kdo by dělal kyselé obličeje na mé přítelkyně, ať jsou sebeupovídanější nebo sebepitomější. A když jsem v noci sama, spím klidně. Už mě netrápí představy, s kým a kde asi spíš ty…“

Čert aby se ve mně vyznal! Ani já se k ní přece nechtěl vracet! Měl jsem si oddechnout a nabídnout jí přátelství. Zasloužili bychom si to oba. Ale kdepak já a racionální reakce! To nešlo dohromady. V hlavě jsem měl koktejl ze žárlivosti, uražené pýchy a pocitu, že jsem byl podveden. Blanka se přece měla užírat steskem! Měla mě lákat domů s otevřenou náručí!

S nepříjemným pocitem, že nic nefunguje, jak by mělo. jsem se otázal: „Takže ty bys raději chtěla zpátky toho psa než mě…“

Uznávám, to už bylo naprosto dětinské chování. Kdyby to takhle mělo pokračovat dál, co nevidět bych požádal o dudlík.

„No tak, Evžene,“ podrbala mě na zátylku. (Vzpomínáte? Už jednou jsem vám vysvětloval, jak moc mám tohle gesto rád.) „Jsi jako malej…“

Nechal jsem se šimrat a přitom nakláněl hlavu co nejblíž k její ruce, labužnicky jako kocour. Podotýkám však, že jsem nevrněl.

„Nebudeme trápit jeden druhého, co říkáš?“ navrhla.

Souhlasně jsem zamručel.

„Nebýt Jakuba, nevolala bych ti. Bála jsem se, že bys tady chtěl zůstat, a bála jsem se, že bych ti to nedokázala odepřít. Teď jsem ráda, že jsi tady, a taky jsem ráda, že je to jen dočasné.“

Nic už mě nemohlo překvapit. Dokonce ani to, že Blanka říkala slova, která jsem měl říkat já.

„Měli bychom být přátelé,“ dodala ještě, a to mě dorazilo.

VLK V BERÁNČÍM ROUŠE

Nakonec mě Blanka zmasírovala natolik, že jsem se převlékl do čisté košile a následoval ji do obývacího pokoje. Jakub s Felicií alias Veronikou o něčem živě diskutovali. Když jsme vešli do místnosti, nahlas se zasmáli. Pokusil jsem se nebrat to osobně, ale moc se mi to nedařilo. Blanka mi povzbudivě stiskla loket a šla dokončit večeři. Když byla se mnou, cítil jsem se jistější. Bez ní mi bylo, jako by mi uprostřed tvrdého ragbyového zápasu ukradli suspenzor.

„Táto, představ si, že Veronika je tlumočnice…“

Musel jsem se hlídat, abych nedal najevo, že o podařené Veronice vím víc, než bych si přál.

„…a že ten americký akcent pochytila přímo v Queensu. Nějaký čas taky bydlela na Manhattanu, jako já. To by člověk neřekl, jak je ten svět malej…“

„Hrozně malej, úplná vesnice,“ pitvořil jsem se. „Možná jste si kupovali hamburgra ve stejným bufetu, prali prádlo ve stejné prádelně… Skoro mě udivuje, že jste se tam nepotkali.“

„Táto, co tě žere?“

Začínalo to se mnou být opravdu zlé. Strefoval jsem se do nevinného. „Ztratil jsem mamince psa. Dnes odpoledne. Měla ho moc ráda a mě to mrzí. Tak promiň, jestli jsem byl protivnej,“ snažil jsem se zabrousit hroty svých jízlivostí. Upřeně jsem se díval na Jakuba, ale přesto se mi do periferního vidění tlačila i Felicie. Zapracovala na sobě, to jsem musel chtě nechtě ocenit. Na mladé kluky měla jinou fintu než protřelost a vulgární otevřenost. Byla to cudnost. Jak byla oblečená, vlasy zapletené do copu a sepnuté malinkými sponkami ve tvaru motýlků. Vůbec žádná rtěnka a v uších drobné dírky po náušnicích. Dokonce si ostříhala svoje dlouhatánské nehty a zbavila je laku. V tlustých vlněných punčocháčích a kratinké sukýnce vypadala krotce a nevinně. Vlk v beránčím rouše. Nebo spíš hyena?

„Nevěděl jsem, že jste měli psa…,“ podivil se Jakub. „Máma se mi zdála ubrečená. Vždycky si všechno tak bere. Jdu za ní. Vy dva budete mít aspoň příležitost se trochu seznámit.“

„Myslím, že už se známe dostatečně,“ zasyčel jsem, sotva odešel.

„Ale, staroušku, ty mě snad nevidíš rád?“ nakrčila nos a dlouze nasála vzduch. Spojení Felicie s hyenou mě už nechtělo pustit. Byl jsem si jist, že větří mrtvolný, nasládlý zápach.

„Radím ti dobře, seber se a zmiz, dokud je čas!“

„Nebo?“ vysmívala se mi. „Co uděláš?“

Mlčel jsem.

„Tak vidíš. Když budeš pěkně hodnej, strávíme spolu Vánoce a po Novém roku se ke mně nastěhuješ. Když ne, tak…“

Hrozně rád bych se dozvěděl, jaký druh mučení si pro mne připravila dál, pokud se nepodvolím, ale Felicie výhružku nedokončila. Do pokoje vstoupila Blanka s mísou svíčkové omáčky.

„Snad vám bude chutnat,“ usmála se na Felicii srdečně. Jako na potenciální snachu. Udělalo se mi nevolno.

„Voní to nádherně,“ Felicie způsobně pochválila svíčkovou a plaše sklopila oči. Držel jsem se hrany stolu, abych nevyletěl a nevyfackoval ji z bytu.

Jakub vykládal o Upper East Side; název jsem slyšel poprvé v životě, ale vytušil jsem, že je to nějaká ulice na Manhattanu. Ostatně i ten jsem znal jen z vyprávění. Zato Felicie perlila. Předváděla se před Jakubem. Sypala ze sebe jména čtvrtí a jakési slangové výrazy, Blanka si dobrácky nechávala vysvětlovat jejich význam a můj odpor se tiše měnil v nenávist. Hyena mohla být spokojená. Jakub byl ohromen.

Přesto přese všechno byla večeře proti následujícím hodinám hotová nirvána. Noc se plíživě přibližovala v celé své hrůze. Felicie si automaticky strčila bágl do pokoje k Jakubovi, to už jsem zjistil. A tušil jsem, že stejně automaticky mu vleze v noci do postele. Příčilo se mi nečinně přihlížet, jak Jakub dědí vysloužilou matraci po mně a po Ludvíkovi. Ne že bych byl stižen rodičovskou slepotou a nalhával si, že sex je pro Jakuba něco jako terra intacta — země neznámá. Konečně, bylo mu třiadvacet! Ale s Felicií? To bylo přece jen trochu moc.

Začal jsem ze sebe dělat blba. Protahoval jsem konverzaci, stále jsem se na něco poťouchle vyptával a rozvlekle komentoval každou odpověď. Mým cílem bylo zdržet je u stolu co nejdéle. Bylo to však jen odsunutí problému, nikoliv jeho řešení.

„Nepůjdeme si už lehnout?“ kolem třetí hodiny ranní mě potopila právě Blanka. Nemohl jsem jí to mít za zlé. Nebyla zasvěcena, chudinka.

„Byl to pěkný večer, ještě jednou děkuju,“ podala mi Felicie ruku a opakovaně ji stiskla. Tvářila se velice mile. Dokázala misandrii, pardon, chtěl jsem říct chorobnou nenávist k mužům, mistrně skrývat.

„Jakube, pojď, přeneseme tu válendu z tvého pokoje do pracovny, ať má Veronika kde spát,“ učinil jsem poslední, leč značně neobratný krok, abych odvrátil katastrofu.

„Co to do tebe dneska vjelo?“ uculoval se na mě. „Kdybych tě neznal, řekl bych, že stárneš. Není to poprvé, co u nás přespí nějaká holka, ale zaručeně poprvé, co navrhuješ stěhovat válendu.“

Všechno se ve mně šprajcovalo a příčilo, ale sklapl jsem a odtroubil na ústup. Jediná možnost, jak Felicii dostat z bytu, byla jít za Blankou a všechno jí vyklopit. Ale na to jsem byl přece jen moc velkej srab. Stáhl jsem se do ložnice. Zvuky linoucí se zanedlouho bytem byly surovější než středověká tortura…

Nevím, kolik mohlo být hodin, když jsem konečně usnul. Kolik bylo, když jsem se probudil, to si pamatuju přesně. Nakonec, bylo by velmi smutné, kdybych si nepamatoval, kdy jsem dnes ráno vstával, no ne? Ano, chápete moji narážku zcela správně. Blížíme se do finále.

Ráno jsem tedy vstal. Blanka byla v kuchyni a vařila. Uvědomil jsem si, že takhle ji mám v paměti zafixovanou nejčastěji. Sklání se nad hrncem, míchá vařečkou, ochutnává ze lžíce. A má dobrou náladu. Všechno sedělo, až na tu náladu. Nejen, že se neusmívala. Brečela.

„Ahoj,“ pozdravil jsem a hrnul se ke sporáku, abych si uvařil kávu.

Zarazila mě. „Nech to. Já to udělám. Uzavřeli jsme přece příměří.“

Posadil jsem se ke stolu a čekal, až mě obslouží. Šupem mne to vrátilo o několik měsíců zpět. Asi bych to neměl přiznávat, ale v tu chvíli mě napadlo, že bych vrátil čas velmi ochotně. Obětoval bych i svůj omlazující vztah k Vilmě, jen se zbavit té vši — Felicie. Nakonec bych na tom vydělal. Měl bych zase zpátky svoji Blanku a s ní i pohodu a bezvětří.

„Ráno jsem vstala před osmou a chtěla jít vyvenčit Ferdu,“ řekla z ničeho nic Blanka. Zjištění, že jsem všechno zpackal, na mě znovu dolehlo. „Ne, nic ti nevyčítám,“ vyděsil ji můj výraz. „Jen mi hrozně chybí, víš…“

Věděl jsem. Ale uznejte, že jsem nemohl jít za Vilmou a požádat ji, aby mi psa vrátila výměnou za dárek, který jsem pro ni stále ještě vozil v kufru auta.

„Co říkáš na tu Veroniku?“ změnila Blanka téma. Asi doufala, že mi tím udělá radost. To bych si raději prohlížel fotoalbum s obrázky Ferdy, než diskutoval o Felicii.

„Připadá mi falešná,“ odvětil jsem a pokusil se zasít semínko nedůvěry. Neujalo se. Blanka se usmála. Poplácala mě ironicky po rameni a podotkla: „Nemoc z povolání? Včera jsi ji testoval, viď?“

Jak rád bych jí přiznal, že nejen včera. Místo toho jsem přizpůsobil svůj naléhavý tón jejímu žertovnému. „Jo, testoval. A dost důkladně.“

Znovu se zasmála opuchlýma očima., Jakub je už velkej. Nech to na něm.“

Tak tuhle radu jsem nijak nekomentoval. „A kde vlastně jsou? Ještě spí?“

„Ne. Vzali si tvé auto a odjeli už kolem deváté. Jakub chce Veronice ukázat Brno a okolí. Prý to tady nezná.“

Mrcha, ulevil jsem si v duchu. Lže na všechny strany a ještě ke všemu mi už zase ničí moje plány!

Shánět nového psa jsem nakonec musel pěšky. Prvně jsem si zakoupil různé kynologické časopisy a inzertní plátky a tvrdošíjně žhavil svůj mobilní telefon. Jasně že z bytu by bylo telefonování pohodlnější, ale chtěl jsem Blanku překvapit. Obvolal jsem prvně inzeráty, kde nabízeli yorkshirské teriéry. Pak ostatní malá plemena. Za dvě hodiny bych bral i dogu. Nic. Všechna štěňata už byla rozebrána, aby mohla vyvolávat radostné pištění dětí pod vánočním stromečkem. Jediné zvíře, které se dalo ještě sehnat, bylo perské kotě. Riskl jsem to.

„Evžene, ty ses naprosto zbláznil,“ ohodnotila moje úsilí Blanka. „Co budu dělat s kočkou?“

„To samé, co se psem,“ navrhl jsem. Zas tak velký rozdíl jsem v tom neviděl.

Jakub se vrátil domů v pravou chvíli: „Táta má pravdu. Tyhlety šlechtěný kočky jsou možná lepší jak psi.“

Málem jsem ho objal. A to nejen proto, že mě podepřel. On přišel bez Felicie! Chtělo se mi výskat. (Jako obvykle, předčasně.)

„V Americe vůbec lidi daleko víc chovají kočky než psy,“ tlačil na Blanku dál.

„Jo, protože jsou líní je věnčit. Já se projdu ráda. V účtárně stejně pořád sedím na zadku.“

„Já jsem sháněl psa,“ přiznal jsem se.

„Já s Veronikou taky. Je to beznadějný,“ dodal Jakub.

Blanka, dojatá tím, jak na ni všichni myslíme, nalila do misky mléko a přistrčila k ní kotě. „A kde jsi nechal Veroniku?“

„Jela se ještě zeptat nějaké známé, která chová psy, jestli náhodou nemá štěně…“

Pevně jsem doufal, že svého Miláčka by neobětovala.

„Vidíš, jak je Veronika milá,“ řekla mi Blanka, až jsme osaměli. „A tobě se zdála falešná. Tentokrát jsi střelil vedle, psychologu. A hned dvakrát. Tu kočku v žádném případě nechci. Vezmeš si ji po svátcích s sebou.“

ROZNESE TĚ NA KOPYTECH

Felicie se vrátila těsně před večeří. Díkybohu bez Miláčka. Se všemi se pozdravila, pochválila nový přírůstek do rodiny a vyjádřila lítost nad tím, že sehnat psa před Štědrým dnem je bohužel nemožné.

Musím uznat, že dnešní večeři jsem snášel už mnohem lépe než včerejší. Rezignovaně jsem přihlížel, jak můj syn tiskne ruku nejhorší potvoře, jakou znám. Rozloučil jsem se brzy, s úmyslem usnout dřív, než začnou s tou svojí gymnastikou.

Felicie mne zastihla v koupelně. Vstoupila za mnou a otočila klíčem.

„Zešílelas?“ parádně mě to vyděsilo.

„Mám pro tebe dárek“

„Co je to? Otrávené jablko?“ snažil jsem se získat převahu. Řiť jsem měl ale staženou jako nikdy předtím.

„Jsem ráda, že máš dobrou náladu. Nic mi neudělá větší radost, než dívat se, jak o ni přicházíš. Nebo ti mám ten dáreček dát raději jindy?“

„Dej to sem!“

„Prvně mě pěkně polib. Ukaž, že si hodnej staroušek.“

Poslechl jsem. Udělal bych cokoliv, jen aby už vypadla z koupelny. Popravdě, to líbání jsem dost odflákl.

„Myslím, že tenhleten dáreček by pod stromkem moc radosti nenatropil. Hlavně ten trouba Kuba by mohl být smutnej. Moc smutnej.“

Hrdinsky jsem skousl toho troubu a chňapl po obálce, kterou mi šermovala před očima.

V mozku se mi konečně rozednilo. To Felicie nás nechala sledovat! Většího kreténa, než jsem já, zem nenosí, to je jisté.

Na zem se sypaly fotografie, na kterých byla Vilma a já. Dokonce nechyběl ani důkaz o tom, kde jsem nechal yorkshira. Jeden záběr: vcházím se psem. Druhý záběr: psa držím před sebou s divně předpazenýma rukama. Třetí záběr: vycházím ze dveří bez psa.

„Co bude dál?“ vykoktal jsem.

„Buďto se rozvedeš, oženíš se se mnou a já to zničím. Nebo se se mnou neoženíš a já zničím tebe,“ usmívala se. „Přijdeš o licenci. Mám i kopie chorobopisu, mohu doložit, že jsi zneužil svoji pacientku. Její manžel je právník. To jsi věděl?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Roznese tě na kopytech!“

O tom jsem nepochyboval.

„Nezapomínejme na buchtičku Blaničku. Tu nepotěší, že oplakávaný pejsáček změnil adresu a shodou okolností je to adresa tvé milenky. A Kuba? Víš, že ten dobráček hoří jak stodola?“

Právě v tom okamžiku jsem si vzpomněl na malou plastikovou krabičku s výstavním kouskem exotického pavouka, kterou mi Ludvík ukazoval v ordinaci někdy před šesti měsíci. Pavouk vypadal jako mrtvý, ale byl zatraceně živý a Ludvíkovi se třásly ruce skoro jako ted mně. Musím mu co nejdřív zavolat, jestli toho pavouka pořád ještě má…