Simona Monyová

Střípky z ložnic

„Mildo, ty znáš Simonu Monyovou?“ zeptala se mě manželka jednoho večera. Velkoryse jsem přešel oslovení Mildo, jež bytostně nesnáším, a rychle uvažoval, která z mých bývalek se jmenovala Simona Kdovíjak.

„Neznám,“ řekl jsem s jistotou. Byla tam Věra, Lenka a Šárka. Šárka především. Simona ovšem žádná. „A to má být jako kdo?“ zvědavost mi nedala.

„Přece ta spisovatelka…“ zavrtěla hlavou Jolana a znovu se ponořila do knihy.

„Tak tu teda neznám stoprocentně,“ ušklíbl jsem se.

„To je divný… Ona tebe zná!“

„Joo?“ protáhl jsem ksicht údivem.

„Jo, napsala o tobě knihu…“ pravila potměšile moje zákonitá žena a pokračovala ve čtení, jako bych snad vedle ní vůbec neležel.

Demonstrativně jsem zhasnul lampičku na své straně postele a otočil se k manželce zády.

Zachichotala se! Tak tady mi něco nehrálo. Před pár týdny by vyplašeně sondovala, proč jsem jí ani nepopřál dobrou noc.

„Je tady něco k smíchu?“ otázal jsem se, ačkoliv jsem si ještě před chvílí umiňoval, že na ni nepromluvím, i kdybych si měl raději jazyk ukousnout. Bohužel na to, abych si ohryzával části vlastního těla, se mám příliš rád, takže hrdost vzala za své.

„Nic,“ odvětila Jolana dusíc se smíchem. „Klidně spi…“

Ukažte mi chlapa, který po téhle větě klidně usne, a já vám ukážu sklenici od okurek, ve které má v lihu naložené svoje koule.

„Skutečně je pro tebe takový problém odpovědět mi slušně na jednoduchou otázku?“ vypěnil jsem.

Jolana se zasmála: „Prostě mi přijde komický, že se chováš úplně stejně jako ten Ondřej.“

Prvně Simona a teď zase nějaký Ondřej. Jolana si zřejmě na prahu čtyřicítky touží hrát na Hádej hádej hadači. „A Ondřej, to má být jako kdo?“ opáčil jsem jízlivě. „Taky nějakej pisálek?“

„Ale kdepak… Ondřej je hlavní postava té knížky a trucuje na chlup stejně jako ty. Vlastně je toho mnohem víc, co máte společného…“

Dotklo se mě, že manželka takto nehorázně bagatelizuje moje spravedlivé rozhořčení a nazývá ho trucováním. A neméně se mě dotkl i fakt, že mě přirovnává k jinému chlápkovi, notabene imaginárnímu. Popřemýšlel jsem, co říci neotřelého, aby si uvědomila, že s ní lože sdílí ryzí originál, a nikoliv jakýsi papírový panák.

„Mám dojem,“ pravil jsem klidně a vychutnal si pauzu, která měla dodat mým slovům na dramatičnosti, „že v naší ložnici začíná být poněkud přeplněno.“

Byl jsem pyšný. Podobnou metaforu jsem ze sebe dokázal vysoukat naposledy někdy na střední škole, a to si ještě ke všemu nejsem jistý, zda jsem ji neobšlehl od kamaráda a brilantního žongléře jazykem českým - Jardy Koníčka.

Jolana na mě vytřeštila zrak.

Zabralo to, pomyslel jsem si s uspokojením, které vyprchalo stejně rychle jako entuziasmus při vstupu do svátosti manželské. Jolana ukazovákem podtrhávala příslušný řádek v knize a strkala mi ji pod nos. Domnívám se, že je v naší ložnici trochu přeplněno, stálo tam.

Tak to už bylo příliš! Jakási feministická koza mi krade myšlenky a ještě ke všemu proti mně popouzí vlastní ženu! „Myslím, že ti čtení podobných knih budu nucen zatrhnout,“ nechal jsem ložnicí zaznít svoji přirozenou autoritu.

„Jdi ty, brebto,“ laškovně mě podrbala ve vlasech Jolana. „Zase se ti zdálo o feudalismu, vid?“

Co na to říci? Nic mě nenapadalo, a tak jsem aspoň v rámci zachování mužské důstojnosti sbalil svůj polštář a přikrývku a odtáhl do obýváku. Po třetí cigaretě, tabulce mléčné čokolády a druhém panáku domácí slivovice od švagra mi pomalu začalo docházet, že moje donedávna milá a pokorná žena nepřijde s prosíkem žadonit, abych se navrátil do manželského lože. Odebral jsem se tedy do koupelny, třísknul dveřmi bez ohledu na to, že malá Rebeka má spaní lehčí než služební vlčák, hlasitě frkal a odkašlával si při čištění zubů a při odchodu opět třísknul dveřmi v zoufalé snaze vzbudit v Jolaně výčitky svědomí nebo na sebe aspoň upozornit. Nic.

V ložnici byl kupodivu klid, jen tlumené světýlko protékající skleněnou výplní napovídalo, že si Jolana bezostyšně čte dál.

Představoval jsem si, že vrážím dovnitř s razancí přepadového komanda, rvu jí knihu z rukou a za vítězoslavného pochechtávání sleduji, jak prolétla oknem a zaklesla se ve větvích prastaré jabloně na zahradě.

Místo toho jsem se v obýváku zlomil do písmene L, abych zkopíroval tvar naší nepohodlné sedačky, a s představou chrabrého zásahu si pouze pohrával. Piloval jsem ji k dokonalosti, prokládal vtipnými poznámkami a uprostřed svého počínání usnul.

Byla to první noc našeho bezmála tříletého manželství, kterou jsme strávili každý v jiném pokoji. A ačkoliv mi bylo líto, že cosi důležitého z našeho vztahu vyprchalo, ke své škodě jsem nepřikládal této epizodě žádnou prazvláštní důležitost. Život naneštěstí není jako sportovní zápas, to už vím dávno. Nemá jasně daná pravidla, za fauly se nevylučuje a žádný sudí vám neodpíská konec jedné etapy, takže méně vnímavý člověk ani nepostřehne, že se už ocitá v etapě nové.

Já patřil k těm mužům, kteří dokonale rozumí například fotbalu, ale jakmile na ně promluví vlastní žena, bezbranně se rozhlíží, kde by našli tlumočníka. A donedávna jsem vůbec netušil, že ženy stále vysílají jakési prapodivné signály, naťukávají problémy, nakusují věty, významně povzdychávají anebo výstražně mlčí a obdivně vzhlíží pouze k těm mužům, kteří s nimi dokáží tuto hru mistrně rozehrávat jako složitou šachovou partii. Popravdě řečeno, na šachy jsem taky nikdy moc nebyl.

Vzbudil jsem se dříve, než se mi do mozku zařízl protivný zvuk budíku. Tak tohle se mi nestalo, co pamatuji. Většinou mačkám na mobilu tlačítko dospat tak dlouho, dokud to Jolanu nerozčílí a z postele mě nevypudí svým brbláním.

Venku byla ještě hustá tma. Pokusil jsem se vyprostit ruku zpod hrudníku, ale zdálo se, že mi ji v noci kdosi amputoval. Vyštrachal jsem se ze sedačky, jako bych se drápal z hluboké studny. Tělo jsem měl stále ještě zlomené vejpůl, končetiny dřevěné a hlavu na stranu, jako bych si nechal ušní boltec přišpendlit k rameni. Postavit vedle mě při dámské volence Quasimoda, ještě by se o něj strhla rvačka.

Šoural jsem se do koupelny a vztek ve mně kvasil. Za tohle mi Jolana zaplatí, říkal jsem si, odhodlán hrát dotčeného tak dlouho, dokud mě neodprosí. No, pokud chci být upřímný, dotčeného jsem zase tak moc hrát nemusel. Já dotčený byl. A pořádně!

I když bylo teprve pět hodin čtyřicet minut, z kuchyně už se ozýval hlomoz, tu a tam proťatý nadšenými výkřiky malé Rebeky.

Na to, že Jolana děti, jak tvrdila, neměla ve svém osobním plánu, se stala skutečně příkladnou matkou, to se jí zase musí nechat. Vstávala obětavě několikrát za noc, vždycky s vlídným mazlivým šepotem. Aby byla otrávená nebo nepříjemná na malou,

to jsem nezaznamenal nikdy. Když únava a stereotyp dostoupily nesnesitelné míry, vylila něco frustrace na moji hlavu, aby si ulevila. To byly chvíle, kdy jsem ji takřka nenáviděl, jak byla protivná.

„Ahoj!“ pozdravila mě zvesela a obrátila se k Rebece: „Podívej, kdo přišel… táta… řekni táta…“

Malá rozjasnila svůj kulatý obličejíček, zahodila hračky, co držela v buclatých prstíkách, a po kolínkách dusala za mnou. Přitom vydávala zvuky, které s použitím jisté dávky fantazie skutečně mohly znamenat táta. Vzal jsem ji do náruče, zavýskla a přilepila na mě vlhkou otevřenou pusinku. Po takovémhle uvítání dělejte uraženého! To jde pěkně ztuha, to vám povídám.

„Kafe nebo čaj?“ otázala se Jolana. Obličej měla šťastný a jakoby vyžehlený. Nikdo by nevěřil, že denně spává sotva pět hodin. A nikdo by nevěřil, že jí na jaře bude třicet devět let.

„Kafe,“ zahučel jsem. Přišlo mi od ní sprosté dávat mi takhle okázale najevo, že jsem jí v noci nechyběl. Zářila spokojeností, jako by se mi vysmívala.

„Á…“ protáhla významně, „tady nám někdo vstával hore prdelí…“

„Ono se z té pitomé sedačky ani jinak vstát nedá,“ pravil jsem ublíženě.

„Nikdo tě nenutil, abys spal v obýváku, rozhodl ses sám,“ ucedila Jolana a znovu se obrátila k malé: „Neboj, Beruško, tatínek se nezlobí na tebe…“

„Nevyužívej malou proti mně!“ řekl jsem a Jolanino obvinění, že křičím, nebral vážně do chvíle, než se Rebeka rozplakala. Mlčky a s neskrývaným odporem jsem žvýkal snídani. Zase rohlík s máslem a džemem. Chlap potřebuje flák masa, omlouval jsem si svoji mlsnost.

„To nemáme aspoň kus nějakýho salámu?“ zavrčel jsem.

„Nemáme. Peníze nemáme,“ odvětila Jolana apaticky.

Tak to už mě skutečně nadzvedlo ze židle. Copak se nesnažím? říkal jsem si. To mi bude do smrti vyčítat, že jsem chtěl pro rodinu to nejlepší? Až se vyhrabeme z dluhů, bude ještě ráda, že jsme ten dům koupili.

„V pondělí jsem ti dal dva tisíce.“

„Je čtvrtek,“ upozornila mě jak nějakého debila. Samozřejmě, že jsem věděl, že je čtvrtek. Čtvrtek třetího listopadu. Odpoledne měli přijít topenáři vyměnit kotel, který při maximálním výkonu vyhřál dům na devatenáct stupňů. A to ještě ani pořádně nezačala zima! Nový kotel čítal čtyřicet dva tisíce plus práce a cesťák. Na to se ani při nejlepší vůli zapomenout nedalo.

„Není mi jasné, kam ty peníze pořád mizí,“ poznamenal jsem útočně.

„Musela jsem koupit plínky, Bepanten, Infadolan, Dermazulen, Mamavit, Sunarku a Sebamed.“

Z jejího výčtu jsem chápal pouze význam slova plínky. Nezbývalo než důvěřovat, že nákup dalších položek měl své opodstatnění. V jednom jsem měl ovšem jasno. Přivést na svět dítě v dnešní době, je ten největší luxus, jaký si člověk může dopřát.

„Kdybys nekouřil, mohl bys snídat každý den třeba čabajku a uherák,“ rýpla si a dál cosi šudlala v dřezu. Malá se jí při tom věšela na kalhoty a stahovala jí je z boků. Uvědomil jsem si, že jsme spolu nespali nejméně čtrnáct dnů a že mi to nijak zvlášť nechybí. Z Jolany mateřství udělalo popudlivou hašteřivou ženskou, a ty mě nikdy nepřitahovaly. Ale koho by taky přitahovaly, že…

„Víš moc dobře, že jsem kouření omezil, co to jde!“ ohradil jsem se.

„Kdybys ho omezil, co to jde, nekouřil bys vůbec. Žijí tak miliony lidí…“

Uznejte, že byla fakt nesnesitelná. Pokud by se ke mně chovala jinak, určitě bych s tou pitomou knihou nevyrukoval, ale byl jsem k tomu donucen: „Mně vyčítáš patnáct dvacet cigaret denně, ale sama si kupuješ nějaký prostoduchý knížky!“

„Nekupuju. Půjčila mi ji sousedka odnaproti.“

„A kde bereš čas na čtení?!“ už jsem příval podpásovek nedokázal zastavit. „Pořád si stěžuješ, že máš málo času na překládání, ale čas na čtení, ten máš, vid?“

„Čtu si při kojení!“ zaječela a téměř unisono se rozeřvala i Rebeka.

„Bravo…“ odtušil jsem se zadostiučiněním. „Hlavně že mně pořád předhazuješ, jak malou stresuju…“

„Pokud stresuješ mě, stresuješ i ji. Když jsou děti malé, mají chlapi jedinou povinnost, a to aby mámy těch dětí byly vyrovnané a šťastné…“

Pořád stejná písnička, pomyslel jsem si. Dřu se od rána do večera, soboty nevyjímaje, v neděli opravuji dům, noviny jsem si v klidu nepřečetl pomalu rok, ale Jolana mě stále obviňuje, že dělám málo.

Měl jsem toho dost. Mrskl jsem zbytkem rohlíku na stůl, ten se překlopil na bok a džem z něj pomalu vytékal na ubrus. To jsem nechtěl, ale dřív, než jsem se stihl omluvit, povzdechla si Jolana trpitelsky: „Kdybys mi aspoň nepřidělával práci, když už s ničím nepomůžeš.“

Nebylo mi jasné, na co si pořád stěžuje. Co přestala chodit do práce, neuvěřitelně zlenivěla. Kolikrát za celý den nestihla ani uvařit pořádnou večeři. A v baráku byl neustále bordel, že by se člověk kohokoliv styděl pozvat domů. Očekával jsem, že si bude nové domácnosti víc hledět, jiná ženská by byla vděčná, že jsem se postaral. Když jsme bydleli v pronajatém bytě, taky se jí to nelíbilo.

Usoudil jsem, že Jolana je typ věčně nespokojené ženské, a žasnul jsem pouze nad tím, jak to, že mi to došlo až po pěti letech našeho vztahu.

„Ukaž, raději to udělám sama, jenom to ještě víc rozpatláváš,“ vzala mi z rukou hadřík, kterým jsem se pokoušel vyčistit skvrnu na ubruse.

Kdyby mi nejméně stokrát denně neukázala, jak jsem neschopný, zemřela by na abstinenční příznaky, pomyslel jsem si a na truc otevřel poloprázdnou lednici. V horní polici se osaměle krčily dva pribináčky, dole byl sáček s hrozny, banán a pár jablek. Ve dvířkách stál ocet, mléko, olej, kečup a láhev šampusu, kterým jsme chtěli zapít Rebečiny první narozeniny, ale pro napjaté ovzduší z toho sešlo. V přihrádce na vajíčka jsem objevil papírový sáček.

„Ty přede mnou schováváš buřty?“ užasl jsem nad Jolaninou proradností.

„To nejsou buřty, ale telecí párky. A kdybych je neschovala, snědl bys je.“

„K tomu jsou snad určeny, ne?“ huhlal jsem s plnou pusou rozžvýkaného párku. Jen co jsem se do něj zakousl, hned mi bylo o něco lépe, dokonce mi hlavou probleskl bohulibý nápad, že bych Jolanu mohl vzít na milost. Byl to však skutečně jen takový záblesk, který pominul ihned poté, co mi Jolana vytrhla párek z ruky.

„Jsou určeny k výrobě brgulu na večeři,“ oznámila mi, odkrojila nakousnutý konec a podala mi ho jako psovi. V tu chvíli jsem ji nenáviděl a mít jen trochu výbušnější náturu, zřejmě bych ji zabil. Jelikož jsem povahy veskrze mírné, strčil jsem si do pusy ten zbytek uzeniny a po vzoru čokla i štěknul: „Zase jeden párek na dva litry guláše?“

„Ne,“ kupodivu se zasmála. „Tentokrát bude inovace. Jedna a půl nožičky na tři litry, aby zbylo na zítra…“

„Hmm, to si pošmáknu,“ už jsem se taky smál. Rozmíška se v tom smíchu jako zázrakem rozpustila a já najednou nechápal, proč se vlastně pořád hádáme. Taky jsem to Jolaně hned řekl.

„Protože se nedokážeš na věci dívat mýma očima,“ odvětila prosebným, vcelku však laskavým tónem, ale mě to opět nadzvedlo.

Zase všechnu vinu připsala na můj účet, paní Bezchybná…

Šampus jsme nakonec otevřeli hned večer, jak odešli řemeslníci. Jolana si přetáhla přes hlavu rolák a pohybem barové tanečnice ho odhodila na sedačku. Tváře měla zrůžovělé ještě dřív, než se napila.

Zároveň se stoupající teplotou v domě jako by se proteploval i náš vztah. Malá spala, na stole byly jednohubky s kuličkami z třené nivy a my se nepoškorpili od rána. Něco podobného už jsem nezažil pěkně dlouho.

„Mně jen trošku,“ upozornila, když jsem rozléval sekt do vysokých sklenek.

Mírně mě to rozladilo. Sekt kupuji zásadně kvůli Jolaně, protože ho přímo zbožňuje. Já bych dal přednost obyčejnému vínu, které mě nenadýmá, tudíž po něm trapně nekrkám, a stojí sotva polovinu.

„Hodláš s tím kojením vůbec někdy přestat?“ zeptal jsem se. Nebylo divu, že náš sexuální život byl na mrtvém bodě, když Jolana, která se dokázala pořádně uvolnit jedině alkoholem, abstinovala už dvacet měsíců. A ještě ke všemu se stále oblékala do příšerných bavlněných odklápěcích podprsenek, jež by dokázaly dozajista zchladit i eroticky zcela vyprahlého trosečníka na pustém ostrově. Já zase tak úplně vyprahlý nebyl. Když je nejhůř, člověk vezme zavděk i videem, internetem a samoobsluhou.

„Ty si myslíš, že mě to kojení baví? Že je to nějaký můj rozmar nebo tak něco?“ opáčila.

Zamyslel jsem se. „Asi nebaví, ale je to pro tebe pohodlný… Nemusíš v noci chystat sunar a tak…“

„A proč bys ten sunar nemohl nachystat třeba ty?“

Vidina příjemného večera vyprchala rychleji než bublinky z otevřeného šampíčka. Ode dne, kdy jsem Jolanu přivezl s malou z porodnice, náš vztah připomínal ledovce při globálním oteplování. Tu a tam drobné praskliny nevyhnutelně však vedoucí k apokalypse.

„Ty jsi chtěl dítě…“ zcela zbytečně mi ještě připomněla Jolana. Ano, skutečně jsem to byl já, kdo se z neplánovaného těhotenství radoval. A přísahám, že to nebylo jen kvůli tomu, že ode mě první žena odešla pro moji údajnou neplodnost. Já byl rád, že čekám dítě právě s Jolanou.

„Nevím, co mám dělat… víš přece, že jsem nechtěla ani psa, abych se nemusela o někoho dalšího starat,“ váhala tehdy, ale celkem snadno se nechala nakazit mým nadšením.

Je zvláštní, jak člověk mění názor podle situace. Když jsme s Jolanou začali chodit, byl jsem podobně nadšený ze skutečnosti, že odmítala mít děti. Nejhezčí léta svého života strávila péčí o dva malé sourozence, které si její volnomyšlenkářská matka pořídila ve druhém a třetím manželství a jejichž výchova ji zajímala asi tolik jako dojivost krav v Pošumaví. Jolana oba bratry vypiplala a po právu prohlašovala, že dětí se nabažila nadosmrti. Chlápkovi, který má spermie líné jak bandu puberťáků, zněla tato slova liběji než rajská hudba.

„Přijde mi hnusný, jak mi pořád omlacuješ o hlavu, že jsi malou nechtěla,“ řekl jsem jí.

„Já neříkám, že jsem nechtěla ji!“ ohradila se, slzy na krajíčku. „Jen jsem prostě těhotenství neplánovala a poctivě jsem tě na to upozornila…“

„Ale nakonec jsi ráda, že ji máme, ne?“

„Samozřejmě, že jsem ráda, že ji máme,“ přitakala jako pokaždé, když jsme probírali téma mateřské dovolené. Byl jsem jí vděčný, že tentokrát nedodala, jak je mateřství vyčerpávající, že jsem pořád v práci a ona je na všechno sama.

„Možná by ses měla zase začít stýkat s kamarádkami,“ navrhl jsem jí.

„Moje kamarádky mají děti odrostlé…“

„No a co?“ nechápal jsem.

„No a nic,“ odvětila. „Prostě jsou rády, že to mají za sebou. Nechce se jim klábosit o kasičkách a rostoucích zoubcích. A taky se jim nechce navštěvovat někoho, kdo nemůže prohodit dvě věty, aniž by při tom nemusel konejšit řvoucí mimino anebo vytahovat prsa z podprsenky.“

Měl jsem za to, že přehání. A pokud nepřeháněla, tak to nebyly skutečné přítelkyně. Možná by se měla poohlédnout po nějaké vrstevnici, která má taky malé dítě. Se kterou by měly společné zájmy. Opatrně jsem jí tuto variantu navrhnul.

„Já nestojím o žádné nové přítelkyně!“ usadila mě. „Chybí mi ty staré. A taky mi chybíš ty, chybí mi i volnost a svoboda, můj starý život… Přijdu si jako pes uvázaný u boudy.“

A bylo to zase venku. Ať jsme začali kdekoliv, vždycky se náš hovor stočil do slepé uličky Jolanina bědování. Lezla mi tím na nervy.

„Víš co? Zítra ráno si Rebeku vezmu, aby ses mohla trochu vyspat,“ navrhl jsem víceméně z touhy po klidu. To jsem ovšem ještě netušil, že po šampusu dostanu chuť i na slivovici, že večer uběhne tak rychle a do postele se dostaneme ve tři ráno.

„Au!“ vyjekl jsem a čistě reflexivně se ohnal.

„Zbláznil ses?!“ okřikla mě Jolana a pokoušela se utěšit vyděšenou Rebeku.

Byl jsem vyděšený možná víc než malá. Uhodil jsem ji! Ale pokud vás někdo po hodině a půl spánku probudí prokousnutím ušního boltce, sotva budete reagovat jinak, i když vám to pak bude sebevíc líto.

„Promiň, byl jsem rozespalý… nedošlo mi, že je to ona.“

„A co sis myslel? Že s námi v posteli spí medvěd brtník?“ syčela na mě nenávistně. Občas mě napadalo, když takhle vyváděla, že už mě nemá ráda. Jako by s malou Rebekou porodila i veškerou lásku ke mně. Něco jako odloučení placenty. Jen doufám, že z Jolanina citu teď někde v kosmetickém závodě ve Francii nevyrábějí zázračné mastičky pro podporu erekce či zmírnění příznaků stárnutí, to by mě fakt namíchlo.

Za těchto okolností tedy nebylo divu, že jsem se leckdy přistihl, že na malou tak trochu žárlím. Asi to bylo tím, že jsem si všechno představoval jinak. Dítě nás mělo s Jolanou ještě víc stmelit, ale ono nás spíš rozdělilo. Tu těsně semknutou, nerozdělitelnou a jakoby prorostlou dvojici už jsem netvořil s Jolanou já. Moje místo zabrala Rebeka. Častokrát jsem ty dvě spolu pozoroval a připadal si jako vyvrženec za plotem.

„Vstaneš tedy s malou, jak jsi slíbil?“ zeptala se útočně moje žena.

„Jasně že vstanu,“ zahučel jsem otráveně. V hlavě jsem cítil obrovský tlak, jako by mi kdosi mozek nafukoval kompresorem. Šampíčko a slivovice, uvědomil jsem si sebevražednou kombinaci alkoholu, který jsem večer konzumoval. Vzhledem k pracovnímu vytížení a nedostatku tréninku jsem mohl být rád, že vůbec žiju.

Pozvedl jsem hlavu z polštáře o několik centimetrů a vyčerpaně se svalil zpět. Pevně jsem sevřel víčka a ovládal se aspoň natolik, abych nezačal kvílet bolestí. Kompresor hučel ostošest a lebka praskala ve švech.

„Rebeka by měla vidět, že jsme s ní rádi a ne že nás to obtěžuje,“ slyšel jsem štěkat Jolanu a pak jsem omdlel.

Jolaninu pozdějšímu výkladu, že jsem se sprostě vykašlal na malou i na svůj slib, jsem odmítl přikládat sebemenší význam. To bych prostě neudělal. I když mám pár chybiček, takovej hajzl rozhodně nejsem, to zase prr!

Listopad se chýlil ke konci. Kolem mě bylo nezvyklé ticho, asistentka si toho dne vzala volno a v přilehlé truhlářské dílně se zřejmě taky nepředřeli. Zakázek bylo málo. Lidi už se soustředili spíš na Vánoce než na modernizaci svých obydlí.

Martin na bílém koni se zpozdil zhruba o čtrnáct dní, zíral jsem do tmy oknem své kanceláře a sněhové vločky snášející se k zemi jak holubí pírka ve mně vzbuzovaly těžko definovatelnou něhu. Ačkoliv diář svítil ještě několika oranžovými a žlutozelenými fosforeskujícími vykřičníky u nevyřízených položek, zaklapl jsem ho a vydal se domů. Najednou jsem měl dojem, že pro samou práci mi cosi důležitého uniká.

Cestou jsem se opájel představou, jak Jolanu překvapím. Bude stát u sporáku a něco míchat v hrnci. Vůně připravované večeře mě pošimrá v nose, malá Rebeka bude nadšeně vykřikovat, Jolana se na mě usměje a místo polibku se otře špičkou svého nosu o ten můj, tak jak to dělávala dřív. Potom se oblečeme, vezmeme malou do kočárku a čerstvý poprašek sněhu zbrázdíme našimi stopami jako poselství dalším chodcům, že jsme rodina, že ačkoliv to mezi námi poslední dobou skřípe, stále patříme k sobě.

Před naším domkem jsem vypnul motor, aby mě náhodou manželka nezaslechla přijíždět, a auto jsem nechal tiše sklouznout do vjezdu. Těšil jsem se jak pětileté dítě na Ježíška, ale pak jsem v předsíni zakopl o kyblík s dětskou stavebnicí a rozšlápl kus okoralého chleba s jakousi pomazánkou. Ponožka se mi přilepila k chodidlu, okouzlení z prvního sněhu pominulo, něha byla okoralejší než ten pitomý chleba, co se válel na podlaze.

„Doprdele,“ ulevil jsem si. Náš dům připomínal veřejnou skládku a přívlastek domov by mu neudělil ani ten nejzarytější optimista. A v kuchyni ještě ke všemu trůnila moje matka.

„Jolanka mi právě dramaticky líčila, jak se s tebou prakticky nevidí, a ty jsi doma už před pátou,“ pravila máti a neopomněla dodat, že tatínek chodíval vždycky až na večeři.

Potlačil jsem nutkání předstírat, že jsem si jen něco zapomněl a musím zpátky do práce.

Ke své matce mám vztah značně ambivalentní. Asi do šestnácti jsem na ní nezdravě lpěl, zdála se mi nejchytřejší, nejhodnější a nejkrásnější. Pak mi došlo, proč se mi taková vždy jevila. Sama o sobě mluvila v superlativech stále dokola, až jsme já i otec uvěřili. Obávám se, že táta žije v bludu dodnes.

„Jak se máš, mami?“ zeptal jsem se víceméně ze zdvořilosti.

„Jakpak bych se já už mohla mít… to víš stáří…“ významně se odmlčela. Na tuhle přihrávku jsem měl říci něco ve smyslu, že v jejím případě se o žádném stáří hovořit nedá, že vypadá skvěle a duchem je mladší než my všichni dohromady. Mlčel jsem. Byl jsem otrávený a mrzutý, že se zhatily moje plány.

„S tatínkem jsme pořád sami, vy už jste u nás nebyli víc jak měsíc a to máte auto,“ pokračovala matka.

Ženská komunikace čítá jen sled výčitek, napadlo mě, jak jsou si s Jolanou podobné. A moje bývalá žena byla némlich to samé. Zalitoval jsem, že jsem po rozvodu nezůstal raději sám. Co by mi chybělo? To věčné peskování, nimrání se v malichernostech a vyčítání sotva. Malá by mi chyběla, uvědomil jsem si a vzal Rebeku do náruče.

„Pak se má naučit chodit, když ji pořád chováte! Ty jsi capkal už v devíti měsících… a když jsi byl starý jako ted Rebeka, byl jsi bez plín. A vy prý ještě nemáte ani koupený nočníček,“ okomentovala matka moje počínání.

„Děti ve třinácti měsících ještě nedokáží ovládat vyměšování,“ pravila Jolana jako by citovala pasáž z odborně naučné příručky o výchově dětí.

„No,“ odfrkla máti. „Milánek to uměl.“

„Milánek byl bezpochyby geniální. Obyčejné děti se to naučí až tak kolem dvou let,“ usmívala se Jolana.

V tu chvíli jsem ji obdivoval, jak moji matku zvládá. Oč menší problémy jsem měl v dětství s ovládáním vyměšování, o to větší problémy jsem měl v dospělosti s ovládáním zuřivosti. Zejména při rozhovorech s matkou. Záviděl jsem Jolaně její mámu, se kterou jsme se od svatby viděli dvakrát. To se dá vydržet. Když má člověk mezi jednotlivými návštěvami rok a půl na regeneraci nervů, nechal by na sobě klidně dříví štípat.

„A neměli byste s Rebekou zajít k doktorovi?“ přerušila proud mých úvah máti.

„Před třemi týdny byla na očkování…“ odtušila nechápavě Jolana.

„Já myslela k nějakému specialistovi…“

„Ke specialistovi na co?“ zírala na matku moje žena vykuleně. Já už začínal tušit, kam matka míří, ale než jsem dokázal katastrofě zabránit, dodala: „Ke specialistovi na retardované děti. Třeba by se dalo ještě ledacos zachránit. Existují prý různá cvičení a taky léky na podporu mozkové činnosti…“

„Tak si nech nějaký předepsat!“ zařval jsem a utekl z bojiště. Až v hospodě mi došlo, že jsem tam Jolanu nechal napospas matce, která je schopná rozsápat ji na kusy. Dal jsem si panáka na posilněnou, abych svoji ženu mohl chrabře vyrvat ze spárů líté saně. Jeden panák byl málo, a tak jsem svoji odvahu přikrmoval a přikrmoval, až se celá nafoukla a praskla. Schlíple jsem se odpotácel domů.

„Kde je?“ nakoukl jsem do kuchyně, Jolana se skláněla nad dřezem a umývala nádobí.

„Už spí.“

„V obýváku?“ zašeptal jsem.

„Zbláznil ses?“ zamračila se. „Proč by proboha měla spát v obýváku. Samozřejmě, že spí u nás ve své postýlce…“

„Já myslel máti…“

Štítívě na mě pohlédla: „Neměl bys pít, když ti to nedělá dobře.“ Nesnáším, když mi Jolana vykládá, co bych měl a neměl dělat.

„Mně to dělá dobře!“ štěkl jsem a šel se vyzvracet do záchodu. Tam se mi to v hlavě všechno rozleželo, pocítil jsem najednou zoufalou touhu obejmout svoji ženu, přivinout ji k sobě, zasypat omluvami a polibky. Všiml jsem si, že v kuchyni už je tma. Svítilo se pouze v obýváku. Potichu jsem vklouzl dovnitř. Místo Jolany tam na mě čekala moje přikrývka a strohý vzkaz: „Ať tě ani nenapadá přijít v tomhle stavu do ložnice!“

Do Štědrého dne zbýval sotva týden a já ještě neměl pro Jolanu dárek.

„Nenapověděla bys bezradnému Ježíškovi, co by ti udělalo radost?“ zeptal jsem se.

„Kdybychom žili jako rodina,“ odvětila bez váhání.

Pomalu ale jistě mi začínala připomínat flašinet. Skřípavá odrhovačka pořád dokola.

„My žijeme jako rodina. Ty se staráš o dítě a domácnost a já vydělávám peníze. Tenhle model fungoval po staletí, nechápu proč bychom ho měli měnit!“

Jolana odložila žehličku, přistoupila ke mně a posadila se mi na klín. Velice příjemné gesto. To nebylo samo sebou! Napjatě jsem očekával, co bude následovat.

„Já vím, že se snažíš… a vážím si toho,“ pravila tak vroucně, že jsem jí málem skočil na vějičku. Pak ovšem dodala: „Jenže ty se soustředíš přehnaně moc na peníze a skoro vůbec na lidi… a já si myslím, že by to mělo být naopak.“

Vyletěl jsem, že málem sletěla z mého klína: „Ty peníze vydělávám snad pro vás dvě, ne?!“

„A co takhle vydělávat o něco míň peněz a o něco víc času věnovat mně a Rebece? Je jí čtrnáct měsíců a na procházce jsi s námi byl všehovšudy tak třikrát! Můžu mluvit o štěstí, když se vrátíš večer dřív, než jde do postýlky!“

„Když budu vydělávat míň, umřeme hlady!“ zahučel jsem do Jolaniny uslzené tváře. Na můj vkus pofňukávala moc často. Vytáčelo mě to do nejvyšších obrátek. Ženské slzy jsou jak škrtící obojek pro psa. Neposloucháš pokyny a už tě dusí.

„A co kdybychom prodali domek, poplatili dluhy a koupili nějaký menší byt?“ zeptala se rozzářeně, jako by vynalezla žárovku.

„Když poplatíme dluhy, zbude nám sotva na dva plus jedna v paneláku!“

„I v panelácích žijí lidé…“

Rozzuřil jsem se: „Nenechám svoje jediné dítě vyrůstat někde na sídlišti!“

„A vyrůstat bez otce svoje jediné dítě necháš?“ opáčila Jolana.

„Nech mě, chci si to dočíst,“ odstrčila mě večer v ložnici. Dřív mě neodstrkovala, neodbývala. Ani když jsme se nepohodli. Stačilo ji pevně stisknout, začít líbat a rozpouštěla se mi v náruči. Pevně jsem ji tedy stiskl, jazykem jí zacpal protestující ústa. Mrskala se jak kapr na řeznickém špalku.

„Pusť mě!“ zamumlala výhružně. Veškeré chutě na sex sice už byly tytam, ale cosi mě nutilo dál se sápat na svoji manželku. Lásku nestačí hledat, jako když jdeš do lesa na houby, lásku si musíš vybojovat, tvrdíval jsem kdysi zasvěceně.

A tak jsem bojoval. Jolana prskala a škrábala, jako by jí šlo o život. Uvědomil jsem si, že mi to není nepříjemné. Naopak. Ani přesně nevím, jestli jsem v tu chvíli naše směšné zápolení bral jako hru, anebo to mělo znamenat jen chlapské bouchnutí do stolu, aby bylo jasné, kdo doma velí. Jedno si však pamatuji přesně - líbilo se mi to, tudíž jsem se domníval, že se to logicky nakonec bude líbit i Jolaně. Násilím jsem jí vtlačil ruku do svého klína. A zařval jsem: „Zešílelas?!“

„Já ne. A ty?“ opáčila a dál už mluvila konejšivým tónem k Rebece, která na sebe kňouravým hláskem upozorňovala z postýlky.

„Dovedeš si představit, jak to bolelo?“ vrčel jsem na ni a svíjel se na posteli.

„Nedovedu. Ale doufám, že dost na to, aby se to neopakovalo,“ odvětila. Držela v náruči Rebeku, takže svoje slova plná nenávisti vyslovovala s měkkým mazlivým nádechem, aby ji nevylekala. Nechápal jsem, jak může být tak falešná. Nechybělo málo a byl ze mě kastrát! Nikdy by mě nenapadlo, že má v prstech takovou sílu. A nikdy by mě nenapadlo, že mě tak nenávidí.

„Změnila ses!“ zasyčel jsem vyčítavě.

„Zatímco ty ses nezměnil vůbec,“ zašeptala. „Pořád se chováš, jako bych na světě byla jen pro tvé blaho, a nikdy tě nenapadne zeptat se, co bych si přála já…“

Ačkoliv jsem s jejím výkladem nesouhlasil, přesto jsem se zeptal: „A co by sis tedy přála?“

„Pro dnešek bude stačit, když půjdeš spát do obýváku,“ odsekla.

„Spím tam pomalu častěji než tady!“

„Tak tam nespi,“ odvětila a moje srdce poskočilo radostí. Každý občas říkáme věci, které nemyslíme tak úplně vážně, pomyslel jsem si blahosklonně.

„Prostě běž do pokoje, sedni si na sedačku a přemýšlej,“ pokračovala však Jolana. „Možná se ti konečně v hlavě rozbřeskne.“

„Snídaně…“ zašeptala mi ráno do ucha Jolana tak mile, až jsem pojal podezření, že mám halucinace.

„Mrzí mě to,“ dodala ještě a navrhla, že mi bebínko pofouká.

„Snad mě raději štípni, ať vím, že se mi to nezdá,“ odvětil jsem nevěřícně.

„Ty toho nemáš dost?“ zeptala se a laškovně kývla hlavou směrem k mému rozkroku. Vyprskl jsem smíchy. Najednou jsem ji zase miloval. Tak elegantně, s humorem a dívčí roztomilostí dokázala rozehnat bouřkové mraky jedině ona, moje kouzelnice.

„A co Rebeka?“ nehodlal jsem se nechat zlákat k něčemu, co budu posléze sám potupně dokončovat v koupelně.

„Spinká… máme nejméně hodinu času…“

Vzhledem k sexuální zdrženlivosti v poslední době jsem měl obavu, že bude stačit pár vteřin. A skutečnost, že Jolana přišla sama a naprosto nepřekonatelně se omlouvala mému penisu, taky výrazně přispěla k bleskovému průběhu akce.

„Promiň,“ zastyděl jsem se.

„To nic,“ usmála se. „Aspoň máme ty vajíčka a kafe ještě teplý…“

A pak se vyznejte v ženských, pomyslel jsem si blaženě a situaci, já tupan, považoval za vyřešenou.

„Přemýšlel jsi?“ zeptala se najednou.

Nechtěl jsem kazit tak pěkné dopoledne, takže jsem souhlasně přikývl.

„No a?“

Už jsem zase tápal: „Co no a?“

„Na co jsi přišel?“ vyzvídala. Bylo mi jasné, že očekává nějaké významné prohlášení, ale v tu chvíli jsem byl schopen prohlásit jedině, že se mi chce na záchod.

Její reakce byla značně přemrštěná.

„Myslela jsem, že ti konečně dojde, že na každým vztahu se musí pracovat,“ vzlykla.

„Napracuju se dost v práci,“ odsekl jsem otráveně, strčil si pod paži noviny, do pusy cigaretu a šel na ten záchod.

„Všechno vždycky zkazíš!“ křikla na mě a hystericky se rozbrečela.

To samé jsem si myslel o ní, ale nahlas jsem to nevyslovil. Bylo mi, jako by mě zneužila. Připadal jsem si jak pitomá myš, která se nechá nalákat na kousek sýra a ani nepostřehne, že pastička sklapla. Já si tak snadno vaz zlomit nenechám, to tedy ne, říkal jsem si odhodlaně a zrakem mimoděk zabloudil na paklík starých novin v rohu záchodu. Ležela na něm kniha s názvem, ze kterého mě zamrazilo. Utrhnout se ze řetězu. Napadlo mě, že tam Jolana nejspíš knihu narafičila schválně. Už dlouho mi přece vykládá, že jsem ji uvázal k domácnosti jak psa na řetěz a sám jsem celé dny pryč.

Byl jsem tak zkoprnělý potenciálním nebezpečím, že mě ani nenapadlo knihu prolistovat. Jediné, co mi utkvělo v hlavě, byl přebal. Hezké dívčí nohy, jedna s okovy, které majitelce ovšem nebrání, aby objímala nějakého muže. Silně pochybuji, že vlastního.

Ale Jolana přece před chvílí objímala mě! A nejen to! Snažil jsem se rozptýlit svůj strach ujišťováním se, že slyším trávu růst. Bylo to beznadějné. Už jednou mi totiž travička pučela přímo před nosem a já vůl se na ní spokojeně popásal do chvíle, než mi první žena sbalila kufry, aby téměř souběžně vybalila v našem bytě kufry někomu jinému. Tentokrát musím být chytřejší! Nejsem arabský šejk, abych si mohl dovolit nechat krást manželky jak housky na krámě. Je potřeba jednat a rychle!

Co potěší každou ženu? Kytka? Obávám se, že hrozící katastrofa nabyla takových rozměrů, že by nepomohl ani kamion kytek. Drahý dárek? Drahý dárek, který si sama přeje?Aby viděla, že mi na ní záleží, že jí pozorně naslouchám a beru ji vážně, brblal jsem si přemoudřele a uvažoval, co by to tak mohlo být.

Šperky sotva. Jolana poslední dobou chodí v teplákách a starých sepraných tričkách. Už se dokonce ani nemaluje. Zřejmě usoudila, že pro mě není zapotřebí se nijak přikrášlovat, z čehož vyplývá, že zatím nikoho jiného nemá. Jisté varovné signály však již byly vystřeleny do éteru a po zkušenostech s první ženou Šárkou vím, že není radno je přecházet bez povšimnutí.

Oblékal jsem se a přemýšlel, čím Jolanu omráčit. Nejspolehlivějším, ale nikoliv nejšťastnějším řešením by byla rána do hlavy, to je jisté. Třeba bych měl kliku a ona amnézii, do které by choutky na trhání se ze řetězu zahučely jak do černé díry.

„Ty někam jdeš?“ zeptala se útočně. „Říkals přece, že vezmeš Rebeku ven, abych mohla konečně napéct ty vanilkové rohlíčky.“

„Něco mi do toho přišlo,“ pravil jsem důležitě. V té chvíli jsem si připadal, jako bych ji zachraňoval z převisu nad propastí. Nikoho nemá, utěšoval jsem se a knihu na záchodě považoval za nepřímé varování, že by se mohla začít po milenci ohlížet. Pěkná byla vždycky, ale mateřství ji celou jakoby rozsvítilo, rozzářilo. Tenhle jas v očích chlapy přitahuje jak zbloudilé pocestné bludičky nad močálem, to jsem pocítil na vlastní kůži nesčetněkrát.

„Když máš pár hodin věnovat rodině, vždycky ti do toho něco přijde!“ křikla a třískla dveřmi pokoje. V ložnici se hned vzápětí rozplakala Rebeka, čímž mi umožnila vyklouznout z domu bez rozloučení, které by stejně čítalo jen další a další handrkování se o nepodstatném. Podstatné nejsou řeči, ale činy, říkal jsem si a jel pro Jolanu ulovit mamuta.

Mamut měl úhlopříčku sto šest centimetrů, plochou plazmovou obrazovku a v obchodě jsem si musel vzít velice nevýhodný úvěr na téměř polovinu jeho ceny. Byl jsem šťastný.

Celý zpocený jsem vlekl krabici do kufru auta a před očima měl Jolanu, která oněmí radostí. Už dlouho si přece stěžovala, že na starou televizi se skoro nedá dívat. Občas jsem jí dokonce předčítal titulky, které na deset let staré obrazovce nedokázala rozluštit. A když oknem do pokoje proudilo slunce, dala se televize využívat už jen jako rádio.

Bude blahem bez sebe, ujišťoval jsem se vehementně a nemohl se dočkat Štědrého dne. Byl jsem se sebou navýsost spokojený. Tak spokojený, že jsem dokonce ani nezaregistroval, kdy kniha zmizela ze záchodu.

Pár dní byl docela klid. Nebyl to dusný klid před bouří, byl to takový ten nevýrazný bezobsažný klídek, jako když procházíte v pravé poledne centrem italského provinčního městečka a místní obyvatelé právě vychutnávají svoji siestu.

Ono příměří spolehlivě rozpustilo úzkost posledních dní a já vstal do Štědrého dne pln optimistického očekávání. Od rána jsem zobal cukroví, stále dokola ochutnával Jolanin vynikající bramborový salát, zapíjel ho jejím ještě vynikajícnějším vaječným koňakem, nadšeně zdobil stromeček a dobrou náladou hýřil jak venkovan při návštěvě striptýzového baru. Kolem poledne připlul první mráček.

„Mildo! Pojď se podívat! Honem!“ volala mě vzrušeně Jolana z kuchyně. Přikvačil jsem okamžitě.

„Rebeka chodí!“ nadšeně vykřikovala Jolana, zatímco Rebeka klečela u nohy stolu.

„Vidím, že klečí…“ opravil jsem ji, nechtě si v žádném případě připustit možnost, že by Rebeka svým vánočním dárkem zastínila ten můj.

„Pojď, ukážeme tátovi, jak umíš chodit,“ žvatlala Jolana, postavila malou na vratké nožky a ta se skutečně rozběhla po kuchyni, u topení zabalancovala, otočila se opatrně jak provazochodec a pokračovala ve vystoupení. Jolana ji nadšeně povzbuzovala, já ze sebe nadšení doloval ztěžka. Ne snad, že bych si nepřál, aby Rebeka konečně zvládla své první krůčky. Přál jsem si to a moc. Přece jen ve mně neustále hlodala matčina kritika. Nesnesl jsem pomyšlení, že existují lidé, pro které naše dcerka není to nejšikovnější a nejúžasnější stvoření světa. Ale když si s tím chozením dávala tolik načas, to nemohla počkat ještě jeden den? Vytřít zrak jsem přece měl Jolaně já a ne ona!

„To je ten nejkrásnější dárek v mým životě, pusinko,“ kvikala Jolana.

A bylo to tady. Mému mamutovi Rebeka obratně vytáhla ze zadku špunt a on splaskl do velikosti hraboše polního. Stál jsem tam omráčeně, zklamaně, bezradně. Netušil jsem, čím ho znovu nafouknout. Byl jsem v časové tísni a to nikdy nedokážu přemýšlet.

Jolana mě chytila za ruku: „Nikdy bych si nepomyslela, že Vánoce můžou být tak nádherný…“

Náhle jsem pochopil, že ten můj mamut byl od začátku jen pitoměj hraboš. To moje vlastní ješitnost ho přifoukla do obřích rozměrů. A v této jasnozřivé chvíli již nestačilo nečinně doufat, že díky mému přehmatu podobně nesplasknou i Jolaniny nádherný Vánoce. Bylo potřeba se kát, sypat si popel na hlavu plnými hrstmi, ukázat dobrou vůli a otevřené srdce.

K podobným krokům přistupuji jen ve stavu nejvyšší nouze, neboť jsou mi příjemné asi jako klystýr. Jenže lepší šlauch v zadku než parohy na hlavě, to dá rozum.

„A to má být jako co?“ povytáhla obočí Jolana nad obrovskou krabicí, kterou jsem jí přišoupl večer k nohám. „Kde jsi na to vzal? Pořád mi přece tvrdíš, že nemáme peníze!“

„Chtěl jsem ti udělat radost…“

Rozkřikla se: „Ty sis vážně myslel, že mi udělá radost nová televize? Copak mě vůbec neposloucháš, když se ti snažím pořád dokola vysvětlit, co je pro mě důležitý?!“

„Když já asi některý věci nechci slyšet,“ přiznal jsem s pocitem, že mi šlauch od klystýru právě proráží slinivku břišní. Nechápu, proč je to na světě tak debilně zařízeno. To, co my chlapi k smrti nenávidíme, naše drahé polovičky naopak nejvíce zbožňují. Nabídnete jim prstýnek s diamantem a ony ho odmítnou se slovy, že postačí, když přiznáte, že jste idiot.

„Chovám se jak idiot,“ věnoval jsem jí tedy návdavkem vytoužený šperk.

Znovu povytáhla obočí: „Je to zase nějaká pitomá komedie, kterou na mě hraješ, anebo to myslíš vážně?“

„Myslím to vážně. Přečti si to…“ strčil jsem jí do ruky přání, které jsem odpoledne smolil přes hodinu a stálo mě větší úsilí než diplomová práce, ačkoliv obsahovalo jen pár vět. Vím, že bych Ti měl nadělit spoustu mého času, kvanta mé pozornosti. Vím, že by sis zasloužila finanční bezstarostnost a večery, kdy si budeme mít pořád o čem povídat. Vím, že si přeješ pro Rebeku tátu, který se jí bude věnovat. Jenže tohle všechno je momentálně nad mé síly, tak jsem ti aspoň koupil dárek, o kterém si myslím, že by tě mohl potěšit, stálo tam.

„Aspoň že to víš,“ řekla Jolana. A pak se zasmála: „Ty si nejspíš přeješ, abych s tebou měla větší trpělivost, a taky jsi dostal místo toho kravatu a cédéčko Stinga!“

V tu ránu jsem zapomněl na bolestivost klystýru a v duchu si přísahal, že i kdybych měl cedit krev, tuhle ženskou si nesmím nechat ufrnknout.

Nastalo období takzvaného míru. Chovali jsme se k sobě, jako bychom se znovu oťukávali, znovu sžívali. Jako by naše první manželská krize byla hora, kterou se nám podařilo pokořit, a my na jejím úpatí s plachým úsměvem prohlašovali, že se už nikdy nenecháme vyprovokovat k výstupu na vrchol.

Oba jsme se snažili. Já čistě sobecky ze strachu, že bych mohl o holky přijít, Jolana se prostě přizpůsobila.

Připadal jsem si, jako bych byl na dietě po operaci žlučníku. Žil jsem, nic mě nebolelo, ale všechno, co jsem konzumoval, bylo bez chuti a mdlé. Takové obyčejné, tuctové, vysoce dietní manželství. A snahy trochu ho opepřit končívaly zpravidla fiaskem. Například jednoho večera na mě jukla nahá Jolana zpod přikrývky. „Překvapení!“

„Kde máš postroj?“ nevycházel jsem z údivu. Předchozí týden ještě kojila nejméně třikrát denně.

„Věnovala jsem ho místnímu jezdeckému oddílu… mají prý zoufalý nedostatek klapek na oči pro koně…“ smála se.

Po nekonečných šestnácti měsících mi tedy bylo dopřáno, abych hladil její obnažená ňadra. Kdyby záleželo na mě, hladil bych je po celou dobu kojení a klidně si nechal stékat mléko do obličeje. Ale Jolana byla zásadně proti. Tvrdila, že jakmile se jich dotknu, musí myslet na Rebeku, čímž se zcela vylučuje, aby myslela na sex. Znělo to logicky, i když pro mě nepochopitelně.

Takže, jak už jsem předeslal, po nekonečných šestnácti měsících, kdy měla Jolanino poprsí v pronájmu naše malá, mi byla ňadra navrácena a já si připadal, jako bych tuto část ženského těla držel v ruce poprvé v životě. „Toho koně, kterýmu by padly tvoje klapky, bych rád viděl,“ šeptal jsem. „Musí mít oči jak lívance…“

„No, dovol! Chceš tím snad říct, že mám prsa jako lívance?“

„Kdepak,“ zavrtěl jsem hlavou. „Máš je mnohem sladší…“

„Hmm,“ zamručela Jolana a najednou se jí v očích zaleskly slzy. Vyděsil jsem se, že jsem ji urazil. Lívanec asi není to nejlichotivější přirovnání, hovoříme-li o ženských vnadech, to uznávám.

Překotně jsem tedy uvažoval, k čemu je připodobnit, abych zjednal nápravu, abych Jolanino poprsí dostatečně rehabilitoval. Hlavou mi létala samá pitomá klišé. Kopečky zmrzliny. Jolaniny čtyřky byly spíš kopce. Kokosové ořechy? To by si mohla myslet, že narážím na skutečnost, že jí kolem dvorců už v době těhotenství vyrašily jemňoučké chloupky.

„Promiň,“ řekl jsem nakonec. „Mně se tvoje prsa moc líbí…“

Usmála se: „To je dobře.“

„Tak proč bulíš?“

„Když mně najednou přišlo líto, že už malou nikdy nebudu kojit, že už to skončilo…“

„Skoro rok a půl sis nepřála nic jinýho!“

„No, vidíš!“ povzdechla si. „A teď je mi to líto.“ Vzpomněl jsem si, jak trpěla, když jí po porodu rozpraskaly bradavky, jak si stěžovala na bolesti v zádech, jak ji posledních několik měsíců Rebeka kousala až do krve. I na to, jak se Jolana červenala studem, když se malá dožadovala mléka někde na veřejnosti. „Tomu nerozumím,“ hlesl jsem.

„Já taky ne,“ špitla. „Je mi, jako bych něco ztratila…“

„To já jsem tedy získal,“ obracel jsem debatu v žert, ale s Jolanou už toho večera nic nebylo. Takže jsme nakonec usínali s pocitem ztráty oba dva. Jolana pomaloučku ztrácela Rebeku a já rychle ztrácel Jolanu. Propadal jsem se do spánku, v hlavě mi kvílel alarm, jenže jsem si zaboha nemohl vzpomenout, jak zní heslo, kterým ho zase vyřadím z činnosti. Jisté bylo jedno. Rebeka naše manželství nenávratně změnila… jenom jestli to byla Rebeka, zahoukal alarm. Bylo to očividné - přestával jsem Jolaně chybět. Už si nevynucovala moji přítomnost doma, už nežadonila, abychom spolu chodili na procházky, už nebrblala, když jsem se večer zavřel do pracovny, místo abych si s ní povídal. Už nevyčítala.

Ale daň za tento klid se mi zdála příliš vysoká. Najednou jsem to její dřívější peskování vnímal docela jinak. Dokonce mi začínalo chybět. Byl to každodenní důkaz, že jí na mě pořád záleží. I když připouštím, že jsem si dovedl představit daleko příjemnější důkazy.

„Co kdybychom v sobotu vzali Rebeku do ZOO?“ trapně jsem se vnucoval. „Má být hezky…“

„V sobotu chodíme plavat,“ odvětila bez zájmu Jolana a dál leštila okenní tabulku skla, jako by to byla ta nejdůležitější věc na světě.

Byl jsem odstaven na vedlejší kolej, aniž bych to zaregistroval. Nejen že jsem nevěděl, kdy chodí plavat, já ani netušil, že vůbec chodí. A taky jsem netušil, co dělají v pondělí, úterý, ve středu atd. Moje úloha v rodině už spočívala pouze ve funkci bankomatu, Jolana nahlásila požadavek a já, pokud to jen trochu bylo možné, vysolil příslušný obnos. Už se mi nesvěřovala, nepočítala se mnou.

Ale když nepočítala se mnou, s kým tedy ano? Když se nesvěřovala mně, komu tedy? A od kdy se vlastně začala zase malovat?

„Seš paranoidní magor,“ zhodnotil moje pochybnosti Jarda Koníček, jehož celoživotním koníčkem byly ženy. „Jasně že je divný, když ženská neštěká, ale nemusí to nutně znamenat, že má někoho jinýho…“

Tím jsem si nebyl tak docela jistý. Ostatně jinak bych asi sotva seděl v hospodě s kamarádem, kterého jsem v posledních letech vídal maximálně jednou za čtvrt roku, místo abych spěchal domů za ženou, kterou sice vídám častěji, ale rozhodně ne tak často, jak bych si přál.

Jenže já se cítil být v ohrožení a Jarda byl jediný kamarád, kterého jsem kdy měl. Pak už jen kolegy z práce, známé, zákazníky atd. Jen těžko jsem si dovedl představit, že bych svoje mindráky byl schopen probírat s někým, komu jsem za celý život ani jednou neřekl ty vole.

„A proč si myslíš, že tak najednou štěkat přestala?“ zeptal jsem se.

Jarda se zamyslel: „Třeba ji to přestalo prostě bavit.“

„Mám spíš obavu, že jsem ji přestal bavit já.“

„Nepanikař. Zkus si prostě vzpomenout, kdy přesně se Jolana začala chovat jinak, a určitě přijdeš i na to, proč se změnila… ženský jsou neuvěřitelně průhledný…“

„To bych neřekl,“ namítl jsem nedůvěřivě.

„Vsaď se!“

„Klidně. To jsem ale zvědavej, jak mi chceš dokázat, že jsou ženský průhledný a že právě ty je máš dokonale přečtený,“ ještě stále jsem pochyboval.

Jarda se uculoval: „Prvně předmět sázky. Když prohraješ, uděláme si dnes večer pořádnou pánskou jízdu. Od té doby, co seš s Jolanou, seš chlap na baterky.“

Naštval mě. Tomu říkám přátelská výpomoc! Místo aby mi jako flastr na strach a nejistotu naordinoval terapii utěšováním, udělal pravý opak. Vsadil jsem se bez váhání, to dá rozum, když jde o mužskou čest, jdou problémy s láskou stranou.

„Ukaž na kteroukoliv ženskou tady v hospodě a já ti o ní řeknu víc informací, než obsahuje dotazník při sčítání lidu!“ holedbal se.

„Vždyť tady žádná ženská není!“ namítl jsem a v tom ke stolu přikvačila servírka. Vyžilá čtyřicítka s oteklýma nohama, shrbenými zády a prázdnýma očima. „Dobře. Tak zkus tuhle pinklici pozvat na rande a dopředu mi řekni, jak bude reagovat,“ navrhl jsem víceméně proto, aby už Jarda dal se svým vytahováním pokoj, já mohl v klidu docucat páté pivo a odporoučet se domů v čase a stavu, kdy mi snad ještě nehrozilo vyhoštění z ložnice.

Jarda se však radostně zatetelil, naklonil se ke mně a ztěžklým jazykem mi prozradil: „Tahle vyšeptalá škeble bude tvrdit, že jsem dneska nejmíň sedmnáctej, kdo jí něco podobnýho navrhuje.“

„Prohlídl sis ji pořádně?!“

„Její odpověď ani tak nesouvisí se zevnějškem jako se sebevědomím,“ pravil Jarda významně, kývl na servírku, přeladil na šviháka lázeňského a pokusil se ji sbalit. Zařehtala jak rodící kobyla, plácla Jardu po zádech a spiklenecky mu sdělila: „Milej Jaroušku, dnes je to právě sedumnáctá nabídka podobnýho druhu, ale uznávám, že jako jedinej sis dal vopravdu záležet!“

Schlíple jsem vyrovnal účet a následoval Jardu. V taxíku mi to ovšem už nedalo: „Je mi jasný, že se s ní znáš, ale přesto nechápu, jak jsi mohl vědět, co ti odpoví. „Já bych si to netroufl odhadovat ani u vlastní manželky…“

Jarda se zasmál: „To bylo jednoduchý. Odpovídá takhle každýmu, co ji znám. A to je dobrých patnáct let!“

Zamračil jsem se. Dělat ze mě pitomce začíná být nějak v módě.

„Nebuď nakvašenej, já tě chtěl prostě pod jakoukoliv záminkou vytáhnout do víru velkoměsta. Začínáš pěkně fotrovatět, brácho…“

Ta moje zatracená ješitnost, litoval jsem, kam jsem se nechal zatáhnout. Na stole mezi sklenkami křepčila jakási hubená holka, která se mi ani nijak zvlášť nelíbila, ale zubil jsem se na ni ostošest, abych smyl potupný cejch toho fotra. Místo erotických choutek ve mně ovšem vzbuzovala spíš obavy, že mi při některém ze svých nepříliš koordinovaných pohybů vydloubne oko tím nejšpičatějším loktem, jaký jsem kdy spatřil.

Nechápal jsem, jak se to stalo, ale já skutečně skončil v bordelu! Věřili byste tomu?! A přitom ta pitomá sázka byla jen ubohá fligna. Dokonce jsme si ani neurčili, co by se dělo, kdybych vyhrál já. Nejspíš bychom tam skončili taky, jen by to za mě permanentě švorcovej Jarda velkoryse zatáhnul.

Ačkoliv mě můj jediný přítel zmanipuloval, svědomí ho nesžíralo. Naopak - byl ve svém živlu a dle chování personálu bylo jasné, že je v onom podniku štamgastem. Bylo mi ho najednou docela líto. Třiačtyřicet let, svobodný a za sex musí platit. Řekl jsem mu to. Pobaveně odfrkl: „Každej za sex musí platit, kámo, a ženáči nejvíc. Jen si to neuvědomují.“

Náhle mi byl nesmírně protivný a cizí. Možná proto, že měl částečně pravdu. Jakmile chlap na radnici kývne, stane se obětí procesu převýchovy. Takže v přeneseném slova smyslu fakt platí a platí, jak mourovatej. A to bez ohledu na to, jestli právě hodlá souložit či nikoliv. V bordelu je aspoň otázka poskytnutých služeb a následných plateb průhlednější, uvažoval jsem.

„Támhleto je Šarlota, můžu vřele doporučit, je skvělá, nechá si to udělat i do zadku,“ pravil Jarda a já se zastyděl tak, že mi bylo trapné se i ohlédnout. Od toho okamžiku jsem byl jak na trní a ulevilo se mi, až když Jarda zmizel na pokoj s afektovanou zrzkou, která měřila snad dva metry a její umělohmotný prsa hrozily explozí. Připomněl jsem si Jolaniny hezký, měkký, teploučký a nejraději bych si nafackoval. Hubená štětka neúnavně se svíjející na našem stole zaznamenala radikální změnu mého výrazu, slezla a utrousila cosi o kreténovi. Souhlasil jsem s ní, vyrovnal účet a odfrčel domů. Tedy aspoň mám dojem, že tak nějak to probíhalo. Však to znáte… vypijete galony alkoholu a pak jen žasnete, kdo vám do mozku nainstaloval výkladní skříň velkou jako vrata od stodoly.

Doma byl ještě klid a tma, ačkoliv bylo skoro půl páté, a to většinou Rebeka už bývá vzhůru. Na okamžik mě zatrnulo, že se Jolana dověděla, kde jsem trávil noc, sbalila malou a odešla ode mě. Aniž bych si rozsvítil, zaklekl jsem a začal přepočítávat obuv v botníku. V opilosti se mi tato vyšetřovací metoda jevila jako nejrychlejší, nejjednodušší a přitom spolehlivá. Bosé by ven nešly, to jsem věděl zaručeně.

„Ty už se vracíš dokonce po čtyřech?! To snad chybí jen aby sis začal dělat do kalhot!“ poznamenala naprosto klidně Jolana, otočila se a zmizela zpátky v ložnici. Neodešly! Zaradoval jsem se, sesunul se na podlahu a s pocitem závratného štěstí tvrdě usnul.

Když jsem se kolem desáté dopoledne probral, dům byl prázdný. Pokusil jsem se zcivilizovat a přitom jsem skládal dohromady útržky předešlého večera. Usoudil jsem, že se vlastně až tak nic hrozného nestalo a že vzhledem k mému pracovnímu nasazení je nasnadě, že se musím občas odreagovat.

Že jsem byl k sobě shovívavý, na tom jsem neshledával nic divného, jsem k sobě takový, co pamatuji. Ale Jolanina reakce byla zarážející. Dřív by mě spíš nakopla, než aby mě v předsíni překročila a nechala spát. A pak jsem si vybavil Jardovu radu, že mám popřemýšlet, kdy se začala chovat podivně.

Přehazoval jsem vzpomínky jak hnůj vidlemi, ale kde nic tu nic. Hrabete-li se v hnoji, nacházíte samý sračky, pravděpodobnost, že narazíte na safír, je mizivá. Vybavovaly se mi pouze zážitky, které jsem hodlal zapomenout, a nebýt Jardy, dařilo se mi to skvěle. Vzpomněl jsem si například, jak jedeme z obchodu s nábytkem, kde mě Jolana obvinila, že nedostatečně spolupracuji při výběru nové sedačky do obýváku. Atmosféra v autě je napjatá. Jolana poznamenává něco v tom smyslu, že má dojem, jako by doposud žila s představou o mně, nikoliv se mnou. Cosi jí odsekávám, protože tyhlety pitomý nadnesený řeči mi pěkně lezly krkem už v neslavné éře mého prvního manželství, a tajně jsem doufal, že ve druhém jich budu ušetřen. „Vůbec mě neznáš!“ rozčiluje se Jolana nachlup stejně jako se kdysi rozčilovávala Šárka. „Tak mi předveď, co o tobě ještě nevím,“ odbývám ji nabubřele a v tom Jolana sešlapuje plyn až k podlaze, což bych u ní vskutku nepředpokládal. Ani nevím, proč tehdy řídila ona. „Chceš mě zabít?“ vyčetl jsem jí a ona se jen smutně pousmála, aniž by zpomalila, a pronesla pateticky: „Nechci tě zabít, ale probudit k životu!“

Napadlo mě, že tehdy na jejím běsnění něco bylo. Kdyby mě více zajímal výběr sedačky a méně hokejový zápas, který běžel právě v televizi, a já se neviděl co nejdřív v obýváku před obrazovkou klidně i na bedýnce od rajčat, nemusel jsem teď spávat na sedačce, která pohodlností připomíná trestnou lavici. Záda mám vždycky ztuhlá, do práce pak chodím v mokasínech, protože bych si ani nedokázal zavázat tkaničky.

Myšlenka na problémy se zády evokuje další vzpomínku. Jednou, to už byla na světě malá, mi Jolana úplně vážně poradila, abych navštívil lékaře. Právě mě chytly ty zatracený záda, pokroucenej jsem byl jak paragraf, ale hrdinsky jsem nad tím mávl rukou: „To je dobrý, chce to jen rozcvičit…“ Jolana mě však usadila, už si ani nevybavuji pravou příčinu jejího výbuchu: „Měl bys jít k doktorovi. Ne se zádama, ale ke kardiochirurgovi. Nutně potřebuješ výměnu srdce… To tvoje je naprosto mrtvý!“

Uznejte, že podobné roztržky je lepší z mysli vymazat. A že jich mám na skladě požehnaně! Kdepak, člověk by se neměl šťárat v minulosti, stejně vydoluje jen to, co už pěkně zahnívá, usoudil jsem, že v tomhle se Jarda pěkně utnul. A pak jsem si připomněl jeho oplzlé poznámky v bordelu a došlo mi, že jsem si nevybral toho nejlepšího rádce. Každý už jsme dávno někde jinde. Budu si muset poradit sám. Nejlepší bude zeptat se Jolany přímo, rozhodl jsem se a po zbytek dne pustil Jolanu z hlavy. V práci jsem měl tolik restů, že jsem nevěděl, kam dřív skočit.

Domů jsem přijel po deváté večer a připadal si, jako by mě vytáhli z drtiče odpadků. Ze všeho nejvíc jsem toužil po posteli. Přesto jsem chrabře naklusal do kuchyně, strčil Jolaně do ruky tři skomírající tulipány a omluvil se.

„S kamarádem na pivu?“ významně povytáhla obočí. „To musela být nejmíň bečka.“

„Trochu se to protáhlo,“ svěsil jsem kajícně hlavu, „Měl jsem ti zavolat, já vím…“

Přehlížela mě a pokračovala v žehlení.

„Co se s námi děje?“ použil jsem dotaz, který jsem kdysi vyčetl v jakési příručce o partnerské komunikaci. Na tuhle otázku se údajně chytí každá žena. Autor zřejmě neznal Jolanu. Mlčela.

„Chtěl bych si s tebou promluvit,“ řekl jsem, ačkoliv se mi vůbec mluvit nechtělo. Chtělo se mi spát. Nakonec jsem byl rád, že Jolana zůstala i nadále uražená. A tak se naše již tak dost tichá domácnost stala od toho večera ještě tišší.

K snídani byla suchá vánočka. V dubnu! Jako dítě jsem byl nucen konzumovat tohle přeslazené odporné pečivo pouze o Štědrém dni a i to mi přišlo až dost. S Jolanou jsem se v poslední době cpal vánočkou častěji, než připouští evropská povolená norma. Občas jsem míval dojem, že proces kynutí těsta pokračuje v mých útrobách, jednou se probudím a bude ze mě obří hnusná vánočka. Normálně bych reptal, ale jelikož jsem tušil, že se nacházím na černé listině, žmoulal jsem snídani, aniž bych ceknul.

„Můžeš si za to sám,“ neuniklo Jolaně moje znechucení. „Utrácíš peníze po hospodách a mě je odměřuješ jak almužnu. Kdybych občas něco nepřeložila, jedli bychom suchý chleba.“

Moc jsem jí nevěřil, že překládá. Měl jsem za to, že narození malé jí přišlo náramně vhod, že se Rebekou zaštiťuje, aby nevyšla najevo ta její příšerná lenost. A s těmi penězi taky přeháněla. Chápal jsem, že mě chce vytrestat, ale na druhou stranu by si měla uvědomit, že na mých bedrech leží zodpovědnost za to, že bude včas zaplacená hypotéka, leasing na auto a že budeme mít z čeho žít. Nejen my tři doma, ale rovněž i čtyři zaměstnanci ve firmě. Popravdě řečeno, nebylo mi jasné, co s těmi penězi dělá, platy mých zaměstnanců dosahují sotva poloviny našeho měsíčního rozpočtu. Podle Jolany nejspíš ve volném čase vybírají popelnice. Neudržel jsem se a řekl jí to.

„Jasně že mi dáváš dost peněz,“ uchechtla se ironicky. „Dost na to, abychom nepomřeli hlady. Ale že začíná jaro a malá potřebovala nové oblečení, botičky a taky hračky na písek, to už nevidíš…“

Rebeka zbystřila, radostně se rozzářila, jako by ji těšilo že chápe, o čem mluvíme, a s pokřikem: Boty… boty.. boty…“ mi ty svoje nové donesla ukázat. Byly to úžasně roztomilé, malinkaté adidasky, ještě zabalené v krabici. Cenovka mě omráčila. Jolana se snad zbláznila! Třináct set za botičky jak pro panenku? Vždyť tolik nestály ani ty moje. „Pozlacený neměli?“ rýpnul jsem si.

„Moc vtipný,“ odtušila moje žena unaveně, sklonila se k Rebece, chytla ji do náruče a špitala jí: „Ty jsi moje sluníčko, moje zlatíčko, moje lásečka, moje štěstíčko, moje všecičko…“

Malá se chichotala a dožadovala se opakování celého ceremoniálu. A tak jsem byl nucen vyslechnout ještě několikrát, kdo je Jolanino štěstíčko a všecičko. To by mě zajímalo, co jsem pro Jolanu já, přemítal jsem a žárlil. Vedle té sehrané dvojice jsem si připadal jako přebytečný trubec. Pocit marnosti mě neopustil ani po příchodu do práce.

„Dáš si kafe?“ zeptala se moje asistentka vlídně, ale já neměl náladu na vlídnost. Potřeboval jsem se na někom zchladit. Potřeboval jsem se ubezpečit, že nejsem žádná bezcenná figurka, že dokáži vzbuzovat respekt. Byl jsem na tom tak bídně, že jsem dokonce zalitoval dne, kdy jsem Báře nabídl tykání. Vykání samo o sobě respekt posiluje a toho já se před třemi lety na oslavě svých čtyřicetin dobrovolně vzdal. Tak jsem na ni aspoň vyjel: „Stalo se už někdy, že bych si ráno kafe nedal?“

Zarazila se, mlčky ho odešla uvařit a rovněž mlčky mi ho postavila na stůl. Jestli to tahle povedu dál, budu si moct povídat leda tak se záznamníkem, uvědomil jsem si, že jsem poněkud přestřelil.

„Máš chvíli čas?“ zeptal jsem se jí. Přikývla a tvářila se nedůvěřivě. Tak dobře ji neplatím, abych si na ní mohl vylívat zlost, to jsem moc dobře věděl. Bohužel to stejně dobře věděla i ona, a podle toho se taky tvářila. Chtěl jsem se jí omluvit, ale pak mě napadla jiná věc. Je to přece ženská! A co víc, ženská přibližně v Jolanině věku. S ní jsem se měl poradit, ne s tím čunětem Jardou!

„Nějak nám to s Jolanou neklape…“ nadhodil jsem. Údivem povytáhla obočí: „S Jolanou? Tak to začni zkoumat, co se s tebou děje, protože jestli ti to neklape s ní, sotva by ti to mohlo klapat s někým jiným…“

Zatracená ženská solidarita, pomyslel jsem si a ublíženě kuňknul: „Mám dojem, že někoho má…“

„To si piš, že má. Plný kecky toho má! Ty seš celý dny v práci a ona je na všechno sama! Počítám, že takhle si to nepředstavovala…“

„Na co všechno je prosím tě sama? Vždyť je na mateřské s jedním dítětem! Kdybychom měli trojčata, tak neřeknu, ale takhle…“ rozčílilo mě, jak přeceňuje Jolanino poflakování se doma.

Bára se zasmála a zlehka do mě píchla ukazovákem. „Takhle nějak si představuju toho chytráka, který vymyslel pojem mateřská dovolená!“

„Náhodou, já když vezmu malou na procházku nebo si spolu hrajeme, užívám si to. Nechápu, na co si vy ženský pořád stěžujete. Starat se o dítě, to přece není žádná práce, to je zábava!“

„Jasně. My se po celý život totiž věnujeme jen zábavě a koníčkům,“ pitvořila se. „K mým nejoblíbenějším činnostem kromě čtyřiadvacetihodinové každodenní pohotovosti při výchově nemluvňat patří například praní, žehlení, nákupy, umývání nádobí, oken a podlah. V cídění hajzlíku se vyloženě vyžívám. A vysavač? Ten jsem už před lety povýšila na přítele a mám s ním důvěrnější vztah než s vlastním mužem!“

„Kdybys viděla, jakej je u nás doma věčně binec, mluvila bys jinak,“ naštval jsem se už doopravdy. Připadal jsem si, jako by mi naznačovala, že já se celej den v práci kopu nudou do prdele a chudák Jolana neví, kam dřív skočit. „Z fleku bych si to s Jolanou vyměnil, to mi věř!“

„A ty mi zase věř, že ona s tebou taky…“ usmívala se vševědoucně Bára.

Tak jsem to večer nadhodil: „Zdá se ti, že máš moc práce?“

Jolana se zarazila: „Ptáš se proto, abys mi opět připomněl, kde všude je prach, co jsem nestihla vypulírovat a načančat, anebo chceš slyšet odpověď?“

„Za bé je správně,“ odmítl jsem se nechat vyprovokovat k hádce.

„Myslím si, že mám spousty nudné, nezáživné, do zblbnutí se opakující, nevděčné práce. A málo času na jakoukoliv práci tvůrčí,“ odvětila.

„Neznám nic, co by bylo víc tvůrčí než vychovávat dítě,“ namítl jsem.

Pobavilo ji to: „No asi proto, že vůbec neznáš, jaký to je vychovávat dítě…“

„Naštvaně jsem se ohradil: „Děláš, jako bych malou nevychovával!“

„To víš, že ji vychováváš. Ale tak nějak dálkově…“

„A to má být jako co?!“ vybuchl jsem.

„Něco jako dálkový studium. To taky nechodíš do školy denně, ale třeba jednou do měsíce…“

„Klidně si to můžeme vyměnit!“ zkusmo jsem nahodil vějičku.

Zamyslela se: „Já vím, že to nemyslíš vážně. A taky vím, že i kdybys myslel, nemohla bych to přijmout, ačkoliv to zní hrozně lákavě. Jenže já jsem Rebečina máma a za žádnou cenu bych nedopustila, abych byla tak špatná máma, jako byla ta moje.“

Už jsem nerozuměl vůbec ničemu. „Tak na co si vlastně pořád stěžuješ?“ zeptal jsem se ještě.

„Možná na to, že nejsem chlap,“ odvětila. A pak že jsou ženský průhledný! V Jolaniných odpovědích aby se prase vyznalo!

„Máš na drátě maminku!“ šeptem mi jedno z následujících rán sdělila Bára a dlaní zakrývala sluchátko.

„Nejsem tady,“ odvětil jsem. Vůbec se mi nechtělo s matkou mluvit. Byla mi čím dál protivnější.

„To jsem jí tvrdila už nejmíň pětkrát, obávám se, že se s podobnou odpovědí protentokrát nespokojí.“

Kapituloval jsem a hmátl po sluchátku: „Ahoj mami, děje se něco?“

„To se musí něco dít, když chci prohodit pár slov se svým jediným synem?“ opáčila útočně a já zalitoval, že jsem se nenechal zase zapřít.

„Ale ne… já jen, že mám příšernej frmol.“

„To ty máš pořád! Kdybych měla čekat, až si na mě uděláš milostivě čas, dočkala bych se spíš smrti.“

„Nepřeháněj. Vždyť jsme u vás nedávno byli,“ namítl jsem.

„Jestli je pro tebe pět týdnů nedávno, tak pro mě tedy ne!“ vzlykla. „S tátou už není k vydržení, stal se z něho ubrblanej dědek. Syn na mě kašle a moje jediná kamarádka se odstěhovala k dceři do Čech. To jsem se dočkala pěknýho stáří!“

Zamrazilo mě při představě, že by se jednoho krásného dne mohla sbalit a chtít se nastěhovat k nám, aby si vylepšila neutěšený podzim života. Čistě z pudu sebezáchovy jsem ji začal konejšit, dokonce jí slíbil, že se v neděli zastavíme, ačkoliv jsem už předtím slíbil Jolaně, že v neděli vezmeme malou na koníčky do Ořešína. Koně se asi hned tak nikam nepřesunou, moje matka by se přesunout mohla - a to k nám. Přišlo mi to jako správná volba. Ne však Jolaně. „Myslela jsem si to…“ vzdychla do telefonu ublíženě.

„Co sis proboha mohla myslet? Že zavolá moje matka a bude mě citově vydírat?“

„Že zavolá kdokoliv, kdo pro tebe bude důležitější než já… než to, co jsme si domluvili my dva spolu…“ pravila ztrápeně a zavěsila.

Bylo devět hodin ráno a přitom pracovní den už jsem mohl odpískat. Na návrhy kuchyňských linek či předsíňových stěn už bych se nemohl pořádně soustředit… V té době jsem pomalu nabýval dojmu, že to začíná být nepříjemným pravidlem. Pokud mě Jolana bude nadále deptat, budu si moct s červeným diplomem za průmyslový design vytřít zadek.

Přepadl mě takový zvláštní neklid či předtucha, chcete-li. Nasedl jsem do auta a místo abych si to zamířil do Černých Polí, kde jsem měl schůzku s majitelem právě rekonstruované restaurace, pro kterou naše firma měla vyrobit veškerý nábytek, namířil jsem si to k domovu. O zakázku podobného rozsahu jsem sice usiloval několik měsíců a pochopitelně bych o ni nerad přišel, jenže v té chvíli jsem dokázal myslet pouze na to, že bych nerad přišel o Jolanu s Rebekou.

Doma nebyly. Slunce vtékalo dovnitř a nemilosrdně odhalovalo nánosy prachu na nábytku. Dřez byl plný špinavého nádobí, na lince stál zapadaný mixér a kolem se povalovaly slupky od banánu a pomerančů. Potlačil jsem chuť nafotit tohle zátiší a ukázat ho v práci Báře. Zajímalo by mě, jestli by se Jolany dál zastávala.

Co moje žena dělá celé dny, mi bylo záhadou a doufal jsem, že tuto záhadu už brzy rozluštím. Nasedl jsem znovu do auta a pomalu objížděl parky a dětská hřiště v okolí. A pak jsem je uviděl. Malá si to šněrovala po chodníku, Jolana se nad ní skláněla, jako by jí dávala záchranu.

Pohled na ně mě dojal. Zajel jsem ke krajnici, vyskočil z auta a radostně Jolanu objal. Ani nevím, jestli moje radost pramenila z prostého faktu, že ji vidím, anebo ze skutečnosti, že ji vidím pouze s Rebekou, a nikoliv s nějakým kolegou tatínkem. To je teď taková móda nebo co, že chlapi oprdelkují doma, mění děcku plínky, ohřívají sunárek a nechají se živit od ženský. Nemám tyhlety týpky rád. Nezbývalo mi než doufat, že je nemá ráda ani Jolana.

„Ty nejsi v práci?“ položila mi příkladně stupidní otázku. Kdybych byl v práci, těžko bych asi stál před ní, že. Měl jsem za to, že na něco tak pitomého nemusím reagovat.

Jolana byla opačného názoru. „Ohluchl jsi?“ zeptala se nakvašeně.

„Slyším dobře. I vidím,“ odvětil jsem zvesela. Radost, kterou jsem pociťoval, byla tak velká, že ji nezvládly zadusit ani Jolaniny uštěpačné poznámky. „Moc vám to spolu sluší, holky moje,“ dodal jsem.

Pátravě na mě hleděla: „Stalo se něco?“

Došlo mi, že je na čase, abych předložil nějakou věrohodnou výmluvu, proč jsem se nečekaně objevil ve slepé ulici, na jejímž konci je pouze cvičák pro psy, jinak si bude myslet, že jsem se zbláznil. „Nic se nestalo. Zapomněl jsem si doma nějaký lejstra,“ pravil jsem důležitě.

„…a zjistils, že jsi rovněž zapomněl, kde bydlíme,“ doplnila sarkasticky.

V hlavě jsem měl vymeteno jak v lednici po víkendu. Roztržitě jsem máchl rukou: „Ále…zamyslel jsem se a najednou koukám, že jedu blbě. Aspoň jsem vás díky tomu viděl…“

„A hodláš nás vidět i večer anebo zase přijdeš nalitej někdy kolem páté ráno?“ narážela na moji pánskou jízdu s Jardou, kterou mi hned tak nehodlala odpustit.

„Přijdu střízlivej kolem páté odpoledne,“ slíbil jsem. Nacházel jsem se v rozpoložení, ve kterém nic není problém, práce vám jde od ruky a jedna geniální myšlenka střídá druhou. Toto rozpoložení bohužel vyprchalo ihned poté, co jsem zatelefonoval majiteli restaurace.

„Nechal jste mě tady čekat jak nějakýho malýho haranta!“ řval na mě do telefonu, ačkoliv jsem se vymluvil na závažné rodinné problémy. Z mého pohledu to vlastně ani výmluva nebyla, já ty problémy vskutku začínal brát velice vážně. To se Šárkou jsem přecházel všechna varování a podle toho jsem taky dopadl. Byl jsem rozhodnutý podobné chyby už neopakovat.

Z práce jsem samozřejmě nakonec nepřijel v pět, jakjsem slíbil, ale až po osmé. Malá už spala, což mě nepřekvapilo. Ale z toho, že se u linky motá jakási cizí ženská, která vypadá jak čerstvě vylíhlý káčátko, jsem byl v šoku. Když se káčátko otočilo a mělo Jolanin obličej, byl jsem v šoku ještě větším.

Nechápal jsem, jak mi to mohla udělat! Miloval jsem její vlasy a ona to moc dobře věděla. Když jsme se seznámili, opakoval jsem jí to skoro každý den. Hlavou mi prolétla vzpomínka, jak jsme se k sobě tulili v jednom levném horském penzionu v Jeseníkách, topení nefungovalo, kouřilo se nám od pusy, a tak jsme se pořád znovu a znovu milovali pro zahřátí. A když už jsem nemohl, lehla si mi Jolana do klína, obtočila mi pramen svých hustých medově zbarvených vlasů kolem penisu se slovy, že by byla věčná škoda, kdyby někdo tak talentovanej umrznul. Ted by mi na něho mohla nasadit leda tak ponožku.

„Jdeš pozdě,“ poznamenala, jakoby se nechumelilo. No, popravdě se fakt nechumelilo, začínal květen a poslední týden se dalo chodit jen v tričku. Ale já byl jak zmražený, ani ve sněhové vánici bych nemohl být zmražený víc.

„To vidím,“ hlesl jsem zklamaně.

„Co vidíš?“

„Že jdu moc pozdě na to, abych zabránil katastrofě!“

Dívala se na mě opovržlivě: „Pardon, já se zapomněla se šéfem poradit, jestli si můžu nechat ostříhat svoje vlasy na svojí hlavě.“

„Nezapomněla ses poradit se šéfem, ale s manželem,“ podotkl jsem zklamaně. Byl jsem toho názoru, že na podobně razantní zásah do svého vzhledu neměla právo. Když jsem ji poznal, vypadala pohádkově jako víla Amálka. Bral jsem si ji jako vílu Amálku! Nebyl jsem připraven žít s ženskou, co se proměnila v kartáč do myčky na auta!

„Fakt je, že co jsem doma, připadám si často jako nesvéprávná, ale ještě pořád ne natolik, abych se ptala, jestli můžu k holiči,“ odsekla.

„No, jestli jsi mi touhle kreací na hlavě chtěla dokázat svoji svéprávnost, docílila jsi pravý opak…“ ušklíbl jsem se.

Vzlykla: „Neposmívej se. Vůbec nevíš, jaký to je, být jenom s dítětem, nemít žádný čas pro sebe, nemluvit s dospělýma lidma… Je to jako vzdát se svýho života…“

Nedokázal jsem přeladit na příjem signálů SOS, které plačky vysílala. Ne snad že bych nerozuměl, co mi povídá, nevěřil jsem jí. Měl jsem za to, že mi dělá samé naschvály a že ostříhání vlasů byl jen dalším z nich. „Takže když ses vzdala života,“ usadil jsem ji sarkasticky, „tak jsi to prostě vzala jedním vrzem a vzdala ses i toho, co se mi na tobě nejvíc líbilo…“

„To je pravda?“ zarazila se.

Než jsem stihl pochopit, na co se ptá, strčila mi do ruky plochou krabici převázanou stuhou: „O nic jsi nepřišel, ty vlasy jsem ti vzala na památku, i když jsem netušila, že se ti na mně nejvíc líbily… myslela jsem, že mám i cennější klady… A nechala jsem se ostříhat, protože mi kojením prořídly, protože jejich úprava mi zabírala moc času, který teď nemám, protože jsem je rok a půl nosila ve skřipci anebo culíku, aby Rebece nepadaly do obličeje, a bolela mě z toho hlava…“

„To jsem netušil,“ zablekotal jsem, ale Jolana pokračovala jedním dechem dál: „A ze všech obětí, které člověk musí přinést, když se mu narodí dítě, bylo ostříhání vlasů tou nejmenší!“

„Nechápu, proč by člověk měl cokoliv obětovávat…“ namítl jsem v přesvědčení, že oběti jsou pro ženské něco jako vzduch k dýchání. Ony se prostě musí obětovávat, aby chlapům měly co předhazovat.

„Jasně, že nechápeš! Ty jsi totiž doposud nic neobětoval!“ vyštěkla, čímž jen potvrdila můj předchozí úsudek. Děkuji, nechci. Jednu trpitelku už jsem za ženu měl. A jelikož jsem se nehodlal stát rovněž mučedníkem, byla se mnou prý hluboce nešťastná.

Donedávna jsem věřil, že Jolana je jiná. Jenže nejspíš žádná jiná neexistuje. Všechny měří lásku počtem obětí toho druhého. Já nikdy nechtěl, aby se Jolana něčeho vzdávala, ona mě k tomu nutila vždycky… Pokusil jsem se jí to co nejklidněji vyložit.

„Fajn,“ usmála se. „Rozumím tomu tedy správně, že v neděli se jde na koníčky a ne k tvým rodičům? Anebo mám kvůli tvé hysterické matce obětovat neděli, kterou jsme po třech měsících konečně mohli strávit společně?“

Jolana malou oblékla do světlezelených šatiček, na hlavu jí uvázala šátek ze stejné látky, sama si oblékla bílé plátěné kalhoty a podobně zelené tričko. Nebýt toho příšerného účesu la rejžák, tipoval bych, že se právě jdou fotit do módního časopisu. Zase jsem si připadal, jako bych k nim ani nepatřil, táhl jsem se dva kroky pozadu šedivě jako stín.

„Tak už se snad prošla, vláček už viděla, kočičku v zahrádce taky a ted snad konečně můžeme nastoupit do auta!“ zavrčel jsem nevrle, vědom si faktu, že šance, abychom přijeli včas, nenávratně mizí.

„Pojď, Beruško, pojedeme autíčkem za babičkou,“ vzala Jolana malou za ruku. Ta se jí vysmekla a roztomile kroutila hlavičkou: „Ne, ne…“

„Dělá si s tebou, co chce. Prostě ji vezmi a posaď do auta!“ ztratil jsem poslední zbytky trpělivosti.

„Víš co? Posaď si ji tam sám…“ řekla Jolana, otočila se a zamířila k autu.

To, co následovalo, bych vám přál vidět! Malá řvala, vzpouzela se, kopala kolem sebe, slzy jí tryskaly z očí jak z přeťaté zahradní hadice… já ji nešikovně rval do sedačky v autě, trvalo mi to věčnost, předinfarktově jsem funěl a zpocený jsem byl snad i na ušních boltcích. Jolana seděla vpředu a naprosto chladnokrevně mě nechala ve štychu, aniž by mi pomohla. Nejraději bych ji zabil, sfingu bezcitnou.

„Spokojená?!“ zavrčel jsem na ni, když jsem se konečně zhroutil vyčerpáním za volant. Zavrtěla hlavou a po tvářích jí stékaly ty její typické obviňující slzy.

Ne, přátelé, nejásal jsem, že aspoň něco na zbrusu nové Jolaně zůstalo při starém… Zuřil jsem: „Tak dobře, dosáhla jsi svého… zavolám máti, že nepřijedeme!“

„Netrucuj a jeď,“ řekla tiše, a přesto to účinkovalo jako výstřel, jako by černou oblohu proťal blesk. Nebe bylo bez mráčku, to mně se v tu chvíli konečně rozbřesklo! Najednou jsem si přesně vybavil okamžik, kdy se Jolana změnila v tu feministickou, vzpurnou, odtažitou a protivnou fúrii! Už jednou z jejích úst vylezlo, že trucuji. A já si přesně vybavil situaci, kdy: Ležela v posteli, hltala knížku v odporně růžovém přebalu a vysmívala se mi, že je to o mně…

Ten dobytek Jarda měl nakonec přece jen zase pravdu, pomyslel jsem si s úlevou.

Na návštěvě u rodičů jsem vypnul příjem. Tedy příjem zvuku, abych byl přesný. Přemítal jsem o svém manželství, o smyslu párového soužití vůbec, a děj kolem sledoval jako němý film. Jolana zchváceně rvala Rebece z rukou všechny starožitné hrníčky a mističky, v jejichž celoživotním hromadění si libuje máti. Otevřená ústa a zkřivený obličej malé napovídal, že akce neprobíhá v mírové atmosféře. Bylo mi to jedno až do chvíle, kdy do mě moje matka dloubla ukazovákem a zapnula tak zvuk v místnosti na nejvyšší úroveň hlasitosti: „Co sedíš jak pecka?! Už dávno měla dostat pár na zadek pro výstrahu!“

Byl jsem natolik zaujat vlastními myšlenkovými pochody, že jsem několik vteřin tápal, zda mluví o Jolaně nebo o Rebece. S chutí bych je v té chvíli zřezal obě dvě.

„A nevíte aspoň, jak se ta kniha jmenuje?“ dorážela prodavačka nejmíň podesáté.

„Kdybych věděl, jak se jmenuje, tak bych vám to snad dávno řekl, ne?!“ vyjel jsem na ni nechápaje, jak ji mohli zaměstnat v knihkupectví. Mrkev měla prodávat, káča jedna tupá!

„Maďarská autorka, říkáte?“ znovu si ověřovala kusé informace, které jsem jí podal, a přes tlustá skla brejlila do počítače.

„Netvrdím, že je to maďarská autorka, nýbrž že autorka má maďarské jméno. Alespoň mně znělo maďarsky. Křestní jméno bylo běžné… Mám dojem, že Monika,“ snažil jsem se z mozku vydolovat maximum.

Prodavačka vrtěla hlavou a rozpačitě krčila nos. „A co obálka? Nevzpomenete si, co na ní bylo?“

Zamyslel jsem se. „Vím stoprocentně, že byla růžová,“ pravil jsem, dávaje okázale najevo, že už z té obálky se mi chtělo zvracet, což vysvětluje fakt, proč jsem se nezajímal o podrobnosti. „Nebýt toho, že moje žena po té knize prahne, netlačil bych na vás tolik…“ zahrál jsem vzorného manžílka.

A co jsem měl dělat? Vybalit na ni, že jsem žárlivý magor, který infantilně doufá, že mu příčiny manželské krize objasní nějaký románek pro ženy?

„Mám dojem, že na obálce byl ještě objímající se pár, jakoby rozstříhaná fotka objímajícího se páru,“ řekl jsem, ale nebyl jsem si jist, jestli si tak trochu nevymýšlím. Hned jak jsem domněnku vyslovil, přišlo mi to příliš i na červenou knihovnu.

Prodavačka však evidentně ožila: „Fotka, říkáte? A nebylo to spíš rozbité zrcadlo?“

„To je možné,“ přitakal jsem s dychtivou nadějí v hlase.

Zasmála se, natáhla se do příslušného regálu a knihu mi se shovívavým úšklebkem podala: „Je to ono?“

Ovládl jsem se, abych nezajásal.

„Vy neznáte Simonu Monyovou?“ otázala se podobně pohoršeně jako kdysi v ložnici moje žena. „S tou Maďarkou jste mě fakt zmátl… Monyová pochází z Brna, a dokonce tady stále žije… to byste vědět měl…“

„Báro, budu dělat na těch pultech a barůvkách pro restauraci, takže tady nejsem!“ energicky jsem v pondělí ráno instruoval svoji asistentku, nechal si donést kafe, připravil si na dosah ruky popelník, cigarety, zapalovač a rozechvěle vyndal z aktovky knihu Střípky z ložnic.

Byl jsem si naprosto jistý, že odpověď na všechny otázky, které ze mě v posledních měsících vysávaly život, najdu právě uvnitř. Moje citové rozpoložení mi připomnělo dobu před dávnými lety, kdy jsem vyběhl schody k Marušce do třetího patra a na chvíli oddaloval okamžik, než stisknu zvonek. Byla to směsice trémy a snahy vychutnat očekávání Události naplno. Věděl jsem, že jakmile Maruška otevře, děj se rozběhne jak závodní kůň k cíli. Věděl jsem, že zmáčknu její zvonek naposledy coby panic.

Otevřel jsem knihu, připraven nechat se znovu odpanit, protentokrát autorkou ženských románů:

Manželské ložnice - místa, která by mohla povídat, kdyby mohla povídat…

Manželské ložnice - místa, kde se spolu milovali zprvu bouřlivě a hlasitě, pak stále tišeji a tišeji, aby nevzbudili malé děti, aby se neodhalili dětem pubertálním. Místa, kde se spolu hádali, zpočátku podobně vášnivě, jako se milovali, potom znaveně a tiše, aby neprobudili děti, posléze aby se jim neodhalili.

Manželské ložnice - místa, kde se držívali za ruce v němé podpoře, když jim život uštědřoval drobné ranky anebo hluboké rány. Místa, kde si každý četl svoji knihu a přitom cítil blízkost druhého, místa, kde se k sobě točili zády, kde na sebe nenávistně syčeli, kde ležívali každý na samém krajíčku svého lůžka a odporný jim byl i letmý dotek chodidla o chodidlo.

Manželské ložnice -prádelny společných starostí a splínů, ale také místa, kde se rozhodlo o tom, jak se bude jmenovat jejich první (druhé, třetí) dítě, kde budou trávit příští dovolenou, jestli jejich jediná dcera musí či nemusí nosit ta odporná rovnátka, u čích rodičů budou letos na Štědrý den, zda koupit nový koberec do obýváku už letos anebo až napřesrok, kdy se chystali vymalovat celý byt.

Manželské ložnice - místa, kde se nesčetněkrát rozcházeli a zase usmiřovali, místa, kde se navzájem ošetřovali v nemoci, kde se objímali a přitom mysleli na někoho jiného, kde krmili jeden druhého rohlíkem s máslem a medem při společné snídani a potom se ulepení milovali na prostěradle posetém drobečky, místa, kde pili šampaňské z láhve, aby se osmělili inovovat již poněkud rutinní sex, místa, kde jim i myšlenka na společný sex přišla odpudivá.

A pak, na sklonku života, když se ohlédli, vzpomínky zachrastily svými střípky… a převážně to byly střípky z ložnic.

Musím přiznat, že ta brněnská Maďarka mě dost překvapila už předmluvou. Čekal jsem, že se budu brodit přeslazeným textem jak čokoládovým bahnem, abych vyfáral klíč, kterým se přede mnou uzamkla moje žena. Čekal jsem, že budu číst něco podobně nepochopitelného a cizího, jako je pro mě třeba ženská menstruace nebo závislost na telenovelách… a hle! Přišlo mi to blízké a z dušemluvící. Ale nechvalme dne před večerem, že…

1.

Připadá mi paradoxní a symbolické zároveň, že v den dvacátého výročí naší svatby se od nás stěhuje naše jediné dítě. Dvacet let po ztrátě svobody získávám svobodu zcela jiného druhu.

Je to, jako by vám takřka po dvaceti letech vrátili zabavený řidičák. Šťastně ho třímám v ruce, ale moje štěstí kalí obavy, zda ještě budu umět svůj život řídit. Zda nebudu muset projít nějakým zvláštním školením či výcvikem pro matky s prázdným hnízdem.

Kradmo pohlédnu na Ondřeje. Slzí-Počítám, že štěstím to nebude. Je na tom podstatně hůř než já. Jeho ztráta není vyvážena žádným ziskem jako v mém případě. Loučí se s dcerou, které nemusel věnovat devatenáct let svého života, sečteno sakumpikum možná tak sotva půl roku rok.

To já si musela odříkat, musela se omezovat, přizpůsobovat, musela čekat, až jednou přijde řada na mě. A je to tady! Je mi jedenačtyřicet let a můj život konečně patří mně!

„Tebe to vůbec nedojímá?“ opovržlivě se ke mně obrací Ondřej.

Jistěže z nás dvou jsem ta horší, bezcitnější, já. Ondřej se dojímá, tudíž charakterově ční vysoko nade mnou. Jenže jsem to byla já, kdo kvůli neplánovanému těhotenství přerušil vysokou školu a už si ji nikdy nedodělal, protože jsme neměli žádnou ochotnou babičku a Ondřej měl dost starostí s vlastním studiem, jak mi opakovaně vysvětloval. Já jsem chodila s pupkem a připadala si jak zeměkoule, zatímco on křepce třikrát týdně pobíhal po trávníku ve snaze trefit kopačák, já jsem myslela, že mě milá Verunka při porodu roztrhá na kusy, zatímco jemu trhala na kusy hlavu druhý den kocovina. Já Verunku první rok nedala z náruče, protože jakmile jsem tak učinila, nepříčetně řičela, já se s ní do čtyřech let dělila o místo v posteli a pořádně se nevyspala, já brečívala, když jsem ji držela u doktorky, aby jí píchli očkování, já s ní vstávala v pět ráno, já ji učila mluvit, chodit, chodit na nočníček, zavazovat si tkaničky, stříhat nehty, jíst příborem, číst a psát, já v posledních letech mohla jít s úlevou spát, až když k ránu zachrastil klíč v zámku.

Kde byl ten vysoce charakterní Ondřej, když jsme uháněly sanitkou do dětské nemocnice, protože spadla z houpačky tak nešikovně, že si rozrazila hlavu? Proč s ní dvakrát týdně nechodil na logopedii, když ještě v osmi letech neuměla říct ř, proč si ji nebral s sebou do Čech na vodu, kam každý rok jezdil se spolužáky z vysoké, a ona doma fňukala, že chce tatínka?

Proč nevidí, že jsem to byla já, kdo s ní protrpěl každou nemoc, každý úraz, každou rozmíšku s kamarádkami, každý rozchod s klukem. Já jí půjčovala svoje šaty, šminky, parfémy. Já jsem přerušila psaní, kdykoliv přišla domů a chtěla si povídat, ačkoliv jsem věděla, že myšlenky, které jsem právě měla v hlavě, jsou nenávratně pryč. Já byla vždycky po ruce. Na mě v pubertě ječela, že jí nerozumím, a přitom jsem se nesnažila o nic jiného, než porozumět právě jí. Já léta zvažovala koupi každých nových kozaček nebo džínsů a přitom Verunce našetřila na byt. Já svůj život strčila do spodního šuplíku v momentě, kdy se narodila, protože jsem žila ten její. A teď hodlám ten svůj oprášit a vyzkoušet, jestli mi ještě padne, a proto jsem špatná?

„To přejde… bude za námi chodit, neboj… „pohladím Ondřeje po předloktí. Chtěla bych mu říct, že ještě nejsme tak staří, že se můžeme konečně začít věnovat jeden druhému, cestovat, utrácet, bavit se. Ale mám strach. Mám strach, že mě pošle do háje, že o mě nestojí. Že nemůžeme dohnat to, co jsme zmeškali před léty, protože jsme se stali rodiči příliš brzy. Že ty konce provázku, které chci navázat, už nenajdeme. „Zamluvila jsem stůl U Kastelána, zvu tě na večeři,“ tahám ho od okna, u kterého strnule stojí od chvíle, kdy Veronice zamával na rozloučenou. „Pokud nebažíš po smuteční tryzně, tak ten stůl zase zruš,“ povídá Ondřej pateticky. Takový byl, co pamatuji. Sebelítostivý tragéd! „Nepřeháněj! Naše dcera nezemřela, dospěla!“

„Já vím. Jen nechápu, co je na tom k oslavování…“ Pokrčím rameny. Mohla bych mu připomenout, že máme výročí svatby, ale je snad na tom něco k oslavování?

2.

Pondělí.

Ondřej odjel do práce a já si dopřávám malou soukromou oslavu. Vylézám z vany a chodím po bytě nahá, což jsem si naposledy dovolila, když byla Verča v šesté třídě základní školy na lyžařském kurzu. No dobře, trochu přeháním, ale zase tak moc ne. V posledních letech jsem nevěděla hodiny ani minuty, kdy vpadne do dveří s nějakým tím svým nagelovaným přítelem, aby v pauze mezi odpoledním a dopoledním vyučováním, později mezi přednáškami nebo v jakékoliv jiné pauze společně vyrabovali naši lednici. A taky jsem se ostýchala jít si v noci k psaní uvařit kafe, protože s přítelem, který byl momentálně v kurzu, sledovali v obýváku propojeném s kuchyní nějaké úžasné DVD. A v lednici nikdy nebyly minerálky, ačkoliv jsem je tahala po kartonech, koupelna bývala obsazená dlouhé hodiny a deska kuchyňské linky stabilně poseta drobečky, jako bychom hodlali chovat slípky. To já byla tou slípkou, která neúnavně vyzobávala drobečky, já byla tou kvočnou s pohotovostně roztaženými křídly, aby se tam Verunka mohla schoulit, bude-li potřebovat. A teď svěšuji ze stereotypu ještě stále roztažená křídla, mám je trochu strnulá, je to nezvyk, ale důležité je, že svěsit vůbec šly, že neztuhly v ochranářské poloze nadobro.

Svoboda je hlavně to, že nikdo neruší vaše kruhy, říkám si opojně a zalézám do postele se sklenicí višňového kompotu a knihou Petra Šabacha.

Šabach je skvělý, pochvaluji si. A rovněž si pochvaluji svoje rozhodnutí psát literaturu pro děti. Můžu si teď číst knížky ostatních autorů s požitkem, bez závisti. Kdovíjak bych dopadla, kdybych se živila psaním lehce erotických románů ze současnosti, což jsem původně zamýšlela.

„Zešílelas?!“ řval na mě Ondřej rudý vzteky a mával mi před nosem erotickým plátkem, kterých se po revoluci vyrojilo bezpočet.

„Oni mi to otiskli? „ vydechla jsem šťastně, nedočkavě listovala všemi těmi nahoře a dole bez, až jsem konečně našla svoji povídku. „Četls to?“ zeptala jsem se pochybovačně. Kdyby to přece četl, neřádil by. Povídka byla takřka cudná.

„Jo, četl. A taky všichni kluci z kruhu. Kdybych neměl před státnicemi, zvažoval bych přestup na jinou fakultu.“

„Proč? Oni snad nesouloží?“

„Souloží. Ale nepíšou o tom do novin!“ usadil mě a to rozhodlo. Nechtěla jsem, aby se za mě styděl, bála jsem se, že by se časem mohla stydět i Veronika. A tak mě napadly pohádky, nad nimi se snad nikdo pohoršovat nebude.

„To je pro tebe takový problém živit se nějak normálně?“ reagoval na můj nápad Ondřej, ale neodradil mě. Práce vychovatelky ve školní družině na tři čtvrtě úvazku mě nikterak nenaplňovala. Do týdne jsem přepsala všechny rukou načmárané pohádky pro Verunku na psacím stroji po babičce.

„Ukradla jsi moje pohádky,“ řekla mi, když po roce vyšly knižně.

Neměla bych se živit něčím normálním ?, napadlo mě tehdy.

3.

Veronika bydlí ve svém 2+kk už skoro měsíc. Denně telefonuje a téměř obden vpadne k nám domů, převážně proto, aby si něco odnesla.

„Používáš tu váhu ?“ ptá se.

Nepoužívám, ale je to moje váha, myslím si, ale už ji balím do igelitky a strkám ji tomu svému materiálnímu Otesánkovi v sukních.

„Stejně kupuješ bábovku v prášku,“ konstatuje, „a já mám na poličce takový hluchý místo, kde se bude krásně vyjímat.“

To jsem zvědavá, kolik pravých domácích bábovek upeče ona, říkám si potměšile, ale mlčím. Novou váhu si můžu kdykoliv zakoupit, novou dceru nikoliv..

Ondřej se pomalu uklidňuje, ale na skutečnost, že se z nás stal bezdětný pár, si zvyká opravdu těžko. Dokladem toho je například jeho poslední nápad. „Mám takový návrh…“ povídá večer v ložnici.

Zvedám oči od knihy a téměř dychtivě se otáčím k němu. Nemilovali jsme se nejmíň čtrnáct dní!

„Co kdybychom si koupili psa?“ místo milostných návrhů na mě vybaluje Ondřej.

Na stařeckou demenci mi přijde ještě mladý…

4.

Zpoždění čtyři dny! Pokud bych mluvila o čtyřdenním zpoždění v souvislosti s přemístěním ptactva do teplých krajů či doručení honoráře za říkanku pro časopis Mateřídouška, v podstatě by o nic nešlo. Mám však na mysli menstruaci…

Oblévá mě studený pot při myšlence, že bych mohla být těhotná! Jsem hrůzou doslova zcepenělá. Prozatím se neodvažuji ani zakoupit těhotenský test, vynuceně pokašlávám a snažím se sama sobě implantovat do mozku teorii, že jsem nachlazená, že na mě leze chřipka, a v důsledku toho se prostě a jednoduše menstruace zpozdila.

Abych své předchozí povídání uvedla na pravou míru: Mám ráda děti. Mám moc ráda děti. Když vidím záběry UNICEF, brečím. Když slyším o Kapce naděje, brečím. Když mi přijde e-mailem fotka, obrázek nebo vysvědčení dvou černoušků z Ghany adoptovaných na dálku, brečím.

Svoji dceru zbožňuji od okamžiku, kdy se ze mě vyloupla — porodní asistentka mi ji položila na břicho rozpláclou jako žabičku a já spatřila to nejúžasnější stvoření na světě. Tím nejúžasnějším stvořením pro mě zůstala dodnes.

Opravdu mám ráda děti, ale občas mám dojem, že místo mateřského pudu mi do vínku byl dán rovnou pud babičkovský. Není nic krásnějšího, než chovat bezbranné novorozeně, vodit za ruku batole, čichat k voňavému tělíčku a být obdarována bezzubým dětským úsměvem. Ale daň probděných nocí, absolutní ztráty soukromí, daň naprostého podřízení se malému tvorečku po čtyřiadvacet hodin denně, daň ve formě nepřetržitého strachu o něj mi přijde vysoká. Chtěla bych se těšit miminkem, ale zároveň bych chtěla mít možnost ho zase někomu vrátit, kdykoliv se ho nabažím.

Problém, proč se lidem mohu jevit jako špatná matka, tkví zřejmě v tom, že jsem vždycky chtěla být až příliš dobrá matka. Ta nejlepší. A podřídila jsem tomu všechno takřka do sebezničení. Když se do něčeho pustím, vždycky jedu na doraz, to jsem celá já. Na nový start, sotva jsem svlékla propocený dres, se však necítím, věřte mi.

5.

Zpoždění dva týdny už se ignorovat nedá, dva zářivě modré proužky na těhotenském testu rovněž ne.

Nasedám do auta a objíždím všechny lékárny v okolí. V každé zakoupím po jednom testu, protože se stydím koupit si jich sedm osm naráz. Uznejte, že to není právě obvyklé. Ale musí přece existovat něco jako falešně pozitivní test, ne?

Všech jedenáct testů září dvěma modrými proužky. Kdyby mi teď někdo koupil luxusní námořnické tílko s proužky, okamžitě ho použiji na hadr k čistění oken či klozetové mísy. Nenávidím proužky, zejména modré!

Hledám na Internetu. Falešně pozitivní těhotenský test skutečně existuje! Jedná se o případ jistého druhu rakoviny. Přemítám, jestli by pro mě bylo jednodušší nechat si odstranit rakovinu či dítě.

Nesmějte se, pro mě je I puleček velikosti zrnka máku dítě, s tím nic nenadělám. Už samotná myšlenka na případnou interrupci ve mně vyvolává morální kocovinu velkou jak planeta Země. Nejvyšší forma rouhačství! Zabránit tomu, aby se mi narodilo dítě, které se narodit mohlo, je pro mě totéž, jako obětovat to, co už mám. Rozhněvat pánaboha nebo kdo nám to tam nahoře vlastně šéfuje. Nechceš dítě? Dobře, ty náno pitomá! Šup s dospělou dcerou pod náklaďák…

V tomhle místě jsem si musel dopřát ve čtení kratinký oddech. Ne snad, že by se to četlo špatně, to ne. Text byl psaný splavně, odtékal přirozeně a rychle jak rozvodněná řeka. Ale mrazilo z něho.

Opravdu takhle ženy přemýšlejí? I moje Jolana? Skoro jsem se bál číst dál… Vždycky jsem tvrdil, že jsou oblasti života, kam by chlapi neměli strkat nos. Například asistovat u porodu dětí. Teď si však myslím, že bych možná měl větší odvahu zírat do otevírajících se zkrvavených porodních cest než do otevírající se ženské duše…

6.

Člověk by měl zrealizovat své sny hned, nemá nekonečně mnoho šancí, opsala jsem si, a už si ani nepamatuji odkud, svoje životní motto. Kartičku velikosti vizitky s tímto textem nosím v peněžence třiadvacet let. Rožky má zohýbané, papír je ošoupaný do struktury semiše.

Pár minut před tím, než jsem Veronice slavnostně předala klíče od jejího nového bytu, jsem kartičku vytáhla a pomyslela si: „A je to tady!“

V té chvíli jsem si připadala jako člověk, který bezmála čtvrtstoletí úzkostlivě šetřil na domeček na venkově a právě si ho zakoupil.

Já nesnila o domečku nebo dovolené na Floridě. Ani jsem nechtěla fotit klokany v Austrálii nebo vzbuzovat rozruch na brněnských rozkopaných silnicích v červeném ferrari. Já měla docela jiné sny. Přála jsem si samotu hojně prošpikovanou flámy, večírky a bezuzdným sexem. Přála jsem si soukromí. Když máte dítě, nemůžete se pomilovat ani pohádat beze strachu, že budete přistiženi. A to se prosím chci milovat i hádat výhradně s vlastním mužem!

7.

Můj domeček shořel. Ráno jsem obdržela těhotenský průkaz, pulečkovi je osmnáct týdnů a Ondřej doposud žije ve sladké nevědomosti. Přesto mu život připadá hořký.

„Přijdu si najednou hrozně starý,“ vzdychá večer v posteli, když si pokládám hlavu do jeho ramenního důlku, který jako by se za ty roky zformoval přesně do tvaru mé lebky. „Jsem úplně bez energie,“ pokračuje manžel. Napadá mě, jestli se jeho energie nehodila Verunce, a tak si ji nepřibalila s sebou do nového bytu jako téměř polovinu naší domácnosti. Když tohle udělají cizí lidé, říká se tomu rabování, když vám to provede vlastní dítě, povídáme, že se zabydluje. Ale o tom s Ondřejem mluvit nemůžu. Veronika je andílek, který odlétl i s jeho smyslem života, s jeho mládím a vitalitou. Mám dojem, že nastává správná chvíle započít omlazovací proces. Mám pro něho totiž smysl života pro dalších minimálně osmnáct let!

„Dám ti hádanku, „povídám. „Víš, co se stane jednačtyřicetileté kuřačce, pro kterou už neexistuje vhodná antikoncepce, tudíž se musí spoléhat pouze na manžela?“

„To teda nevím,“ bručí zakaboněně.

„Otěhotní!“

„A to má být jako vtipný?!“

„Ne, pravdivý,“ odvětím a pro jistotu hrábnu do nočního stolku, abych mu ukázala těhotenský průkaz. Můj hrozně starý jednačtyřicetiletý muž začíná být totiž poněkud nedůvtipný.

8.

„A co budeš dělat? Necháš si to vzít?“ reaguje na „šťastnou“ novinu zděšeně moje nejlepší přítelkyně.

„Ještě to zvaž, abys toho nelitovala,“ povídá mi do telefonu máma.

„Nepřijde ti to trapný v tvým věku?“ zaskočeně a přiměřeně neomaleně reaguje Veronika.

„Než mít teďka zase malý dítě, to bych se raději oběsila,“ povídá moje druhá, samozřejmě taky nejlepší, kamarádka.

Začínám o její radě vážně uvažovat.

Možná kdybych chodila do práce, každý nedělní večer byla zoufalá ze zítřejšího vstávání, možná kdybych nenáviděla svého šéfa nebo mě práce nebavila a plat mi stačil sotva na kafe a na cigára, tehdy možná bych těhotenství uvítala jako příjemnou změnu.

Jenže já jsem patnáct let na volné noze, nedělní večery miluji pro krásu pondělních rán, kdy se byt konečně zase vylidňuje, šéfuji sama sobě a vycházíme spolu skvěle, svoji práci miluji a vydělávám dvakrát tolik co Ondřej.

Proboha! Proč bych měla chtít něco měnit?! Pro to malé dýňové semínko, které se uvnitř mě chystá vyrůst ve vítěznou dýni Svazu zahrádkářů?!

9.

Už to začalo! Dnes jsem zhruba patnácti lidem jakoby mimochodem vysvětlila, že nejsem tlustá, nýbrž těhotná. Přibrala jsem čtyři kila a pomalu se stydím vyjít ven. Bude hůř, uvědomuji si a cvičím poctivě, jako bych trénovala na olympiádu.

Neříkali mi doposud snad lidé takřka houfně: „Vy že máte dospělou dceru? To je neuvěřitelné. Vůbec nevypadáte na to, že už máte děti…“ ?

Nehodlám tuto výsadu ztratit kvůli jedné ctižádostivé spermii mého muže! A tak dřu jak kůň. Dvě hodiny denně rychlé chůze, půl hodiny cviků pro těhotné, půl hodiny kalanetiky. A jogurty pro jistotu jen nízkotučné. Já ti dám, ty spermie jedna šplhounská! Uvidíme kdo s koho!

10.

Konečně jsem definitivně přestala s kouřením. Prosím, nepohoršujte se! Zejména pány důrazně žádám, aby zanechali svých soudů.

Doprčic! Jak mohla tušit, že jsem ji šmahem odsoudil?, lekl jsem se, div jsem neupustil rozečtenou knihu. Když jsem se trochu uklidnil, došlo mi, že je to jasné jak facka.

Nevěděla přece, že jsem ji odsoudil právě já! Jen prostě předpokládala, že ji musí odsoudit každý slušný člověk, a takových je nás určitě většina. Z rozčilení jsem si zapálil. Nechápal jsem, co je to za ženskou! Vědomě škodit dítěti ještě dřív, než se narodilo! Představil jsem si malou Rebeku a okamžitě jsem měl jasno. Kdybych já čekal dítě, cigarety spláchnu do hajzlu a už se na ně ani nepodívám!

10.

Konečně jsem definitivně přestala s kouřením. Prosím, nepohoršujte se! Zejména pány důrazně žádám, aby zanechali svých soudů. Přesně si totiž dovedu představit, co se vám honí hlavou… Já být vaše žena, ruku s cigaretou byste mi urazili, co?! A kdybyste byli těhotní vy, okamžitě byste s kouřením sekli, ačkoliv jste se o to marně stokrát pokoušeli, viďte?! Jistě, jistě… to jste neměli tu správnou motivaci, ale kvůli dítěti, to je něco úplně jiného, že jo?!

Kecy, samý kecy! Pokud vůbec máte právo na nějakou kritiku, tak snad kritizujte jen to, co jste sami dokázali, a ne to, o čem se domníváte, že byste dokázali!

Ale abych se vrátila k původní myšlence — konečně jsem tedy přestala kouřit a náhle tu vyvstal problém, přestala jsem tím pádem i psát. Prostě mi to nejde. Ten letitý zvyk nabudit mozek kafem a několika cigaretami se mi příliš dostal pod kůži. Někdo má holt Múzu, která líbá kdejakýho umělce jak prodejná holka, já mám svoje rituály.

Usedám k počítači a vím, že mi něco chybí. Pro můj mozek byla cigareta něco jako spouštěcí tlačítko. Pokouším se mozek obelstít a spustit ho kyselými jablky, které konzumuji po kilech, abych zahnala tu protivnou chuť na nikotinový doušek. Cpu se tedy jablky, až jsem z toho sama kyselá, a nic!

To nám to pěkně začíná!

Věděl jsem to! Moc dobře jsem už před půl rokem věděl, odkud vítr věje! Proto ta Jolanina náhlá protikuřácká kampaň, jejíž jediným cílem jsem byl já! Maďarka ji naočkovala!

A najednou jsem měl dojem, jako bych celé věci přišel na kloub. Hlavní hrdinka feministického pamfletu s názvem Střípky z ložnic vstoupila do duše mé ženy! Kdepak fiktivní postava! Tohle je moje žena! A troufám si tvrdit, že i žena mnohého z vás, přátelé…

11.

Připadám si jak na rozlučkovém večírku. Pročítám došlé e-maily a vlhnou mi oči dojetím. Lidé mě povzbuzují, chválí, nedočkavé čekají další příběhy Broučka Bubuhoučka. Pro dceru k narozeninám, pro syna jako bolestné, že si zlomil ruku, pro vnoučátka, aby bylo z čeho číst na dobrou noc, když přijdou na víkend…

Lidé jsou na mě tak hodní, rozněžňuji se, ale hned zase schlípnu. Dokážu vůbec ještě psát? A i kdybych to dokázala, budu mít na psaní čas, až se to malé narodí?

Jedna maminka mi děkuje, že moje pohádkové knížky dokázaly rozveselit její sedmiletou dcerku, která se léčí na dětské onkologii s leukémií. Brečím. Já se nepotřebuji opakovaně rozdvojovat na porodním sále, abych nalezla smysl života, já ho nalezla už dávno ve své práci… Dokážete mi porozumět?

12.

Tušila jsem, že za ty moje kacířské úvahy přijde trest! Krvácím. Ondřej se mě ptá, kam se chystám. Nedokážu mu říct pravdu, myšlenka na další dítě ho úplně pohltila. Večery tráví studováním odborné literatury, informuje mě, kde jsme chybovali s Veronikou, a ujišťuje, že teď budeme mnohem mnohem lepší rodiče. A já krvácím!

Najednou si tak trochu překvapeně uvědomuji, jak moc už mám pulečka ráda. Ten nával hrůzy, že by se nakonec nenarodil, mě úplně ohromí.

Modlím se. Modlím se, ať je to nějaká prkotina, ať mnou třeba protéká ta višňová šťáva z hektolitru kompotů, které jsem sežrala v posledním týdnu.

13.

Ležím, čtu si a pospávám. Nucená dovolená je podobný nesmysl jako nucená radost. Už tři dny jsem v posteli, protože mi to přikázala gynekoložka, a užívám si to podobně, jako bych musela tři dny po sobě oslavovat Silvestra. Od rána jsem zblajzla víc hormonálních tabletek než čekatel na změnu pohlaví.

Tělo mám z lenošení rozbolavělé, srdce však mnohem víc. Na ten strach jsem nebyla připravená, přišel o šest měsíců dřív než s Veronikou. Přísahám, že jestli pulečka donosím, přestanu se rouhat! Přísahám, že nebudu křičet na Ondřeje, i kdyby byl pomalejší než lenochod a rozuměl mi méně, než Ukrajinec, co nám v létě pokládal novou dlažbu na terase, přísahám, že budu ta nejlepší matka a manželka na světě, i kdybych už nikdy v budoucnu neměla napsat ani řádku! Přísahám, že si konečně začnu svého pokojně plynoucího života bez karambolů pořádně vážit!

Jdu na záchod. Mám takový strach byť jen mírně zatlačit, aby mi puleček nevyklouzl mezi stehny, že raději stisknu anální svěrač a odložím to na jindy. Kéž bych tak dokázala počkat pár týdnů, až pořádně zahnízdí!

14.

Amniocentéza dnes ráno, v deset patnáct. Mám přijít včas, protože ženských, které touží po bodnutí dlouhatánskou jehlou do břicha, jsou mraky.

Klepu se strachy. Nebojím se, že by to mohlo bolet, to ať to klidně bolí. Ať to bolí jako čert, pokud tou bolestí vykoupím pulečkovo zdraví. Bojím se jistoty. Bojím se verdiktu. Bojím se ztráty naděje.

Objíždím parkoviště vedle Mahenova divadla už počtvrté a nemůžu nikde najít místo, i před soudem je plno, dokonce i před Domem umění. Panebože tolik ženských snad dnes nemohli objednat na odběr plodové vody, říkám si, a pak mi dochází, že právě probíhá veletrh Salima… A Brno bohužel není nafukovací…

Je deset třináct, klidně bych auto nechala uprostřed křižovatky, jen abych přišla včas do ordinace, takže rozhodnutí postavit ho na chodník mi oproti tomu přijde jako vcelku racionální úmysl. A pak mi prolétne hlavou: Pokud nedostanu botičku, bude puleček zdravý!

V tomto místě knihy již nebylo pochyb, že je o Jolaně! Přesně těmihle pitomými sázkami mě vždy iritovala až do bezvědomí. Tisíckrát jsem se jí snažil vyložit, jak je to nesmyslné. A co ona na to? Přikývla a vzápětí se zadívala do dálky na přijíždějící tramvaj: „Jestli je to pětka, tak to bude holčička!“ Anebo: „Jestli dnes nebude pršet, vezmou mi ten překlad kuchařky bez připomínek.“

15.

Zákrok bolel míň než odběr krve nebo tetanovka do zadku. Doufám, že to neznamená, že chlapeček v pořádku není! Ano, už vím téměř jistě, že je to kluk. Je to zvláštní, na výběr jsou vždycky jen dvě možnosti a překvapení je přesto monstrózní.

Rychlostí blesku si otírám břicho, abych už mohla z genetické poradny vypadnout a zabránila aspoň té botičce.

Jakpak asi dlouho může stát auto v centru Brna na chodníku než ho zmerčí měštáci?

„Kampak? Kampak?“ chytá mě za rukáv sestřička. Nechápavě na ni civím. „Tady si na dvacet minut nebo na půl hodinky lehněte. Po amniocentéze nemůžete hned domů, mohlo by se vám udělat zle.“

Ale já musím hned domů! Jinak dostanu botičku a odepíšu tím svého pulečka!

Nebojte, tohle jí neřeknu, nejsem imbecil. Poslušně se natáhnu na úzkou tvrdou postel, takhle nějak si představuji vězeňskou pryčnu, a jakmile se sestra otočí, zdrhám.

Oběma dlaněmi se snažím nadnášet břicho, aby mi při sprintu moc neposkakovalo, a šťastně pře trhávám cílovou pásku. Žádná bota! Ani lístek! Jupí!

„Ondřeji! Já už vím, co to bude!“ hulákám do mobilu.

„Neříkej mi to!“ vyhrkne, a pak své rozhodnutí zase mění.

„Bude to kluk. Úplně zdravej kluk,“ říkám a za to tvrzení bych dala ruku do ohně.

Maďarka musí být šílená, řekl jsem si a zaklapl knihu. Pro jeden den mi to vskutku stačilo. Rozhodl jsem se, že pojedu domů zkontrolovat svoji neméně šílenou ženu.

„Slyšela jsem vrzat dveře od skříně, došlo mi, že se někam chystáš, tak ti jdu přečíst vzkazy,“ nakoukla dovnitř Bára po ledabylém ťuknutí na dveře. Kdybych se náhodou šťoural v nose, tak bych nestihl ten prst ani vyndat! Kolikrát jen jsem jí říkal, aby chvíli počkala, než vleze dovnitř?!

Bára rozjasnila tvář: „Jé ty čteš Monyovou?“

„To mám pro Jolanu,“ vyhrkl jsem a mám dojem, že i zrudnul. Kdyby dbala mých nařízení, mohla být kniha dávno v aktovce…

„Střípky z ložnic…“ pravila Bára zasněně, „to se jí bude moc líbit. Je to fakt ze života. Naprosto přesný! Četla jsem to dvakrát a poznávala se v tom čím dál tím víc…“

Došlo mi, že kromě šílené ženy mám i šílenou sekretářku, a nebylo mi z toho zjištění právě do zpěvu.

„Co je?“ všimla si mého zachmuřeného obličeje Bára.,,Pořád trable s Jolanou?“

Přitakal jsem. Neměl jsem náladují cokoliv vysvětlovat.

„Tak si tohle přečti, třeba jí pak budeš líp rozumět,“ poradila mi Bára a zaťatými pěstmi naznačila, že mi fandí.

V té chvíli jsem si nebyl jist, jestli opravdu chci ženám lépe rozumět.

Domů jsem přijel kolem poledne, to většinou malá chodí spát. Šel jsem tedy tiše jako myška, otevřel dveře do kuchyně a uviděl cizí ženskou, jak něco popíjí ze čtvrtlitráku, kterých jsme si s Jolanou dovezli šest ze Šumperku, cestou vlakem je opatrovali jak oko v hlavě a pak v Brně zklamaně zjistili, že je mají skoro v každém obchodě s keramikou.

Ženská zaječela.

Tentokrát to skutečně byla úplně cizí ženská - ne Jolana s novou kreací na hlavě. Byl jsem vyvedený z míry, ale na druhou stranu se mi i ulevilo. Kdyby to byla Jolana, její účes ála mramorovaná bábovka by už vážně ohrozil naše manželství.

„Co tady děláte?“ zeptal jsem se Mramorované bábovky.

„A co tady děláte vy?“ opáčila drze.

„Já tu bydlím!“

Její zpupný výraz se rozplizl do podlézavého úsměvu: „Ježiši, promiňte! Jolana říkala, že chodíte až večer… tak mě nenapadlo… myslela jsem, že jste zloděj!“

„Tak teď už víte, kdo jsem já, a je snad na čase, abyste mi konečně řekla, kdo jste vy a co tady děláte…“

„No, já jsem Šestáková.“ Nebyl jsem o nic moudřejší. „Lída. Lída Šestáková,“ doplnila.

Nic mi to neříkalo.

„Chodívám sem dvakrát týdně hlídat Rebeku. Ale jen přes poledne, když ji Jolana uloží. Vaše paní je tak opatrná… nikomu by ji nesvěřila…“

Že je Jolana na malou opatrná, jsem věděl, že ji nechává hlídat Mramorovanou bábovkou, to byla pro mě novinka.

„Jak dlouho k nám chodíte?“ zeptal jsem se.

„Pár měsíců…“ kroutila se., Já myslela, že to víte.“

„Pár měsíců je kolik přesně? Dva nebo osm?“ vybafl jsem.

Zavrtěla se, chvíli se ošívala a pak tiše jak fazulový pšouk vypustila: „Příští týden to bude půl roku. Přesně.“

V hlavě mě tupě zabolelo. Přímo hmatatelně jsem cítil, že se mi z čelního laloku klubou parohy slepého dvanácteráka.

Sotva jsem vypoklonkoval Mramorovanou bábovku ze dveří, přenesl jsem si elektronickou chůvičku do obýváku a dychtivě vytáhl ten svůj manuál k instituci zvané manželství. Třeba se dozvím, kde je právě moje žena, pomyslel jsem si a lačně začal hltat text. Závislost na něm propukla nečekaně brzy…

16.

Je konec března a já se jako každý rok balím, abych odjela do některé z knihoven (letos konkrétně do Uherského Hradiště), kde na žíněnce a ve spacáku strávím Noc s Andersenem a dětskými čtenáři. Zatímco dětí se dostaví každoročně houf, milej pan Andersen, jak lze očekávat, nedorazil zatím nikdy. Namísto pohádek nepoměrně slavnějšího kolegy tedy čtu dětem příběhy svého Broučka Bubuhoučka a dojatě každý rok zjišťuji, že je to pro ně pojem obdobného formátu jako třeba Krteček nebo Mach a Šebestová.

Balím a těším se. I když mi radost trochu kalí skutečnost, že jsem svoji devatenáctou pohádkovou knihu nestihla dokončit, abych ji dětem na sraz přivezla.

„Nepustím tě!“ vráží do ložnice zadýchaný Ondřej.

„Ale pustíš… slíbila jsem to vedoucí knihovny už před půl rokem, nemůžu ji, a hlavně ty děcka, zklamat,“ povídám věcně.

Když si vezmete za muže papiňák, po dvaceti letech vás jeho upouštění páry i občasný výbuch nechává už v klidu.

„A mě můžeš zklamat?“ řve Ondřej. „Mě jo?! Nedovedu si představit, co bych dělal, kdyby se ti zrovna teď něco stalo!“

Až příliš se mě dotýká ono „zrovna teď“. Na pár měsíců závratně stoupám pro mého muže v ceně, neboť propůjčuji svoje tělo jeho dítěti. Jak porodím, můj kurz padne. To už jsme tu jednou měli.

„A co by se mi asi tak mělo stát?“ ptám se a nechápu. Jsem těhotná, pro letošek už mám šoky vybrány do foroty.

Ondřej supí a vytahuje věci, které jsem už nabalila, já je skládám na sebe a znovu rvu do tašky.

„To se tady budeme takhle přetahovat?“ nehodlá ustoupit bez boje.

Napadá mě řešení:,, Víš co, tak jeď letos se mnou. Můžeš na mě dohlídnout.“

17.

Ondřej jede tím svým stylem brzda plyn. Hlavně tedy plyn…

Zarývám nehty do dlaní, pravou nohu mám zašprajcovanou na podlaze a pomyslně brzdím. Každou chvíli mám dojem, že to nevyjde a my se vpasujeme do kufru auta jedoucího před námi. Takhle se možná vozí těhotná žena k porodu, ale určitě ne manželka ve čtvrtém měsíci na literární besedu!

Začíná mi být zle. Já sama jsem teď za volantem mnohem opatrnější než obvykle. Chráním pulečka tak ostražitě, že zapojuji do funkce i oči vzadu, kterými pochopitelně disponují všechny matky. A přímo úzkostlivě dodržuji předepsanou rychlost, předepsanou vzdálenost a kromě cyklistů už vůbec nikoho nepředjíždím.

Proč se Ondřej nechová obdobně?Kam se poděl jeho strach o mě, kvůli kterému ho vláčím s sebou? Zapomněl si ho snad doma?

„Zastav prosím tě,“ nevydržím už to napětí. Pulečkovi se rovněž nelíbí. Břicho mám tvrdé jak čerstvě nafecovaný kopačák.

„Co je? Chce se ti zas čurat?“

„Ne, zvracet,“ povídám. „Hrůzou. Jedeš jak prase!“

Nevěřícně na mě pohlédne. Ani já sama nemohu uvěřit, že jsem to opravdu vyslovila.

„Myslím to vážně. Zastav. Chci řídit.“

„Pojedu pomaleji,“ navrhuje.

„Já pojedu pomaleji!“ razantně se dožaduji svých práv. Jedeme mým autem, na můj benzín, a v mém těle plave puleček, kvůli kterému se postupně hodlám proměnit ve velrybu. Já bych tedy měla rozhodovat, kdo bude za volantem, ne?

Ondřej je vzteky bez sebe. Kdyby měl po ruce vařečku, asi by mi ji strčil do ruky, neboť jako správný mužský šovinista hlásá, že ženská patří k plotně, nikoliv za volant. Za volantem se totiž prý mění ve vražedkyni téměř každá, zatímco jen jedna ze sta vaří tak blbě, že když to sníš, chcípneš.

Já prý vařím výborně, ovšem oč lépe vařím, o to hůř řídím - tvrdí Ondřej. Po dvaceti letech za volantem bez nehody, bez jediného ťukanečku, považuji jeho soudy za extrémně nespravedlivé.

Ne, opravdu si nemyslím, že se přeceňuji, vážně nejezdím v předklonu s nosem přilepeným na čelní sklo, jak některé moje motorizované kolegyně, ani nejsem ten typ řidičky, co když vjíždí do křižovatky, trhaně se rozhlíží na všechny strany, jako když slepice vyzobává z ošatky zrní! A ještě nikdy jsem nemusela s bezbranným úsměvem podat klíčky od vozu nějakému muži se slovy: „Mohl bys(te) mi prosím zaparkovat?“

Po hlasité roztržce si vyměňujeme s Ondřejem místa, následně i nakvašené pohledy. Po zbytek cesty je v autě klid. Ondřej trucuje, takže mlčí. Já mlčím, protože se nehodlám doprošovat.

Najednou mi hlavou prolétnou vzpomínky na léta, kdy Verunka byla malá. Ondřej se mnou tehdy jednal, jako bychom byly malé obě dvě. Dalo mi dost práce vzkřísit tisíckrát převálcované sebevědomí, a trvalo to mnoho let… Nerada bych se v Ondřejových očích po porodu zase zmenšila v nesamostatnou bytůstku, kterou musí vychovávat, poučovat a vodit za ručičku. Bojím se právem, protože proces mého nedobrovolného zmenšování byl již zahájen. A fakt, že jsem napsala a sama si vydala osmnáct pohádkových knih, fakt, že se těch knih doposud prodalo celkem přes tři sta tisíc výtisků, zatímco Ondřej odhadoval počet kupců maximálně tak na stovky, ten fakt na tom nic nezmění. Seš na mateřské dovolené? Šup s tebou do pytle nesvéprávných žen!

Přehání, řekl jsem si po přečtení pasáže, která byla dle mého názoru značně přitažená za vlasy. Pamatuju si, že Jolana se v autě taky začala bát, když otěhotněla. A nebylo to tím, že bych jezdil nebezpečněji než dřív. Cvičily s ní hormony, což sama uznala. A zřejmě s ní cvičí dodnes… Kolik let bych měl jezdit podle Maďarky jako hlemýžď? Než Rebece narostou všechny zoubky, až se konečně to chmýří na hlavě změní ve vlásky, které půjdou sepnout do culíku? Anebo snad do té doby, než půjde do školky, do školy, do tanečních? Kvůli tomu, že se nechci po silnicích táhnout pomalu jak sopel, jsem snad špatnej chlap?!

Kvůli tomu, že se mi nelíbí ženin účes, z ní dělám nesvéprávnou bytost? Hovadiny! Jolana je svéprávná až příliš! Jinak by se přece kdesi tajně necourala, za mými zády by nepouštěla domů cizí ženskou, jinak by mi o tom přece aspoň řekla! Pokud to ovšem není něco, co uši manžela slyšet nesmějí…

Moje myšlenky se rozeběhly zakázaným směrem, okamžitě jsem je stopnul a raději je přesměroval zpět ke čtení…

18.

V pátek ráno telefonuji do genetické poradny kvůli výsledkům amniocentézy. Všechno je v pořádku, čekáme zdravého chlapečka.

Pociťuji nesmírnou úlevu, která se pomalu přelévá do nabubřelého pocitu „játopřecevěděla“ .

Díky, milá Městská policie! Díky, že jste mi nenasadili tu botičku! Díky patrone všech řidičů!

Díky, Kryštofe!

19.

„Mám pro pulečka jméno, povídám Ondřejovi večer v posteli. „Ale bojím se, že se ti nebude líbit.“

„Už jsem ti říkal, že na jméně nezáleží. Klidně si ho pojmenuj, jak chceš, hlavní je, že jsi do toho šla, i když se ti moc nechtělo…“

Nechtělo se mi vůbec! Celá moje bytost kvílela rozhořčením, že je to podraz! Ondřej neuhlídá svoje spermie a já za to budu léta hlídat další dítě!

Pocit nespravedlnosti je už ale definitivně pryč, jsem smířená, dokonce i natěšená. Jen místy mě oblije lítost nad zmařenými plány a sny. Moc dobře vím, že jsem se jich vzdala jednou provždy.

„Tak jak se bude jmenovat?“ nedočkavě loudí Ondřej a přitom shrnuje peřinu a vykasává mi noční košili, prý aby puleček lépe slyšel, když se jedná o jeho budoucnosti.

„Kryštof,“ pravím pyšně.

„Zbláznila ses?!

Rychle se opět přikrývám, tohle puleček slyšet nemusí, to tedy ne!

„Když slyším Kryštof, představím si slavného šéfa výběrčích pokut, Stanislava Grosse, a po těle mi vyskakuje kopřivka! Proboha, přece našeho jediného syna nepojmenujeme po nechvalně proslulém policejním zásahu ?“

Netroufám si Ondřejovi říct, že pávě policajtům vděčím za moc a že kdo je nevděčný, ten na to vždycky dojede.

„Za pár let už nikdo nebude vědět, že taková nějaká akce existovala,“ utěšuji Ondřeje. „A jméno je to pěkný, ne? Dokud bude malej, můžeme mu říkat Kryštůfku…“

Zdrobnělinu vyslovuji tak něžně, až se Ondřejovi rozzáří oči. „Máš pravdu. Seru na Grosse! Kryštůfek je bezva…“

20.

„Kryštof?“ ohrnuje nos Veronika při jedné z nesčetných přepadových návštěv. A dnešní důvod přepadovky? Doma prý nemá dostatek ručníků a ani jednu jedinou osušku. Vjěřili byste tomu? Chudinka!

„Tyhle se mi nelíbí,“ vrací mi dvě květované osušky a vytahuje z prádelníku tři sytě oranžové.

„Jsou úplně nový,“ namítám a moje dcera utrousí tiché „super“ .

Nechápu, proč jsme si kdysi my dva s Ondřejem zařizovali byt tak pitomou a nákladnou metodou, jako je nakupování! Verča je nesrovnatelně chytřejší.

„Co se ti nelíbí na jméně Kryštof?“ ptám se. Svoji dceru perfektně znám. Za pakl ručníků je ochotna se mnou prodiskutovat cokoliv, i to, co ji vlastně vůbec nezajímá. Není tak zkažená, aby si odnášela moje věci, aniž by mě odměnila!

Ze své dnešní razie je očividně nadšená, ochotně totiž usedá vedle mě na sedačku: „Kryštof je taková příšerná kapela pro pubertáky, mami… Hrajou samej kýč… Přece po ní nemůžeš pojmenovat nevinný dítě! A ještě ke všemu mýho bráchu! To abych se na něho styděla venku i zavolat!“

Usmívám se a opakuji, co jsem řekla včera Ondřejovi: „Za pár let už nikdo nebude vědět, že nějaká taková kapela existovala…“

„Myslíš?“ rozzáří oči obdobně jako její otec. Jsou si dost podobní a to nejen fyzicky. Umiňuji si, že puleček bude po mně.

„Asi máš pravdu, mami… ta kapela je tak děsná, že tutově musí brzy zapadnout,“ povídá Veronika, pak se zamyslí a dodává: „Kryštof… Kryštof… Ono je to fakt docela pěkný jméno… takový neomšelý…“

A tak šestadvacet týdnů starého pulečka oficiálně přejmenovávám na Kryštofa. Však bylo načase! Už to nebyl puleček, ale pěknej pulec!

21.

Sedím v posteli, podepřená polštáři. Jsem v šestém měsíci a břicho už mám tak velké, že si ani při nejlepší vůli nedokáži představit, že by mohlo být ještě větší.

Snažím se psát, ale myšlenky se kutálejí všemi směry, jako když hodíte hrst hliněných kuliček na podlahu. Moje nesoustředěnost možná pramení i z toho, že notebook mám položený až za medicinbalem, tak daleko, že skoro nevidím na písmenka.

Zvoní mobil. Ačkoliv jsem donedávna každé vyrušení z práce proklínala, teď po mobilu hrábnu radostně, že mám aspoň záminku, proč nepracovat, nepřemýšlet, neždímat vyprahlý mozek.

Volá ségra. Jejich jedenáctiletou Terezku odvezla rychlá záchranná služba přímo ze silnice, kde ji na přechodu srazil nějaký řidič (taky závodník). Vsadím se, že to byl chlap - ti mají na řízení buňky, jenže bohužel na brždění ne.

„Ani ty kolečkový brusle jí nestihli sundat… ani ty brusle…“ vzlyká do mobilu sestra a ve mně se všechno svírá. Před očima se mi zjevuje pyramida strachu. Spodní nejširší část zahrnuje všechny děti světa, o patro výš jsou přátele a známí, pak rodiče, ségra a brácha, ještě výš jejich děti, skoro na špici je Ondřej a úplný vrcholek patřil doposud Veronice. A teď tam má přibýt ještě Kryštof? Se všemi těmi dětskými nemocemi, nebezpečími úrazu, se všemi úskalími a nástrahami, které dětství provázejí?

Panebože! Na to já nemám nervy!

22.

Terezka absolvuje řadu vyšetření, včetně magnetické rezonance. Ondřej mě opakovaně nabádá, ať myslím na Kryštůfka a nestresuji se. Pitomec! Copak to jde? Copak jde zastavit ten proud vzpomínek, řetěz Terezčiných úsměvů, zvonivý hlásek do telefonu, každé „ahoj teto“ a „jé, děkuju!“ ? Copak jde zastavit proud vzpomínek, co spouštějí slzy spolehlivěji než krájení cibule?

„Musíš myslet na něco pozitivního,“ krouží kolem mě Ondřej. Jediná pozitivní myšlenka je, že ho zabiju a bude pokoj. Panebože proč já marním život s chlapem, kterej je studenej jak mramorovej dekl v márnici?

23.

Nečinnost mě ubíjí. Čekat v klidu neumím, to Ondřej by klidně zíval nudou i před popravou. (Mojí—pochopitelně.)

Vytahuji největší z našich cestovních kufrů. Místo aby mi pomohl, zmateně čumí: „Ty chceš někam jet?“

„Jo.“

„A kam?“ ptá se a z jeho hlasu čpí strach. Normálně bych ho chvíli nechala podusit ve vlastní šťávě. Normálně bych se pásla na jeho obavách, že od něj odcházím. Normálně…

Moje neteř bojuje o život, nic není normální, všechno mi připadá nelogické, scestné, postavené na hlavu, absurdní.

„Chtěla bych do nemocnice dovézt pár knížek…“

Bere mi kufr z rukou a naplňuje ho knihami zatavenými igelitovou fólií do balíčků po deseti, vleče ho do auta a vypadá jak podomní obchodník s hrnci. A pak se s kufrem ochotně tahá po všech odděleních dětské nemocnice, rozdává knihy jako Mikuláš a vůbec mu nevadí, že všechnu smetánku slízávám já. Ale ani já to nedělám kvůli smetaně, věřte mi. Nestojím o to, rozdávat autogramy a přijímat od sestřiček slova chvály. Chci si jen u šéfíka nahoře vyškemrat malou výhodičku pro Terku, přimhouření oka, protekci, chci si vyžebrat milost.

Doma pro jistotu provedu ještě několik finančních převodů ze svého účtu ve prospěch různých charitativních organizací. I těch, kterým jsem už letos penízky poslala.

A co mám dělat jiného? Operovat neumím…

24.

Protekce je přiklepnuta, naše rodina zase o vlásek unikla největší bolesti, jaká existuje. Terezka slézá hrobníkovi z lopaty. Krvácení do mozku se nepotvrdilo, pouze nějaký hematom, který už se začal vstřebávat. Dva krční obratle jsou sice prasklé, ale mícha nenarušena. Ruka v sádře po komplikované operaci loketního kloubu, na holenní kosti jizva dlouhá patnáct centimetrů. Podlitiny, škrábance.

Je to příšerný pocit vidět ji v tomhle zuboženém stavu. Je to příšerný pocit vidět sestru, jak spíná ruce k nebi a děkuje, protože její dcera je „jen“ zafačovaná od hlavy až k patě.

Je to příšerný pocit, když neštěstí profrčí tak blízko, blizoučko vás.

25.

Jsem ještě pokornější než obvykle. Oteklé nohy, obtížné dýchání, tlak pod žebry, pálení žáhy a bolest v zádech kvituji téměř s radostí. Kryštůfek se ještě nenarodil, a už mám dojem, že když vezmu všechnu možnou bolest na sebe, na něho žádná nevybude.

Ondřej chce být u porodu. Nejsem si jistá, jestli potřebuji jednoho čumila navíc, aby mi radil, jak mám tlačit, a pak všem vykládal, že to šlo jak po másle, zatímco já div nevypustila duši. Minule mi k tomuto účelu naprosto perfektně posloužil personál nemocnice. Porodní asistentka, sestra, dva medici a ve finiši ještě lékař. Už jsem zažila i autogramiády, kam se přišlo podívat míň lidí!

26.

Kamarádka slaví čtyřicet, pořádá dámskou jízdu. To je teď taková móda ženských ve středním věku. Večírek nazvou dámskou jízdou, aby se aspoň jeden večer nemusely otravovat s chlapem, se kterým se otravují patnáct dvacet let. A pak si v lichotivém šeru nějakého baru ověřují, jestli mají ještě šanci nebo už jsou za zenitem.

Dnešního večera největší pozornost vzbuzuji já. Co čtvrt hodinu vstávám od stolu, tápu v mlze cigaretového dýmu, prodírám se tančícími páry a vleču ten svůj medicinbal na záchod a zase zpět. Nebaví mě to tam. Chci domů, do postele, snít o svém miminku.

„U nás to došlo tak daleko, že si to každej radši děláme sám…“ řve na celé kolo přiopilá oslavenkyně Žaneta.

„Pořád lepší, než kdyby se Franta nechával obsloužit někde jinde, ne?“ praví Mirka, ale to už do hovoru zasahuje Silva, která má diplom z psychologie, tudíž její názor má jako jediný štempl důvěryhodnosti. „To je jen otázka času, než se nějaká ochotná utěšitelka objeví… „povídá zasvěceně a Žaneta se rozvzlyká. Jsou mi najednou vzdálené, skoro cizí. Jako by mě těhotenství mrštilo kamsi na druhý břeh. Jsou mi tak cizí, že jim ani nepřiznám, že jsem na tom podobně jako Žaneta a František, což bych dřív bez skrupulí udělala.

„Jedu domů,“ loučím se.

„Nasralas mě!“ syčí totálně opilá Žaneta.

„Promiň, ale jsem hrozně unavená, otýkají mi nohy,“ omlouvám se.

„Mně nevadí, že jedeš domů… nasralas mě, že seš těhotná… to ses mohla rovnou nechat vystřelit na Mars!“

Chápu, cítím to podobně. Už pár měsíců a ještě příštích pár let bude středem mého zájmu něco jiného, než klábosit nad flaškou o délce penisu Mirčina afroamerického milence. Co svým kamarádkám mohu nabídnout? Poutavé historky o prořezávání prvních zoubků a počtu spotřebovaných plínek na den?

Loučím se tedy a mám dojem, že definitivně. Intimní pouta jsme zpřetrhaly, teď navážeme ta formální, aby aspoň něco z čtvrt století starého přátelství zbylo.

27.

Konec sedmého měsíce, ležím ve vaně, je mi těsná a při sebemenším pohybu hrozí vyplavení koupelny. Kontroluji napnutou kůži na břiše, prozatím bez strií. Modlím se, aby to ještě ty dva měsíce vydrželo… Když je ženské přes čtyřicet, to ještě automaticky neznamená, že rezignuje, že je jí jedno, zda bude mít břicho jak kabelku z krokodýlí kůže.

Veronika to nechápe. Vysmívá se mému cvičení a zeleninovým salátům bez zálivky. Má dojem, že v mém věku už na vzhledu nezáleží, že už bych měla svůj život pověsit na hřebíček a necpat se, kam nepatřím. Jenže je tak těžké si to natvrdo přiznat, sklonit hlavu a smířit se s tím, že pokud se po vás ještě někdo někdy ohlédne, bude to nejspíš proto, že se vám na záchodě nalepil na podpatek kus toaleťáku a vy ho za sebou táhnete po ulici hrdě jak nevěsta krajkovou vlečku.

Ondřej vchází do koupelny s fotoaparátem, touží po snímečku na památku. Posílám ho do zoologické zahrady, ať si vyfotí jiného hrocha. Hrocha, který se nestydí za to, že je hroch.

„Co blázníš? Tobě těhotenství moc sluší…“ ujišťuje mě příručkově. Na to, abych mu věřila, se mi příliš vyhýbá, příliš času tráví v práci nebo potom doma v koupelně. Na to, abych mu věřila, se se mnou příliš málo miluje. Přijde mi to nefér. Já s ním taky přece nepřestala spát, když si před lety opatřil ten pivní mozol!

Kdysi jsem toužila psát erotické romány, pak jsem toužila prožívat erotické románky a teď všechny moje tužby začaly v podvědomí kvasit a já se budím s tikotem v rozkroku celá zpocená z erotických snů. Možná na mě jen doléhá panika, že co jsem si neodsouložila doteď, už nedoženu. Jakmile do rodiny vpadne novorozeně jako bombardér, sexuální život na pár příštích let připomíná paběrkování. Než Kryštůfek odroste, budu na prahu klimakteria a Ondřej si bude chodit pro předpis na viagru… takhle si tu sexuální sklizeň vážně nepředstavuju!

A tak místo abych dopoledne psala pohádky, trávím čas couráním po erotických serverech, obdobně jako ho jiné ženy tráví couráním po obchodech. A působí mi to srovnatelné potěšení. Když pak večer v posteli objímám Ondřeje, mám dojem, že nás dělí větší vzdálenost, než jsou ty dva obří pupky. Skoro se bojím přiznat, že mě to s internetovými svalovci baví mnohem víc…

Odhodil jsem knížku, jako by mě kousla tarantule. Jenže já skutečně cítil, že mě kousla… Tarantule převlečená za spisovatelku…Copak se tohle dá číst jen tak v klidu? Copak už ženský můžou úplně všechno, i myslet jako chlap?! To nestačí, že nám strkají do rukou nákupní tašku a vysavač?! Pochopitelně, že občas sjedu nějaký to video, ale já jsem přece chlap, já si na něho nehraju a to je snad něco docela jinýho…

Přebíhal jsem nervózně po pokoji a mohl jsem si stokrát opakovat, že jsou to jen výplody chorého Maďarčina mozku, pořád jsem za tím textem viděl Jolanu. Tu novou Jolanu, tu, co mi vyměnili, podstrčili… Chtělo se mi zvracet při představě jejího orgasmu u monitoru, na kterém si právě nějakej nabušenej vypatlanec honí péro…

Jak jsem tam tak lítal po baráku, něco mě napadlo. Byl jsem úplně bez sebe, skoro jsem zapomněl, že v ložnici spí Rebeka. Naštěstí jsem se včas zbrzdil, padl na kolena a plížil se kolem postýlky k Jolanině nočnímu stolku. A věřte nevěřte, byl tam! A nejmíň o tři čísla větší, než mám já.

Pak mě napadlo, jestli se počítají i parohy, co vám nasadí gumovej pták na baterky, schlíple jsem zvedl knihu z podlahy, urovnal pomačkané strany, jako bych se chtěl omluvit, a pokračoval v tom sebemrskačském čtení zase dál…

28.

Šinu si to po chodníku a zrovna když přemítám, jestli by nebylo pohodlnější, kdybych se rovnou kutálela, ozve se mi za zády: „Světlano, seš to ty?“

Ten hlas bych poznala i v deliriu. Nepatří nikomu jinému než Tiborkovi. Osmahlýmu Slovákovi, co zlomil srdce půlce něžného pohlaví z Brna, včetně toho mého. Kdybyste, milé dámy, viděly ty jeho oči, pochopily byste ihned, o čem mluvím.

„Ahoj,“ špitnu rozpačitě. Dopoledne jsem se totiž dvacet minut přemlouvala k umytí vlasů, bohužel lenost zvítězila. Nafackovala bych si. Nafackovala bych si rovněž za to, že mi bylo zatěžko vyžehlit si tu bílou těhotenskou halenku a že straším slušný lidi na ulici v Ondřejovým triku, který mi dal už loni na hadry.

„Sluší ti to,“ povídá Tibor a ty jiskrný oči mu jiskří ještě víc než obvykle.

„Sluší ti to,“ mi teď říká kde kdo. Je to taková ta zdvořilostní, soucitná útěcha. „Vypadáš dobře,“ svorně jsme před léty tvrdili dědečkovi na poslední návštěvě v nemocnici - zemřel ještě téhož večera. „ Vypadáš dobře,“ slyším ze všech stran, protože nikdo nemá odvahu říct mi do očí, že ve skutečnosti vypadám jak obří maketa ropuchy.

„My taky čekáme miminko,“ povídá Tibor pyšně a já v duchu skládám poklonu umělkyni, co ho uhnala. Když se dozvídám, že je jí devatenáct, beru poklonu zpět. A ještě o maličko víc se skrčím, protože je mi jasné, jak musím vypadat ve srovnání s ní. Mám ji přímo před očima. Bokový džíny a bříško, jak kdyby spolkla pralinku.

„Mám devatenáctiletou dceru,“ neubráním se rozhořčení.

Tibor se směje: „Jak se jmenuje? Abys náhodou nebyla moje nastávající tchyně!“

Nejraději bych mu jednu flákla, ale chci, aby si mě uchoval ve vzpomínkách jako „ holku „ se smyslem pro humor: „ Toho se nebojím… moje dcera má totiž mozek.“

Řehtá se jak šílenec, černý kudrliny mu poskakují po hlavě i po ramenech a mě napadá, jestlipak si je barví… Vždyť už je mu taky něco přes čtyřicet!

Vyměňujeme si číslo mobilu a ještě pár úsměvů. Hrozně mě štve, že mě viděl takhle. Zrovna on! Nic horšího už se mi nemůže stát, říkám si.

A večer na to konto slibuji Ondřejovi: „ Už jsem se rozhodla… Můžeš jít teda k porodu, když chceš, ale přísahej, že mi nebudeš radit…“

29.

Nedokážu na Tibora zapomenout. Snadnější by bylo zapomenout, i jak se jmenuji. Tibor se z mozku tak lehce vymazat nedá, to už mám ověřené. Jeho úsměv se vám vlepí do myšlenek jak žvýkačka do vlasů. Čím víc se ho snažíte zbavit, tím víc škody napácháte.

Převaluju se na posteli, a ta se s námi chvěje a kýve. Ondřej spí, koutky mu cukají v úsměvu. Možná jeho podvědomí reaguje na kymácení postele snem o plavbě na luxusní plachetnici s luxusní dvacítkou. Kdyby se mu zdálo o mně, plakal by. Počítám, že vážím nejmíň tunu — naše loď by šla ke dnu.

Taky bych brečela. Měla jsem tohle zapotřebí? Proměnit se z udržované čtyřicítky v rozplizlou obryni? Mojí největší starostí teď mělo být, jestli si koupit tričko v módní barvě kiwi anebo růžové, a místo toho řeším problém, do čeho vecpat tělo, co vypadá jak kontejner. Muselo mi přeskočit, když jsem se rozhodla, že na prahu středních let budu znovu matkou, lituju se a je mi to příjemné. Natolik příjemné, že usínám sladce jak v konejšivé náruči. Smutný je pouze fakt, že je to moje vlastní náruč…

30.

Procitám s vytřeštěnýma očima a pulzujícími stahy v podbřišku. Jestli vás napadlo, že mě za trest přepadly porodní bolesti, jste vedle. Mile překvapená si prožívám svůj orgasmus, ke kterému mě bravurně dovedl Tibor. Na tohle byl vždycky machr. Dokáže rozpumpovat i pěkně starou hydrauliku. A co víc! Dokáže to na dálku! Vloudí se do vašeho snu, tady kousne, tady zmáčkne, tady pohladí, olízne a je vymalováno!

Jsem celá rozbrnkaná. Rukou zašátrám pod Ondřejovou přikrývkou a vysvobodím jeho penis z pyžamových kalhot. Kolem je hluboká tma, Ondřej leží na zádech, jako by právě na tohle čekal. Chvíli si hraju s představami a s manželovým přirozením, které reaguje překvapivě rychle oproti tomu, když ho podobně přemlouvám v bdělém stavu. Pak se na něj posadím a jen doufám, že Ondřeje nezalehnu, že těžkotonážní sex přežije. Už je vzhůru, ale dělá, že spí. Nevadí mi to, nepotřebuji, aby spolupracoval. Stejně se nemiluju s ním.

„Mrcha!“ ulevil jsem si nahlas.

Nadávka prolétla prázdným domem, jako by hledala na koho usednout. Jolana byla pryč už přes hodinu a na mě útočily všelijaké myšlenky. Dřív bych dal krk za to, že žádná ženská by si v době, kdy její dítě po obědě spí, nedokázala nechat vyšukávat mozek z hlavy nějakým přičmoudlým kancem. Měl jsem za to, že na tohle ženský prostě nemají žaludek. Že bravurní přehazování výhybek je ryze mužská záležitost. Teď jsem si už nebyl tak jistý. Po pravdě řečeno, spíš jsem si byl jistý pravým opakem. Když se odporně a chlípně může chovat Maďarka, proč ne taky Jolana?!

A proč -já idiot - se vlastně podruhé ženil? Protože poprvé se mi to tak hezky povedlo?!

31.

Ondřej si u snídaně pochvaluje naše malé noční intermezzo. Prý netušil, co ve mně dřímá! Kdyby nebyl tak pohodlnej a línej, věděl by to. Abych vám tu jeho povahu trochu přiblížila: Když byla Verča zhruba před dvěma lety odpoledne v autoškole, spustila jsem žaluzie a strčila do přehrávače erotický film, o kterém Žaneta prohlašovala, že ho s Františkem nezvládli ani dokoukat. A co na to Ondřej? Že prý by se raději díval na jedničku, kde běží Simpsonovi!

32.

Bývalý Verunčin pokoj se změnil k nepoznání. Plakáty zpěváků, co všichni vypadali jak z rodiny Adamsovy, vystřídaly postavičky Myšáka Mickeyho. Na okně visí světlounce modrá záclona se stejným motivem, koberec je mechově měkký, nikoliv však modrý, jak jsem původně zamýšlela, ale oranžový. Ondřej někde totiž vyčetl, že děti, které vyrůstají v pokojíčku s modrým kobercem, jsou v dospělém životě nejisté, jelikož modrá barva asociuje vodní hladinu. Myslím si, že je to pěkná kravina, ale těší mě, že má Ondřej zájem. Jen doufám, že za půl roku nepřijde s tím, že oranžová asociuje žhavé uhlíky…

V rohu pokoje stojí fungl nový kočárek - ten typ mi vřele doporučila Verčina těhotná spolužačka. Za podobnou cenu bych dokázala pořídit i ojetý automobil! O ceně výbavičky raději nehodlám ani přemýšlet. Stejně jsme tu třítýdenní dovolenou na Havaji zamítli, když jsem teď těhotná, ha ha!

Prostě, abych to shrnula, všechno je připravené, Kryštůfek by se mohl narodit. Mohl by, kdybych měla dopsáno… Ale já nemám. Coby matka v očekávání jsem proflákala tolik času, jako za celý předchozí život ne. Buď jsem snila o Kryštůfkovi nebo se nechávala unášet erotickými fantaziemi. A teď, týden před termínem porodu, buším do klávesnice rychleji než kapky lijáku do plechové střechy, hladím medicinbal a přemlouvám Kryštůfka, aby uvnitř ještě pár dní vydržel. Není kam spěchat, svět je dost kruté místo pro život.

33.

Přenáším pět dní. Kryštůfek si vzal mé prosby k srdci. Teší mě, že poslouchá maminku ještě dřív, než se narodil.

Ondřej spává v džínsech a tričku, v pěsti svírá klíče od auta. „ Času dost,“ uklidňuju ho, v knížce mi chybí dopsat ještě dvě tři pohádky…

34.

Termín „vyvolávaný“ porod ve mně vyvolává prozatím jen děs a hrůzu. Ležím rozčapená na válendě a kdyby mi nějaká cizí ženská nestrkala ruku mezi nohy hluboko, jako si po flámu občas sama strkám prsty do krku, mohla bych se domnívat, že jsme se s Ondřejem rozhodli strávit romantické dopoledne v hotelu.

Abych nečuměla do obličeje, co na mě vykukuje z rozkroku, rozhlížím se. A pochvaluji si. Docela pěkný hotýlek: Rohová vana, křesílko, televize, rádio, konferenční stolek a na něm konvice s čajem…

Aůůů! Sestra mi tam místo hormonálního čípku zákeřně vpašovala granát. Pytel granátů! Vybuchují jeden za druhým a mně lezou oči z důlků. Má to prý trvat ještě tak hodinu, možná i dýl! Pomóóct!

„Co budeme dělat?“ zívá Ondřej. „Pustíme si televizi?“

35.

Na bezmála dvaačtyřicetiletou ženskou jsem se z toho masakru otřepala docela rychle, dmu se pýchou. Ondřej se taky dme, protože synáčka vlastnoručně odpojil. Má dojem, že přestřihnutím pupeční šňůry ho vlastně přivedl na svět sám, já jen přihlížela.

Hučí do mě všechny ty zážitky, strká mi před obličej digitální foťák a ukazuje nejhezčí miminko světa. Já však stáčím pohled ke dveřím svého nadstandardního jednolůžáku a jen čekám a čekám, kdy mi ho konečně přinesou. Nedokážu už bez něho být. Konečně chápu význam slovního spojení „láska na první pohled“ . A tohletoje láska jako trám!

36.

Vůbec nejsem unavená. Nespala jsem už dvě noci a přesto mám spousty energie, euforicky hopsám kolem postýlky a nemůžu se vynadívat. Najednou mi není jasné, proč jsme vlastně měli jedináčka…

Jedináček sesazený z funkce středobodu světa se přiklátí kolem poledne. Myslela jsem si, že když uvidím obě svoje děti spolu, bude mi věkový rozdíl připadat ještě markantnější. A ono naopak. Veronika žárlí tak nepokrytě, že jí to rázem ubírá několik let. Usmívám se, jaký to mám hezký, pestrý život a pokouším se ji uplatit novou varnou konví: „Koupila jsem si ji sem, jak půjdu domů, nebudu ji potřebovat, tak kdyby se ti hodila…“

Verča si to prý ještě rozmyslí. Neměla bych pro jistotu přihodit i novej župan?

Odpoledne na skok zavítají z druhého břehu Žaneta s Mirkou.

„Ježiši, ten je malinkej,“ krčí nos Mirka. „Můžu si ho pochovat? „

Sleduji ji krvelačným zrakem. Co kdyby mu špatně podepřela hlavičku? Co kdyby jí vyklouzl a spadl na zem? Včera určitě nasávala, je to cítit až sem…

„Tak a to mi stačilo,“ vrací mi Kryštůfka zpět. „Ani za zlatý prase už bych do toho nešla! Pořádně se nevyspat ani sama ani s někým jiným, nikam nechodit, hloupnout a hnít za živa… Brrr…“

Žaneta jen vrtí hlavou a povídá: „Posereš se z toho, věř mi, posereš…“

37.

Jestli jsem se z něčeho posrala, tak to není vstávání desetkrát za noc a ve čtyři ráno už definitivně, ani celodenní kolotoč, do kterého jsem nasedla tak samozřejmě, jako bych minulou jízdu absolvovala nedávno. Sex mi rovněž nechybí, ani Ondřej. Ten spíš přebývá. Pořád se někde motá, zavazí, vyrušuje, vytrhuje mě. Jediné, z čeho jsem se ovšem posrala totálně, je Kryštůfek. Kryštufáček, Kulišáček, Pusiňáček, Prdeláček, Papuláček… Brouček Bubuhouček, co ve všech směrech trumfnul toho z říše fantazie. A pak mám psát! Nechce mi někdo poradit, jak se to dělá ? Bohatě se odměním…

38.

Pět měsíců zmizelo jak v černé díře a můj život nadále protéká trychtýřem. Všechny moje zájmy, práce, čtení knih, bujaré večírky, záliba v sexu… to všechno se slilo do jediného čurůčku jménem Kryštof.

Jsem příšerně unavená a přitom neumím zvolnit.

„Tak ho nechej chvíli brečet, třeba přestane,“ radí mi Ondřej.

„Nemůžu…“ taky brečím. Vyčerpáním. Pět měsíců na kolotoči by odrovnalo i mnohem větší formát, než jsem já…

„Tak já k němu dnes v noci budu vstávat, ať se vyspíš,“ navrhuje.

„To jsme přece už zkoušeli, víš že ho slyším, i když si jen povzdechne.“

„Tak běž spát do obýváku.“

„Když od něho půjdu pryč, to už neusnu vůbec…“

„Tak co teda vlastně chceš?!“ vyjíždí na mě Ondřej tak hlasitě, že Kryštůfek okamžitě reaguje vyděšeným rykem.

„Buď jednou vzhůru s náma…“

„Abychom se nevyspali ani jeden?!“ nechápe. Ani já už nechápu, proč jsem to po něm chtěla, tenhle člověk mi nerozumí, nemůže rozumět. Není dvacet čtyři hodin denně v pohotovosti, nedělá stále dokola ty samé úkony, při kterých je mozek důležitý asi jako apendix. Žije úplně stejně, jako žil před vpádem bombardéru do naší rodiny. Ráno odejde do práce, tam něco tvoří, mluví s lidmi, dá si v klidu kafe, může jít na záchod, aniž by si nechával otevřené dveře, kdyby se bombardér nečekaně probudil, a nešílí hrůzou, že se zadusil, když spí v tahu víc jak hodinu…

Ačkoliv jsem si přísahala, že tohle dělat nebudu, ječím na Ondřeje z té své pasti, Kryštůfka v náruči: „To ti nedochází, jak hrozně se cítím sama?! Že nemám na nic čas? Co se Kryštof narodil, napsala jsem sotva pár stránek, nečtu knížky, nedívám se na televizi, dokonce ani netelefonuju! Ty se každej den zdekuješ a vrátíš se večer. Jediný, co tě doma zajímá, jsou zprávy a večeře!“

„Co mi vyčítáš? Že chodím do práce?!“ tváří se, že nevěří vlastním uším.

„Já nevyčítám… bilancuju,“ zavzlykám, ale to už se Ondřejova záda rytmicky pohybují pravidelným oddechováním. Jako vždy usnul.

Houpám Kryštůfka, to jediné, co mi na světě zbylo, a mám dojem, že pocit opuštěnosti ve mně roste jako nějaký cizopasník. Vykousává mi vnitřnosti a přitom si, blbeček, blaženě pomlaskává.

Opět jsem knihu odložil. Maďarčiny záchvaty podobného druhu jsou ještě příliš živé na to, abych si je chtěl připomínat. Vážně je to všude stejné? Ve všech rodinách?, ptám se sám sebe nevěřícně. Copak neexistuje ženská, která by to měla v hlavě v pořádku? Anebo už vymřely? Feministky je vyhladily?

Dřív ženské měly třeba deset dětí, neměly pračku, myčku, auto a mikrovlnku. Dokonce neexistovaly papírové pleny a polotovary. Jak to, že neumíraly vyčerpáním, jak to, že se hromadně nevěšely anebo neskákaly z mostů?!

Proud mých úvah přerušil hlomoz z předsíně. Jolana se vrátila kdovíodkud. A vrátila se celá rozpálená, v obličeji zrůžovělá, s vlasy na krku vlhkými a úsměvem, jaký jsem neměl to štěstí spatřit už pěkně dlouho. Ten úsměv nepatřil však mně. Škubla s sebou, úsměv okamžitě sbalila, aby si ho schovala na horší časy anebo pro někoho jiného, a na mě se vyjeveně obořila: „Jak to, že seš doma?!“

„A jak to, že ty doma nejseš?!“ zařval jsem. To mě tedy vážně nadzvedlo. Snad bych si zasloužil aspoň schlíplou provinilost namísto té drzé arogance, ne?

„Byla jsem cvičit.“

„To by mě zajímalo kde a s kým!“

„A ty se mi snad svěřuješ, kde trávíš celé dny včetně víkendů?“ opáčila, po pokoře ani stopy. Málem jsem se neubránil tomu, abych se nezačal štípat do nosu a tváří, jestli nespím. Tohle totiž nebyl můj život! Tahle scéna byla jak vystřižená z Maďarčiny knihy!

Začínal jsem toho mít vážně dost: „Já přijdu domů, najdu tady cizí ženskou, co vypadá, jako kdyby utekla z nápravněvýchovného zařízení, ty seš neznámo kde, a ještě máš tu opovážlivost se mě vyptávat, co dělám celý dny já?! Jsem v práci!“

„Hmm. Docela širokej pojem. Potom by ti ovšem měla stačit odpověď, že jsem byla v posilovně,“ řekla Jolana a odkráčela do ložnice, kde si v dobrém rozmaru začínala pobrukovat odpočatá Rebeka.

Najednou jsem byl vzteky bez sebe. Vletěl jsem do ložnice jako sršeň, jehož jedinou touhou je rozdávat žihadla.

„Takže tys byla cvičit, jo? Tak v tom případě já jsem ředitel zeměkoule a tohle je ponornej mixér!“ řičel jsem jak nějakej magor. Musím být magor, jinak bych přece nemohl nevidět ty vypoulený, vyděšený Rebečiny oči!

„Neboj, Beruško,“ přitiskla Jolana malou k sobě a mě si změřila povýšeným pohledem: „Ředitel zeměkoule nejseš, jen se tak chováš. A kdyby ses tak nechoval, byl by tohle možná ponornej mixér a ne vibrátor…“

Když jsem přišel večer domů, Jolana se neutápěla v slzách, jak bych předpokládal, ale zvesela žvatlala na Rebeku. „Jedna ručička, druhá ručička… to jsou dvě ručičky,“ povídala a strkala je malé do pyžamka. Rebeka ručkami mávala nad hlavou a volala: „Dvě, dvě!“ A pak si mě všimla a vykřikla: „Táta!“

Jolana se otočila a šlehla po mě pohledem, který jednoznačně znamenal, abych tam neokouněl. Jenže já se nemohl od dveří odtrhnout. Musel jsem je pozorovat dál.

„A teď ještě pusinkovou smršť,“ řekla Jolana a malá se zajíkala smíchem ještě dřív, než ji Jolana chytla do náruče a zlíbala krček, tvářičky, ruce, bříško…

Taky bych chtěl, pomyslel jsem si a konečně se odlepil ode dveří. A co jsem to vlastně cítil v tu chvíli? Lítost, závist, vykořeněnost z rodiny? Nevím, nedokáži to přesně pojmenovat, ale jedno vím jistě, dobře mi nebylo.

„Pochop, že mi přijde divný dozvědět se od cizí ženské, že půl roku chodíš do posilovny,“ pravil jsem smířlivě, když malá usnula.

„A ty zase pochop, že mně přijde divný, že sis toho doteď nevšiml,“ ušklíbla se Jolana.

Jistě, pozornější manžel by určitě zaregistroval, že má jeho žena pevnější břicho a boky, ale když já měl tak málo příležitostí! Jolana mě od sebe odstrkovala, odháněla, zalézala hlouběji a hlouběji do své ulity. Pokusil jsem se jí to vysvětlit.

„Byl jsi to ty, kdo mezi nás postavil zeď, aby měl pokoj. Teď ho teda máš a zase se ti to nelíbí? Tak proč každý den přihodíš nějakou tu cihličku, místo abys zeď prostě a jednoduše rozbořil?“ použila dle svého zvyku zase jakýsi pošahaný příměr, což nesnáším. Možná proto, že povětšinou vůbec nechápu, co mi tím sděluje. Zbořit zeď, tomu rozumím, ale kde mám tu naši zeď, doprdele, hledat?!

Několik dnů jsem se neodvážil pokračovat ve čtení Střípků z ložnic, jelikož se mi prozatím nepodařilo zpracovat to, co jsem se už dověděl. Jolana mi sice vysvětlila, že mě chtěla překvapit, a ukázala mi permanentku do posilovny, kde si předplatila na další půlrok, aby to bylo levnější, ale něco mi na tom pořád nehrálo.

„Levnější?“ poškleboval jsem se. „Za tu částku bys mohla sponzorovat chov plameňáků v ZOO na tři roky dopředu!“

„Plameňáky si sponzoruj sám, až přestaneš kouřit,“ odsekla a vůbec se netvářila provinile.

„Kde jsi na to vzala?!“

„Máti mi poslala peníze k narozkám,“ odvětila.

„Proč ti je posílala? Vždyť byli i s tátou na oslavě tvých narozenin u nás…“

„Moje máti! Od té tvé jsem dostala kuchařku kynutých moučníků!“ vyštěkla, jako bych mohl i za svoji matku. Jako bych mohl za všechno nepříjemné, co se kdy Jolaně přihodilo. Přestával jsem se ovládat, zvyšoval jsem hlas plynule, jako když zdálky přijíždíte na kole k vesnické zábavě a zvuk kapely se pozvolna zesiluje. „A kde jsi vzala na to hlídání? Pořád mi vyčítáš, že nemáme na pořádný jídlo, krmíš mě blafama a za mými zády peníze rozhazuješ!“

„Ty sobče,“ vydechla. „Co si myslíš, že dělám, když ty v noci údajně pracuješ anebo jsi někde v hospodě? Myslíš, že tady pláču? Tak to už mám za sebou! Teďka překládám a zase překládám, protože než bych se o každou korunu doprošovala, to raději obětuju spánek. A pro tvůj naprostý klid, to hlídání je výměnnej obchod. Lída Šestáková bydlí v domku přes ulici a ke mně chodí na angličtinu. A proč tohle všechno nevíš? Protože jsem tě přestala zajímat, hned jak se Rebeka narodila. Tobě stačilo, že jsem uvázaná doma, bez šance kamkoliv jít, s kýmkoliv mluvit. Na tohle jsi nemusel ale chtít dítě, na to sis mohl najmout bachařku!“

„Ty seš blázen! Potřebuješ psychiatra!“ vyštěkl jsem ohromený její nenávistí.

„A kde bych na to vzala čas?“ zavzlykala.

„Na posilovnu máš času dost, ne?“ opáčil jsem jízlivě.

„Ty to vážně nechceš chápat, že?“ ztišila hlas do té odporné naléhavosti, kterou nesnáším podobně jako její štěkání. „Musela jsem už se sebou něco udělat, abych se nezbláznila doopravdy… Jo, ty pracuješ a můžeš se kdykoliv tou prací zaštítit, vymluvit, vykroutit se z toho, abys byl s náma… Já musím fungovat nonstop a spoléhat se jen sama na sebe!“

„Chceš říct, že na mě není spoleh?“

„Jediný, v čem se na tebe můžu spolehnout, je to, že nikdy nejsi u mě, když tě nejvíc potřebuju!“

„A to, že živím rodinu, je podle tebe nic?!“ nedokázal jsem Jolaniny nehoráznosti už dál vstřebávat. Po celý život tvrdím, že ženskou chlap nesmí uhodit za žádných okolností, ale při podobných řečech bych k sebeovládání potřeboval nasadit svěrací kazajku.

„Milane,“ vztáhla ke mně ruku, ale v té chvíli bych její dotek na tváři nesnesl, takže jsem ustoupil o krok dozadu. Smutně svěsila koutky a ruku nechala volně klesnout zase dolů. ,,Milane, ty neživíš rodinu, ale tenhle blbej barák. Ty čtyři pět tisíc, co mi měsíčně odměříš, stačí tak akorát na plínky, sunar a na lékárnu…Ale to mi nevadí, vím, že děláš co můžeš. Jenže já ten barák nenávidím, není to domov, ale vězení…“

Několika větami mi vzala všechno, čeho jsem si na sobě nejvíc cenil, všechno, na čem mi záleželo. Byl jsem na sebe pyšný, že jsem dokázal koupit pro rodinu dům, dobře mi dělalo i to, že exmanželka po domu toužila, zatímco já ho položil k nohám Jolaně. Nabral jsem si hodně práce, abych dům co nejdřív opravil a splatil, makal jsem jak šroub, aby si moje dvě holky žily bezstarostně, aby se měly dobře. A myslel jsem si, že se mi to daří!

„Zase utíkáš?“ zastavila mě Jolana v předsíni. „Vždycky když začneme ty naše problémy řešit, utečeš.“

Nebýt Jolany, žádné problémy bych neměl! To ona neustále nějaké uměle vytvářela…

„Nechoď…“ zaprosila.

Uchechtl jsem se: „Chceš snad po mně, abych dobrovolně setrvával ve vězení?“ A pak už jsem jen třískl dveřmi. Za svou deziluzí, za Jolanou, za rozčarováním, nepochopením, pocitem marnosti… za svým posraným životem.

„To je dost, že se taky někdy ukážeš,“ halekal na mě Jarda z pavlače svého staromládeneckého doupěte.

„Můžu nahoru?“ zeptal jsem se.

„Jestli ti nevadí, že máme takovej menší večírek…“

„Naopak!“ křikl jsem, aniž bych si stihl promyslet, jestli je to pravda. Původně jsem si představoval chlapský dýchánek nad flaškou. Řeči o fotbale, o práci, o autech a o ženské iracionalitě.

Menší večírek čítal asi třicet lidí, což mě poněkud zarazilo. Kopnul jsem do sebe dva panáky ještě mezi dveřmi, ale stejně všichni měli nedostižný náskok.

„Proč je tak odšťavněnej?“ ukázala na mě prstem drobná černovláska v jakémsi vojenském ohozu a s cigaretou v puse.

„Má trable s láskou,“ odvětil Jarda a já mu byl vděčný, že se pro tentokrát vyvaroval své pověstné ironie.

„Vyléčíme,“ chytila mě za loket a podala mi svoji sklenici.

„Chlastem se léčím dvacet let a furt nic,“ pokusil jsem se zavtipkovat. „Nemáš něco silnějšího?“

Bez váhání se ke mně naklonila, strčila mi jazyk do hlavy a zkušeně vylízla mozek. Když mě táhla do vedlejší místnosti, napadlo mě, že Jarda možná udělal mejdan pro pracovnice ze svého domovského baru, něco jako posílení další spolupráce, tak jako se ve velkých firmách pořádají vánoční večírky pro zaměstnance a klienty, ale bylo mi to jedno. Hlava bez mozku byla nádherně lehounká a sex bez zbytečných řečí příjemně snadný a uvolňující. Paradoxní bylo snad jen to, že když jsem bušil do té křehounké holky, pyšně mi prolétlo hlavou: „Teď by mě měla Jolana vidět… kam se na mě hrabe ten její ubohej vibrátor!“

Ráno jsem jel rovnou do firmy. Přiznávám, že mě trochu trápily výčitky svědomí, ovšem na druhou stranu jsem moc dobře věděl, že k úletu mě Jolana dohnala tou neustálou snahou přistřihovat mi křídla víc a víc. Co ze mě zbylo? Jen jsem dřel a dřel a doma jsem se vypracoval k nezáviděníhodné roli pátého kola u vozu.

„Kdes byl včera v noci?“ uvítala mě večer Jolana tak, jak jsem očekával. Potlačil jsem chuť taky jí ublížit, a odpovědět po pravdě.

„Spal jsem v práci,“ řekl jsem.

„Nevěřím ti,“ odvětila a stiskla rty do tenounké přímky. Napadlo mě, že mi tou grimasou beze slov uděluje znaménko minus.

Peřiny jsem našel v obýváku, jak jinak. Z naší ložnice se pomalu ale jistě stávala jejich ložnice. „Jolanina a Rebečina ložnice“ , zamumlal jsem polohlasně, abych si ověřil, jak na mě ta slova budou účinkovat. Bylo to hrozné. Jak skřípění vidličky o porcelánový talíř. Byl jsem naštvaný a raněný, to ano, ale pořád jsem měl Jolanu rád. A jelikož mi vadilo i to, že moje místo v posteli okupovala naše dcera, nedovedl jsem si představit, co by se mnou udělalo, kdyby moji postel obsadil jiný chlap. Nabral bych ho na ty své rozvětvené parohy a rozpáral mu pajšl?

Jolana nevěřila mně, jak mě opakovaně ujistila, a já zase nevěřil Jolaně. Jenže já jí věřit chtěl! Potřeboval jsem se jen ujistit, že je hodná mé důvěry, potřeboval jsem důkaz její neviny, její věrnosti. Jistě chápete, že tyhle věci se dokázat prostě nedají, a člověk, který se o to snaží, ze sebe dělá jedině vola.

Vola jsem ze sebe začal dělat téměř pravidelně. Místo oběda jsem dvakrát týdně vyrážel do autosalonu vedle té její posilovny. Očumoval jsem auta, odháněl vlezlého prodejce, který si na mě postupně už začínal zvykat a zdravil mě bodře jak kamaráda z vojny, a civěl jsem přes skleněnou výlohu na vchod posilovny. Kolem půl jedné zpravidla Jolana vběhla dovnitř a já o nic málo klidnější odjel zpátky do práce, kde jsem se plazil jak v posledním tažení. Všimla si toho dokonce i Bára.

„Máš starosti?“ ptala se a strkala mi ke kafi tu nějakou domácí bábovku, příště zase sušenky nebo loupák. Musel jsem vypadat fakt hrozně, protože tohle normálně nedělávala.

Užíral jsem se, ačkoliv jsem z pudu sebezáchovy zcela zavrhl možnost, že by Jolana mohla mít milence. Prozatím mi stačil takřka ke zhroucení fakt, že já jsem tak špatný milenec, že dává přednost masturbaci před milováním se mnou. Rozhodl jsem se, že si napravím reputaci, i kdybych se měl naučit ptákem driblovat. Koneckonců s tou černovláskou mi to šlo jak za mlada, bylo by škoda tak úžasné formy nevyužít.

Musím ji ohromit, musím být nebetyčně skvělej, tak skvělej, že na nikoho jiného do smrti ani nepomyslí, umiňoval jsem si a vtrhl do koupelny, právě když si holila podpaždí. Původně jsem chtěl vlézt do vany za ní, ale vzhledem k tomu, že na hladině plavalo tisíce chloupků jak hejna mrtvých mušek, odtáhl jsem do ložnice, kde jsem bičoval svoji fantazii, co to šlo.

„Pojd ke mně,“ zaškemral jsem, když přišla.

Zarazila se: „Víš, že to takhle neumím…“

Musel jsem se kousnout do jazyku, abych na ni nezačal ječet, jak to teda umí. Jen s pérem na baterky?!

„Tři dny kolem mě chodíš, jako bych byla cizí, a teď se chceš milovat?“ pokračovala. „Proč raději prvně nespravíš atmosféru?“

„Mám bořit zdi, spravovat atmosféru, ještě že stratosféru můžu nechat tak, jak je,“ ujelo mi jízlivě. Sice jsem si přísahal, že budu jiný člověk - chápavý, tolerantní a komunikativní, jako by si mě sama Maďarka pro Jolanu vymyslela, ale neudržel jsem se. Copak se to ale dá vůbec vydržet? Jolana ke všemu potřebovala podrobný výklad, vysvětlení, rozsáhlý prolog a já nevím co ještě. Nemluvil jsem s ní, protože jsem byl naštvaný, to dá rozum, teď s ní mluvím, protože už jsem to jakžtakž přežvejkal, chci se milovat, protože mi stojí… Sakra, co chce pořád řešit?!, vztekal jsem se ohleduplně pouze v duchu.

Jolana se vztekala bohužel neohleduplně nahlas: „Jo, přesně tyhle jedovatý poznámky jsou jako milostná předehra ideální!“

„Ty tvoje nejsou o nic lepší!“ definitivně jsem zvadl.

Následující večer jsem byl, po několikahodinovém rozhovoru, který by na méně otrlého muže mohl mít obdobný vliv jako kastrace, připuštěn. Ale nebyl to žádný uragán nebo tornádo, spíš jen slabounký větříček. Jako když astmatik sfoukne svíčky narozeninového dortu.

Únava, soustředění se na výsledek, snaha o maximální výkon a ještě ke všemu po celou dobu soulože před očima obrázek modrozelenýho gumovýho penisu v nočním stolku manželky způsobily své. Přesto se mi zdálo, že jsem si nezasloužil Jolanino odměřené: „Tak dobrou…“

„Ty někoho máš?!“ vybafl jsem na ni. Aniž by se obtěžovala obrátit se zpátky ke mně, zavrčela na mě přes rameno: „Nemám. Ale brzy o tom začnu vážně uvažovat!“

„Nech mě,“ odtáhla se ode mě ráno, když jsem se přišoural k snídani. Klasika, pomyslel jsem si. Čím víc jsem se snažil Jolaně přiblížit, tím víc se odtahovala. A to jsem dokonce přišel s návrhem na rodinný výlet! Tohle si přece přála, ne?

Malá byla u snídaně protivná, mrčela, nechtěla jíst a dvakrát převrhla pití. Jolana byla protivná alespoň tiše. A počasí taky nebylo nic moc. Přemítal jsem, jak se z výletu do Krtin vyvléknout.

„Nemusíš s námi, jestli se ti nechce… Stačí když nám půjčíš auto,“ nadhodila Jolana, jako by si právě přečetla moje myšlenky. Jakmile jsem zaslechl, že mě nepotřebují, že vlastně chtějí jen moje auto, rozdmýchalo to ve mně touhu strávit den s nimi. Ukázat jim svoji nepostradatelnost, aby si konečně uvědomily, že beze mě by to rozhodně nebylo ono. „Kdepak, pojedu rád, těším se,“ řekl jsem, a v tu chvíli už to byla skoro pravda. Němě jsem přihlížel přípravám, které připomínaly mobilizaci.

„Na co kočárek?“ divil jsem se, když mě Jolana požádala, abych ho dal do kufru. „Vždyť umí chodit…“

„Jo, umí. Prvních dvacet minut, pak chce nosit v náruči.“

„Ty plánuješ ve Krtinách přespat?“ zíral jsem na napěchovanou cestovní kabelu.

„Malé dítě má různé potřeby, o kterých nemáš ani tušení…“ pravila důležitě moje žena. Bryskně jsem si její odpověď přeložil do srozumitelného jazyka: „Jelikož se o Rebeku nestaráš, nemáš ani tušení o tom, co potřebuje.“ Naštvalo mě, že se do mě Jolana začala navážet ještě dřív, než jsme vyjeli. V příštích minutách jsem raději mlčel, abych se vyvaroval jejímu povýšenému odsekávání. Jolana se vrátila do domu pro tenkou bavlněnou čepičku, protože prý foukalo (když kýchnu, fouká víc), a pak ještě jednou pro oblíbeného medvídka. Rebečina nálada se nezměnila.

„Musí pořád tak kňourat?“ obrátil jsem se k Jolaně s nadějí, že malou konečně utiší.

„Nevím, zeptej se jí,“ odvětila však moje žena, otočila hlavu a raději se netečně koukala ven z okénka.

Vždycky když jsem vídával podobné páry v autech na křižovatkách - nakvašené dva cizince uvězněné v malém prostoru, koukající tupě před sebe anebo v horším případě rozhazující rukama a něco na sebe křičící - říkával jsem si, že tohle se nám s Jolanou stát nemůže. A bylo to tady, ani jsem nepostřehl, kdy to přišlo. Zastesklo se mi po době, kdy jsem ji při řízení držíval a řadil jsem oběma našima rukama společně, jako bychom byli k sobě přirostlí. Teď se mi Jolana vysmekla a nenápadně si dlaň otřela o džínsy.

„Nemohli bychom si udělat hezký den?“ zeptal jsem se trochu příkřeji, než jsem původně zamýšlel.

„Pokusím se,“ odvětila vyhasle.

Na pouti bylo lidí jak v hypermarketu před Vánoci. Všichni se někam tlačili, na něco stáli frontu, po něčem prahnuli… Nic neproslavilo křtinskou barokní svatyni navrženou samotným Giovannim Santinim tolik jako Bolek Polívka, který tam nechal pokřtít svého syna. Rázem se o vesničce v Moravském krasu dověděl celý národ, k naší škodě ovšem.

Rebeka byla z toho mumraje stále podrážděnější a ani úplatek ve formě nafukovacího balónku nezabral.

Kolem kolotoče pro nejmenší děti byl chumel lidí, jako by tam znudění milionáři rozdávali tisícikoruny. Poraženě jsem zvolil cestu ústupu: „Nemá to smysl…“

„Já vím,“ přikývla Jolana a já si nebyl tak úplně jistý, jestli mluví jen o té pouti anebo o našem vztahu.

Nasedli jsme zpátky do auta, ticho v něm bylo tak nesnesitelné a nervy drásající, že jsem pustil aspoň rádio.

Jolana zvolala na malou: „Beruško, spíš?“

A malá zazpívala: „Lalala…“

Jolana se zasmála a navzdory té své zdi mi mile objasnila důvod Rebečina zpěvu: „Vždycky když usínala na procházce v kočárku, nutila jsem ji zpívat, protože by pak nespala doma. Od té doby, když se jí chce spát, zpívá…“

„Zpívá kouzelně,“ špitl jsem a chytil Jolanu za ruku. Tentokrát se neodtáhla.

Nakonec ten výlet nebyl úplný fiasko, že?“ zašeptal jsem jí do ucha a těsně se přimkl k jejím zádům. Dřív jsme takhle usínali a mnohdy v objetí spali celou noc.

„Ne, nebyl,“ odvětila a já cítil, jak je napjatá, strnulá. Jako by ze mě měla strach. Připomnělo mi to srnku na polňačce, když ji zasáhl kužel světla z reflektorů mého auta. Copak asi zasáhlo Jolanu? Proč se chová jak vyšinutá? Proč i ty nejjednodušší věci pořád komplikuje?

Proč jsem si sakra ještě nedočetl tu Maďarčinu knížku?

Příštího rána jsem se probudil s nečekaným elánem. Zase jednou mě zalila vlna optimismu, že všechno ještě není ztraceno, že mezi mnou a Jolanou nejde o žádnou vážnou krizi, nýbrž o banalitu. Naše manželství prostě prodělávalo lehčí rýmu, to se může stát i organismu zdravému jako řípa, no uznejte…

„Ahoj,“ pozdravil jsem ji zvesela. Překvapeně se na mě podívala, ale nechala se políbit na krk bez remcání.

Malá Rebeka se dožadovala taky: „Pu… pu…“ Šťastně jsem ji zlíbal, až výskala a pištěla.

Kvůli podobným ránům stojí za to žít, pomyslel jsem si pateticky, když přede mě Jolana jako třešničku na dortu položila hemenex.

A v tom se přišourala malá a v ruce držela splasklý balónek z pouti. Jolana se k ní sklonila a řekla: „Malej a měkkej…“

„Malej a měkkej, malej a měkkej…“ pořád dokola opakovala Rebeka a Jolana ji tu a tam povzbudila zřetelným zopakováním téhož.

Pokradmu jsem na Jolanu pohlédl, najednou se mi nechtělo věřit, že je stále ještě řeč o balónku. Měl jsem dojem, že se mi vysmívá…

Do kanceláře už jsem se tradičně dovlekl zcela prost jakéhokoliv optimismu či nadšení.

„Hezkej víkend?“ zeptala se Bára, když přede mě stavěla kávu a domácí štrúdl. Strašně rád bych odpověděl kladně, tak jak jsem to dělával, ještě než se narodila Rebeka. Tehdy jsem přicházíval v pondělí do práce, jako bych se vracel z lázní. Jolana dokázala udělat z každého obyčejného výletu do lesa na houby, z každého odpoledne stráveného v posteli nebo někde na lyžích něco mimořádného, osvěžujícího, regenerujícího. Prostě mi dobíjela baterky. Teď jsou baterky už dávno vybité a já jedu z posledních sil na náhradní zdroj s názvem zodpovědnost. Nemít ji, na všechno bych se vykašlal.

Kam se poděla Jolanina schopnost zásobovat mě energií?, ptal jsem se sám sebe, a jelikož jsem si jako obvykle odpovědět nedokázal, vytáhl jsem ze šuplíku Maďarčinu knihu s nadějí, že mi třeba odpoví ona.

39.

Pár blízkých lidí začíná mít dojem, že mi přeskočilo. Nejhorší je, že tentýž názor sdílím i já sama.

Maminky dětí, které čekají na další knihu pohádek o Broučku Bubuhoučkovi, mi píší e-maily, ptají se, jaké to je být po tolika letech znovu matkou, jak to zvládám a podobně… Co jim mám odpovědět? Že jsem nikdy v životě nebyla šťastnější a přitom zároveň i zoufalejší? Že jsem nepoznala větší naplnění a současně i prázdnotu? Že se cítím odříznutá od světa a zároveň mi připadá, že doma mám teď celý svět? Mám jim upřímně odpovědět, že po tři čtvrtě roku, kdy jsem se od Kryštůjka nehnula ani do obchodu nebo k zubaři, se ze mě stal rapl?

Ne, tolik odvahy nemám, a tak vybírám jen ty pěkné zážitky, jako všichni prvně vybíráme nejchutnější bonbóny z bonboniéry a servíruju je milým kolegyním matkám na stříbrném tácku. Možná mě díky tomu zvolí Matkou roku.

40.

Volá brácha, že by se stavil na pokec, prý v kolik hodin to bude nejlepší.

Jak to mám sakra vědět?

Kryštof se dožaduje kojení, kdy se mu zamane, a běda, jakmile nás někdo vyruší, spát si chodí taky jak chce a blbou náladu má permanentně. Několik měsíců se na potkání vymlouvám, že mu rostou zuby, protože se stydím přiznat, že mám prostě jen protivné ukňourané dítě, které si imrvere vynucuje maximální pozornost a nesnese, ani když se potřebuji vysmrkat.

Ondřej mi vytýká, že Kryštofa rozmazluju, což fakt sedí od chlápka, kterej domů jednou týdně přitáhne igelitku plnou hraček a postupně jimi Kryštofa uplácí.

Já neuplácím, já ho chovám, neboť lásky nikdy není dost. A od samého chování mám svaly vypracovanější než Sylvester Stallone, ale taky zkrácené šlachy na rukou a na zádech hrb, hotový dromedár.

Taky jste slyšeli báchorky o dětech, co pijí ráno po probuzení, pak v jedenáct, odpoledne ve čtyři a nakonec před spaním a skoro vůbec nepláči? Možná skutečně existují, jsou to ty milé spavé děti s budíčkem v hlavě. Kryštofovi zapomněli v porodnici budíček instalovat, takže žijeme zcela chaoticky. Sací reflex mu byl omylem nainstalován vícekrát, kdyžto sečtu, mám prsa venku denně i osm deset hodin. Ideální na kávový dýchánek - pokud máte rádi kávu s mlékem, haha…

„Tak kdy se mám stavit?“ dožaduje se odpovědi bratr, sestra, Mirka, Žaneta, máma, sousedka…

Tak za rok za dva, to už to snad bude klidnější, chce se mi odpovědět.

41.

Kryštof oslavil své první narozeniny a konečně začal spávat celou noc. Tedy pokud ho celou noc držím za ruku u sebe v posteli. Jakmile si chci lehnout pohodlně a vykroutím se mu, řičí. Je to chlapeček, co má radárek, aby nebyl ani chvíli sám. „Moje jsi, jen moje,“ dává mi najevo dnem i nocí.

„Jak to dělají v jiných rodinách? „ syčí na mě Ondřej, když se tu a tam dožaduje svých manželských práv.

Znovu Kryštofa uspím, překulím se na Ondřeje a přitom svírám Kryštofovu ručku, aby si mé zrady nepovšiml.

„Domnívám se, že je v naší ložnici trochu přeplněno,“

Ááá! Naše společná věta - moje a Ondřejova - vzpomněl jsem si, jak mi ji Jolana předčítala v posteli. V posteli, kterou jsem tehdy poprvé dobrovolně opustil, a tím dal Jolaně možnost, aby si uvědomila, že jí vlastně ani nijak zvlášť nescházím.

„Největší chybu chlap udělá, když dá ženské příležitost, aby si uvědomila, že jí bez něho bude líp,“ vysvětlila mi kdysi moje první žena a já se tím vůbec nepoučil.

Umínil jsem si, že z Maďarčiné knihy se musím poučit rozhodně víc!

„Domnívám se, žeje v naší ložnici trochu přeplněno,“ brblá Ondřej, loket vtlačený mezi radiátor a noční stolek.

„Stárneš,“ dobírám si ho, „Dřív ti trocha nepohodlí při sexu nevadila. Naopak. Svého času jsi nepohodlný místa dokonce vyhledával, vzpomínáš? „

Okamžitě se mi vybavují všechny ty lavičky, sedadla v autě, záchodové mísy, výtahy, průjezdy…

„Tak to si teda nevzpomínám,“ bručí Ondřej. „Nepleteš si mě s někým?“

Jo, jo, pletu si je, já bláhová. Pletu si dvacetiletého Ondřeje se čtyřicetiletým. Musím si na to dát příště pozor.

42.

Zjistila jsem, že nejvíce se Kryštofovi zavděčím procházkou podél rušných silnic. Bydlíme na Lesné, do lesa coby kamenem dohodil, k první větší křižovatce je to ovšem flák cesty. Dvakrát denně po dvou hodinách rychlé chůze a přitom tlačit Boubeláčka v kočárku. Tréninkový plán jak pro Jarmilu Kratochvílovou, medaile v nedohlednu.

„Ty se máš, to je ale život… pořád na procházce, práce žádná, ať pěkně makají druzí, co?!“ žoviálně se mnou rozmlouvají sousedé a známí, kteří by se rádi autem vozili i k popelnici, když vynášejí odpadky.

Však je určitě taky znáte… jsou to ti chudáci, kteří by hrozně rádi lyžovali, ale neměli to štěstí, aby je to někdo naučil, strašně rádi by se plavili na nafukovacím kajaku, ale myši jim ho rozhryzaly, kolo jim ukradli před dvaceti lety a ani ty sklapovačky nemůžou dělat, protože když jim bylo devět, byli tři dny v nemocnici s podezřením na zánět slepého střeva. A tak smířeně tloustnou u televize, protože jim do klína nespadl tak zajímavý, mnohotvárný život jako vám…

43.

„Ani se nezouvej, potřebuju, abys zajel ještě s prádlem na mandl!“ volám na Ondřeje.

„A musí to být zrovna dnes? Měl jsem příšernej den,“ kroutí se.

„Mrzí mě, že ti ho dělám ještě příšernější, ale o to prádlo tě prosím minimálně měsíc!“ štve mě.

Ten chlap doma fakt nehne ani prstem. Závidím mu. Závidím mu, že má čas na svoji práci, jejíž výsledky jsou vidět. Závidím mu volnost, svobodu rozhodování, možnost nakládat s časem, jak si usmyslí. Já jsem řízena Kryštofem jak dálkovým ovladačem.

Ondřej bručí, ale bere koš s prádlem a odchází. Přistihuji se, že mu závidím i to, že může odjet s košem na mandl. Koš na prádlo totiž není nutné prvně přebalit, utišit jeho řev, protože se přebalovat nechtěl, pak obléci a znovu utišit řev. Koš na prádlo nepotřebuje obout, nacpat do sedačky, nedožaduje se po sto metrech jízdy pití a nemusí se mu celou dobu vykládat, co je vidět z okénka.

Nádhera!

44.

Ondřej tráví čím dál víc času v práci. Nemám dost energie ani na to, abych ho podezřívala, jestli ten čas skutečně tráví v práci anebo má milenku. Upřímně, ani bych se mu nedivila.

„Jsem unavená,“ říkám, když chce, abychom se spolu dívali na film.

„Jsem unavená,“ reaguji na jeho návrh, abychom si spolu vlezli do vany.

„Jsem unavená,“ vymaním se z jeho objetí, když Kryštof po obědě spí.

Opravdu jsem nesmírně unavená. Jsem unavená z toho, že nemohu být ani chvíli sama. Že když Kryštof usne, nárokuje si můj čas Ondřej nebo se staví Verča, která od bratrova narození zásadně preferuje pouze večerní razie.

Chci mít nějaký vlastní čas! Nemuset mluvit, nemuset se hýbat, nemuset nic.

Pokouším se to Ondřejovi vysvětlit.

„Jo, všiml jsem si, že mě v poslední době nesnášíš!“ zahučí a jde do hospody.

Vztek náhle vyprodukuje víc energie než cokoliv jiného. Lítám po bytě jako tygr v kleci. Jsem totiž v kleci! Já nemůžu prásknout dveřmi, jakmile mi něco přelítne přes nos, a jít kam se mi zamane! Já nejsem svým pánem. Můj pán má dvanáct kilo, šest zubů a ochmýřenou hlavičku, můj pán je malý usurpátor.

„To není fér, vypařit se, kdykoliv se ti něco nelíbí!“ křičím na Ondřeje do mobilu.

„Kdyby to tak bylo, neviděli bychom se už vůbec!“ štěkne a zavěsí.

Na to, aby mě rozčílil doběla, má fantazie dost, proč ji nemá, když potřebuji, aby mě přinutil občas slézt z toho pitomého kolotoče?

Jemu je hej, on bravurně přestřihl pupeční šňůru už na porodním sále, já tu pomyslnou nedokázala přestřihnout doteď. Obtáčí se mi kolem krku a dusí mě. Zachvátila mě totiž siamská mateřská láska.

Proč mi Ondřej nepomůže aspoň na chvíli se odpojit?

45.

Častokrát se přistihuji, jak je mi Ondřej protivný. Opravdu jsem ho dřív milovala?, ptám se sama sebe udiveně. A proč? Za co?

Vždyť ten člověk mi nepřináší nic dobrého. Když si potřebuji postěžovat, řve, že vyčítám. Když chci, aby šel s námi na procházku nebo na výlet, říká, ať si najdu kamarádky. Když potřebuji, aby mě chlácholil, povídá, že přeháním. Když je mi smutno, zapíná si

televizi. Když chci být sama, je schopen do místnosti dvacetkrát do hodiny nakouknout a položit mi nějakou stupidní otázku.

Zato první jeho cesta po návratu z práce vede ke sporáku: „Ty jsi nic neuvařila?!“ ptá se tónem, jako bych se vykadila doprostřed obýváku. Jednou to budu muset udělat, třeba ho konečně trkne, že něco není v pořádku!

Musel jsem to rozdýchat. Tohle nebyla imaginární zpověď vyšinuté ženy! Tohle bylo autentické, jako by si Jolana psala deník!

46.

Ležím na boku a pociťuji závratné blaho. Oba palce u rukou mi svírá Kryštof, drží se jich jako zábradlí. Toužím být jeho zábradlím po celý život. Prohlížím si ho a stále si nemůžu zvyknout na to, jak je krásný. Pomaličku přisunu obličej až k jeho a zlehýnka opřu čelo o čelíčko. A čichám. Potřebuji vnímat svého chlapečka všemi smysly. Ačkoliv jeho dech už začíná být malinko cítit, voní mi. Voněl by mi, i kdyby měl v plíně plnou nálož. Vím to, protože ho zbožňuji.

Ondřej se zavrtí, máchne rukou, div že Kryštůfka neuhodí. Vymaním svoji ruku ze sevření a pokusím se odšpejchnout to obří tělo do bezpečné vzdálenosti.

„Chrrr!“ ozve se.

Kryštůfek sebou škubne a já Ondřeje dloubnu do žeber.

„Chrr!“ Ani to s ním nehne.

Nemůžu se moc vrtět, abych Kryštůfka nevzbudila. Nemůžu na Ondřeje ani zamlaskat, ani ho převrátit na bok, jak jsem to dělávala dřív. Nemůžu utéct do vedlejší místnosti.

„Chrr!“

Jsou čtyři hodiny ráno… Nemůžu usnout!

„Chrrr!“

Můžu ho jedině nenávidět!

47.

Je něco po desáté a já ještě straším v pyžamu a horolezeckých podkolenkách. Toužím po kafi a cigaretě, ale přepych by byl už to, kdybych si mohla dojít na záchod a vyčistit si zuby.

Kryštof nosí jednu obrázkovou knihu za druhou, abych mu četla, a já se mu místo čtení snažím vyložit, že mám taky svoji práci. Řve vzteky. Mám co dělat, abych se nepřidala. Naši věčně se opakující rozepři přeruší naléhavé zvonění.

Dveřmi vplouvá neohlášená Žaneta, v předsíni se elegantně vyhne kýblu s mopem, v kuchyni se již úspěšně vyhýbat nelze. Koberec je posetý celý - kostky, autíčka, leporela a mezitím vším rozdupané sušenky, které jsem Kryštofovi nabídla jako poslední možnost, aby mě nechal aspoň uvařit oběd dřív, než půjdeme ven. Kryštof chce jít ven hned! Vždy a za každého počasí, hlavně co nejdřív a na co nejdéle…

A do toho zmatku ještě návštěva! Usmívám se, jako bych utrpěla malou mozkovou příhodu.

„Proč nebereš mobil?“ houkne na mě kamarádka.

Mobil? Ten jsem neviděla už dva dny! „Snažím se být in,“ povídám, co jsem vyčetla v jakémsi ženském časopise. Mladé dívky jsou prý in, protože nejsou závislé na mobilu. Neobávají se, že když mobil nezvednou, zmeškají nějakou příležitost. Moc dobře vědí, že příležitostí připlavou ještě mraky. Jsem tedy in. Ovšem jestli ke mně v budoucnu připlují nějaké mraky, budou to maximálně bouřkové.

„Co je to za hovadinu?“ diví se Žaneta, a tak jí v kostce objasňuji situaci: „Jen starý vyzobaný slunečnice spávají s mobilem… mladý holky se ničím nenechají spoutávat, ani nepřijatými hovory, chápeš?“

„Tak to seš teda sotva v rozpuku, od včerejška jsem ti volala nejmíň dvacetkrát,“ sakruje Žaneta, vytahuje mobil z kabelky a vypíná ho.

„Proč to?“

„Taky musím působit mladě! Mám milence!“

„To tě omladí samo o sobě,“ povídám a přitom nechávám Kryštofa rozmatlávat krém na ruce po dvířkách kuchyňské linky. Včera v noci jsem ji myla.

Hlavně když je klid, říkám si. Obvykle mi nedovolí s nikým prohodit ani větu holou.

„Jasně že milenec omladí, ale jen aby to stačilo…“ nadhodí Žaneta tajemně. Poslouchám ji napůl ucha, o zbytek pozornosti mě obírá žlutozelený zvýrazňovač v Kryštofově ručce. Co se to se mnou přihodilo? Žaneta přece bývala moje blíženka, sestra v triku, kámoška, se kterou jsme svorně prohlašovaly, že jsme narozené ve znamení ptáka, čímž jsme si vysvětlovaly i naše nadměrné zaujetí mužským přirozením. Narodilo se mi dítě, přirození mě tedy přirozeně přestalo fascinovat a přítelka ve znamení ptáka je mi protivná, jako by se dodatečně zjistilo, že došlo k chybnému výpočtu a já se narodila ve znamení dudlíku.

„Je mu šestadvacet!“ vytasí se konečně Žaneta se zlatým hřebem svého vystoupení. Dokonce očekává, že jí budu závidět… A co proboha ? Mému miláčkovi je něco přes rok a já se cítím na sto šedesát! A neslibovali mi náhodou všichni, jak s miminem omládnu? Co když omlazovací efekt mladého milence taktéž spadá do sféry prachsprostých pověr? Co když ze Žanety bude do měsíce stařena ?

„Teď lituješ, že ses nechala navézt do tohodle, co?“ mylně si vysvětluje moji zaraženost a rukou obkrouží ten příšerný binec kolem.

Jak bych mohla litovat? To je jako litovat, že vás potkalo největší štěstí života, jen proto, že vás jeho získání stálo hodně úsilí!

„Kdepak, já nelituju,“ mlsám ten nejlahodnější bonbón z rodičovské bonboniéry před Žanetinými zraky. „Skoro každá ženská po čtyřicítce prostě potřebuje nějaký razantní vpád do svého zaběhnutého, nudného stereotypu, aby věděla, že ještě žije. Ty sis do života nechala vpadnout milence, já dítě.“

„Milence můžu nechat, až mě omrzí!“

„Anebo se oběsit, když omrzíš ty jeho…“ směju se. „A víš, jaká je největší výhoda mít mimino místo mladého milence? „

„To teda nevím,“ vybafne otráveně Žaneta.

„Možnost, že mě někdo může považovat za babičku mého syna, mi přijde mnohem méně krutá, než kdyby mě považovali za matku mého milence…“

Žaneta vylétla jako kometa a mě zamrzelo jediné - že jsem si nestihla ani nic přát.

Komety přece nelítají každý den…

48.

Celé dny mluvím a mluvím, protože líná huba holé neštěstí. Zejména pro dítě. Mluvení prý podněcuje rozvoj inteligence. Jednou si budou lidi o Kryštůfkovi říkat: „Takový chytrý kluk a přitom má úplně dementní matku…“ Doufám, že to bude ještě chvíli trvat.

Celé dny tedy mluvím, a přitom ve skutečnosti nic neřeknu, celé dny pracuji, a přitom ve skutečnosti nic neudělám.

Známé, co samy mají dospělé děti a nekoupily by si ani andulku, aby se nemusely o někoho starat, mi říkají: „Jen si to pěkně užívej… Mateřství si člověk úplně jinak vychutnává v tomhle věku…“

Jo, vychutnávám si to asi jako bezzubý stařík dobře propečený steak.

49.

Nejsem schopná Ondřejovi vysvětlit, že se nepotřebuji kamarádit s cizími ženami jen proto, že taky zrovna mají malé dítě. To je jako by se měl přátelit se všemi chlápky, co rovněž jezdí v Hondě Accord!

„Pořád říkáš, že si potřebuješ popovídat,“ vykrucuje se mi. „A s ostatními matkami máte stejné zájmy, ne ?“

Jaké zájmy, proboha?! Mým současným jediným zájmem je Kryštof. Nezajímají mě Ivanky, Petříčkové, Martínkové a Soničky. Je mi fuk, co tyhle děti obědvají, zajímá mě pouze, jestli se mi do Kryštofa podaří vtlačit aspoň lžičku dušené mrkve před tím, než zláduje pytlík želatinových medvídků. Je mi jedno, kolik hodin tyhle ženy rodily a že jejich manžel je ještě větší hulvát než ten můj. Nechce se mi soutěžit v tom, která z nás má bezútěšnější život. Nechce se mi vyplňovat jejich samotu, když nevím, čím vyplnit tu vlastní!

„S tebou bych chtěla mít stejné zájmy,“ povídám tedy Ondřejovi. On se trochu poplašeně usměje, rychle vpěchuje frotýrák do kabele a řekne mi: „Neboj, to uteče, tak za rok za dva už budete moc jít s Kryštofem na kuželky se mnou…“

Jak srozumitelně vyložit chlápkovi, co vám nerozumí ani za mák, že společným zájmem nemíníte kuželky, cyklistiku, koukání na fotbal, chození na koncerty, létání v balónu a kdovíco ještě, ale prostě a jednoduše vašeho syna?

Jolana měla pravdu, vážně jsem se často choval jako Maďarčin Ondřej, ale to snad každej chlap, ne? To je jako vyčítat vlkovi, že žere zajíce a ne zelí!

50.

Když jsem stavěla tenhleten byt, byl to pro mě byt snů. Ostrov, kde chci dožít svůj život, ráj mé samoty, mé tvorby. Zhmotnění všech tužeb, co se domova týká.

Pokud říkám stavěla byt, pochopitelně tím nemyslím, že bych skutečně kladla cihlu k cihle anebo míchala maltu…

Já ho stavěla z písmenek! Místo cihel jsem vršila písmenka a bylo jich tolik, jako bych chtěla vlastnit mrakodrap.

Mezonetový byt 4+kk na Majdalenkách mě přišel na šest pohádkových knih, včetně dotisků, věřili byste tomu?

A věřili byste tomu, že teď ten byt nenávidím? Všechny ty úrovně, schody, pódia… Je to jak učit dítě chodit po minovém poli! Když jsme se sem stěhovali, bylo Verče dvanáct, to už chodila docela obstojně. Kdo mohl tušit, že k nám přiletí čáp?

51.

Mám deprese. Příšerné deprese, kdy nemůžu spát, bolí mě celé tělo, a kdybych nemusela, ani bych se nemyla. Naštěstí miluju Kryštofa. Miluju ho natolik, že se v půl páté ráno donutím nastartovat a po zbytek dne už funguji mechanicky jako stroj.

„A z čeho máš prosím tě deprese?“ pochybovačně protahuje obličej Ondřej. „Kryštof je zdravej, celý dny couráte po procházkách a peníze ti chodí na účet, i když jsi přes rok nevydala novou knihu…“

„Třeba mám deprese právě z toho, že jsem rok nenapsala knihu a že celý dny mrhám časem chozením po procházkách…“ povídám plačtivě. A možná mám deprese z toho, že se cítím osamělá navzdory tomu, že celé dny trávím s Kryštofem, možná mám deprese z nudy, navzdory tomu, že celý den pracuju, chce se mi říct, ale neřeknu to. Cizím lidem se intimnosti nepovídají. A Ondřej je cizí. Kdykoliv jsem se za těch třináct měsíců, co je Kryštof na světě, topila, nehodil mi lano ani záchranný kruh, ale pokaždé ustoupil dozadu, aby si nezmáčel šaty. Patřím k lidem, kteří by nasadili život i za záchranu topícího se psa. Tak proto je Ondřej cizí-A nejspíš proto mám i deprese.

52.

Ondřejův společník z firmy slaví padesát a my prý nemůžeme chybět. Že by postrádal na oslavě Ondřeje, to naprosto chápu, čím bych mu mohla přispět já, je mi záhadou. Nikam nechodím, všichni lidi mě nudí a otravují. Jsou schopni čtyřicet minut v tahu vykládat o politice, módě anebo o šancích našeho fotbalového mančaftu na Mistrovství čehokoliv a mně všechny ty řeči připomínají kuře půl dne vařené v papiňáku. Nenadchne vás, ale žaludek zaplní. Jenže proč mám dobrovolně zaplňovat volný čas rozvařeným kuřetem? Mám tak málo volného času, že ho chci plnit minimálně kaviárem!

Abych byla přesnější, očekávám kaviár právě od Ondřeje. A připadám si jak vánoční sebevrazi, kteří rovněž očekávají od těch příšerných komerčních svátků něco skutečně svátečního — třeba lásku, klid a mír-a pak zklamaní končí s hlavou v plynové troubě.

„Prostě půjdeme spolu a hotovo,“ velí Ondřej.

„Kryštof beze mě neusne…“

„Půjdeme, až ho uspíš.“

„Ale on se za dvě hodiny probudí a chce moji ruku,“ vytáčím se v panice, že bych měla svoje holátko opustit.

„Verča ho pohlídá. Ruce máte skoro stejný, to v té tmě nepozná.“

Ale pozná, říkám si s vědomím vlastní důležitosti. Ta důležitost sice trvá jen několik málo let, ale skutečnost, že jste na chvíli byli nenahraditelní, vás posiluje po zbytek života.

Chlapi tohle netuší! Kdyby tušili, už dávno bypňšli s vynálezem umělé mateřské náruče!

53.

V šatech se cítím trochu nesvá, víc jak rok jsem na sobě neměla nic jiného než džínsy a tenisky. A taky mám nezvykle prázdné ruce. Pořád se rozhlížím, nenápadně drbu a občas kývnu nebo se zasměju, aby to vypadalo, že ty lidi kolem poslouchám. Oči mám přišpendlené na displej mobilu, protože jsem si pod společenským tlakem vypnula zvonění. Jediné spojení s Kryštůfkem! Horší než přerušení aorty…

Ondřej je kupodivu obdobně zábavný jako já. Obchází stůl do tvaru písmene U a všem hostům vnucuje Kryštofovy fotografie s podrobným výkladem. Rozhlížím se, kdy nás oslavenec nechá vyvést ven pro narušování zábavy. A přitom je mi tak nějak mile.

„Jsem ráda, že jsme nakonec jeli,“ pohladím Ondřeje v autě, když se před půlnocí vracíme domů.

„Věděl jsem, že společnost ti prospěje,“ mudruje.

Celá společnost mi byla navýsost ukradená! Ondřej mi prospěl. Poprvé jsem měla dojem, že jsme v tom oba. Oba v Kryštofově zajetí, oba vyšinutí.

Uvědomil jsem si, že v tom pozvolném vzdalování se měla i Jolana obdobné záchvěvy lásky ke mně, a najednou jsem nechápal, proč jsem je nezužitkoval, neproměnil. A hrozně jsem přál Ondřejovi, aby byl taky takový kretén, aby ho Maďarka nešetřila, aby ho nechala tápat a trpět. Mě taky nikdy nikdo nešetřil!

54.

Jsem tou oslavou tak rozmlsaná, že zatoužím vyplnit kaviárem hned příští večer. V lednici se chladí martini a k večeři je tatarák. Tak trochu poťouchle, jak to snad umějí jen ženské, si říkám, že když Ondřejovi zaplním žaludek oblíbeným tatarákem, on pak zaplní můj volný večer kaviárem.

„To jsem si pošmákl, „pochvaluje si, ruce ještě mastné od topinek Snažím se nevnímat, kde všude nechává blyštivé otisky prstů.

„Teď by bodlo pivo,“ povídá.

Pivo nemáme, máme martini. A olivy. A celý večer před sebou.

„Seš moc utahaná?“ sonduje.

„Ani ne,“ odvětím mile. „Proč se ptáš?“

„No, že jestli jdeš spát, skočil bych si najedno!“ rozšafně pomrkává moje takzvaná druhá polovička.

Jaká polovička, proboha?, ptám se sama sebe. Ondřej je samostatná jednotka, to mě je jen půl!

No, koukám, že Ondřej je taky pěknej idiot. Kdyby si ho nevymyslela Maďarka, mohli bychom na pivo chodit spolu. Měli bychom o čem pokecat…

55.

Vrhám se na práci, jako by mohla být tou mojí druhou polovičkou ona. A nebylo tomu tak nakonec v posledních letech? Neupínala jsem se na svoje pohádky podobně, jak se upíná většina žen na své muže?

Je mi vlastně fuk, jestli jsem vdaná za Ondřeje nebo za svoji práci. Hlavně že už mám čím vyplnit duševní vakuum, že mi něco supluje komunikaci, že už mi je líp.

Kdykoliv Kryštof usne, všeho nechám a píšu. Dlouhá pauza mi prospěla, můj mozek ještě není úplně hyn, jak jsem se obávala. Naopak. Chová se obdobně jak játra alkoholiků, kterým byla dopřána několikaletá abstinence. Je zregenerovaný a svěží! Písmenka se lehounce a snadno vrší, ale současně se vrší i kupa prádla na žehlení a dalších domácích prací, které není možno vykonávat s batoletem za zadkem.

Nedbalá elegance je teď v módě. Můj zkostnatělý muž netouží být moderní. Chce být nažehlený jak cukrový panák.

„Už nemám jedinou jednobarevnou košili!“ rozčiluje se.

„Tak si vezmi proužkovanou,“ radím mu, jak nejlépe v dané situaci dovedu.

„To můžu rovnou chodit do práce v pyžamu!“ vzteká se.

„Máš pravdu,“ vlídně se usmívám. „Stejně v práci skoro obden i spáváš, ne?“

56.

V mírném poklusu, tak jak to má Kryštůfek nejraději, před sebou tlačím kočárek po Merhautově ulici, dolů Provazníkovou až na Tomkovo náměstí. Jiné matky berou děti do ZOO, já beru synka na rušnou křižovatku. Je nadšený. Miluje prostředky městské hromadné dopravy, miluje kamiony, náklaďáky, auta a motorky. Miluje městský ruch. Dokonce natolik, že mi dopřává i hodinku klid na přemýšlení. A potom, když hlemýždím tempem strkám kočárek do prudkého kopce zpět na Lesnou, dýchavičně Kryštůfkovi povídám hrubou verzi pohádky, která ke mně na křižovatce takřka bezpracně přilétla. A on sedí, ani nedutá a poslouchá… Pokud ovšem neomdlel v důsledku otravy výfukovými plyny.

57.

Podobně jako ženy v klimakteriu zažívají návaly horka, prožívám já návaly štěstí. Tak prudkého, že mě to občas srazí do kolen, motá se mi hlava a já pak přiopile klopýtám za kočárkem. A hlavou se mi honí pouťové kýče: Z lásky, Patříme k sobě, Můj nejdražší…

Kryštůfkova hlavička se ve sporťáku natřásá, on se rozhlíží, ukazuje prstíkem, všechno ho zajímá. Z lásky k tobě, můj nejdražší, bych udělala cokoliv, protože my dva patříme k sobě, mumlám si, a jelikož neumím péct perníková srdce, mám nutkání nechat si slova lásky vytetovat na to své.

Jakmile Kryštofa něco zaujme, vylézá z kočárku a jde na vratkých nožkách předmět doličný ohledat. Přeřazuji na neutrál a vyčkávám podobně klidně jako taxikář se zapnutým taxametrem. Nejen poklus za kočárkem, i prostoje se počítají. A pomalu ukrajují čas do odpoledního spánku, kdy konečně mohu na chvíli sundat maminkovský kostým a narychlo natáhnout spisovatelčin.

„Jak je starý?“ oslovuje mě jedna ze zoufalých matek, které se vrhají na kolemjdoucí jak narkoman na svoji dávku.

Chápu její potřebu mluvit s někým dospělým, chápu její absťák, a tak odpovídám: „Rok a půl.“ Kryštof okamžitě vycítí, že je řeč o něm, přibatolí se a pokouší se vecpat do kočárku k dítěti, které je tak obézní, že se tam tak tak vejde samo.

„A kolik vážil, když se narodil? „ doráží osamocená matka.

„Tři a půl kila,“ odpovídám už méně ochotně. Pomoc bližnímu jistě, ale odsud posud. Ještě dvě věty a ta ženská zjistí, že našla svoji budoucí nejlepší kamarádku a zítra odpoledne bude zvonit u dveří, že přišla na kafe!

„Ten můj měl pět kilo deset, když se narodil,“ praví pyšně a s napětím očekává, co se mnou informace udělá. Je mi srdečně jedno, kolik vážil její valibuk, ale povinně žasnu.

„Při třetím už vám to ani nepřijde,“ povídá matka dělnice, co vyrábí děti jak na běžícím pásu a jediným smyslem jejího života je chlubit se tím, že se nestala otrokem svých výrobků, že dětem stačí mnohem méně než všechno. Tyhle ženské jsou nad věcí, pro dítě se nerozmělňují, rozumné jsou až běda. Jako by měla láska něco společného s rozumem! Mně - dobrovolné otrokyni - je kontakt s tímto druhem matek příjemný asi jako sněhová vánice lidem na nudistické pláži.

„Hmm…“ snažím se odtrhnout Kryštofa od kočárku s valibukem.

„A vy máte jen tohle jedno?“ sonduje, jak zdatná dělnice jsem já.

„Mám ještě dceru…“

Dělnice se zatetelíštěstím a už chrlí: „To je hned poznat, že nemáte první… Když se podívám na ty mladé maminky, jak svoje děti nesmyslně parádí… to nám starším, co máme dětí několik, už je to jedno, co? Nosí věci po sourozencích, stejně z toho nemají rozum a navíc tak rychle z oblečení vyrostou, škoda peněz.“

Všechno se ve mně vzedmulo: Pro Kryštofa není ničeho škoda! Do jeho garderoby jsem vrazila víc než do své za celý život! Racionalita je mi cizí! „ Ten svetr stál devět stovek,“ povídám mrazivě.

Matka dělnice mě zpraží pohledem, který vyjadřuje, jak hluboce jsem ji zklamala. A to mi nabízela přátelství!

I Ondřej mi vnucoval podobná, vzpomínám si a potlačím chuť věnovat dělnici jeho vizitku. Rozuměli by si, Ondřej je přece také tak zoufale racionální!

58.

Ten chlápek, co si před jedenadvaceti lety bůhvíproč přál, abych se jmenovala stejně jako jeho matka, je mi čím dál vzdálenější. Je tak daleko, že už na něho nemluvím, nekřičím, nevyčítám. Stejně by mě v té dálce nemohl slyšet.

Jsem šťastná?, ptávám se sama sebe. Ano i ne. Především jsem smířená. Nikdo nemůže mít všechno a já mám víc, než většina lidí, co znám. Mám Kryštofa a skoro dopsanou dvacátou sbírku pohádek o Broučku Bubuhoučkovi. A to jsem se ještě před několika měsíci obávala, že než vydám další knihu, budou moji čtenáři maturovat!

V tu chvíli jsem se začal vděčností rozpouštět jak máslo na pánvi. A z toho vděku a úlevy jsem začínal mít Maďarku docela rád. Najednou jsem ji viděl jako vcelku rozumnou ženskou, která nestrká frustrované manželky do náručí jiných mužů! Bylo sympatické, že jim ukazovala bezpečnou, lety vyšlapanou cestu, žádnou příkrou pěšinku ve stráni, kde by milým čtenářkám hrozil pád, pochopitelně mám na mysli pád morální…

Pomalu jsem začínal Jolaně věřit, že zase překládá, že její zklidnění není důsledek nějaké bezhlavé zamilovanosti, začínal jsem dokonce věřit, že pokud se Jolana má v budoucnu bezhlavě zamilovat, budu tím šťastlivcem opět já. Zahrnu ji takovým množstvím Maďarčina kaviáru, že jakmile jí ho nabídne jiný muž, zvedne se milé Jolance žaludek!

59.

Ondřej trvá na tom, že se Kryštof musí naučit spát sám, ve vlastní postýlce, a dokonce ve vlastním pokojíčku.

„Veroniku jsem měla u sebe do čtyř let!“ připomínám mu.

„V té době jsem ale netušil, že to malým dětem škodí!“ vykřikuje a máchá mi před nosem odbornou literaturou.

V duchu si ji přejmenovávám na literaturu odpornou.

„Já mu to nemůžu udělat!“

„Spíš sobě, ne? Seš na něm totálně závislá! My dva už spolu vůbec nežijeme.“

Bojím se, že slovo „nežijeme“ použil jen jako synonymum pro slovo „nesouložíme“ . Bojím se, že tenhle člověk nikdy neměl v úmyslu pronikat do mé duše a rád by se spokojil pouze s pohodlnějším druhem pronikání. Moje trápení ho nechává zcela chladným a teď se diví, že nechci spávat s rampouchem?

Copak si nevšiml, že už jsem to dávno vzdala? Že dřív jsem se doprošovala, žadonila, svým dechem chtěla rozmrazit jeho studený bezcitný srdce?

Copak si nevšiml, že už jsem se zabydlela ve svém celibátu? Je mi v něm dobře, pohodlně. A Kryštof je můj pás cudnosti…

Kryštof nechápe, proč má být sám, a brečí ve svém pokojíčku.

Já nechápu, proč Ondřeje vždycky nakonec poslechnu, a brečím v ložnici.

„Seš hysterická,“ obviňuje mě Ondřej, ačkoliv vzlykám takřka neslyšně.

„Jdu tam, „povídám.

„Tady píšou, že máš počkat deset minut, a jsou to sotva tři minuty!“

„Nechápeš, že se lidi můžou mýlit?“ zahučím.

„Ještě že to aspoň uznáš!“ odfrkne Ondřej potěšeně.

Vystartuju: „ To ty se mýlíš! A s tebou celá banda údajných odborníků, kterým já bych nesvěřila k výchově ani křečka! Jdu za Kryštofem, ať se ti to líbí nebo ne…“ „Bravo! Teď mu ukážeš, že si s tebou může mávat jak chce!“ „Ale aspoň ukážu tobě, že ty si se mnou mávat nemůžeš!“ štěknu a je mi, jako bych se zbavila okovů.

Takhle ne! Chtělo se mi zakřičet. Sotva jsem Maďarku prohlásil za rozumnou bytost, začala mi máchat před nosem feministickým transparentem. Zklamala mě. Současně s Maďarkou jako by mě zklamala i Jolana. Z jejího chování taky čišela jakási nesmyslná, iracionální vzpoura. Proti čemu se ženské neustále bouří, mi bylo záhadou. Bouříme se snad my chlapi, že máme svoje povinnosti, že musíme hrát svoji roli? Závidíme snad ženským, že jim někdo přidrží dveře u výtahu anebo že si na společenskou událost v parném létě vyjdou v šatech na ramínka, zatímco my se paříme v obleku a kravatě? Slyšeli jste nás někdy remcat, že nám nikdo nepomůže s těžkou taškou anebo že si musíme sami vyměnit píchlou pneumatiku? Můžeme snad za to, že jsme se narodili jako muži? Tak proč se sakra všechny feministický kozy chovají povýšeně, jako bychom toho svýho ptáka vyhráli v kartách anebo ho koupili někde pod rukou na blešáku?!

60.

Podstatnou část nocí teď trávím vysedáváním u postýlky v Kryštofově pokojíčku, ruce vražené mezi šprušle postýlky a mačkáme si navzájem dlaně, jako by byl chudáček ve vězení.

Stejně je to zvláštní, říkám si. Veškerá nesvoboda v téhle rodině vychází od jejího nejsvobodnějšího člena. Mě Ondřej uvěznil v neplánovaném mateřství, Kryštofa v jeho pokojíčku, a místo aby nám napekl buchty, s nějakou buchtou se teď asi muchluje. Aspoň tak mi to tvrdil „dobrý přítel“ v sms zprávě, která mi došla navečer. A to jsem si myslela, že jsem, já chudinka, úplně bez přátel, haha!

61.

„Musím psát,“ odstrkuju v sobotu v posteli Ondřeje. Nepsaný zákon praví, že sobotní večery patří manželkám. Kdysi jsem dokonce četla výsledek jakéhosi pofiderního sociologického průzkumu, podle něhož 91,7 % manželských párů nejčastěji souloží v sobotu mezi jedenáctou a půlnocí.

Je skoro půl dvanácté a já se odmítám zařadit do stáda průměrných manželek.

Můj průměrný muž se však nevzdává: „Uvědom si, že takhle žádnej normální chlap žít nemůže!“

Teď už chybí jen trpitelský povzdech a prohlášení, že svým odmítáním jsem strádajícího chudáčka vehnala do náruče pilné brigádnice, která veškeré manželské povinnosti oddře za mě, aniž by si za svoje služby vzala jedinou korunu!

„Nech toho!“ plácnu neodbytného Ondřeje přes ruku, kterou mi majetnicky strká do výstřihu noční košile. Někdo má rád buchtu makovou, jiný takovou, někdo obě dvě… mobilizuji v sobě veškerou toleranci a zaštiťuji se notebookem. „Vážně mám práci. Výtvarník už čeká na knížku skoro týden a já nejsem schopná dokončit poslední úpravy.“

„Výtvarník čeká týden a já už dva!“ uraženě dí můj muž.

„Nevěřím ti,“ povídám a v náhlém záchvatu nebezpečné upřímnosti mu ukazuji udavačskou zprávu, co mám uloženou v mobilu.

„Co je to za blbost?“ kroutí hlavou Ondřej, nevinnost sama.

A pak je milý a přátelský, zahrnuje mě kaviárem s takovou vervou, jako by mi chtěl zacpat ústa. Žena s kaviárovým roubíkem nemůže nic řešit, musí se podvolit. Pro jistotu odkládám mozek na noční stolek, mozek má totiž v podobných situacích funkci těžítka. A já nepotřebuji, aby seděl jak žába na prameni mého vzrušení. Je mi Ondřej nevěrný? Co na tom záleží? Bez mozku už o téhle alternativě neuvažuji, nepředstavuji si, kam strkal svůj jazyk včera, vnímám jen, kam ho strká právě teď.

62.

Venku je nádherně. Pereme se s Kryštofem na podlaze, protože sdílíme zcela opačný názor na natírání těla krémem s ochranným faktorem číslo čtrnáct. Dívá se na mě, jako bych ho zklamala. Dodnes považoval za ochranný faktor proti čemukoliv mě a teď mu tady vykládám o bebínku, které by mu mohlo způsobit ostré červnové slunce. Zradila jsem ho! Řve, krém se mu slévá se slzami a štípe ho do očí. Ale venku je nádherně, já v noci odeslala e-mailem dopsanou knihu výtvarníkovi a nic nemůže narušit moji náhle získanou lehkost bytí.

„Uděláme si krásný výlet,“ slibuji a těším se víc než on. Budeme cestovat časem! Přes třicet let jsem nebyla na místech, kam mě a sestru s bráškou skoro denně brávala naše máma.

Vybavuji si, jak všichni čtyři sedíme na betonové kopuli válečného bunkru na vršíčku husovického kopce, máma vybaluje z batohu chleba se sýrem a ředkvičky, napomíná nás, abychom se nestrkali, napomíná nás, abychom se neumazali, abychom se rozdělili, nerozlévali pití, nekopali jeden druhého, nehádali se… a do toho všeho si šťastně povzdechne: „Podívejte, děcka, jak je tady krásně!“

Beru do jedné ruky batoh s hračkami, oplatky a omytými jahodami v praktické doze, namísto chleba se sýrem a ředkvičkami, což dnešní děti už nejedí, navrch přidávám sáček želatinových bonbónů, do druhé ruky vezmu Kryštofa, naložím vše do kočárku a uháníme naší obvyklou trasou. Kryštof nepláče, ukazuje mi tramvaje, náklaďáky, autobusy…

„Já ti je taky ukážu… Pěkně z výšky, tak jak jsi je ještě nikdy neviděl,“ slibuji mu, když nečekaně stáčím kočárek do ulice Lozíbky. Míčkovou už spurtujeme, neboť Kryštof potřebuje buď rychlý pohyb sledovat anebo se ho aspoň účastnit. V cíli nás nečekají ovace sportovních fanoušků, ale něco mnohem lepšího. Krásné dětské hřiště, s hradem, skluzavkami, houpacími zvířátky na pružinách, vše ohrazeno a vysypáno drobnými oblázky. Mám dojem, že jsme se ocitli v ráji. V ráji, který snad museli postavit teprve včera, protože všechno je nové, neponičené. Ani Adam nechybí, všímám si jediných návštěvníků uvnitř. Zírám na široká ramena tatínka, který dává záchranu chlapci zhruba v Kryštofově věku.

„Tibore ?“ nechce se mi věřit v proměnu lamače ženských srdcí.

„Ahoj, Světlo,“ vydechne potěšeně. Kdysi mi říkával „Světlo, jsi světlo mého života“ . Nikdo jiný po něm už mi tak neřekl a ta vzpomínka skoro zabolí. „To je Matyáš,“ povídá hrdě a já neméně hrdě představuji Kryštofa.

Na maminku se nevyptávám, ostatně ani Tibor se nevyptává na tatínka.

Kluci si spolu hrají, my je střídavě napomínáme, aby se nepošťuchovali, nebryndali pití, rozdělili se o želatinové medvídky.

„Nevíš, jestli je tady ještě ten vojenskej bunkr?“ vzpomínám si na původní cíl cesty.

Balíme děti a přesunujeme se o pár metrů dál, usedáme na betonovou kopuli, spravedlivě dělím oplatky a jahody, Tibor přidává pribináček a banán, kluci jedí v klidu, zřejmě v úžasu z vyhlídky, a já po vzoru své mámy povídám: „Podívejte, jak je tady krásně!“

63.

Verča prohlašuje, že nikdy nebude mít děti, protože dvě hodiny hlídala svého bratříčka.

„Zlobil?“ ptám se.

„Slabý slovo. Je naprosto příšernej!“

Taky jsi taková byla, mohla bych jí říct, ale neřeknu. Už takhle má dojem, že jsem ji měla mnohem méně ráda než Kryštofa. „To víš, kluk,“ povídám tedy a Veronika se potěšeně pousměje. Aspoň v něčem má oproti malému bráškovi navrch — je holka. Ještě netuší, že tento fakt přináší řadu útrap a nevýhod.

„Jak to s ním můžeš celý dny vydržet? Já jsem úplně vyřízená!“ heká.

„Děti jsou dřina, ale má to i světlý stránky,“ snažím seji moc nevyděsit. Přece jen jsem se na vnoučátka vždycky tolik těšila. „Malé dítě tě miluje bez výhrad a podmínek, chce být pořád s tebou, pro každou společnou činnost se nadchne, baví ho si s tebou povídat a mazlit se, bezmezně ti důvěřuje, obdivuje tě…“

„Na tohle si nemusím pořizovat dítě, to mi přece splní chlap,“ povídá Verča a mně automaticky vylétnou paže, aby ji před zklamáním ochránily. Naivita žen se totiž dědí po přeslici a je bezbřehá. Já jsem dvacet let strávila čekáním na dobu, kdy mi Ondřej začne vracet pochopení, pozornost, obdiv, úctu a city, které jsem do něho investovala. A výsledek? Spíš bych se dočkala, že mu narostou ploutve.

64.

Tibor s Matyášem ve sporťáku už na nás čekají na peróně. Kolem nich je roztroušená hrstka lidí, vlakem už dnes moc cestujících nejezdí. Jsem ráda, že českým drahám přispějeme svojí troškou do mlýna, nerada bych, aby vláčky zrušili. Mohou být sebevíc špinavé, posprejované graffiti, kupé mohou být zaplivané a záchodky k nepoužití, ale romantický nádech nemohou ztratit nikdy.

„Ššš, hůů!“ předvádí Matyášovi Tibor. Musím se pousmát, když vidím ten tlumok, co má na zádech, sama mám podobný. Pro dnešek jsme naplánovali celodenní výlet, táhneme s sebou půlku domácnosti, aby děti nestrádaly.

„Moc ti to sluší,“ vysekne mi poklonu Tibor a dodává: „Už jsem ti řekl, že ses za ty roky vůbec nezměnila?“

„Zato ty ses změnil,“ říkám tónem, aby věděl, že je to rovněž poklona.

„To víš, zamiloval jsem se,“ povídá a mě se kdesi uvnitř ozve ta známá bolest, jako kdyby se vám do žaludku svými drápky zasekla zdivočelá kočka. A není snad náhodou žárlivost právě taková? Svéhlavá, toulavá, ale když už si někde zvykne, svůj příbytek neopustí. I když třeba na pár dní zmizí, pokaždé se vrátí zase zpátky.

„Tu tvoji Sáru bych ráda poznala,“ lžu. Nechci poznat jeho přítelkyni, které bych mohla dělat matku. Mám pouze v plánu co nejvíc vytěžit z našich společných procházek a výletů. Chci načerpat do zásoby porozumění a pochopení, abych ho dál mohla doma rozdávat plnými hrstmi.

„Já nemluvím o Sáře,“ odkopne Tibor vypelichanou, zablešenou žárlivost do modravých dálek. „Myslel jsem Matyáše…“

65.

Od rána vydatně prší, nebe je ocelově šedivé, nikde ani prasklinka, kterou by prosvítalo slunce.

„Vypadá to bledě,“ říkám Kryštofovi, který mě již poněkolikáté upomíná, abychom vyrazili „pá“ .

Kolem desáté telefonuje Tibor: „Co děláte?“

„Stavíme stošestnáctý komín z Lega…“ směju se. I ta nuda jako by byla najednou zábavnější. Nejsem v tom totiž sama! Už nejsem sama!

„Nechcete se stavit na návštěvu? Helfnul bych vám s komínem!“

Zarazím se. „To by asi nebylo vhodné…“

„Umím postavit i most!“

„O tvé zručnosti nepochybuju, jen si myslím, že Sáře by se to asi nelíbilo… venku je to něco jinýho, ale abych lezla k vám domů, na to se necítím,“ povídám upřímně s rizikem, že se mi Tibor vysměje. Pro něho už jsem tak stará, že mě zřejmě vnímá jako bezpohlavní bytost. Čekám, že mi odpoví něco v tom smyslu, že moje návštěva Sáře může vadit zhruba tolik jako návštěva Marťanů. Čekám, že zařadí zpátečku, celý vyděšený, že jsem si naše staronové přátelství špatně vyložila.

Tibor na mě však houkne: „Nevyšiluj. Sára odletěla na Nový Zéland, když byli Matyášovi čtyři měsíce, my dva válčíme sami…“

„Tak to teda smekám…“

„Ani není proč… prvních pár měsíců nám šlo o život oběma, ale idylka to není doteď, to mi věř…“

Věřím mu. A naprosto dokonale rozumím tomu, co mi říká. Aby ne! Jsme na jedné lodi a není to žádná výletní jachta s lodními číšníky, programovou zábavou a každodenním úklidem kajut. Je to stará vratká kocábka, kde od rána do noci dřeme za pár bezzubých úsměvů.

66.

„Kdo to byl?“ zbystří pozornost Ondřej, když jednoho nudného televizního večera zacvrlikám do mobilu veselé: „Tak zítra…“

„Ale,“ protáhnu ledabyle. „Jedna náhradní matka z pískoviště…“

„Náhradní matka?“ podiví se Ondřej. „Co to jako je… ta náhradní matka ? „

„To je člověk, který nahrazuje matku v péči o dítě, nechápu, co je na tom divného…“ povídám, ale už mu pod nos nestrkám, že tou náhradní matkou je Tibor. Nový Tibor, který prodal svoji realitní kancelář a zůstal na mateřské dovolené s Matyášem, protože dvacetiletá Sára si až po jeho porodu uvědomila, že na děti je ještě moc mladá.

„Vidíš! Pořád jsem ti říkal, že si máš najít kamarádku…“ pochvaluje si Ondřej, že opět došlo na jeho slova. Bez něho jsem přece úplně nemožná! Kdyby mi neporadil, sama si ani zadek neutřu!

„Všiml jsem si, že máš v poslední době mnohem lepší náladu,“ dodává ještě, aby zdůraznil, jak je všímavý a pozorný.

Dojme mě to natolik, že hned spřádám plány na víkend: „Víš co? Uděláme si v sobotu rodinný výlet! Mohli bychom třeba do Obory, podívat se na divočáky a na koloušky…“

„Co tě to zase popadlo? Moc dobře víš, že já na takový věci nejsem… Navíc už jsem se domluvil na tenis, musel bych to zrušit,“ kroutí se. „Nebylo by lepší, kdyby ses dohodla s tou novou kamarádkou ?“

Bylo by to lepší. Jenže co když moje „nová kamarádka“ postupně nahradí Ondřeje se vším všudy?

Dost! Odhodil jsem nedočtenou knihu v hrůze, co bych se mohl dovědět dál. Nechtěl jsem číst o tom, kolik šancí ještě prodrbal zabedněný Ondřej, než Maďarka strčila citově strádající Světlanu do náruče její bývalé lásky! Nechtěl jsem počítat, kolik šancí jsem promrhal já sám. A už vůbec jsem si nehodlal připustit možnost, že exmanželka Šárka měla pravdu, když mi říkávala, že jsem hasič požárů, že spotřebuji veškerou energii na to, abych napravoval maléry, místo abych jim s minimem vynaložené energie předcházel.

„Jdeš na oběd?“ zeptala se mě Bára, když jsem mlčky prosvištěl kolem ní.

„Jedu domů!“ křikl jsem.

„Něco se stalo?“ vyděsila se.

Jo, hoří a já bych nerad k požáru přijel až v době, kdy i moje druhé manželství lehne popelem, málem jsem jí odpověděl, ale pak jsem se zarazil. Je to přece jen ženská. Během nekouká vteřin by byla schopná zbuntovat hasiče, policii i záchranáře.

„Rozbolela mě hlava,“ odpověděl jsem. Bolest hlavy, to je důvod, pro který mají ženy maximální pochopení. Člověk si občas říká, že snad mají na bolest hlavy monopol.

„Aha,“ soucitně přikývla a sklonila hlavu k nějakým lejstrům. Výslech byl pro nezajímavost tématu ukončen, byl jsem volný.

Domů jsem dorazil krátce po poledni, se směsicí zvědavosti a strachu jsem otevřel dveře do obýváku, ale Jolana tam nebyla. Ulevilo se mi. Kdyby měla pánskou návštěvu, sotva by seděli v kuchyni. Ledaže by spolu na kuchyňském stole…

Rozrazil jsem dveře do kuchyně, na stole bylo díkybohu jen několik hrnečků a kopa slupek od hrachových lusků. U linky stála Mramorovaná bábovka, která změnila image. Její jasně modrý přeliv připomínal ultrafialové lapače hmyzu. S tímto účesem chlapa nelapí, ale odpudí kdekoho, pomyslel jsem si a rozhodl se, že už ji přejmenovávat nebudu, i když bábovku nepřipomínala ani vzdáleně.

„Uff! To jsem se lekla!“ vykřikla.

„Kde je Jolana? Je přece pondělí a do posilovny chodí v úterý a ve čtvrtek!“ ignoroval jsem její psychickou újmu, kterou dávala na odiv hlubokým vydechováním a dlaní přiloženou v oblasti srdeční krajiny. Komediantka!

„Rebeka musí zítra na očkování, takže si Jolana přehodila posilovnu na dnešek,“ informovala mě Mramorovaná bábovka štítivě. O mých otcovských a manželských kvalitách si zjevně myslela své.

Ale já se polepším, sliboval jsem v duchu. Ode dneška už o svých holkách budu vědět všechno, na zahradě udělám pro Rebeku konečně to pískoviště a houpačku, jak si Jolana přála. A pro nás vyrobím pohodlnou lavičku, abychom na ní spolu mohli během teplých letních nocí sedávat, popíjet víno a aby náš volný čas byl plný Maďarčina kaviáru.

„Já už Rebeku ohlídám,“ řekl jsem a strkal Mramorovanou bábovku pryč ze dveří. Pak jsem vběhl do ložnice a strnule zíral na tu spící něžnou krásu, srdce se mi svíralo při pomyšlení, že bych o ni mohl přijít.

Že bych mohl přijít o obě dvě, o malou i tu velkou.

Probuzení Rebeky, její utišení, přebalení a obléknutí šatiček mi zabralo skoro tři čtvrtě hodiny a naprosto mě vyčerpalo. S chutí bych požárnickou akci odložil, natáhl se s malou do duchen a zdřímnul si. Místo toho jsem na zpitomělou Rebeku švitořil: „Pojedeme za mámou… Máma bude mít radost…“

Doufal jsem, že máma bude mít radost!

Máma vyšla z posilovny a já se přikrčil do Rebečiny výšky za prořídlé, neudržované túje, už chybělo jen, abych si na ksicht naplácal hlínu a do sevřené dlaně zahlásil: „Tady Orel, tady Orel…“

Malá se chichotala v domnění, že se jedná o nějakou novou hru. Tak jsem předvedl pejska, několikrát tiše bafnul, podrbal se za uchem, olízl jí tvářičku a připadal si jako imbecil. Jakási bába se zastavila a s otevřenou pusou na nás zírala. Krčil jsem se za křovím a rukou jí signalizoval, ať pokračuje v cestě.

„Okamžitě pusťte to dítě, nebo zavolám policii!“ zaječela.

„Psst!“ syčel jsem a periferním viděním sledoval Jolanu, která ladným krokem kráčela k autobusové zastávce. Byla sama a vypadala úchvatně.

„To je moje dcera,“ řekl jsem bábě, co mi mezitím nadávala do úchylů, a chystal jsem se vystoupit z úkrytu, abych mohl obejmout svoji (s největší pravděpodobností) věrnou ženu, která skutečně tráví volný čas v posilovně a ne s nějakou náhradní matkou.

Právě když jsem se chystal zakřičet ženino jméno, někdo mě předešel. Spontánně jsem se otočil za hlasem, jako bych se jmenoval Jolana já sám. Bába mi neustále nadávala a Rebeka začala pofňukávat, že chce mámu.

„Oba ji chceme,“ souhlasil jsem, vylezl z úkrytu a ukázal prstem: „Podívej, tam je máma!“

Jolana se smála a rozverně gestikulovala, chlápek, co vypadal jako by měl v pažích silikonové vycpávky velikosti XXL, ji hltal očima. Bál jsem se, že to není náhradní matka, ale náhradní manžel.

„Co tady děláte?“ všimla si nás, až když jsme se přiblížili na dva tři metry. „Stalo se něco?“ Přikývl jsem, neschopen promluvit.

„Já půjdu…“ řekl Silikon. „Tak zase ve čtvrtek!“

Uvědomil jsem si, že celou dobu, co tam stojím, vtahuju dovnitř břicho tak silně, že se mi úplně odkrvil mozek, tudíž nejsem schopen zformulovat jedinou kloudnou myšlenku. Přiznal jsem tedy svoje bendžo, ale mozek zůstal bohužel v původním stavu.

„Co to máš na koleni?“ zírala na mě Jolana.

„Toho si nevšímej,“ blazeované jsem mávnul rukou, „klekl jsem si do hovna…“

„Klekl?!“

„Ano. Slyšíš dobře. Klekl jsem si do psího lejna, když jsem tě sledoval.“

„Přeskočilo ti?“ usmívala se zjevně potěšena mojí žárlivostí.

„Naopak!“ objal jsem ji, ale jen na zlomek vteřiny, protože mě Rebeka zatahala za lem šortek a dožadovala se taktéž objímání. A tak jsem ji vyzvedl a objímal jsem obě dvě své holky. Scénka jak z amerického filmu, kdy se záběr zastaví, přes rodinku běží titulky a jediné ženské oko v kinosále nezůstává suché.

Jenže na titulky bylo ještě brzy.

„To byl Jirka… můj trenér,“ řekla Jolana, zřejmě aby mě uklidnila.

Jirka?! Řvalo to ve mně. Jak to, že mu říká křestním jménem? Je to snad takovej nějakej Tibor, co dokáže v mžiku zlomit ocelovou tyč i ženský srdce? Hrozně jsem si přál, aby dodala, že Silikon je homosexuál, ale Jolana se muckala s Rebekou jako by se neviděly aspoň týden, a na mě už nejspíš zapomněla.

„Je homosexuál?!“ vybafl jsem.

„Kdo?“ nechápala.

„Ten tvůj trenér…“

Zasmála se: „Jak tě něco takového napadlo? Má tři děti se dvěma manželkama…“

Zase jeden kanec, srdce se mi sevřelo. A od kanců už byl v myšlenkovém pochodu jen krůček k divočákum, kolouškum a výletu do Obory, což sice nebyl nápad tak úplně původní, ale snad mi Maďarka promine.

„Nezajedeme na výlet? Třeba do Obory? Mám dnes nečekaně volné odpoledne…“ navrhl jsem, řiť staženou obavou, že mě Jolana odmítne, že jsem jako v případě svého prvního manželství nepřijel k požáru včas.

„To by bylo moc fajn,“ překvapeně souhlasila a já v duchu poděkoval Maďarce, že mi tak vydatně pomáhala hasit. A doufám, že ji neurazím, když tu její knihu už dál číst nebudu. Co jsem potřeboval vím, víc vědět nemusím a ani po tom netoužím. Ve svém životě chci aspoň jeden hapy end…