Simona Monyová

Tchyně a uzený

1.

„Ty nemáš vodičku, viď, Garičku,“řekla Alžběta Pokorná a s námahou se sehnula k plechové misce svého devět let starého kokršpaněla. Byla přesvědčená o tom, že jí rozumí. Dokonce mnohem lépe než většina lidí, které znala. Ani s Marií už to není takové jako dřív. Ta její skleróza! Včera přišla do kavárny v domácích pantoflích! Všichni po nich pokukovali s povýšeným úšklebkem.

„Taky na ně jednou dojde,“ chlácholila Marii, ačkoliv se za ni styděla. Dvě staré báby, co si přišly poklábosit nad kafem se šlehačkou.

Chodily do stejné kavárny, ve stejnou hodinu a stejný den v týdnu, už dobrých dvacet let. Alžběta se nechtěla zavedené tradice vzdát, ale s Marií to bylo čím dál tím horší. Minulý měsíc ji dokonce tvrdošíjně oslovovala ,,Blaženko“ a když ji Alžběta opravila, zle se na ni osopila: „Já přece vím, jak se jmenuješ! Ty seš prostě nahluchlá!“

Alžběta nahluchlá nebyla. Chválabohu, zrak, sluch i paměť jí v necelých sedmasedmdesáti letech ještě sloužily. Jen kyčle pobolívaly. Někdy se nebyla schopná zvednout z postele, to pak musel Garička vyvenčit Hynek, její syn. A přestože mu kladla na srdce, že s Garičkem musí až na konec ulice a projít celý park, byli zpět za pár minut.

„Všechno udělal a já spěchám,“ ohrazoval se pokaždé Hynek.

Obětovala synovi celý život a takhle se jí odvděčil. Ani na procházku se psem nemůže místo ní jít, všechno mu je zatěžko!

„Slyšíš?“obrátila se na psa. „Už tam má zase nějakou couru! Zmalované ty holky chodí až běda. A skoro polonahé. Však jsou to všechno kdovíjaké flundry. Slušné děvče by nedopustilo, aby mu koukala z blůzky ramínka od podprsenky. Ale když jsem to Hynkovi pověděla, on hned na to, že ničemu nerozumím a že se to teď nosí. Ten aby se jich nezastával! Až to některá chytře navlíkne a nechá si udělat haranta, ještě mu bude stará máma dobrá, viď, Garičku?“

Pes si položil hlavu na přední packy a sledoval Alžbětu oddaným pohledem.

,,Já vím, že se ti taky nelíbí, jak se k nám Hynek chová,“ pokračovala. „Už týden slibuje odvézt prádlo na mandl a ty potřebuješ vykoupat. Ale to se spíš dočkám smrti než pomoci vlastního syna!“

Schodiště vedoucí z podkroví rodinného domku zavrzalo. Alžběta mrkla na nástěnné hodiny. „Skoro jedenáct. Ať mi nikdo nepovídá, že slušná holka takhle trajdá po nocích!“ Pes se zvedl a zaštěkal.

,,Psst,“ položila si prst napříč přes tenké, vyschlé rty, zhasla světlo a klekla si na stoličku pod oknem. Skrz ručně háčkovanou záclonu neviděla moc dobře, ale měla tak aspoň jistotu, že ji Hynek nezahlédne.

„Už ji vede k brance,“ komentovala dění, aby pes nepřišel zkrátka.„A teď se s ní bude muchlovat. Na to čas má, ale když tě má vzít do parku, tak se kroutí.“

Pes tiše zakňoural a přešlapoval na místě pod stoličkou.

„Už seš na mě moc těžkej, už tě neuzvednu, ty můj chudáčku,“ polaskala ho po hlavě. Pes se spokojeně uvelebil pod stoličkou.

„No, konečně. Tak už se od sebe odtrhli. Skoro čtvrt hodiny! To ta holka snad dělá schválně, aby všichni viděli. Jinak by se s ním olizovala nahoře v pokoji a ne celé ulici pěkně na očích, no nemám pravdu?“

Alžběta tiše zasténala, pes hbitě vyskočil, připraven ji chránit. „To nic,“ řekla konejšivě, „to jen ty moje zatrolený klouby. Bolí a bolí.“

I přes tu bolest se nedokázala od okna odtrhnout. „Ted ji pohladil!“ odfrkla zlostně. „Kdypak nás dva naposledy pohladil? Taky si nevzpomínáš, co?“

Alžběta pozorovala, jak dívka nasedla do malého vozu, a pocítila k ní prudkou zášť:,, Jo, to se teďka žije jinak, co já se za celej život natahala tašek, ale teď už si i mladý slečinky musí vozit zadnici v autě, aby se náhodou nepředřely. A ten můj blbeček mává, div si paži nevykloubí, celej zfanfrněnej. A vůbec mu nedochází, že holka se zhlídla ne v něm, ale v baráku. K autíčku ještě vilka! To dá přece rozum!“

Hynek prošel úzkou pěšinkou v předzahrádce s nepříjemným pocitem, že je sledován. Na matčino slídění byl alergický, ale nedokázal se mu vzepřít. Už na gymnáziu, když ji přistihl, jak mu prohledává aktovku, raději předstíral, že si ničeho nevšiml.

„Máti, ty ještě nespíš?“ podivil se naoko. Občas si ještě uvědomoval, jak se mu to stálé hraní komedií zajídá, ale většinou už si to ani nepřipouštěl, tak byl na přetvářku zvyklý.

„Je mi sedmdesát sedm let. Jsem více než dospělá, snad tedy můžu chodit spát, kdy se mi zachce!“ odsekla. „Až mě budeš přebalovat, nechám tě rozhodovat, kdy mám jít na kutě. Do té doby ne!“

Hynkovi se při představě přebalování vlastní matky udělalo nevolno. Od útlého dětství sice byl matkou upozorňován, že si ho pořídila zejména proto, aby se o ni na stáří měl kdo postarat a oči zatlačit, ale doposud nebyl ochoten vzít na vědomí, že to opravdu jednou bude na něm. Přebalování, ošetřování? To by nezvládl. Koneckonců existuje snad spousta různých ústavů, sanatorií a pečovatelských domů, ne? Staroušci se tam celý den nechají obskakovat, dostanou najíst, jsou v čistém a i na televizi můžou koukat. Co by ještě chtěli?

„Zbyl mi v kuchyni kus sekané od oběda. Dáš si?“ přerušila matka tok jeho myšlenek. Její záliba - schovávat mu kousky jídla, mu byla protivná. Navíc obědy, co jí vozila pečovatelská služba, byly bez chuti a vůně. Máti je nazývala jalovými. Ani jí nechutnaly, ale aby mu je den co den vnucovala, to si odpustit nedokáže.

„Už jsem jedl,“ řekl popravdě, i když tušil, s jakou nelibostí matka jeho odpověď přijme.

„A kde prosím tě? Nesnaž se mi namluvit, že ta tvoje umí vařit,“ vyjela.

Nevěděl, jestli Sylvie umí vařit nebo ne, ale chtěl, aby v matčiných očích byla dokonalá, tak tvrdil, že ano. ,.A moc dobře,“ dodal ještě. Sám nechápal, co to do něho vjelo. Kdyby se vzali a ona vařit neuměla, prasklo by to raz dva. Ale jak to měl zjistit? Když byl na návštěvě u ní, měli na práci jiné věci než se cpát.

,,Jo? A copak dobrýho ti uvařila?“ vyptávala se jedovatě.

I sebemenší zmínka o jakékoliv dívce ji vždy dokázala úplně rozhodit. Vždyť žárlila i na Lídu, co Hynka v posledním ročníku vysoké školy doučovala angličtinu! Chudák holka to byla. Třicítka na krku, sto třicet kilo živé váhy. Nikdo ji nechtěl. A přitom byla docela chytrá a milá.

To Sylva, ta je krásná a ještě chytrá i milá, pochvaloval si Hynek a něha v něm probublávala jak léčivé vřídlo.

„Tak copak ti ta tvoje kuchtička uvařila?“ dotírala Alžběta a položila před Hynka plátek okoralé sekané. Věděla, že nikdo jiný se o něho nedokáže tak dobře postarat jako ona sama. Však zná taky všechny jeho zvyky a manýry! A že jich je! Rozmazlila ho svojí péčí, jen co je pravda! Zeleninu v polévce musí vařit svázanou, protože synáček ji nerad, povlečení nesmí škrobit, protože Hynka škrábe. A už nehledí na to, že se tak mnohem rychleji odírá a ničí. Kdepak, dnešní mladí neumějí šetřit.

Usadila se ke stolu a sledovala, jak Hynek uždibuje ze sekané. Sama by si dala, ale podle starého zvyku, kdy peněz nebylo nazbyt, nechávala svoje kousky masa Hynkovi a tvrdila mu, že sama už jedla anebo že nemá hlad. Žila jenom pro něho a teď, na stará kolena, kdy už tolik práce nezastane, by ji měla nějaká fuchtle lačná peněz vystrnadit? To tak!

Vzpomínka na dívku, která se bezostyšně a majetnicky věšela na krk jejího syna, zbrázdila stařecký obličej vráskami. A jak se děvčica pyšně natřásala, uvažovala Alžběta, jako by už měla vyhráno! Ale to se holčička přepočítala, Hynek by mámu neopustil. Někdy sice bývá protivný a neochotný, ale visí na ní jak malé děcko. Co by si bez ní počal? A ona bez něho? Vždyť se kvůli němu vzdala i Antonína, jediného muže, kterého kdy milovala!

Teď, na prahu smrti, už netoužila nic měnit, však jim s Hynkem bylo dobře, jen jim dvěma. Ještě to tak, aby se mezi ně nějaká holka vecpala, aby Hynka zlákala na svoji stranu a nadobro je rozeštvala. Však ona dobře zná ty případy! A Hynek je zrovna právě takový trouba. Ten by se jistojistě nechal od ženské ovládat, namísto aby si ji vychoval a poslušnosti naučil.

„Chutnalo ti?“ zeptala se, jako by pozapomněla, že sekanou nevařila, ale že ji v poledne dovezla ta zmalovaná sestřička v plechových patrových kastrůlcích. „Však u mě se máš nejlíp,“ dodala ještě, aby zdůraznila svoje kvality.

Nevěřila Hynkovi, že mu ta jeho uvařila. A pokud ano, nic chutného to asi nebylo, jinak by sotva takhle zblajznul flák sekané. Pro jistotu se znovu přeptala, cože to vlastně jedl.

„Byli jsme v restauraci na večeři,“ přiznal, připraven na litanie, které budou následovat. A taky, že ano.

Co jen se už naposlouchal řečí o šetření! Celé dětství ho tím týrala. A když si přivedl kamarády, nejdřív ji zajímalo, čím se živí rodiče a jestli jejich rodina bydlí ve svém. Spolužáci, co žili v panelácích, ani její otázku nechápali. Bydlet ve svém! To jenom jí se to zdálo nejdůležitější! A už ji nezajímalo, že v sedmé třídě nemohl Hynek na hory, protože se šetřilo na poslední splátku domu.

Jak tehdy záviděl spolužákům moderní oblečení, magnetofon anebo i rohlík s máslem a šunkou ke svačině. A jak nenáviděl ten zatuchlý starý barák u trati, který pohlcoval všechny matčiny peníze. Snil o útulném pokojíku na sídlišti. Kolikrát v dospělosti už byl pevně rozhodnut pronajmout si garsonku a odstěhovat se, ale nakonec se nikdy neodvážil!

Měla ho za svobodna v dobách, kdy se na svobodné matky pohlíželo skrz prsty. Aspoň to říkávala, že tehdy se žilo jinak. Morálněji. Hynek si o tom myslel své, ale nevyvracel jí to. Měl ji rád a chtěl jí spoustu věcí vynahradit. Žila jenom pro něho a později ještě pro svého psa. Nesnášel tu zrzavou, tupou potvoru, ale matka na ní nezdravě lpěla, a tak ji tu a tam i vyvenčil a nakrmil.

Sylvie má ráda zvířata a hlavně malé děti, vždycky se celá rozzáří, když vidí kočárek anebo batole na vratkých buclatých nožkách. Přál si, aby měla ráda i jeho matku, ale zatím se neodvažoval ty dvě seznámit. Ani Sylvie se do seznámení nijak nehnala.

„Máti je moc hodná, ale měla těžkej život a taky je už moc stará, takže někdy není snadný s ní vyjít,“ připravoval si půdu. Sylva se zatvářila spíš vyděšeně než chápavě, a tak to dál nerozebíral. Usoudil, že všechno chce svůj čas. Cítil, že jeho čas nadešel. Měl by se oženit. Jeho kamarádi mají už dokonce děti školou povinné.

,,Dobrou noc,“ řekl matce a neochotně ji políbil na nastavenou vrásčitou tvář. Ke starým lidem měl navzdory své profesi fyzický odpor. Nechápal z jakého důvodu, odkud pramení, ale jasně si vybavoval pocit hnusu, který se ho zmocnil pokaždé, když matku musel navštívit v nemocnici. Kdoví proč mu připadala stará pokožka nečistá, jakoby ušpiněná dlouhou životní poutí. Jeho matka přece dbala na osobní hygienu i ve svém věku! A přece se jí nerad dotýkal.

Doposud litoval, že se před lety nechal matkou ovlivnit a nevystudoval pediatrii, jak původně zamýšlel. Dětské nemoci a nemoci dospělých se nedají vůbec srovnat. Nemocné dítě samo o sobě vzbuzuje soucit. Nemusí si jej trapně vynucovat.

Už je to skoro půlrok, co se Sylvie poprvé zeptala, jestli se nechce nastěhovat k ní do garsonky. V první chvíli mu srdce poskočilo radostí. Nabídla mu bydlení! Myslí to s ním vážně! Není tak lehkomyslná, aby si nakvartýrovala cizího chlapíka do bytu jen pro nic za nic, určitě s ním plánuje budoucnost. Škoda, že musel její nabídku odmítnout.

,,Nemůžu tady nechat máti samotnou. Moc toho pro mě v životě udělala.“

Už když ty věty vypouštěl z úst, nezněly mu upřímně. Nebyl to pocit lásky a vděku, který ho k matce poutal. Byl to závazek. Ale tohle by Sylvie nepochopila. Jejím rodičům ještě není ani padesát.

2.

Řekni někomu, že na nebi je 97 830124 656 998 hvězd, a uvěří ti. Napiš ale: „Pozor! Čerstvě natřeno!” - a sáhne si.

J. Tuwim

„Musím domů,“ řekl Hynek, nečekal na Sylvinu reakci a začal se oblékat.

,,Nemusíš domů, je ti čtyřiatřicet,“ odpověděla sice vlídně, ale jistou rozmrzelost vycítil. V poslední době už mu bylo trapné vysvětlovat, že matka neusne, když nespí doma. Měl snad popisovat scénu z minulého týdne? To, jak v pokoji vyštrachala jeho zápisník a obtelefonovala všechna čísla, která tam měl? I čísla pacientů, co pro něho byli úplně cizími lidmi?

„Nechci ji tam nechávat samotnou, však víš,“ objal Sylvii omluvně.

Odpoledne navrhl, aby se vzali. Myslel si, že bude ráda. Je sice mladší než on, ale věkový rozdíl osmi let snad není nepřekonatelný a pro ženy je svatba jakýsi životní vrchol či co. Pro Sylvii zřejmě ne. Znovu mu zopakovala, že u ní má dveře otevřené, že se může kdykoliv přistěhovat, ale že se svatbou by ráda počkala.

„Počkala na co?“ divil se. Domníval se, že po roce jejich vztahu už mají ve všem jasno.

,,Připadám si na manželství ještě mladá,“ odvětila neurčitě.

Nevěřil jí. Na co chce čekat? Až jeho matka zemře a nebudou s ní muset bydlet? Vždyť ji vůbec nezná, tak proč předem zavrhuje možnost, že spolu budou dobře vycházet? Máti je natolik rozumná, že se neodváží do ničeho se jim plést, bude mít nahnáno, aby se neodstěhovali. A nakonec, kdyby to nedělalo dobrotu, odstěhovat se přece mohou kdykoliv.

„Nemyslím si, že ženská je v šestadvaceti kdovíjak mladá.“ utrousil jedovatě. Bál se. Hrozně se bál, že by o Sylvii mohl přijít. Záměrně o ní mluvil jako o ženě a ne holce, i když vypadala sotva na dvacet. Chtěl jí tím naznačit, že už není tak mladá, aby si mohla donekonečna vybírat. Ženám tikají hodiny rychleji než mužům. To vídal v ordinaci každý den. Šedesátileté stařeny a muže ve stejném věku, kteří s mírnými rozpaky naznačují existenci mladé milenky a požadují předpis na viagru.

„Mám strach. Copak nemůžeme zkusit žít spolu jen tak? Bez svatby? A potom, třeba za rok nebo i za půl, když to bude klapat, se vzít?“ naléhala na něho.

A měla pravdu. Znělo to rozumně a sám Hynek kdysi míval podobný názor. To ještě netušil, že z něho bude starý mládenec. V minulosti už byl dvakrát sňatek na spadnutí, ale nakonec dostal kopačky, ani pořádně nevěděl proč.

Na Sylvii mu záleželo ze všech holek, co kdy měl, nejvíc. Tak nějak tušil, že je pro něho ta pravá. Mírná, nehašteřivá a přitom hrdá i paličatá. A taky dobrá v posteli. Nechtěl o ni přijít.

„Máti by nepřežila, kdybych žil s někým, jak ona říká, na hromádce,“ usmál se. V tomhle byla jeho matka opravdu zvláštní. Nesnesla, aby žil s někým před svatbou, to jí přišlo nemorální. Ale když mu bylo čtrnáct, posílala ho den co den na stavbu nové samoobsluhy ukrást pár cihel. Nutně tehdy potřebovala u domku zídku, aby jim prý závistivci necivěli do oken. Dodnes nechápal, co by jim kdo mohl závidět.

,,Možná by ses konečně měla s máti aspoň seznámit.“ dal se Hynek na ústup. Ustupovat byl zvyklý. Jeho matka si vždycky prosadila svou. Už když byl dítě, trestala ho sveřepým mlčením při sebemenším protestu či vzdoru.

Nesnášel, když s ním nemluvila. Pamatoval si na její ohnutá záda nad kuchyňským stolem, na slabou žárovku, která jí kazila zrak, ale hlavně že brala méně elektrické energie, vzpomínal si na hluboké vzdechy, když látala jeho rozedrané kalhoty. Bylo v tom víc obvinění, než kdyby mu nadávala do grázlů jako matka spolužáka Jindry Vašíčka.

Co ten schytal facek a nadávek! A přesto mu Hynek záviděl. Jindra měl opravdový domov. Jeho máma sice byla od rány, ale nebála se o něho, důvěřovala mu, uměla se jeho klukovinám i smát a o prázdninách spolu závodili, kdo skočí elegantnější šipku do vody.

Hynkova matka chodila na koupaliště v odporně předpotopních plavkách se vzory obrovských mořských koníků a její jedinou zábavou bylo hlídat, aby nešel do vody uřícený anebo neseděl na dece v mokrých plavkách. Spolužáci si ho dobírali vždycky až do Vánoc. A právem.

„Dobře. Tak v sobotu?“ přetrhla proud jeho úvah Sylvie. V první chvíli nepochopil, o čem mluví. Nejspíš se zatvářil jako tupec, protože Sylvie dodala: „No, jestli na mě bude tvoje máma vejrat jako ty, tak pánbůh se mnou!“

„Zdarec. Co to tady voní?” hulákala už z předsíně svých rodičů. Dnes nemohla do garsonky, táhlo ji to k nim, domů.

Byla ráda, když ke dvacetinám dostala klíčky od vlastního bytu, ale na druhou stranu ji i zabolelo podezření, že se jí chtěli zbavit. Nebylo to tak. K rodičům mohla kdykoliv. Cinkla a odemkla si vlastním klíčem. Pak se jí naskytl téměř pokaždé stejný obrázek. Máma kuchtící u sporáku, táta u kuchyňského stolu nad hromadou součástek přístroje, který právě „opravoval”.

„Dělám kapustový karbanátky, dáš si?“ zeptala se maminka. Žádné: dlouho jsi tady nebyla anebo to je dost, že se ukážeš. Nebyli zvyklí nic vyčítat, plést se svým dospělým dcerám do života ani si vynucovat jejich pozornost. O to raději k nim obě chodily na návštěvu.

,,Karbanátky si dám ráda,“ řekla Sylvie.

Náhle oba rodiče zanechali své činnosti a starostlivě na ni pohlédli.

„Nějakej problém?“ zeptal se otec. Nikdy nedokázala pochopit, jak je možné, že už podle tónu hlasu poznají, že něco není v pořádku.

„Asi do toho konečně praštím,“ řekla rádoby rozverně. Byla mizerná herečka..

„S tím doktorem?“

,,Jo, s tím doktorem.“

„A proč takové nadšení? Vždyť jde jen o svatbu,“ lakonicky poznamenal otec a sklonil se nad kopku železného šrotu, u níž se nedalo odhadnout, zda pochází z gramofonu, digestoře anebo obojího.

„Chce, abych se přistěhovala k nim. Je děsně fixovanej na matku. A ona na něho. Mám dojem, že pokud neustoupím, tak ze svatby nic nebude.“

„A pokud ustoupíš, tak budeš do roka rozvedená,“ podotkla maminka.

„Anebo skončíš v blázinci,“ doplnil ji otec.

Kam Sylviina paměť sahala, její rodiče se doplňovali skvěle. I po osmadvaceti letech soužití trávili veškerý volný čas spolu, netrpěli ponorkovou nemocí a už vůbec ne nepřekonatelným fyzickým odporem.

Když byly se sestrou malé, záviděly spolužákům z rozvedených rodin, kteří mohli z rolí nebohých, citově deprimovaných chudáčků těžit. Sylvie i Alice z harmonického prostředí, kde otec a matka stáli vzorně při sobě, vytěžily tu a tam jedině pár výchovných facek. Až v dospělosti zaznamenaly, že právě takovouhle rodinu chtějí založit. Snad právě pro laťku položenou příliš vysoko byla Sylvie v šestadvaceti ještě svobodná a Alice ve čtyřiadvaceti už rozvedená.

„Chlap, kterej se nedokáže ve třiceti vzepřít své matce, si nezaslouží ani soucit, natož tak manželku,“ pravila maminka.

„Notabene naši dceru!“ dokončil tatínek.

Sylvie si uvědomila, že ačkoliv mají pravdu, nevědomky Hynkovi pomohli. Měla potřebu ho hájit a to bylo dobré znamení. Vlna optimismu na sebe nedala dlouho čekat: „Třeba je jeho matka hodná, milá stařenka…“

„Anebo brzo umře,“ prohlásili unisono rodiče.

„Tchyně a uzený, nejlepší studený,“ dodal ještě otec a tím byla debata u konce. Sylvie věděla, že už jí nebudou nic rozmlouvat. Varovali ji, ale konečné rozhodnutí nechají jako vždycky na ní. A Sylvie už rozhodnutá byla.

3.

Uzavřít manželství je nejdražší metoda, jak si dávat prát prádlo zadarmo.

F. Jones

„Hynek se chce oženit,“ sdělila Alžběta své přítelkyni Marii tónem zdrcených matek šesti dětí, jež manžel opustil kvůli nezletilé nymfomance.

,,No, co? Vždyť už mu taky bude aspoň čtyřicet, ne?“ bez valného zájmu opáčila Marie. Měla tři děti, čtyři vnoučata a na cestě bylo dokonce pravnouče, nemohla chápat, jaké to je, ztrácet jediného syna. A přesto jí to měla Alžběta za zlé.

,,Není mu čtyřicet, ale teprve třicet čtyři!“ ohradila se rozezleně. Pěkně to dopracovala. Na stará kolena jí zbyl opravdu jen ten pes. Její jedinou přítelkyni už zajímá pouze to, aby si kafem nepocintala sváteční halenku.

„Sašeně je dvacet a co nevidět porodí,“ neobratně se ji pokusila uklidnit Marie. Alžběta se ušklíbla. Znala Mariinu vnučku Sašenu. Vypadá jak kobyla. Pochopitelně, že musela chytit příležitost za pačesy, nemohla očekávat, že se jí nabídky k sňatku jen pohrnou. Ale Hynek? Ten si přece může vybírat! Nemusí se ženěním spěchat. Je hezký a je to doktor!

„Možná, kdybys Sylvii zatelefonovala, že Hynek má kromě ní poměr ještě s nějakou jinou, byl by pokoj,“ nadhodila Alžběta. „Minule to zabralo. A nebyla bys škodná, však mě znáš.“

„Kdo je to Sylvie?“

„No, přece ta jeho! O čem ti tady půl hodiny vykládám?“

,,Promiň,“ omluvila se Marie a strčila si do pusy kus dortu se šlehačkou.

Pak nemá mít sklerózu, když se cpe sladkým od rána do večera, myslela si Alžběta otráveně.

„Už zapomínám. To víš, ta moje hlava. Já myslela, že ta jeho nová sestřička je Alena. Tak Sylvie…“

„Sestřička je Alena. Je vdaná a je jí tak pětačtyřicet. Odtud nebezpečí nehrozí. Sylvie je mladá holka, kterou si Hynek chce vzít!“ trpělivě vysvětlovala.

„Tak Hyneček se bude ženit?“ překvapeně opáčila Marie. „Však má na čase. Vždyť už mu taky bude nejmíň čtyřicet, ne?“

„Možná už bych měla raději umřít,“ řekla Alžběta doma svému psovi. „Co se starou bábou… Ničemu prý nerozumím. Hlavně že mladí jsou dost chytří a rozumí všemu. Najednou se zprčí a hned svatba! A ptá se mě někdo na můj názor?“

Pes zavrtěl kratinkým ocáskem a olízl jí ruku.

„To víš, Garičku, že neumřu. Copak bych tě tady mohla nechat samotnýho? Vždyť mladej pán ani nemá čas tě vyvenčit! To radši bude koukat na televizi, jak se banda bláznů s klackem v ruce honí po zmrzlé vodě za kusem gumy. Však ona mu to ta jeho zatrhne, počkej! To se bude synáček divit! To už se nebude mít jak u mámy! Žádný obletování, rozmazlování! Bude pěkně běhat s košem, tahat z obchodu minerálky a místo hokeje bude čumět na telenovely!“

Pes zakňoural, což si Alžběta okamžitě vyložila po svém. ,,Já vím, že ty mě chápeš. Tobě je taky jasný, že ten holomek dělá chybu. Copak jsem mu vyčítala, když si ji sem tahal? A že jsem se ráno jó styděla, když se holka plížila předzahrádkou. Co si tak asi sousedi mohli pomyslet? Že jsem nějaká kuplířka!“

Pes zaštěkal. Byl odměněn sušenkou a pohlazením.

„Pustíme si televizi, Garičku?“ zeptala se ho a uvelebila se v křesle. Okamžitě se jí stulil do klína. Přepínala programy dálkovým ovladačem. Všude se to hemžilo mladými úspěšnými ženami v kratinkých sukních, s hladkými obličeji bez vrásek a pevným poprsím. Skoro na každém programu se tyto ženy objímaly s mladými, pohlednými muži, jako by se Alžbětě vysmívali: „Tohle všechno už máš za sebou, jsi stará… stará a nepotřebná. Zavazíš. Už nikdy nebude mít nikdo chuť tě obejmout.“

Kam se její život ztratil? Po čtyřicítce začal nabírat na rychlosti, řítil se malebnou krajinou jak naložený náklaďák z kopce, na prahu stáří najel na šedivou dálnici a uháněl vstříc už jedině stesku, nemocem a smrti. A všechny dávné prožitky se slily v pestrobarevnou šmouhu.

Vypnula televizi. V tomhle věku, kdy už nic necítila, kdy už žila jen ze vzpomínek, jí byla fyzická láska odporná. Byla zvyklá odvracet tvář v parku pryč od zamilovaných dvojic, nesnášela pohled na erotické scény v televizi a hlavně se snažila nevnímat sexuální život svého syna.

A najednou rána do zátylku. Syn se ožení a budou všichni bydlet pod jednou střechou. Bude mít jejich vztah den co den na očích! Její Hynek! Jak je to dávno, kdy ji ujišťoval, že zůstane jenom s ní? Kolik mu bylo? Sedm, osm? Jak mohl najednou dát přednost cizí holce před vlastní mámou? Kde se stala chyba?

Alžběta vzlykla a pes ji začal zběsile olizovat. Sebelítost se smíchala s dojetím nad zvířecí oddaností. Slzy se jí hrnuly ze zapadlých očí. Vytáhla staré album fotografií. Vlastnila alba dvě. V jednom byla fotodokumentace synova života počínaje šklebícím se uzlíčkem v zavinovačce s naškrobenými krajkami a konče promocí. Ve druhém, zeleném albu bylo Alžbětino mládí. Alžběta listovala albem zeleným. Ze zažloutlých fotografií na ni koukaly desítky párů očí jejích potenciálních partnerů, i skutečných milenců.

Taky Antonín. Moc mu to slušelo v tmavém obleku, kolem krku bílý šál. Seznámili se krátce po válce. Alžběta pracovala jako uvaděčka v divadle, přes den navštěvovala obchodní akademii. Antonín hrál v divadelním orchestru na klarinet a saxofon. Zamilovala se do něho okamžitě, ale pak zemřela matka a otec ji telegramem žádal o pomoc. Jak nerada se vracela domů, do vesničky nedaleko Kroměříže! A pak se musela postarat o čtyři sourozence a velké hospodářství, ani studia nedokončila. Dopisy od Antonína přicházely řidčeji a řidčeji. Když se vrátila za čtyři roky zpět do Brna, byl už ženatý.

Čekala na něho téměř devatenáct let. Devatenáct dlouhých, nekonečných let, kdy jí život bezútěšně protékal mezi prsty, byla ta druhá, ta na vedlejší koleji. Celých devatenáct let se nechávala kolébat jeho příjemným barytonem, že se rozvede.

,,Jsem těhotná,“ pověděla mu pyšně v lednu osmašedesát. Řekl, že buďto dítě, nebo on. Vybrala si Hynka.

Ve čtvrtém měsíci těhotenství si lehla na koleje, rozhodnutá skoncovat se životem. Z domku u trati ji zahlédli staří manželé. Napájeli ji čajem a laskavostí. Když byly Hynkovi tři roky, odstěhovali se k dceři na Slovensko. Alžběta byla šťastná, že jí prodali svůj domek na splátky, měl pro ni osudový význam, věřila, že v tom domě se její život v dobré obrátí, že tam budou s Hynkem spokojení.

A teď k nim chce Hynek přistěhovat cizí osobu, která jejich malý svět zpřevrací vzhůru nohama!

„Neměla bych jí něco donést? Třeba bonboniéru anebo kytku?“ zeptala se Sylvie. Hynek roztržitě mávnul rukou. Viděla, že je nervózní. ,,Nedělej si starosti,“ řekl.

Sylvie si je dělala o to víc.

Prošli brankou a předzahrádkou. Před vchodovými dveřmi se zastavili, nechápala, na co čekají. Pak se dveře otevřely, aniž by Hynek zazvonil nebo dal nějaké znamení.

Sylvii došlo, že byli sledováni. A zřejmě ne poprvé. Zpětně se zastyděla, když si uvědomila, kolikrát se nekonečně dlouho líbali u branky, jak se od sebe nemohli odtrhnout. Cítila, že zrudla.

„Tak vás tady pěkně vítám,“ řekla Hynkova matka, a ačkoliv to neznělo ani trošku ironicky, Sylvie vytušila, že v tom kus skryté ironie je. Stáli v předsíni, dusná atmosféra by se dala sekat na špalky jako turecký med.

„Snad abychom šli dovnitř, ne?“ rozpačitě nadhodil Hynek.

Udiveně zaznamenala jeho vystrašený tón. Opravdu je možné, aby měl dospělý člověk takový strach z vlastní matky?

„Uvařím kafe,“ řekl. Jeho hlas zněl jaksi uměle, cize, dutě. Jako by přicházel ze sudu. Sylvie měla chuť zakřičet, ať ji tam nenechává samotnou, ale místo toho se usadila naproti staré ženy.

Divan byl prosezený, hlubokou proláklinu měla zakrýt ukoptěná deka plná psích chlupů. Sylvie se propadla do dolíku, kolena měla pomalu u brady. Na klíně jí okamžitě přistál pes.

„To je jeho místo,“ uštěpačně prohodila nastávající tchyně. Sylvie se s námahou vyprostila z prolákliny a usedla na samý kraj pohovky. Pes se přesunul za ní. Zauvažovala, jestli je pohovka celá jeho a on se ji snaží vystrnadit anebo se s ní neohrabaně seznamuje.

S mírným odporem ho pohladila. Byl evidentně velmi starý a potřeboval vykoupat. Jeho majitelka byla taky velmi stará a potřebovala zubní protézu. Její bezzubá ústa vzbuzovala odpor.

I pokoj, ve kterém žila, vzbuzoval odpor. Prošlapaný koberec s orientálním vzorem a zašmodrchanými, prachem zešedlými třásněmi, těžké zažloutlé záclony, všechno ulepené, umatlané a nikde ani místečko volné. Všude haldy nepotřebných krámů.

Sylvie si tam připadala nepatřičně, jako by zabloudila do skladu divadelních kulis a najednou si opět nebyla jistá, jestli bude schopná žít s tou podivnou stařenou pod jednou střechou.

Alžběta musela s nelibostí uznat, že ten poslední Hynkův objev je sice příšerné vyžle, ale navzdory nezdravé hubenosti má docela šmrnc. Dokonce se jí nedalo ani vytknout, že by byla zmalovaná. Kromě teninké černé linky kolem šedozelených očí nebyla nalíčená vůbec.

To Kristýna, která byla adeptkou na nevěstu před třemi lety, vypadala jak bordelmamá! Nejspíš si myslela, že těmi líčidly zakryje svůj věk. Byla dokonce o rok starší než Hynek, měla děcko z prvního manželství a políčila si na mladého pana doktora!

Naštěstí Alžběta tehdy včas duchapřítomně zasáhla a ze svatby sešlo. Ale že se milá nevěstinka kroutila, když ji Alžběta navštívila a pěkně jí vyložila, že nehodlá nečinně přihlížet, jak si její jediný syn ničí život! Nakonec byla překvapivě rozumná a sama dala Alžbětě za pravdu, že se k sobě nehodí a že Hynek má na lepší partii. A Hynek?! Prvně, že se mu hroutí svět, a za pár měsíců se otřepal a už si ani nevzpomněl, že ho nechala nějaká Kristýna.

S touhle to tak snadné nebude, uvědomila si rozladěně. Ta holka se vyzná. A jak se celá od začátku upejpá, jako by neuměla do pěti napočítat. Kdyby ji neviděla, jak se po Hynkovi vždycky nestydatě plazí, možná by jí na tu komedii i skočila.

Ale takhle? Dokonce Garikovi uvolnila místo a pohladila ho! Asi ji Hynek upozornil, aby udělala dobrý dojem. No, přetvařovat se tedy umí, to se jí musí nechat, ale na mě si nepřijde, to tedy ne, přemítala a přitom si Sylvii pozorně prohlížela.

„A čím vy se živíte?“ zahuhlala do trapného ticha.

Možná si přece jen měla vzít zuby, napadlo ji. Ale když ony ji v poslední době tak tlačí! Doma už je nenosí vůbec, je zvyklá na bezzubé dásně, i když to Hynek nerad vidí. Když jde ven, vždycky si je nasadí. Od rána zvažovala, jestli si je výjimečně nemá vzít i dnes, ale pak se rozhodla, že ne. Řekla si, že nebude té holce ustupovat hned od začátku. Začne to zubní protézou a skončí to věcmi na náklaďáku při stěhování do domova důchodců. To tak!

,,Pracuju v reklamní agentuře.“

Alžbětu její odpověď potěšila, uvědomila si, že stále má ještě dobrý odhad na lidi. Pochopitelně, že od začátku tušila, že se Sylvie nemůže živit ničím poctivým! To by si sotva vydělala na auto a mohla si držet vlastní byt.

Tak reklamní agentura! Pche! Banda zlodějů, kteří z lidí tahají peníze. Žádný rozumný člověk přece reklamy nepotřebuje! Když si chce koupit mlíko anebo mýdlo, zvládne to určitě docela dobře sám.

„To jako vymýšlíte reklamy?“ otázala se s despektem. Jen ať Sylvinka pěkně od začátku vidí, že na ni se vytahovat nebude.

Alžběta pracovala jako prostá švadlena, ale zaměstnání to bylo slušné. Živit se balamutěním lidí, to by se musela hanbou propadnout.

„Ne, já dělám grafiku,“ odpověděla Sylvie.

Alžběta sice dost dobře netušila, co si pod pojmem grafika představit, ale naštěstí přišel Hynek, takže už se dál nemusela vyptávat.

„Vidím, že už jste se docela dobře seznámily,“ pravil rozjařeně a Alžběta ho v duchu nazvala ťulpasem. Jak jinak by se mohl radovat z napjaté atmosféry? Ve vzduchu čpí korida, ale synáček chrochtá blahem. A jak nevkusně se chová! Namísto, aby se posadil do křesla, div že nekecnul Sylvii na klín!

Tak na tohle by se měla dívat po zbytek svého života? Jak se k sobě tulí, nevnímajíc okolí? Jak jim stará bába překáží v miliskování?

„A kdy se má konat ta velká událost?“ zeptala se záměrně malinko opovržlivě. Jen ať pěkně oba vidí, že ona z té svatby tedy rozhodně nadšená není, že ona jim na každou hloupost přizvukovat nebude.

„My ještě nemáme termín,“ ohradil se Hynek a Sylvie dodala: „Prozatím jsme jen ve fázi plánování.“

„Takže ono to ještě není jisté?“ otázala se s nadějí v hlase.

Hynek se zasmál. Byl to křečovitý, neupřímný smích připomínající drnčení trakaře po kočičích hlavách.

„V téhle době není nic jistého. Leda smrt,“ řekl.

Alžběta potěšeně zaznamenala drobný stín, který se kmitl v Sylviiných očích. Kdyby chtěla být upřímná, musela by uznat, že se jí pranic nediví. Chlap by si měl být každým svým rozhodnutím jistý. A rozhodnutím oženit se dvojnásob.

Jenže Alžběta odmítala být upřímná. V téhle bitvě šlo o mnoho. Vlastně o všechno. Šlo o Hynka.

„Tak co jí říkáš?“ zeptal se Hynek dychtivě, když Sylvie odešla. Sám byl s průběhem seznámení spokojený. Ještě nikdy nezažil, aby se máti chovala k jeho dívce tak přátelsky.

„Líbí se mi,“ odvětila stroze.

Považoval to za dobré znamení, i když doufal, že matka nebude v hodnocení tak skoupá.

„Víš, Sylvie je hrozně hodná. A taky chytrá a citlivá,“ neudržel se.

„Nechceš po mně, abych tohle všechno zjistila z jediného setkání, že ne?“

„Ne, samozřejmě, že ne. Až ji poznáš blíž, dáš mi za pravdu. Zamiluješ si ji, uvidíš.“

To sotva, pomyslela si Alžběta, ale nahlas podotkla něco na znamení souhlasu. Cítila, že tentokrát je to jiné. Nesmí o té holce říct křivé slůvko, jinak Hynka ztratí. Celé dvě hodiny na ni koukal jak na svatý obrázek.

Ale co je na ní proboha tak mimořádného? Hubená, pihovatá holka. Samá ruka, samá noha, prsa po tatínkovi. Kdoví jestli si ty zrzavý kudrliny nenechává dělat u holiče! Dneska je všechno možný.

„Máti,“ oslovil ji Hynek zjihle. Očekávala, že zase bude mluvit o ní. A nespletla se.

„Díky, žes Sylvii tak pěkně přijala. Moc mi na ní záleží,“ řekl.

Jeho slova Alžbětu řezala do uší, jako když přejede vidličkou po porcelánu, nehtem po školní tabuli. Hnusný, odporný, nervy drásající zvuk. Přesto se dokázala usmát. „Je to docela milé děvče.“

„Že jo?“ ožil její syn.

„Možná by jen nemusela nosit tak dlouhé nehty. Vypadá to příšerně vulgárně,“ uklouzlo jí.

„Mně se to líbí,“ prohlásil vzdorovitě. „Úžasně to podtrhuje Sylviiny krásný, štíhlý ruce.“

Samozřejmě. Na ní se mu teď bude líbit všechno. Chyby bude hledat jen na staré mámě, posteskla si v duchu. Nahlas se pokusila zmírnit svoji narážku: „Teď je jiná doba, já vím. Za mých mladých let nosily takovéhle nehty jen prostitutky.“

Zasmál se.

„Měl bys nahoře nechat vymalovat,“ nadhodila, doufajíc, že se Hynek chytne a prohlásí, že do svatby času dost.

„To je dobrej nápad.“

Alžbětě zatrnulo. Pochopila, že to myslí se svatbou naprosto vážně, že to není jen chvilkový rozmar. Zachvátila ji panika.

,,Jak dlouho se vlastně znáte? Mám obavu, abyste to neuspěchali…“

„Chodíme spolu rok,“ odvětil Hynek, toho večera nezvykle sdílný. „Ale od prvního dne jsem věděl, že Sylvie je ta pravá.“

Alžběta si uvědomila, že nachlup totéž prohlašoval kdysi o Kristýně i o Jarmile, ale moudře o tom pomlčela. Na silné protivníky měla čuch odmalička. O tom, že Sylvie je silný protivník, nepochybovala ani na okamžik.

„Nechci ti do ničeho mluvit…“

„Tak to nedělej,“ skočil jí do řeči.

„Chtěla bych, abys byl šťastný. Já už tu dlouho nebudu.“

„Neboj. Ty budeš žít do sta. Ještě si zatancuješ na svatbě mýho syna nebo dcery.“

Zděsila se: „Ona je těhotná?“

„Zatím ne. Ale doufám, že brzy bude.“

Jen to ne, pomyslela si Alžběta.

„Však počkej. Uděláme z tohohle mrtvýho baráku dům radosti.“

Ledaže bych byla taky mrtvá…

„A navíc ti ubude práce. Sylvie ti pomůže, o mě se už nebudeš muset starat, když budu mít ženu, budeš si žít jako v bavlnce…“

„Kvůli praní prádla a úklidu domu se přece nemusíš ženit! Doposud na to stačím, ale až to nepůjde, můžeme klidně najmout hospodyni.“

„No, já zírám!“ vyjekl překvapeně. „Kam se poděla tvoje pověstná šetrnost? Ty bys raději platila cizí ženské, když můžeš mít výpomoc zdarma?“

Alžběta už synova slova dál nevnímala. Snažila se zachytit myšlenku, která jí problikla mozkem rychle jako světlice. Tušila, že v ní najde klíč k řešení celé situace, ale nedokázala ji uchopit, zformovat, přetavit do slov. Byl to jen takový záblesk, bliknutí světélka. Světélka jménem naděje.

Sylvie hrábla po sluchátku. Být to jiný den, asi by v duchu nadávala, že lidi nemají rozum. Volat ve dvě v noci! Dnes byla ráda, že telefon drnčí. Vzala by zavděk i omylem.

„Nevzbudila jsem tě?“

Nebyl to omyl, s úlevou si uvědomila a zvesela pozdravila svoji sestru Alici.

„Před chvílí mi skončila šichta. Chtěla jsem brnknout dřív, ale byl tady hroznej frmol. Nějaký narozeniny nebo co. Musela jsem si málem kleknout, aby se šli opíjet zase do jiné putyky,“ šveholila Alice.

„Tak jak proběhlo seznámení s tchyní? Přidala ti do čaje rtuť? Vzhledem k tomu, že jsi ještě vzhůru, tipovala bych, že ano.“

Sylvie se zasmála. Zaznamenala, že od rána poprvé.

„Tak povídej. Nenapínej a přeháněj!“

„Docela to šlo. Lampou mi do očí při výslechu nesvítila, palečnice nenasadila,“ přešla Sylvie na sestřin způsob komunikace.

„Jaká je? Babička z Boženy Němcové anebo vlk z Červené Karkulky?“

„Spíš ten vlk. Ovšem bezzubej. Rozuměla jsem jí každý pátý slovo. Asi někde chuděrka založila zubní protézu.“

„To máš dobrý. Aspoň tě nesežere.“

„Tím si ovšem nejsem tak docela jistá. Zírala na mě docela krvelačně. Je to samice připravená bránit své třicet čtyři let staré mládě!“

„Vycouváš?“ zeptala se Alice věcně.

,,Nevím. Měla bych. Už dvě hodiny se snažím udělat si pořádek v hlavě, rovnám všechny myšlenky jak krámy do krabic, ale nejsem o moc moudřejší než na začátku.“

„A co ultimatum?“ poradila Alice.

„To snad jedině, kdybych se ho chtěla zbavit na tuty. Nakonec sama víš, co se děje, když dáš chlapovi nůž na krk,“ poukázala na skutečnost, že Alici opustil manžel vzápětí poté, co mu dala na výběr mezi sebou a milenkou. Bryskně si vybral milenku. A taky vybral veškeré peníze ze společného konta a nedopatřením při odchodu sbalil i barevnou televizi, co dostala Alice jako svatební dar od rodičů.

„Milenka a matka je snad rozdíl, ne?“

„Jasně. Matku si nemůže vzít, ale na druhou stranu se s ní nemůže ani rozvíst. Matinka ho má pěkně připoutanýho na pupeční šňůře jak čokla na vodítku. Kdepak. Buďto půjdu bydlet k nim anebo je mezi náma konec. Hynek matku neopustí.“

„Tak opusť ty jeho. A dřív než si nasekáš spoustu problémů,“ poradila jí Alice vážně.

„Měla bych to udělat. A asi to udělám, pokud se opravdu nebude chtít přestěhovat ke mně,“ odvětila Sylvie a zavěsila.

4.

Netvrdím, že by se matkám mělo bránit v lásce k dětem. Říkám jen, že je lepší, když matky milují ještě někoho jiného.

R. Gary

„Byla z tebe nadšená,“ přeháněl Hynek. Sylvie moc dobře věděla, že jeho matka by nebyla nadšená, ani kdyby si domů dovedl Umu Thurmanovou. „Na všechny před tebou tak trochu žárlila…“

„Na mě taky žárlí,“ namítla a v duchu si opakovala svoji nekompromisní řeč. Buďto budou bydlet u ní v garsonce, anebo každý ve svém. Ona se k Hynkovi do domku přistěhovat prostě nemůže.

„Na tebe nežárlí, to bys ji musela znát dřív. Jenom se ti to zdá. Musíš ji pochopit. Celý život mě měla pro sebe a teď se najednou má dělit,“ ani si neuvědomoval, jaké zhovadilosti z pusy vypouští.

„Třeba tě chci celého,“ špitla. „Nemyslím, že bys neměl zůstat jejím synem, jen nechápu, proč jí máš suplovat chybějícího manžela.“

„Protože se manželství vzdala kvůli mně!“

„Opravdu? Co když jen nepotkala toho pravého a tebe tím úspěšně vydírá…“

„Ty máš ale nápady! Takovouhle tě vůbec neznám,“ zamračil se. „Od začátku jsi proti máti zaujatá a já nevím proč. Je to hodná ženská. Když jsi včera odešla, chválila tě. Aspoň to bys mohla ocenit.“

Tak synáček už vytáhl do boje pod maminčiným praporem! A to tam ještě ani nebydlím, pomyslela si Sylvie a učinila poslední pokus otevřít Hynkovi oči. „Já věřím, že tě zbožňuje. A právě proto mě bere jako vetřelce.“

„Jsi paranoik. Máti neudělala nic, z čeho by sis mohla odvozovat, že tě tak bere.“

„Ale já to cítím!“ vzlykla.

Její slzy kupodivu měly na Hynka zcela opačný vliv, než očekávala. Většina chlapů na jeho místě třískne dveřmi a vrátí se, až hladina v potocích slz klesne.

Hynek ji objal a začal utěšovat: „Nechtěj po mně, abych musel volit mezi vámi dvěma.“

Přesně tohle po něm chtěla, ale najednou se bála vyslovit to nahlas.

„Samozřejmě, že bych si vybral tebe,“ šeptal jí do vlasů a slzy jí roztíral po tváři. „Ale máti bych hrozně ublížil. Nevím, jak bych dokázal s těmi výčitkami žít.“

„Zvládnu to,“ pronesla hrdinně, ačkoliv si tím nebyla vůbec jistá.

„Máti, opravdu musíš k tomu holiči právě dnes?“ otázal se už na odchodu.

„Samozřejmě, že musím dnes. Já si to seznámení se Sylviinými rodiči nevymyslela!“ odsekla.

„Ale já už mám něco domluveného. Mělas mi to říct dřív,“ chabě se pokoušel protestovat.

„Že uhodnu, co máš domluvené? Ha?“ rozčílila se. „Sylvinku, že jo?“

Hynek přitakal.

„Když ona kývne, tak ty letíš. Stará máma aby dala písemnou žádost čtrnáct dní dopředu, když chce jen odvézt k holiči. To jsem se dočkala vděku! No, nic, jeď za ní. Nikam nepůjdu. Její rodiče ode mě pěkně pozdravuj,“ pronášela úsečně, jako by jednotlivé věty odsekávala sekerkou a přitom si sundávala malý klobouček z hlavy.

„Dobře, já Sylvě zavolám, že se trochu opozdím. Čekám v autě,“ kapituloval a zničeně se odvlekl do vozu.

„Promiň, ten dort a kytku pro vaše budeš muset vyzvednout sama. Ale pro víno s tebou dojedu,“ omlouval se.

„Co se děje? Nějaký pacient?“ zeptala se Sylvie věcně. Vůbec nebyla nakvašená, její dotaz zněl starostlivě a byl plný pochopení.

Já si ji snad ani nezasloužím, pomyslel si Hynek a dojetí ho zaškrábalo kdesi u kořene nosu. Před třemi týdny se dohodli, že Hynek požádá o Sylviinu ruku na oslavě padesátin jejího otce a teď jí telefonuje, aby přípravy zvládla sama. To není ten nejlepší počin hned ze startu!

„Žádný pacient. Máti nutně potřebuje někam odvézt,“ přiznal.

„Stalo se jí něco?“ vyhrkla.

,,Ne, kdepak,“ pokoušel se oddálit okamžik, kdy bude muset s pravdou ven.

„Tak kam jede? V pět přece mají přijít naši a ségra. Ona si tu návštěvu rozmyslela?“ bombardovala ho proudem otázek.

„Kdepak. Moc se k tobě těší, a tak ji napadlo, že by si měla zajít k holiči, chápej, i pro ni je to významný den. Chce udělat dobrý dojem.“

Tak ať se vykašle na holiče a vezme si zuby, chtělo se Sylvě vykřiknout. „Kadeřnictví máte od domu asi tři sta metrů, ne?“ musela se do vlídnosti nutit.

„Ona má svého kadeřníka,“ pravil Hynek, jako by se mu děla velká křivda. „Tak se nezlob. Nejpozději ve čtvrt na pět budu u tebe.“

,,Já se nezlobím,“ zalhala a zaznamenala nepříjemné mrazení v zádech.

Cože jí to tvrdila Alice? Že po svatbě bude Sylva hrát druhé housle? Že Hynek dá vždycky přednost matce, protože tyhle typy žen umí neuvěřitelně manipulovat svými dospělými syny a udělají vše pro to, aby mladý pár rozeštvaly? Ale jak se tomu ubránit, když Hynek je slepý jak čerstvě narozené kotě, to už jí neporadila. A zřejmě to neudělá nikdo. Pomoz si sám, nikdo jiný ti nepomůže!

Kdysi se takovým úslovím smála - měla přece rodiče, sestru, spoustu přátel. Teď ji smích pomalu přecházel.

Hynek ladil stanice na autorádiu, aby se nějak zabavil při čekání na matku a soptil. Před deseti minutami už byla přece nachystaná! Tak co tam sakra ještě dělá?!

Zatroubil. Během několika vteřin se objevila mezi dveřmi a malými, opatrnými krůčky cupkala předzahrádkou. Všechen vztek ho přešel. Byla tak křehká, tak bezmocná, tak stará. Kam se poděla matka-generál, matka-tažná mula? Kdy se stala ta proměna? Jak to, že si nevšiml, že její život se už skutečně blíží do finiše?

Umínil si, že bude trpělivější. Vystoupil z auta a otevřel zadní dveře. Jeho matka nikdy nesedávala na sedadle spolujezdce, protože jí přišlo příliš nebezpečné.

,,Nemohl bys posunout to sedadlo? Asi se tam s těmi klouby nenasoukám,“ zaprosila.

Opětovně ho zasáhla její smrtelnost, tak skutečná a samozřejmá jako ranní rozbřesk. Posunul sedadlo a pomohl jí nastoupit.

„Ježíši, asi jsem nechala puštěný plyn,“ dokázala jedinou větou rozmetat na kousky jeho vstřícné rozpoložení. A už se zase drala z auta ven.

„Máti, určitě jsi ten plyn vypnula. Tohle děláš pokaždé a vždycky zbytečně.“

„Kdepak, raději to zkontroluju.“

„Seď, dojdu tam sám,“ zahučel otráveně.

„Když už tam jdeš, dej Garičkovi vodu a vezmi mi deštník,“ už zase sekýrovala.

„Máti! Já spěchám!“ rozkřikl se. Bezbranně jak malé dítě.

Pokusil se zanalyzovat svůj vztek. Je namířen proti ní? Anebo zuří, protože se nechá donekonečna komandovat touhle panovačnou, hubenou stařenkou a to jen proto, že je shodou okolností jeho matka? Kdo rozhodl, že právě on bude mít matku ve věku prarodiče? Kým byl pro tento úděl vybrán?

„Plyn byl vypnutej, jak jsem předpokládal, pes vodu má a deštník jsem nenašel,” rozmrzele podával hlášení, když se vrátil.

„Bez deštníku nejedu,“ zavrtěla se na zadním sedadle potěšeně, jako by jí činilo radost Hynka deptat.

„Je čtvrt na čtyři! Za hodinu mám být u Sylvie. Nebe je bez mráčku a navíc sedíš v autě. Deštník na nic nepotřebuješ!“

To to pěkně začíná, pomyslela si Alžběta, ale už si nedovolila odporovat. Snad ještě nikdy v životě Hynka neviděla tak rozzuřeného. A to všechno kvůli té holce!

Něco se musí stát, jinak bude Alžběta nadosmrti chudák. Nakonec aby byla ráda, že ji ve vlastním domě nechají dožít!

Kdepak! Musí něco vymyslet. Určitě existuje nějaké řešení, jednoduché, prosté řešení, jak se té Sylvie zbavit. Naposledy už byla docela blízko. Nápad se o ni otřel a zase hned zmizel, aniž by se nechal zachytit. Jak toulavá kočka.

5.

Včela je obrazem lsti, protože má med v ústech a jed v zadku.

Leonardo da Vinci

Sylvie s údivem poslouchala nastávající tchyni. Málem by ji nepoznala. V perleťově šedivém kostýmku s malinkými kudrlinkami na hlavě a cukrem na jazyku. I ty zuby si nasadila. Ubralo jí to několik roků věku.

Vypadalo to, že i rodičům se docela líbí. Zdvořile s ní konverzovali a připíjeli si bílým vínem. Babce stouplo víno do hlavy rychleji, asi už není zvyklá pít. A tak si museli vyslechnout story o jejím těžkém životě samoživitelky a o tom, jak ji to se synem nerozlučně spojilo.

„A nebojíte se, že teď Hynka tak trochu ztratíte?“ testovala ji Alice. Tu žádné řečičky neoklamaly, s výjimkou exmanžela měla vždycky dobrý instinkt.

„Ale kdepak. Hned jsem si Sylvinku oblíbila, však jsem taky Hynečkovi povídala, jak jsem šťastná, že se chtějí brát,“ brebentila. Všechno podle ní bylo roztomilé, slaďoučké a miloučké.

Sylvie ale přesto cítila v ústech hořko. Zvedla se: „Dojdu ještě do lednice pro víno. Dá si někdo kafe?“

„Pomůžu ti,“ vyskočila Alice, jako by se bála, aby ji někdo s nabídkou pomoci nepředběhl.

„Hynek je nekňuba a ta bába je falešná jak pěťák,“ zašeptala Sylvii do ucha, jen co se dostaly z doslechu.

Sylvie tušila, že má sestra pravdu. A přesto měla chuť Hynka obejmout. Vysvobodit ho ze spárů uzurpátorky, nechat ho vedle sebe narovnat se, vyrůst, obdivovat ho a potom navěky milovat. Předpokládala, že pod dohledem tchyně, která se chová jak státní kurátor, to ale vůbec nebude snadné.

Hynek byl s průběhem večera spokojený. Bylo to zvláštní, ale v poslední době mu všechno vycházelo, jak si přál. Trochu se obával, jak se matka bude na oslavě chovat. To její odpolední trucování, neplánovaná návštěva holiče a řeči kolem ho přece jen poněkud vyvedly z míry.

Teď byl na matku pyšný. Chovala se jak anglická královna, decentně upíjela bílé víno a nesrkala při tom, uždibovala občerstvení po malých kouscích a nikomu nevykládala, jak jí drobečky zalézají pod zubní protézu a jak jí to nepříjemně rozdírá dásně. Povídala o svém životě, ale nezdůrazňovala chudobu, jak mívala běžně ve zvyku.

Hynek znal její omšelé historky do posledního detailu, ale připouštěl, že lidem, kteří je slyší poprvé, se mohou jevit docela zajímavé.

Sylviini rodiče byli sympatický, poměrně mladě vyhlížející pár a proti svatbě neměli námitek. Jeho život, jak se zdálo, konečně nabíral ten správný směr.

„Paní Pokorná, my vás vezmeme domů, volali jsme taxíka,“ nabídl Sylviin otec něco málo před půlnocí.

Hynek se zarazil. Ovšemže to nebyla provokace, i když matka si tak pochopitelně jeho laskavost bude vykládat. Hynkovi naopak přišlo sympatické, že budoucí tchán nedělá žádnou vědu z toho, že mu spí s dcerou. To, že je dospělá, častokrát nehraje tak podstatnou roli, jak by mělo. Znal to z vlastní zkušenosti lépe, než by si přál. Na moment Sylvě její rodiče záviděl. Možná by se z něho stal úplně jiný člověk, kdyby vyrůstal v podobné rodině, kde by mu matka nestála nepřetržitě za zadkem. Teď by měl dávno manželku, děti, vlastní byt.

Ale minul by se se Sylviií!

Zhrozil se. Poprvé si uvědomil, jak moc o ni stojí. Dokonce tak moc, že byl rozhodnut zůstat na noc u ní, ať matka říká cokoliv.

„To je dobrý nápad, máti. Stejně jsem pil, takže nemůžu řídit,“ řekl a připadal si jako národní hrdina.

„Tak můžeme jet taky taxíkem. Zaplatím ho.“ Poslední dvě slova vyřkla šeptem v domnění, že je nikdo kromě Hynka neuslyší.

Slyšeli je všichni. Sylviin otec na budoucího zetě překvapeně civěl. Ten si o mně ale udělá obrázek, zaúpěl v duchu Hynek. Třiačtyřicetiletý neschopný praktický lékař, který se nechává vydržovat svojí starou matkou a každý měsíc z ní úspěšně vytáhne nejméně polovinu její ubohoučké penze.

„Máti, jeď prosím tě s Háchovými. Já zůstanu tady,“ pravil pevně, i když tím mohl vyvolat u Sylviiných rodičů podezření, že je lakomec, který chce za pitomého taxíka ušetřit stůj co stůj.

„A kdy tedy přijedeš? Počkám na tebe,“ neměla už matka daleko k pláči.

Zalitoval, že si dnešní večírek pochvaloval předčasně. Však se povídá: Neříkej hop, dokud jsi nepřeskočil. A Hynek zjistil, že přeskočit nebude tak snadné, jak se původně zdálo.

Pak ucítil, jak mu do dlaně vklouzla Sylviina suchá, teplounká ruka a zabydlela se tam jak malé zvířátko v úkrytu. „Nečekej, pojedu odtud ráno rovnou do práce,“ řekl matce.

Jupí! chtělo se křičet Sylvii. Nešlo tolik o těch pár hodin, které s ní Hynek stráví, i když pochopitelně byla smutná, že musí domů. Především šlo o to, že poprvé dokázal své matce dát najevo, že je dospělý, že má právo žít svůj vlastní život.

Sylvie věřila, že dnešní Hynkovo rozhodnutí je základní kámen jeho samostatnosti, základní kámen společných šťastných zítřků. Najednou se budoucnost jevila mnohem méně komplikovaná.

Ano, jistěže zkusí žít v jejich domě, když to pro něho tolik znamená, ale když společné soužití nebude fungovat, nic hrozného se nestane. Prostě se přestěhují. A Hynek bude mít aspoň vůči matce čisté svědomí, uvažovala a rozkládala přitom válendu. Z koupelny doléhalo zurčení sprchy. Byl to příjemný pocit mít doma muže.

A bude ještě příjemnější, mít ho u sebe každý den, usmívala se.

„Na co myslíš?“ překvapil ji otázkou.

Ani ho neslyšela vejít. Ručník měl omotaný kolem pasu a nad ním se mu třepaly měkké polštářky tuku a povolené kůže. Pleť měl narůžovělou, na hrudníku a zádech porostlou tmavými chloupky. Těžko by ho někdo označil za krasavce. Proč tedy právě on? Udiveně se ptala sama sebe jako už mnohokrát. Je to všechno opravdu jen chemie? Hynek ano, ale Luboš, se kterým chodila před dvěma lety, ne? Protože měl věčně upocené, vlhké ruce a jeho objetí připomínalo obklíčení popínavou rostlinou, zatímco Hynek hladí, jako by leštil stříbro flanelem?

Posunula se, nadzvedla přikrývku a uvolnila mu místo vedle sebe. Paže měl pokryty chladivými kapičkami vody, ale jeho dlaně byly teplé jak oblázky vyhřáté letním sluncem. Nechával je klouzat po celém jejím těle. Nikdo dřív ji takhle nehladil.

„Miluju tě,“ šeptla a překulila se na něho. Jejich těla do sebe krásně zapadala. Každá prohlubeň jako by byla promyšleně konstruována tak, aby se k sobě hodili. Dokonalost lidského puzzle.

Hodíme se k sobě, potěšeně si uvědomovala a nechávala se unášet společným rytmem dechu až někam na vršek pahorku zvaného extáze. Ale tentokrát jim nebylo dopřáno doklopýtat až k cíli.

,,Neber to,“ zaprosila, když se Hynek natáhl po vyzvánějícím mobilu. Bylo to, jako by ji těsně před dobytím vrcholu svrhnul ze srázu. Zklamaně se odtáhla.

„A kde tě to přesně píchá?“ ptal se a nervózně popocházel po pokoji. Dělal to vždycky, když telefonoval a Sylvii to dnes poprvé nepřipadalo roztomilé. Dokonce jí to přišlo nechutné, jak tam tak rázoval, nahý se ztopořeným penisem a přitom se strachoval o svoji matku.

„Když se nadechneš tak taky? A při pohybu?“

Věděla, kdo volá, už když se mobil vetřel svojí Osudovou mezi jejich smýkající se těla. A byla přesvědčená, že si zdravotní problémy vymýšlí. Vlastně tak nějak podvědomě čekala, že se ozve, že bude Hynka na vařené nudli tahat domů a pak si ho tou nudlí k sobě přiváže jako psa k boudě.

„Musím za máti, je jí zle. Bojím se, aby to nebyl infarkt.“

A já se ti bojím říct, že nejspíš simuluje, nevěřil bys mi, pomyslela si Sylvie, ale nechala ho bez reptání jít.

6.

Chceš-li vědět, jak čas letí, podepiš směnku.

J. Tuwim

„Co tady děláš?“ podivila se Alžběta a děkovala prozřetelnosti, že pro jistotu celé dopoledne polehávala.

Už včera, když přijel od Sylvie, se tvářil nějak divně, prohlédl ji, změřil tlak a nakonec usoudil, že jen příliš pila. Kdyby ji teď nenašel v posteli, nevěřil by jí včerejší srdeční slabost už vůbec. Jako by psychická bolest znamenala méně než fyzická. Přitom se jí srdce každou chvíli zastaví, zalije horkem a pak zase splašeně rozběhne z pomyšlení, že Hynka ztrácí.

„Přijel jsem tě zkontrolovat,“ odvětil. Znělo to dvojsmyslně. Alžběta se nemohla rozhodnout, zda Hynek přijel, aby zkontroloval její zdravotní stav anebo jestli hledá důkaz, že nevolnost jen předstírala. Nic by za to nedala, že je Sylvií vydatně naočkován. Dříve tak podezíravý nebýval.

„Jak je ti?“ zeptal se. Otázka zněla starostlivě, Alžběta se pomalu uklidňovala. A taky si umínila, že musí být mnohem obezřetnější a trpělivější. Ale není nyní náhodou právě trpělivost přepych, který si nemůže dopřát? Čas uhání jak zdivočelý kůň s pěnou u huby a do svatby zbývají sotva dva měsíce.

„Asi tady už dlouho nebudu,“ povzdechla a než stihla podtrhnout význam svých slov, ozval se zvonek, Hynek otevřel a do předsíně vběhla sestřička z pečovatelské služby.

Zmalovaná fiflena, která by kastrůlky s obědem nejraději metala ode dveří do postelí staroušků jako atleti disk, jen aby se s nimi nemusela zdržovat, myslela si Alžběta. Ale na to, aby koketovala s Hynkem a ještě ke všemu před mýma očima, na to čas má, nestyda nestydatá! Kdybych tady umírala, to by jí bylo jedno! Zdravotnictví zřejmě prodělává těžkou krizi, když najímají kdejakou couru s dekoltem pomalu až k pasu, v sukýnce velikosti pánského kapesníku.

„Jé, pane doktore, vy jste doma?“ nakrucovala se a Alžběta musela odvrátit oči. Jistě že je doma! Kdopak ji asi pustil dovnitř? Duch Svatý?

,,Jen jsem si odskočil z práce. Máti včera nebylo dobře,“ pronesl Hynek tónem, jehož podtext byl zřejmý - staří si pořád na něco stěžují, každé píchnutí zveličují a my, zaměstnanci zdravotnictví, abychom kolem nich obětavě skákali, však to jistě znáte.

Sestřička vyvalovala oči plné pochopení a culili se na sebe jak dva spiklenci. Alžbětin oběd mezitím chladnul v kastrůlcích, ale to synáčka nezajímalo. Alžběta ho nezajímala. Dokonce se zdálo, že v tu chvíli ho nezajímala ani Sylvie. Čučel do výstřihu odbarvené běhny, která se různě vypínala, šponovala a strkala mu prsa až pod nos.

Alžběty se dotklo, že o ní mluvil jako o máti, nikoliv o mamince. A ještě ke všemu před takovou osobou! Nemohla si vzpomenout na její jméno, jediné, co si vybavovala, byla skutečnost, že je podobně ordinérní jako sama nositelka.

„Babi, vy že jste nemocná? Vždyť vypadáte skvěle,“ žvatlala sestřička, jako kdyby promlouvala ke kojenci. „Že vy jste včera byla u holiče… moc vám to sluší.“

Jakým právem mě oslovuje babi!, durdila se Alžběta a v tom jí její jméno vytanulo na mysli. Valérie! Drzá, nestoudná Valérie.

Přímo u lůžka nemocné staré ženy takhle otevřeně svádět jejího syna?! Kam ten svět spěje? K povrchnosti a bezuzdnému sexu. Mladá děvčata dnes neví, co je stud, snaží se k sobě muže připoutat příslibem hříšnosti, v citech jsou velice výstřední a sama se nabízejí, rozohňovala se Alžběta v duchu.

A proč vlastně ne?, najednou ji napadlo. Proč nevyrazit klín klínem, holku holkou, Sylvii Valerií?

S úlevou se usmála: „Mně, že to sluší? Kdepak! Mně už bude slušet leda tak rubáš, ale vy byste mohla dělat modelku. Pro tuhle práci je vás škoda…“

„Tak co tvoje matka? Už je jí líp?“ sondovala telefonicky Sylvie a přála si slyšet, že budoucí tchyně leží na jednotce intenzivní péče anebo že důkladná vyšetření ukázala neoperabilní, masivní rakovinový nádor, takže jí zbývá sotva půlrok života.

Hned se za svoje myšlenky zastyděla. Odkdy jsem tak zlá? A nenávistná? Co udělala Hynkova matka tak špatného? Že miluje svoje dospělé dítě o něco víc, než je zdrávo, za to bych ji poslala klidně i do plynu? Co se to se mnou v poslední době děje?

„Jo, máti už je celkem v pořádku,“ odvětil Hynek, jako by taky litoval, že to nebylo něco vážnějšího. Jeho pohnutky ovšem byly dozajista ušlechtilejší. Matce nic zlého nepřál, jen nechtěl, aby ji měla za simulantku, což se mu pochopitelně nepodařilo.

Důvěřovala své intuici a budoucí tchyni jednou provždy pasovala na rafinovanou citovou vyděračku.

„Takže dnes večer přijedeš, když je na tom matka dobře…“ spíše konstatovala, nežli se ptala.

,,Raději přijeď ty k nám. Víš. pro jistotu…“

Sylvie už jistotu měla. Zase se s ním bude milovat jako v křeči. Někdo potřebuje k navození atmosféry alkohol, jí stačilo, když se Hynkova matka nevyskytovala v dosahu sto metrů. Milovat se pod její střechou, bylo jako souložit na veřejných záchodcích s pocitem, že nějaká cizí, senzace lačná oční bulva pozoruje celý akt klíčovou dírkou.

Přijel domů. Vzal na vodítko psa, který se vzpouzel a vysílal ke své paničce prosebné pohledy. Chtěl jít ven s ní.

„Zítra Garičku, zítra už půjdeme zase spolu,“ řekla matka a zářila radostí.

Hynek si uvědomil, že podobně zvrácenou oddanost očekává i od něho, a najednou pocítil nutkání psa nakopnout. Jako by zvíře neslo veškerou vinu za to, že se matce nikdy nedokázal vzepřít.

Než poznal Sylvii, tak takhle neuvažoval. Vlastně se snažil vůbec neuvažovat o tom, jak žije, i když se nedalo říci, že by byl obzvláště spokojený.

Teď to bylo něco jiného. Sylvie znamenala vykoupení. Náhle mu jejich dům přišel ještě víc zatuchlý, koberce ještě prošlapanější, stěny ještě zažloutlejší, matka ještě sešlejší a pes ještě opelichanější. Jako by vše viděl Sylviinýma očima. A nebyl to pěkný obrázek.

,,Běžte do parku, ale z vodítka ho nepouštěj. Předevčírem zase ukazovali v televizi, jak nějaký vlčák roztrhal pudla. Ale ne abyste byli za deset minut zpátky! Nechej ho pořádně provětrat,“ přikazovala matka a poslala psovi vzdušný polibek. Respektive Hynek doufal, že to bylo psovi.

7.

Čím sladší a milejší slova používá tchyně v hovoru s vámi, tím víc vás nenávidí.

Grudgeova úměrka - Murphyho zákony

Alžběta si do úst nasadila zubní protézu, na hlavu apartní klobouček s lesklou saténovou krempou a se zalíbením na sebe pohlédla do zrcadla. Nakonec klobouk s lítostí zase sundala. Měla tu nevšedně tvarovanou hučku moc ráda a ještě ke všemu si byla dobře vědoma, že jí sluší.

Dostala ji od Antonína před čtyřiceti lety a pořád byla jako nová a navíc teď znovu přicházely navlas stejné kloboučky do módy. Však si jeden prohlížela v obchodním domě, kam ji Hynek vzal před Vánoci na nákupy. Klobouk stál hříšné peníze a zdaleka nebyl tak kvalitní. „Prosím tě, kup si ho,“ naléhal tehdy Hynek. A dokonce se na ni hněval, když si po důkladném uvážení jako dárek vybrala flanelovou noční košili a nový obojek pro Garika. Málem se tehdy poškorpili.

Dnes si ho vzít nemůže. Vypadá v něm příliš nóbl a vůbec ne jako ustaraná matka, která nedokáže nečinně přihlížet tomu, že se dva mladí blázni řítí do neštěstí.

Ano, takhle to bude lepší, pochvalovala si kašmírový šátek a vydala se na zastávku tramvaje. Malinko se obávala, jestli se na tom sídlišti neztratí. Ty obrovské betonové kvádry ji vždycky děsily, jeden jak druhý, oprýskané, ponuré, depresivní. Tucty lidí se tam hemží po vyšlapaných cestičkách, nevšímaví k okolnímu světu, hotové mraveniště.

Nakonec byla ráda, že Marie odmítla jít s ní. Ještě by to celé pokazila. Je v poslední době nějak mimo. Už ji zajímá jen jídlo, nemoci a vnoučata. Kloudný rozhovor spolu nevedly několik měsíců, sotva by jí mohla být co platná.

V tramvaji byl vydýchaný vzduch, ale naštěstí ji jakýsi umolousaný padesátník hrubšího zrna pustil sednout. Čpělo z něho pivo a cigarety, ten určitě nejede ze zaměstnání, myslela si Alžběta, ale za uvolněné místo mu zdvořile poděkovala, vždycky věděla, co se sluší a patří. Když se nad ní zbytek cesty klátil, pochrchlával, aniž by si zakryl ústa, a dvakrát ji udeřil brašnou, která se mu svezla z ramene, začínala litovat, že nezůstala doma. Pak ale zvládla přestup na jinou tramvaj, bez problémů nalezla příslušný panelák a její odhodlání se navrátilo v plné výši.

„Nezlobte se, že vás ruším… takhle bez ohlášení,“ usmívala se mezi dveřmi.

Sylviina matka se nezdála být nijak zvlášť překvapená, spíš se tvářila, jako by její návštěvu očekávala.

Po chvíli trapného přetahování, zda se má či nemá zout, se ocitla v útulné kuchyňce a byla jí nabídnuta káva.

Starý Hácha seděl u stolu, pozdravil jen tak na půl úst a pak tam klidně dál dřepěl v nátělníku a teplácích, před sebou jakési součástky, šroubovák a pivo v láhvi.

Alžběta si o jeho úrovni pomyslela své a v duchu se pokřižovala při představě, že za šest týdnů by měla být s tímto člověkem, který jí připomněl individuum z tramvaje, v příbuzenském svazku.

Háchová se tvářila přístupněji a Alžběta usoudila, že schopnost přetvařovat se a dělat nevinné obličejíčky Sylvie pravděpodobně zdědila po ní.

„Přišla jsem se s vámi poradit,“ začala co nejvlídněji s vědomím, že jí nad hlavou visí Damoklův meč v podobě blížícího se sňatku. „Nevím, jak to zaonačit, ale jsem přesvědčená, že by mladí měli s tou svatbou ještě počkat.“

„A proč?“ zeptal se Hácha, jako by se ho to ani netýkalo.

Co je to za otce, že se nestrachuje o osud své dcery? Každý normální rodič by vzal její sdělení ihned do úvahy anebo její argumenty přinejmenším se zájmem vyslechl.

,,Já mám Sylvinku moc ráda, je to milé děvče, jen mám strach, aby jí nakonec nezbyly leda oči pro pláč.“

„Proč?“ znovu se otázal Hácha.

Skoro jako by jiné slovo ani neuměl, napadlo Alžbětu. A současně ji napadlo, že s Háchou bude těžké pořízení, neboť se nezdá být právě inteligenčně na výši.

„Asi bych to takhle otevřeně neměla říkat, on Hyneček je v jádru opravdu dobrý chlapec, jen je tak trochu přelétavý. Například ta Valérie, do které se nedávno tak zakoukal… No, ale o tom bych nerada hovořila, to si mladí musí vyřešit mezi sebou a sem to vlastně ani nepatří. Prostě se ještě dostatečně nevybouřil, to je celé. Pro vaši Sylvinku si představuji uvážlivějšího partnera,“ vysvětlovala a přitom stále dbala na to, aby její projev zněl dostatečně starostlivě a přitom nestranně.

„Pro mě je důležité, koho vedle sebe chce mít Sylvie, a ne, koho byste jí vybrala vy,“ oponoval nevzrušeně Hácha, Háchová souhlasně přikyvovala.

Ta ženská bude taky pěkné kvítko, ani se nezačervená - ona je snad dokonce pyšná, že je provdána za nezdvořáka! To je ale rodinka… Jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet! Tady se slušností nepochodím, kdepak. Budu musit zvolit mnohem razantnější přístup, přemítala Alžběta.

„Přišla jsem, abych vás poctivě informovala o riziku, které na sebe Sylvinka bere, ale vás jako by to ani nezajímalo! To se tak málo staráte o štěstí své dcery?“

„Svoje štěstí si musí najít sama, v tom my jí nepomůžeme,“ konečně se i Háchová osmělila k odpovědi, což Alžbětu povzbudilo.

„To s vámi naprosto souhlasím. Však ne nadarmo se říká -každý strůjcem svého štěstí, že? Ale když se na dítě řítí pohroma, tomu člověk přece může a měl by zabránit… Je to jeho svatá povinnost.“

„Ale oni už to dávno nejsou děti,“ usmála se Háchová.

V Alžbětě to jen vřelo: „To je jako byste řekla, že už nejsem Hynkova matka! Tady přece věk nehraje žádnou roli.“ Neklidně se zavrtěla, napila se kávy, kterou si dokonce v rozčilení zapomněla osladit, ačkoliv hořkou přímo nesnáší a dodala: „Až vám Sylvie bude s outěžkem ronit slzy nad zpackaným životem, bude pozdě na nápravu. Teď, dokud je čas, bychom měli spojit své síly a snažit se tu svatbu překazit!“

Slova jí uklouzla z úst jak jedovatý plyn. Alžběta okamžitě po doznění afektu správně odhadla, že se nechala unést a celou akci tak jedinou nekontrolovanou větou zhatila, ale to, že si ji dovolí vykázat z bytu, tak to ji věru nenapadlo.

„Že se budete snažit svatbu překazit, pro nás není žádná novinka,“ zahřímal Hácha, „děláte to přece od samého začátku. Se mnou nepočítejte.“

„Se mnou také ne,“ klidným hlasem ho podpořila Háchová a obdobně klidně dodala: „A ted pojďte, doprovodím vás…“

„Je u tebe Hynek?“ překvapila Sylvii maminka otázkou. Dokonce i fakt, že telefonovala, byl překvapující. Rodiče většinou čekali, až se jim obě dcery ozvou samy.

„Ne, jsem sama. Stalo se něco?“

„Byla u nás jeho matka!“

„A co chtěla?“ otázala se, přestože důvod její návštěvy tušila. Pokusila se zažertovat, aby maminku uklidnila: „Nechce Hynka vydat z pod křídla?“

„To je slabé slovo. Myslím, že ta bába je schopná všeho. Dej si bacha, Sylvi. Možná by sis měla stěhování k nim ještě rozmyslet… Hlavně prosím tě, ať tě ani nenapadá prodat byt, aby ses měla v nejhorším kam vrátit.“

Tak to je opravdu vážné, uvědomila si. Kam jí paměť sahala, rodiče neradili, nevměšovali se a většinou dokonce její rozhodnutí ani nekomentovali.

„Mami, nedělej si starosti, to bude dobrý.“ Sama tomu nevěřila. Čím víc se svatba blížila, tím větší obavy ze soužití s tchyní měla. Moc dobře si všimla, že se její oči potáhnou zlobou jak temně šedou blánou, sotva Hynek opustí místnost a nechá je dvě samotné. To jen před ním se usmívá, ale i ten úsměv jako by měl bodlinky dikobraza.

„A ještě jsem se chtěla zeptat…“ váhavě přerušila maminka proud jejích úvah. „Znáš nějakou Valérii?“

„Valérii? Ne, to mi nic neříká. A kdo by to měl být?“

„Vlastně ani nevím. Jen to jméno padlo, tak jsem myslela, že třeba budeš vědět.“

„A můžeš mi říct, v jaké souvislosti padlo?“

„To není důležité,“ vykrucovala se maminka, z čehož Sylvie bryskně odvodila, že to naopak důležité je.

„No tak, mami…“

„Má to být snad nějaká Hynkova kamarádka…“

Takže milenka! Maminka si myslí, že má Hynek kromě příšerné matky ještě nějakou bokovku! Pár týdnů před svatbou!

To je přece nesmysl, utěšovala se, ale červíček pochybností se už urputně prohlodával důvěrou, kterou ještě před okamžikem k Hynkovi měla. A Sylvie byla odjakživa přesvědčená, že právě podezření je jeden z mála červíků, kteří jsou prakticky nezničitelní.

„Hynečku, stalo se něco hrozného,“ vysypala na něho matka hned v předsíni. Ještě si ani nestihl sundat kabát. V první chvíli ho napadlo, že umřel Garik.

Přál si, aby jen umřel Garik, ale podvědomě vycítil, že se stalo něco mnohem závažnějšího. Jako by prožíval deja vu. Matka tehdy taky stála v předsíni, kapesník u nosu, zarudlé oči a přes vzlyky jí nebylo rozumět. A pak mu vyřídila vzkaz od Kristýny. Konec. Konec bez jediného slůvka vysvětlení. Tenkrát už měl snubní prstýnky připravené v šuplíku nočního stolku, chtěl Kristýnu překvapit. Nevyšlo to. Kristýna překvapila jeho. Příšerně se opil, jeden z prstýnků navlékl tlusté, ošklivé servírce místo dýška, z druhého nechal vyrobit prsten matce. Byla tak dojatá, že se nad dárkem málem znovu rozplakala.

A teď taky pláče, ale dojetím to nebude.

Žije snad Hynek svůj život stále dokola? Chodí v kruhu jak vězni s koulí u nohy, občas zahlédne výseč modré oblohy a pak zpět do kobky?

Pes přiběhl a olízl mu ruku. Jeho úmrtí tedy mohl vyloučit. Zbývala druhá možnost. Patrně existovalo více možností, ale Hynka jiná nenapadla. Když matka nepřišla o Garika, musel on - logicky vzato - přijít o Sylvii. Ani jednomu z nich na ničem jiném přece nijak výrazně nezáleželo.

„Co se stalo?“ řekl tak tiše, že si nebyl jist, zda ho vůbec mohla slyšet. „Tak co se stalo?“ zopakoval, ale jeho hlas zněl i nadále, jako by mu někdo kolem krku utahoval smyčku. Ten někdo byl strach.

„Nemůžeš si ji vzít… nemůžeš,“ naříkala.

Hynek neměl daleko k tomu, aby se přidal. Ať už se stalo cokoliv, jeho matka mu právě sdělila, že se nemůže oženit se Sylvií. Ale on už se příliš upnul na představu rodinného života! Toužil po ženě a dětech.

Když mu bylo pětadvacet, něco podobného by ho ani nenapadlo. Bavilo ho užívat a nevázat se. Koneckonců stačilo, jak ho k sobě po celý život připoutávala matka. O další okovy nestál.

Teď to bylo jiné. Plánoval, jak Sylvii bude potírat zvětšující se břicho zvláčňujícími oleji, plánoval, jak jí bude připravovat ovocné šťávy, masírovat namáhanou páteř a na noc podkládat chodidla, aby se jí neudělaly křečové žíly. Snil o tom, jak bude zarudlý uzlíček držet poprvé v náruči, jak bude přetékat vděčností za to, že mu jej porodila.

Celý život byl opečováván a hýčkán. Přál si dělat totéž, vyrovnat dluh. Ne matce, nýbrž své ženě a svým dětem.

Ale to bych prvně musel nějakou ženu a dítě mít, uvědomoval si.

A zdálo se, že jeho sen to byla jen další mýdlová bublina. Nafouknul se do duhové krásy a prasknul.

„Sylvie, prosím tě přijeď,“ řekl jí do telefonu v době, kdy se v troubě pekla kuřecí křidýlka, na stole byly čerstvé květiny, láhev vína a zeleninový salát.

,,Dneska jsi měl přijít ke mně,“ připomněla mu.

,,Já vím, ale máti je dost na huntě s nervama kvůli tomu, jak se nepohodla s tvými rodiči, předpokládám, že už o tom víš.“ vysvětloval.

A Sylvie v jeho sdělení spatřovala jistou naději. „Z toho ať si nic nedělá. Naši jsou skvělí. Nic jí připomínat nebudou. Dá se to omluvit věkem a taky neschopností adaptovat se tak rychle na novinky, které se dějí a budou dít.“

Připadala si velkorysá. Doufala, že to Hynek ocení. Vždyť ze všeho nejraději by mu vynadala a zahrnula ho výčitkami. A taky otázkami, kdo že je ta Valérie.

Ale Hynek to neocenil. Mrazivě opáčil: „Co tím myslíš? Že tvoji rodiče odpustí mé matce, že ji vyhodili, když k nim přišla na přátelskou návštěvu? To je od nich skutečně neobyčejně laskavé. Máš pravdu. Jsou skvělí. Jiní by ji třeba rovnou zastřelili…“

Sylvie byla zmatená. Věděla, že její maminka by nikdy nelhala. Na druhou stranu jí přišlo nepravděpodobné, že by si tchyně něco tak nehorázného dokázala a zároveň i troufla vymyslet. Nemohla přece očekávat, že jí naprosto každá lež projde! Anebo mohla? Má Hynka ovinutého kolem prstu pevně jako měděný drát na elektromagnetické cívce?

Už ničemu nerozuměla. Ráno si ještě prohlížela s kolegyní katalog svatebních šatů a teď byl zničehonic konec.

Najednou se jí chtělo spát. Nic necítit, nic nevnímat, o ničem nepřemýšlet. Zahalit se do konejšivého nevědomí jak do duchny z prachového peří.

Zavěsila sluchátko, na jehož druhém konci bylo už několik vteřin vše říkající ticho, vypnula troubu a místo do postele nasedla do auta a jela. Sama nevěděla kam. Jen překvapeně sledovala, že venku se život nezastavil. Lidé spěchali, smáli se, líbali se, vozili kočárky, venčili psy. To jen ona uvnitř cítila, že vše ustrnulo na mrtvém bodě. Jako by se dostala do časové smyčky.

„Na, dej si ještě jednoho,“ přikázala Alice a postavila před Sylvii v pořadí již třetího panáka tequilly. Poprvé v životě viděla sestru tak zbědovanou a najednou měla dojem, že si vyměnily role. Ona byla teď ta starší, která ji mohla utěšit. A když bude nejhůř, vykastruje toho gaunera jeho vlastním skalpelem. Pokud ho vůbec praktičtí lékaři používají.

Zeptala se Sylvie. Ta se konečně usmála: „Skalpel? To sotva. Těm svěřují akorát takové ty dřevěné špachtličky. Na chirurgii by Hynečka maminka nepustila, mohl by si udělat bebínko…“

„Nejraději bych mu to bebínko udělala sama,“ ucedila Alice.

„Víš co nechápu?“ odbočila Sylvie. „Jak je možný, že takovej chytrej chlap neprokoukne svoji pošahanou matku… Anebo jsme pošahaný my dvě, protože jsme neprokoukly tu naši?“

„Zešílelas? Jak tě vůbec může něco podobnýho napadnout. Za chvíli tě ta bába zblbne natolik, že budeš podezírat i mě…“

„Jsem pitomá, já vím. Ale já jsem našim před chvílí volala a oni mi potvrdili, že Hynkovu matku opravdu vyrazili!“

„Nekecej! To bych do nich teda neřekla. Ta je musela pěkně nadzvednout!“ komentovala Alice a přitom se rozhlédla, jestli některý z hostů nepotřebuje obsloužit.

Ve skutečnosti tam seděli pouze dva. A nebyli to tak úplně hosté, byli to napůl domácí. Pan majitel se svojí mladou manželkou. Alice jí záviděla: Proč taky někdy nekápnu na chlápka, kterej je hezkej, chytrej, slušně vychovanej a bohatej? Je to proto, že zazobaní doktoři práv si neberou chudé rozvedené servírky?

„Dám si ještě jednu tequillu. Nebo raději rovnou dvě,“ vrátila ji Sylvie do reálu.

„Jasně, tequillou nic nepokazíš. Za hodinku končím, vezmeme si jednu flašku na cestu. Spát můžeš u mě.. “

„Hmm. Moc dobrý pití,“ přikyvovala Sylvie. „Z čeho se to vlastně dělá?“

„Z agáve.“

„Co to je? Zní to jak jméno nějaký Tahiťanky…“

„Když tak Mexičanky, ne?“ opáčila Alice spokojeně. Zdálo se, že sestra je z nejhoršího venku, když jí zajímají takové hlouposti. Ale opak byl pravdou. Opět si začínala tequillu solit vlastními slzami.

„A jak se ti líbí jméno Valérie?“ mezi vzlyky škobrtavě položila další nesmyslnou otázku. Alice zauvažovala, jestli je to příznak duševního zhroucení anebo totální opilosti.

,,Jaká zase Valérie?“

„To kdybych věděla,“ škytla Sylva, položila hlavu na bar a usnula.

Záplava rezavých kadeří vypadala na mramorové desce poněkud nepatřičně. Jako tělo mrtvého pekinéze na pitevním stole, napadlo Alici a koutkem oka přitom zahlédla muže svých snů. Odcházel se svou mladou ženou, podržel jí kabát, aby do něj mohla vklouznout, políbil ji někam za ucho, nabídl rámě a diskrétně přehlédl Sylviinu indispozici.

„Dobrou noc,“ usmál se ode dveří.

„Dobrou,“ odvětila Alice a namarkovala si láhev tequilly, která měla být toho večera její jedinou společnicí.

Sylvie pojala podezření, že jí v noci někdo přišil horní oční víčka k dolním a do mozku voperoval datla, který urputně vyklovává zbytečky jejího zdravého rozumu. Vzduch v místnosti byl hustý. Její krev také. Proudila pomalu a líně tepnami, až hrozilo, že se zastaví docela. Možná umírám, napadlo ji.

„No, konečně,“ ozvalo se vedle ní. „Tohle pěkně vypij, v práci už jsem tě omluvil, neschopenku máš na nočním stolku, musím běžet.“

Hynek… Kde se tady vzal?

„Kde ses tady vzal?“ zeptala se. Překvapilo ji, jaké úsilí musí člověk s kocovinou vynaložit, aby vyřkl pár slov. A vzpomněla si na Alici. V rozvodovém období vypadala podobně skoro každý den. Tehdy Sylvie ještě netušila, jak je dočasné umrtvení mozku snadné a pohodlné.

„Tvoje sestra mi v noci zatelefonovala,“ vysvětlil. Jeho hlas zněl neosobně a ostře. Jako by odměřeným tónem rozdával políčky.

„Děkuju, že ses o mě postaral,“ pokusila se jeho tón napodobit.

Překvapeně povytáhl obočí a potřepal ji po vlasech: „Já jsem to přece udělal rád.“

„A pro Valérii to taky děláš rád?“

„Pro jakou Valérii?!“ vykulil oči, vypadalo to velmi věrohodně. „Žádnou Valérii neznám. Něco se ti asi zdálo…“

Můj život je jedna velká halucinace, pomyslela si.

„Odpoledne vyzvednu tvoje auto a jestli ti bude líp, zajdeme vybrat prstýnky.“

„Prstýnky? Včera jsme se přece rozešli…“

„Na to zapomeň, tak snadno tě nepustím,“ usmál se a bylo to jako by po deštivých týdnech poprvé vykouklo zpoza mraku slunce.

8.

Mladá generace si i dnes váží stáří. Ovšem jen pokud jde o víno, whisky a nábytek.

T. Capote

Alžběta seděla již několik hodin zavřená ve svém pokoji a zlost v ní kypěla natolik, až měla dojem, že jí hlava zvolna začíná otékat, měnit se v obrovskou pýchavku, která co nevidět exploduje.

Od rána po schodech dupali malíři, pořvávali na sebe a po celém domě trousili barvu, oškrábanou omítku a vulgární výrazy. Teď nesměl z pokoje Gariček, aby se mladým nepletl pod nohy, za nějaký čas to bude i ona. Sylvie se hnízdí v jejím domě, roztahuje křídla a Alžběta paralyzovaná strachem, aby neztratila syna, tomu jen nečinně přihlíží! Dokonce si už ani nemá komu postěžovat.

S Marií to jde z kopce, skoro to vypadá, jako by už na život dočista rezignovala. Jedině minulý týden, když se v kavárně objevil Heřman, výrazně pookřála. „Myslela jsem si, že je dávno mrtvý,“ povídala a její oči se najednou blýskaly jako vánoční prskavky.

„Taky že je… je mnohem víc mrtvý než většina nebožtíků na městském hřbitově,“ pravila Alžběta, která Heřmanovi nikdy neodpustila, že souběžně s ní si začal románek i s Marií.

„Pořád je to štramák, vždycky byl…“ vydechla Marie zasněně.

„Je to hochštapler a vždycky byl,“ poopravila ji nazlobeně Alžběta, neboť se už nemohla dívat, jak se Marie natřásá a nakrucuje. Krůta jedna! Zuby má taky vyndávací, pomalu už sama netrefí na záchod, ale jak zmerčí chlapa, už to s ní zase šije. Ovšem když si s ní chce přítelkyně od srdce pohovořit, je z ní rázem stará sklerotická bába bez jakéhokoliv zájmu o okolní dění.

V předsíni se ozvala rána a pak řinčení skla, Garik se hlasitě rozštěkal.

„Taky ti lezou na nervy, viď,“ pohladila Alžběta psa po hlavě. „Ještě jsem naživu, ale už se chovají, jako by jim to tady celé patřilo. A přitom k majetku nemají ani ždibec úcty. Když se něco rozbije, o nic nejde, však se koupí nové.“

Garik začal hlasitě dorážet na dveře. Nebyl to však zlý štěkot, nýbrž radostný. A kratinký ocásek se mu chvěl jak v zimnici.

„Hynku!“ zvolala Alžběta. Dveře se otevřely a místo Hynka mezi nimi stála Sylvie.

„Potřebujete něco? Hynek nahoře montuje nábytek…“

Celý dům je vzhůru nohama, jindy naprosto neochotný Hynek nyní ochotně montuje nábytek, starý pes, který s obtížemi skáče na svoji pohovku, teď jančí jak na konkurzu do cirkusu. A za všechno může tohle zrzavé vyžle. Ani ne šedesát kilo, ale ke svým cílům si to valí jak obrněný transportér, nevnímajíc potřeby, city a přání jiných.

„Garik by potřeboval vyvenčit,“ řekla. „Ať ho Hynek vezme do parku…“

„Já ho klidně vezmu,“ nabídla se.

„Kdepak. On by s vámi nešel. Nesnáší cizí lidi, ale jestli to chcete zkusit…“ odvětila Alžběta a pocítila drobné zadostiučinění. Na slovo cizí dala zvláštní důraz a s milou Sylvinkou to pěkně zaškubalo. Tak se na ni musí! Kdepak ústupky a ohledy. Na bezohlednost se musí reagovat zase jedině bezohledností.

Podala jí vodítko a už se těšila, jak se Garik bude cukat a vzpouzet. Ale ten stál jak přikovaný, nechal se připnout a pokorně odkráčel z místnosti, aniž by se ohlédl. V tu chvíli k Sylvii pocítila sžíravou nenávist. Ukradla jí syna a teď chce na svoji stranu přetáhnout i tu němou tvář?! Nestačí, že vpadla do jejich tiché domácnosti jako bombardér? Je tak poživačná a bezcitná, že touží po všem, co pro Alžbětu něco znamená?

Alžběta se sehnula, ztěžka dopadla na kolena a s pomocí hole zalovila pod postelí. Doba ústrků skončila, je čas odvety, mumlala polohlasně. Po chvíli se jí podařilo vytáhnout starý zaprášený kufřík z povoskovaného plátna neurčité barvy. Otevřela ho a přečetla poslední záznam: „Osmdesát dva tisíce čtyři sta dvacet pět korun.“

Najednou litovala, že v posledních měsících našetřila tak málo. „Snad to bude stačit,“ povzdechla a dlaní polaskala svoje úspory, jako by se s nimi už v ten okamžik loučila.

„Jsem utahanej jak kotě,“ řekl Hynek a natáhl se na novou postel. Dřevěný rám slabě zasténal, ale on se usmál: „Neboj, dobře jsem ji smontoval, pojď ke mně.“

„Raději bych jela domů.“

„Doma už budeš mít tady. Zvykej si.“

„To nebude tak snadné,“ namítla Sylvie a posadila se k Hynkovi na kraj postele. Přála si, aby nezajížděl rukou pod její tričko, přála si, aby jí pokaždé nezacpával pusu sexem. Potřebovala s ním mluvit. Dokud byl ještě čas.

„No, tak… Co je s tebou? Zdá se, že ani nemáš radost, jak rychle jsme to zvládli,“ reagoval rozmrzele na její chlad. Častokrát se choval jak malé rozmazlené dítě - když nedostal, co chtěl, vynucoval si to všemi prostředky, trucováním počínaje.

Sylvie měla radost. Měla radost z vanilkově žlutých stěn dvou pokojíků, měla radost z nového koberce a trojdílné skříně se zrcadlem, měla radost z borovicového letiště, nočních stolků a dvou ratanových křesílek. Největší radost však měla ze sprchového koutu v podkroví, protože ji děsila představa dělit se o koupelnu s tchyní. Stejně jako ji děsila představa dělit se s ní o kuchyň.

„Aspoň dvouplotýnkový vařič, varnou konev, malinkatou lednici, dřez a mikrovlnku. Stačí jedna skříňka z kuchyňské linky a budu spokojená,“ škemrala před třemi týdny. Ale Hynek byl neústupný: „Je to zbytečné, věř mi. Máti už skoro nevaří, určitě nemá ambice se ti v kuchyni nijak zvlášť motat. Maximálně si udělá čaj, ohřeje párek anebo usmaží vajíčka. Peníze budeme potřebovat na jiné věci.“

Dobře věděla, co myslí těmi jinými věcmi. Nijak nezastíral, že by chtěl dítě co nejdříve, o Sylviin názor se příliš nezajímal. Stejně by mu ho nemohla říct. Byla rozhodnutá. Dítě bude, až nebude tchyně. Ne, že by vyloženě musela zmizet z povrchu zemského, bohatě postačí, když s ní nebudou muset bydlet.

„Tak copak se děje?“ zeptal se Hynek znovu, už o něco vlídněji.

„Hrozně hezky jsi to tady připravil, vím, že ses nadřel a že to stálo spoustu peněz…“

„A z toho jsi smutná? Z toho se máš přece radovat.“

„Když ona mě nemá ráda,“ pravila Sylvie. V poslední době se podvědomě vyhýbala jejímu pojmenování. Měla by snad říkat tvoje maminka? Nebo máti? Matka? Nebo snad dokonce tchyně?

„Má tě ráda. To už jsme přece vyřešili, tak s tím znovu nezačínej. Anebo ti snad něco udělala?“

„Ne, nic konkrétního mi neudělala,“ přiznala Sylvie.

„Tak proč si pořád myslíš, že tě nemá ráda?“ zpovídal ji otráveně.

„Nevím. Prostě to cítím.“

„Škoda, že necítíš tohle,“ vzal její ruku a položil si ji do rozkroku. Jeho penis ihned zareagoval, ale Sylvie ještě stále před očima viděla nenávistný obličej Hynkovy matky, fungující spolehlivěji než studená sprcha.

9.

Vzít si za manžela jediného syna je zhruba stejně rozumné, jako skrývat se před bouřkou pod osamělý strom v poli.

Thunderova paralela - Murphyho zákony

Alžběta na okamžik zauvažovala, jestli si nemá obléci domácí komplet z vínově červeného bavlněného froté, který jí Hynek koupil před dvěma lety k narozeninám, ale nakonec si vzala jen čistou zástěru. Dárky od Hynka si šetřila. Však se taky pro to něco nazlobil: „Na co to pořád schováváš? Máš tady hory nových ručníků, které nepoužíváš, a my se utíráme do těch sepraných hadrů. Máš tady pěkné domácí oblečení, nové pantofle a kašmírový svetr, který jsi ještě ani jednou neměla na sobě, a dál chodíš jak majitelka vetešnictví.“

„Až vynosím to staré, obléknu si nové.“

„Aby ses toho vůbec dožila,“ vyjel na ni Hynek tehdy ošklivě. Něco se kvůli jeho hrubosti naplakala. Věděla, že nemá pravdu, kdyby hospodařila jako on, dodnes by žili v nějakém suterénním bytě bez záchodu. Ale to on nevidí. Na všechno je hrr, všechno by chtěl hned. Na zadní kolečka nepomýšlí, jako by zdraví byla bezvýhradní výsada mládí. Kdyby se mu nedej bože něco stalo, jakpak by vyžil s několika tisícovkami nemocenské nebo dokonce invalidního důchodu?

Zvonek u dveří vytrhl Alžbětu z rozjímání. Už je tady, pomyslela si vzrušeně. Najednou cítila, že má budoucnost ve svých rukou, a tento pocit jí vůbec nebyl nepříjemný. Dodával jí síly, omlazoval ji. Čachtická paní k tomu potřebovala krev panen, jí by bohatě stačila Sylviina.

„Tak co, babi, jakpak se těšíte na svatbu?“ nahrála ji Valérie hned mezi dveřmi a do rukou jí vrazila kastrůlky s obědem.

Alžběta stála před rozhodujícím momentem. Potřebovala Valérii zdržet, nalákat ji a přimět k rozhovoru.

„Nehodí se k němu, to vy byste se k Hynkovi hodila líp…“

„Taky bych nebyla proti,“ zasmála se Valérie. „Ale teď, když bude v chomoutu, je pozdě o tom uvažovat. Bigamie je u nás trestná.“

„Nikdy není pozdě,“ zamrkala Alžběta spokojeně, i když přesně nevěděla, o čem to Valérie mluví. Bohatě stačil tón, jakým odpověděla. Prozradil ji.

Alžběta si náhle byla zcela jistá, že má výhru v kapse, koneckonců v lidech se téměř nikdy nemýlila.

Snad ani u státnic nebyl Hynek tak nervózní. Ruce se mu potily, několikrát překontroloval svůj i svědkův občanský průkaz, stále znovu otevíral krabičku s prstýnky, jako by se bál, že by se mohly nějakým záhadným způsobem vypařit.

„Tak kde ji máš, tu svoji nastávající?“ rýpal kamarád ze studií. „Aby si to ještě nerozmyslela…“

Hynek zalitoval, že ho vůbec zval. Libor býval už na škole neomalený a jeho fórky postrádaly úroveň. Na druhou stranu jiné přátele neměl a svědka potřeboval.

,,Ještě má deset minut čas,“ odsekl nepřesvědčivě. Možnost, že by si to Sylvie na poslední chvíli rozmyslela, ho taky napadla. Vlastně se jí zaobíral celou noc. V posledních několika týdnech vnímal vzrůstající napětí a dělalo mu čím dál větší obtíže Sylviiny narážky ignorovat.

„Hynečku,“ zatahala ho matka za rukáv nového obleku. Nejraději by se propadl do země. Čtyřiatřicetiletý Hyneček! Jako by ho aspoň před lidmi nemohla oslovovat normálně, někdy ji podezříval, že ho zahanbuje schválně.

„No?!“ zavrčel.

„Kde jsou tady toalety?“

Jak má, proboha, vědět, kde jsou na Nové radnici záchody? Je tam přece poprvé!

„Za šest minut začíná obřad, nemohla bys to laskavě vydržet?“ zasyčel a matka se uraženě odtáhla.

Od rána měla stísněný pocit, který nepříjemně vyvrcholil v okamžiku, kdy jí Hynek navlékl snubní prstýnek. Bylo to jako docvaknutí policejních pout. Ani nedokázala vnímat hudbu. Jediné, co zaregistrovala periferním viděním při polibku, byla tchyně, která se hlučně odebrala z první řady obřadní síně ven.

Špalír gratulantů se pomaličku posunoval, Hynek nepřítomně potřásal pravicemi a přitom očima těkal po rozlehlé místnosti.

„Kde je máti, nevíš?“ špitl Sylvii do ucha. Jako by se ani chvilinku nemohl zajímat o ni a ne o svou matku. Bezpochyby odešla schválně, možná doufala, že synáček přeruší ceremoniál a bude ji s pomocí svatebčanů hledat. Možná šla spáchat demonstrativní sebevraždu, aby Hynečka na poslední chvíli vytrhla ze spárů manželství. Možná zjistila, že boj je prohraný a jela prostě domů…

Vyšli ven. Novomanželé Pokorní. Alice i maminka popotahovaly, otec se tvářil neutrálně. Fotoaparáty Sylviiných přátel cvakaly. Hynek žádné přátele, až na svědka, který vypadal jak lichvář, neměl. Osmnáct svatebčanů celkem, z Hynkovy strany pouze dva. V té chvíli dokonce jen jeden.

„Libore, prosím tě, skoč se po ní podívat,“ plašil se Hynek.

Zapůjčený mercedes pro ženicha a nevěstu měl nastartováno, řidič stál opřený o kapotu a pobaveně kouřil. Únos ženichovy matky namísto nevěsty. To se nestává každý den.

„A kde ji mám jako hledat? Pod lavicemi v obřadní síni? V šatně mezi kabáty?“ poškleboval se Libor.

Sylvii byl natolik nesympatický, že přispěchala Hynkovi na pomoc: „Běž se po ní raději podívat sám…“ Jak ráda by slyšela, že ji tam samotnou nenechá. „Hned jsem zpátky,“ šeptl a z vděčnosti ji políbil.

Neměla na tu svatbu vůbec chodit! Nemá zapotřebí, aby se na ni Hynek před lidmi utrhoval. To na Sylvinku je jako med, ale starou mámu peskuje i za to, že si odskočila na záchod. Stejně to byla jeho vina, že v tom obrovském baráku zabloudila. Kdyby ji před obřadem doprovodil, jak ho požádala, nemuselo se to stát. Ale kdepak. Na ni on čas neměl, musel přece vyhlížet nevěstinku.

„Děkuji, já jíst nebudu,“ pronesla hrdě z čela svatební tabule k obsluhujícímu číšníkovi. Jen ať si nikdo nemyslí, že si ji koupí kouskem žvance.

„Máti, nedělej ostudu,“ zasyčel Hynek.

Tak ona prý dělá ostudu?! A jak se chová on?

„Nemám prostě chuť!“ pravila vzdorovitě. S ní nikdo zametat nebude. Ani vlastní syn ne!

„Tak si to jídlo vezmi a aspoň ochutnej. Nikdo tě nenutí, abys to snědla všechno, ale nesluší se, abys seděla u slavnostní tabule s prázdným talířem.“

On je ten pravý, kdo mě může poučovat, co se sluší a nesluší, myslela si Alžběta. Před radnicí ji odmítl vzít k sobě do vozu, prý že pojede jen se Sylvií. To byl tedy vrchol slušnosti! Jako by jim v tom autě mohla překážet. Místa tam bylo pro pět lidí. Nakonec se tísnila s Háchovými a tou jejich povedenou dcerunkou, co vypadá jak kurtizána. A všichni ve voze nad ní ohrnovali nos, jako by sami byli nějaká honora. Matinka učitelka na národním stupni, otec řadový projektant. Majetek veškerý žádný. Obecní byt v ohyzdné betonové krabici a staré auto.

Mohli by oblíznout všech deset, že dostanou do rodiny doktora s rodinnou vilkou, ale to oni ne. Ještě se tváří, jako by jim prokazovali nějaké milosti. Mají nos nahoru, protože přidali mladým na svatbu třicet tisíc korun! A přitom ona, stará bába, klidně mohla dát i dvakrát tolik. To, že nedala nic, je něco jiného. Přece nebude podporovat svými úsporami něco, s čím ani za mák nesouhlasí.

„Hynku,“ zašeptala. Předstíral, že neslyší, a dál dělal kašpara pod bílým ubrusem suplujícím obrovský bryndák. Alžbětě tohle šaškování přišlo na výsost trapné. Hynek je přece lékař a ne nějaký hej nebo počkej, aby tady srkal polévku z naběračky, kterou mu Sylvie přidržuje u úst jako nemohoucímu.

„Hynku,“ ozvala se ostře. Už se na to nemohla dál dívat. ,,Buď tak hodný a odvez mě domů.“

Zarazil se: „Já? To nemyslíš vážně! Jsem přece ženich.“

Alžběta se rozhlédla po salónku restaurace. Většina pohledů je sledovala. Když ji tak pěkně poučoval, jak se má chovat, ona mu to nakrásně předvede, jen ať si o něm nová rodinka udělá obrázek: „Ano, já vím Hynečku, že jsi ženich. Ale já jsem tvoje matka! A udělalo se mi nevolno. Proto tě tedy přede všemi pěkně prosím, abys mě odvezl domů. Potřebuji si lehnout.“

Vítězoslavně na něho pohlédla. Ať tedy otevřeně přizná, že není ochoten pro svoji nemocnou matku hnout prstem a ani pes od něj kůrku nevezme.

,,Já tě nikam nepovezu. Od toho je tady řidič. Až se naobědvá, tak tě odveze,“ trval Hynek na svém, až se za něho styděla. Netušila, že se nevinná prosba může otočit proti ní. Teď si všichni pomyslí, že ho zle vychovala.

Aby uchránila poslední zbytečky své důstojnosti, zvedla se od stolu:,,No, nic. Nějak se tedy sama dopravím. Přeji vám dobré chutnání a příjemnou zábavu. Na shledanou.“

Srdce ji z celé té příhody bolelo a svíralo se jak zvíře v posmrtných křečích a fakt, že ji Hynek nakonec odvezl, sehrál už jen nepatrnou roli. Vyměnil ji za Sylvii a najednou mu byla už jen na obtíž.

Ale milá Sylvie se přepočítala. Teď se usmívá, je na koni, protože netuší, že sotva bude tím, kdo se v téhle frašce bude smát naposled. Dá-li pánbůh, i na ni dojde řada a Hynek ji taky vymění.

Aspoň děvenka uvidí, jaké to je. když ji milovaný člověk odvrhne. S Alžbětou neměla kouska slitování a Alžběta s ní soucítit rovněž nebude. Každému co jeho jest.

10.

Před svatbou měj oči otevřeny, po svatbě je napůl přivři.

B. Franklin

Sylvie usoudila, že to musí být nějaká nepřiměřená somatická reakce na změnu prostředí, Hynek usoudil, že je to z nervů. A Hynek je přece lékař. Když Hynek řekne, že trpí soustavnými úmornými průjmy proto, že je hysterická, nudí se anebo že si je namlouvá, uvěří mu. Nebo alespoň bude předstírat, že mu věří, aby měla klid.

„Držíš tu dietu?“ nevěřícně se tázal každý večer, když si natáhla na noc kalhotky a ještě se obalila přikrývkou. Doba hájení nastala svatební nocí a trvala už týden. Hynek brblal. Sylvie si jejich líbánky taky představovala jinak, i když žádné velké dovádění vzhledem k neustálé všetečné přítomnosti tchyně stejně nepřicházelo v úvahu.

Svatební cesta byla z Hynkovy strany striktně zamítnuta.

„Naši by se na tvoji máti chodili každý den podívat a pomohli by jí, kdyby bylo třeba,“ přemlouvala ho k týdennímu pobytu na Šumavě.

„Máti žádnou pomoc nepřijme. Víš, jak je hrdá…“

Tak to jsem si tedy nevšimla, málem Sylvě uklouzlo, ale Hynek nic nepostřehl. Jakmile spustil plejádu chvály na svoji nebohou matku, dostával se do jakéhosi transu. Možná ho kdysi v dětství nechala zhypnotizovat a spouštěcí slovo post hypnotické sugesce je máti, napadlo Sylvii.

Nakonec ale dala Hynkovi za pravdu a byla ráda, že nikam nejeli. Týdenní pobyt v luxusním hotelu, z něhož by znala jenom sociální zařízení, to nebylo to pravé ořechové.

,,Bereš ten endiaron?“ zeptal se Hynek. A Sylvie uvažovala, jestli ho tolik trápí starost o ni anebo sexuální abstinence.

„Dodržuju naprosto všechny vaše pokyny, pane doktore,“ zasmála se křečovitě.

„Všechny? A kdybych vám předepsal trošku kondiční erotiky, taky byste poslechla?“

„Nezlob,” plácla ho přes ruku. „Už jsem ti říkala, že spojení střevních problémů a sexu mi připadá skutečně nechutné.“

Kdyby ji Alžběta slyšela, zaradovala by se. V dobách, kdy pro ni sex ještě neznamenal pouze pohlavní akt na tři písmena z křížovek, měla obdobný názor jako Sylvie. Proto se také uchýlila k tomu malému triku.

„Gutalax? Celou lahvičku? Babi, vy jste ale číslo,“ smála se Valérie.

„Každý den jednu,“ upřesnila Alžběta. „Je to neškodné projímadlo, aspoň se holka pořádně pročistí.“

„Raději toho nechte nebo jí ještě ublížíte…“

Alžběta by jí ublížila docela ráda, ale to Valérii nehodlala prozrazovat. Naprosto stačilo to, co jí prozradit musela z důvodu zdárného průběhu akce.

„A jako ta vaše osobní pečovatelka nebo hospodyně bych měla dělat co?“ zajímala se před týdnem a přitom si pozorně prohlížela nehty, jestli někde neoprýsknul lak.

Alžběta tušila, že na vynášení nočníků nebo utírání zadnic Valérii rozhodně neužije. A ani by si netroufala něco podobného navrhnout.

„Moc práce se mnou mít nebudete, to spíš s Hynkem.“

„S vaším synem?“

A bystrá taky zrovna není, pomyslela si Alžběta. Ovšem ani tento nedostatek nemohl její plány překazit. Naopak. Tahle dívka nebude v budoucnosti žádným vážným ohrožením a než se objeví nějaká nová Sylvie, uplyne mnoho času. A ten čas bude patřit jí! Zaslouží si ho a to nejen proto, že za něj slušně zaplatí.

Když Valérie poprvé vyslechla návrh té stařeny, usoudila, že je šílená. Dokonce uvažovala, jestli jí stojí patnáct tisíc korun měsíčně za to, aby se spolčovala s nebezpečným bláznem. Ale existence jejího syna rozhodla.

Líbil se jí už dlouho, dokonce ji přitahovalo i to, že je takový nekňuba. Naprosto se odlišoval od všech jejích dosavadních známostí. Měl vzdělání, byl slušný, plachý, ostýchavý.

Valériiny milostné zkušenosti se prozatím podobaly pouze zprávám z Černé kroniky: Čtyřiadvacetiletou V. K. napadl ze žárlivosti její přítel, takže musela být převezena do úrazové nemocnice… Čtyřiadvacetiletá V. K. obvinila třiatřicetiletého J. M. ze znásilnění… Když se čtyřiadvacetiletá V. K. vrátila ze zaměstnání, čekalo ji nemilé překvapení. Její byt byl zcela vykraden. Policie z tohoto činu usvědčila dvakrát soudně trestaného P. J., se kterým se V. K. seznámila předchozího večera v baru a pozvala ho k sobě domů…

Valérie byla smolař. Měla své tužby, své plány, ale vše, do čeho se pustila, zpravidla končilo katastrofou. Jejím největším snem od útlého dětství bylo stát se zpěvačkou.

„Konzervatoř?” Zbláznila ses?“ ječela na ni matka, která by se svým hlasovým projevem velmi dobře uplatnila při prodávání Večerníku. Jako matka ovšem selhávala.

Valérie šla tedy na zdravotnickou školu, která ji zoufale nebavila, a od svých sedmnácti let po nocích zpívala po barech. Bohužel jen do té doby, než otěhotněla s kapelníkem. Následovala interrupce a vyhazov z kapely, která nakonec bez ní odletěla na roční zahraniční turné. A tak Valérie jezdila s jídlonosiči, roznášela je starým dědkům a bábám a čekala, až se na ni usměje štěstí.

Existuje nějaký rozumný důvod, proč by právě bezzubý úsměv téměř osmdesátileté Alžběty Pokorné nemohl být tím vytouženým úsměvem štěstěny?, říkala si a stvrdila bláznivou dohodu symbolickým podáním ruky. Ještě téhož dne podala výpověď u pečovatelské služby a už jen snila o tom, jak za dva měsíce její život nabere úplně jiný směr.

11.

Jen žena ví, čeho je žena schopna.

W. S. Maugham

„Co to tady provádíte?“ vykřikla Alžběta tak mocně, že Sylvii svojí otázkou sundala ze štaflí jako dobře mířenou střelou z brokovnice.

Sylvie si oprášila kolena a pokusila se o vlídný tón: „Chtěla jsem odmontovat lustr, potřeboval umýt.”

Již několikrát se snažila tchyni přesvědčit, aby jí nevykala, ale ta byla neoblomná. Prý si nejsou tak blízké, aby si tykaly. Ovšem tak blízké, aby na sebe hulákaly, zřejmě jsou. Tedy jedna z nich je té druhé podstatně bližší.

„A kdo se vás prosil o to, abyste umývala lustr?“

„Ten lustr,“ usmála se Sylvie. Celá debata jí přišla najednou směšná. Kdyby čas strávený diskusí využila k práci, lustr už by dávno visel na svém místě a bába by nic nepoznala.

„Snad vašemu lustru nijak neublíží, když odstraním ty nánosy špíny a mrtvých much,“ pravila jízlivě a znovu vylezla na štafle.

„Ale kdepak lustru, Sylvinko. Já jen abyste si vy neublížila. Tohle přece jen není práce pro ženský. Po žebříku by měli lozit chlapi, ale když on ten můj kluk na pomoc v domácnosti moc není, viďte?“

Málem sletěla ze štaflí po druhé. Babice byla najednou jak mílius, až se Sylvie zastyděla, že na ni tak vyjela.

Možná je ale tohle to správné řešení, napadlo ji. Nenechat si nic líbit. Třeba se i ona bojí, aby si to se mnou nerozházela, přemítala a v tom se dovtípila. Mezi dveřmi stál Hynek. Ačkoliv ho neslyšela přijít, bylo jí naprosto jasné, jak dlouho poslouchal jejich rozhovor. A taky jí bylo jasné, co z něho vyvodí.

„Nechci se vám plést do vedení domácnosti, ale opravdu si myslíš, že musíš na máti být tak protivná?“ zeptal se večer v posteli. Jako by aspoň tam nemohli coby konverzační téma jeho matku vynechat.

„Já vím, je už stará, takže tolik práce nezastane a na sundání lustru by nejraději povolala tým horolezců, ale ona to nemyslí zle, věř mi,“ pokračoval.

Sylvie cítila naprostou bezmocnost. Jeho matka vítězila na celé čáře. Bylo to jak přetahování lanem. A to lano byl Hynek mezi nimi dvěma.

Možná, kdyby se pokusila všechno mu vysvětlit…

„Dále,“ přerušil Hynek nesmělé ťukání na dveře. Po pravdě řečeno, Sylvie nevěřila, že bylo nesmělé - byla přesvědčená o tom, že nesměle mělo pouze vypadat.

„Nechci rušit, ale můžu na chvilinku?“ zeptala se tchyně hláskem ve stylu: Kůzlátka otevřete, vaše maminka přišla.

,,Jasně,“ řekl Hynek a Sylvie si přitáhla pokrývku až pod bradu. Naštěstí si vybojovala místo u zdi, takže tchyně se usadila vedle Hynka.

Za chvíli s námi bude chtít i spávat, skřípala zuby a pokoušela se stát neviditelnou. Zřejmě se jí to podařilo, neboť tchyně své plešatící dítko pohladila po hlavě, několikrát povzdechla Hynečku a pak mu začala líčit svoje obtíže s klouby a kdo ví s čím ještě. A Hyneček přikyvoval jak idiot a ani jí neřekl, ať se příště tedy nešplhá v noci po strmých schodech do podkroví, ale nechá to na ráno.

,,No, a tak mě napadlo, když Sylvinka má práce až nad hlavu a já už jsem k ničemu, že najmu hospodyni.“ pokračovala v proslovu.

„Máti, to je myslím zbytečné,“ namítl vzorný synek, který pravděpodobně usoudil, že je škoda mrhat finančními prostředky za hospodyni, když už si jednu vzal.

„Kdepak. Bude to můj svatební dar. Něco jsem našetřila, takže o peníze se starat nemusíš a aspoň vám ulehčím, abyste se mohli věnovat jeden druhému,“ děla ta zlatá stařenka a odšourala se na nemocných nohou zpět do svého výminku.

„Vidíš?“ povytáhl Hynek obočí, když za ní zapadly dveře. „A ty máš pořád dojem, že tě nemá ráda.“

Co na to říci?, uvažovala, ale její novomanžel na odpověď nečekal. Vyskočil z postele, začal se přehrabovat ve skříni a nakonec se vytasil s krabicí od bot.

Tak a teď už by chybělo, jen aby v ní měl želvu, pomyslela si Sylvie, která želvu považovala za druhé nejodpornější zvíře ihned po pásovci.

„Něco ti ukážu,“ pravil Hynek dychtivě. „Tohle je máti. když jí bylo osmnáct, tady už je jí okolo dvaceti a tady… “

Tak to už by snad byla lepší i ta želva!

„Podívej. Na téhle fotce je přesně tak stará jako ty dnes.“

,,Jestli chceš, abych si prohlížela fotografie tvé matky od útlého mládí až po současnost, tak to nech na jindy. Ráda bych se aspoň trochu vyspala,“ odsekla.

„Už jsi zase protivná!“ nafoukl se. „Chtěl jsem ti je ukázat pro tvé dobro a ty se pořád jenom ježíš. Od svatby jsi jak vyměněná.“

„Můžeš mi, prosím, objasnit, co dobrého mi může přinést noční prohlížení několika kilogramů fotografií tvé matky?“

„Proč jsi ustavičně tak jízlivá?“ otázal se ublíženě. „Přál jsem si jen, abys viděla, že kdysi byla taky mladá a taky moc hezká. Myslel jsem, že ji třeba potom dokážeš vidět mýma očima.“

Ano, proč jsem tak jízlivá?, ptala se Sylvie sama sebe. A proč tchyni nedokážu vidět Hynkovýma očima? Proč ji pořád podezřívám, proč ji začínám nenávidět, proč mi ani na fotkách z mládí nepřipadá hezká?

Mám snad nějaký nový druh alergie?, hledala pro své chování polehčující okolnost. Když může existovat alergie na psí chlupy, holubí trus a dokonce i na chlad, proč by nemohla existovat na tchyně, že?

Ale proč se to stalo právě mně?, uvažovala. Jsem tu pár týdnů a moje duše jako by obrůstala mechem. Zeleným, slizkým mechem. A SOS, které vysílám k Hynkovi, evidentně není to pravé.

„Save Our Souls,“ zašeptala tiše.

„Cože?“

„SOS… Zachraňte naše duše… zachraň moji duši, Hynku…“

„Tak Garičku, panička všechno pěkně vyřídila,“ polaskala Alžběta psa, který už ji kvikavým štěkotem vítal. Bylo mu jedno, jestli se vzdálila na tři hodiny anebo na deset minut. Radost z jejího návratu byla vždy opravdová a maximální. A Alžběta jeho oddanost dokázala ocenit. Vždycky pro něj v kapse měla sušenku anebo piškot.

Častokrát si představovala, o kolik by byl život jednodušší, kdyby to bylo podobně prosté i s lidmi, obzvláště s vlastními dětmi. Ale u lidí to funguje jinak. Člověk celý život rozdává plnými hrstmi a sklízí namísto vděku jen zármutek, povzdechla si a Garik okamžitě vyskočil na pohovku vedle ní.

„Tos měl vidět, jak koukala, sůva jedna,“ pověděla mu.

Olízl jí ruku a čenichem se zavrtal do dlaně. Vyžadoval další laskání, ale Alžběta potřebovala někomu sdělit všechny novinky a jeho uši byly jediné, které ji vždy ochotně vyslechly.

„A jak teprve bude koukat v pondělí, až přijde Valérie! Nejspíš čeká nějakou obrýlenou sufražetku v uniformě.“

Pes na ni upíral své mandlové oči, jako by jí skutečně rozuměl. Seděl naprosto nehybně, jen pahýl ocásku mu kmital jak kyvadlo u pendlovek.

„No, teď mi tady přizvukuješ, viď?” znovu ho pohladila. „A přitom jsi jí taky naletěl, Sylvince. Stejně jako to moje trdlo. Jen já ji prokoukla hned od začátku. Kdepak, na mě si hned tak někdo nepřijde. Však i té Valérii vidím až do žaludku. Taková coura z ulice, pořádně jí zalichotilo, že má dělat cukrbliky na pana doktora.“

Pes táhle zakňučel a seskočil na zem.

„Copak, copak?“ zeptala se znepokojeně. „Ty si asi myslíš, že jsem ji přeplatila, co? No, taky mě napadlo, že by to možná ráda přijala i za polovic…Ale co už ted nadělám. Hlavně, aby se to povedlo, Garičku. Hlavně, aby se to povedlo…“

12.

Trpaslík nebude větší, i kdyby se na horu postavil.

Seneca ml.

Sylvie stála jak na pranýři, kopku vyžehleného prádla v rukou. ,,Jenom jsem vám to sem chtěla položit,“ blekotala.

„A ono by to nepočkalo, až se vrátíme s Garikem z procházky?“ zeptala se tchyně.

Sylvie jí musela, ač nerada, dát za pravdu. Samozřejmě, že by to počkalo. Sama nechápala, proč bez dovolení v její nepřítomnosti vlezla do pokoje. Rozhodně neměla v úmyslu tam nějak slídit, i když to už jí nikdo neodpáře.

A večer ji Hynek nejspíš bude zpovídat, proč nectí soukromí jeho matky, když tolik vyžaduje, aby ona ctila to jejich.

Fakt, že jí vyžehlila povlečení, dvě flanelové noční košile a popelínovou halenku, zůstane bezpochyby opomenut.

Tak to už je vrchol, myslela si Alžběta a zběžně začala prohledávat svůj pokoj. Pochopitelně, že báchorce o prádle nevěřila ani za mák. Ta holka je rozpínavá, šmejdí po celém domě od prvního dne, říkala si a přitom kontrolovala, jestli je vše na svém místě.

A nebylo. Cukřenku určitě nechala ležet na prádelníku, když odcházela, a teď je na stolku! Hynkova fotografie je otočená směrem k oknu, takhle přece nikdy nebývala a zásuvka komody je pootevřená!

Kdopak ji asi pootevřel? A co tam hledal?, brblala si pro sebe a už tahala ven svoji starou šperkovnici.

Vyndávala jeden kousek zlata po druhém a pomalu se uklidňovala. Tak otrlá, aby kradla, snad přece jen není. Ale mýlila se, jeden kousek přece jen chyběl. Byla to malá pozlacená brož s českými granáty ve tvaru slzy. Měla ji na Hynkově promoci, určitě to bude vidět na fotografiích, kdyby bylo potřeba důkazu.

„Máti, to nemyslíš vážně! Snad mi nechceš namluvit, že ti Sylvie ukradla takřka bezcennou cetku!“ tlumil Hynek hlas, aby náhodou ženuška něco nezaslechla.

Alžběta naopak záměrně mluvila nahlas. Ona se zač stydět nemá, tak proč by ve vlastním domě měla šeptat? Jestli se bojí Hynek, tak ona tedy rozhodně ne, má pro strach uděláno. Protloukala se životem bez manžela, jen s děckem a zvládla to lépe než mnohé, co se schovávaly za mužského. Přece se na stará kolena nezalekne nějaké holky!

„Tady je snímek, kde je brož zřetelně vidět. Všechny šperky mám na jednom místě, víš, že na pořádek jsem vždy hleděla. A ta brož prostě chybí.“

„A proč podle tebe raději nevzala ten prsten s briliantem?! To přece nemá logiku…“

„Třeba tomu nerozumí… A taky nezapomeň, že jsem ji vyrušila,“ pravila Alžběta pyšně, jako by se zasloužila o dopadení zločince hledaného Interpolem.

„Večeře!“ ozvalo se z kuchyně. Ačkoliv Alžběta dobře věděla, že zvolání bylo adresováno pouze Hynkovi, zvedla se jako první.

„Máti, doufám, že s tím nebudeš teď začínat… uvidíš, všechno se nějak vysvětlí,“ syčel zbaběle její syn. To se tedy dočkala! Nakonec ji ještě bude nabádat, aby se nechala ožebračovat mladou nenasytnou holčinou, pro kterou nic není svaté!

Sylvie právě dávala na stůl. Alžběta si namazala krajíček chleba teninkou vrstvou másla a provokativně se usadila ke stolu. Takhle se musí hospodařit a ne každý den maso. To se potom peníze opatřují lecjakým způsobem, když se chce manžílkovi podstrojovat!

Ještě tam zbylo,” řekla Sylvie a postavila talíř s roštěnou i před Alžbětu.

Asi už má pěkně nahnáno, pomyslela si Alžběta a talíř odstrčila: „Ne, děkuji. Raději se budu stravovat skromně. Každý holt nemá na to, aby žil na vysoké noze, viď Hynečku.“

„Máti!“ zaúpěl a zrudnul.

„Stalo se něco?“ otázala se Sylvie. Obličejíček ála neviňátko.

,,Ne, nic,“ zahučel Hynek.

„Pro někoho je krádež šperku nic…“ utrousila Alžběta.

,,Jakého šperku?“ zeptala se Sylvie.

„Však vy dobře víte, Sylvinko,“ vychutnávala si Alžběta každičké slovo. „Spadla klec. Tady Hynka už jsem o všem zpravila.“

„Hynku?“ vydechla Sylvie a bylo to mnohem víc než pouhé oslovení. Byl to údiv, zklamání, prosba, lítost.

„Snažil jsem se jí vysvětlit, že to celé bude asi nějaký omyl,“ zahuhlal Hynek a dál si hleděl svého talíře.

„Asi?!“ vykřikla. „Tak ty dokonce připouštíš možnost, že jsem něco ukradla?“

„To ne, uklidni se. Špatně jsem se vyjádřil. Samozřejmě, že tomu nevěřím,“ řekl Sylvii a pak se obrátil na svoji matku: „Pro klid ti tu brož zaplatím a pak už se snad o tom nebudeme muset bavit.“

„Ale já se o tom chci bavit!“ vzlykla Sylvie.

„Zbytečně to dramatizuješ.“

„Zatímco ty to zlehčuješ,“ odvětila vyčerpaně. Najednou se cítila, jako by na ni někdo vyklopil korbu písku. A ten písek jí skřípal mezi zuby, dostal se jí do očí a nutil k slzám, měla ho v plicích a dusil ji.

Jak v mrákotách se oblékla a opustila dům. Nikdo ji nezdržoval, jen ten starý pes ji šel doprovodit ke dveřím.

,,Já s ním prostě nebudu!“ telefonovala Alici hned z auta.

„Neblázni! Pár týdnů po svatbě? Proč sis ho teda brala?“ otázala se sestra klidně.

„Spletla jsem se,“ odsekla Sylvie. „Ty ses nikdy nespletla?“

„Jo, občas počítám desítku pivo jako jedenáctku nebo hranolky jako americký brambory.“

„Zato v chlapech ty se nemýlíš, co? Asi právě díky té skvělé intuici ses provdala za děvkaře!“ vystřelila Sylvie podpásovku a hned se zarazila. Byla si naprosto jistá, že před několika měsíci by sestře nic podobného neřekla. Měla ji ráda, stála při ní, když jí ten grázl pohmoždil srdce a sebeúctu. A teď si na ní hojí svoje trable. Jako by se vlastní ponížení dalo zmenšit tím, že ponížíme druhého.

Může být zloba nakažlivá?, ptala se Sylvie sama sebe. Anebo jí dlouhá léta kdesi v útrobách odpočívalo záštiplné semínko a tchyně jen obstarala dostatek živin pro jeho vyklíčení?

„Ali, promiň,“ zakňourala a prudce dupla na brzdu. Scházelo pár centimetrů a cyklista před ní by si v budoucnosti zajezdil tak maximálně na kolečkovém křesle.

„Moc se omlouvám, opravdu moc,“ opakovala Sylvie a nebyla si tak docela jistá, zda svá slova adresovala cyklistovi anebo sestře. Nechybělo mnoho a mohla být kromě zlodějky i vražedkyní.

„To nic. Vlastně máš pravdu,“ připustila Alice, „ jsem ta poslední, která by ti mohla radit. Ale já tu otázku myslela vážně. Proč sis Hynka brala?“

,,Já si brala jinýho Hynka… Já si brala citlivýho, chytrýho, docela pěknýho chlápka, s kterým nám to klape v posteli a kterej mě má rád jako nikdy nikdo před ním. On je takovej vlastně pořád, ale jedině když nablízku není ta babizna. Jakmile je v dosahu, Hynek se rozpouští jak vosková figurína a ona si ho modeluje podle svých představ…“ mumlala mezi vzlyky a přes slzy viděla tak rozmazaně, až se na okamžik domnívala, že se spustil déšť.

„Sylvo, ty žárlíš na jeho matku?!“

„Ale ne!“ ohradila se. „Anebo já vlastně nevím. Když Hynek na ní tak visí, že jí chvílemi skoro závidím. Vždyť já od toho blbýho baráku nemám ani klíče. Prý by to bylo zbytečné, vzhledem k tomu, že je tchyně pořád doma.“

„A co Hynek? Ten taky nemá klíče?“ otázala se Alice kousavě.

„Ten klíče samozřejmě má a kupodivu je ani nemusí nosit na krku,“ přizpůsobila se jejímu tónu. Když byly v pubertě, řešily sarkasmem veškeré problémy s láskou. Teď už to bohužel nezabírá, uvědomila si zklamaně.

„A můžeš mi vysvětlit, proč ti Hynek prostě ten klíč nenechá udělat?“

„To on by si netroufl. Jakmile je nějakej spor nebo problém, což je několikrát týdně, tak buďto stojí při matce, anebo je neutrální. Dneska mě například obvinila, že jsem jí cosi ukradla a on nic, chápeš to?“

„Ne. Ale já ani nechápala, že sis ho vzala. Přijde mi vedle tebe jak vyždímanej citron.“

„Když já mám ten citron ráda,“ povzdechla si.

„Tak jeď domů, ignoruj seschlou bukvici a hleď si citronu!“ řekla Alice povzbudivě a zavěsila.

„Ještě bude třískat dveřmi!“ odfrkla Alžběta, sotva Sylvie odešla.

„Nech toho,“ zaprosil Hynek.

„Ty se jí snad chceš po tom všem zastávat?! Místo abys byl rád, že jsem ji odhalila takhle zavčasu? Ta už se nevrátí, to ti povídám!“

,,Jestli se nevrátí, tak jdu taky,“ řekl. A Alžběta musela odvrátit zrak. Tolik ho po celý život milovala a najednou se na něj nedokázala dívat. Jak tam tak seděl, přivíral oči a vzdychal, místo aby žadonil o odpuštění. Byl to koneckonců on, kdo jim nasadil do kožichu takovou veš, měla právo očekávat odprošení.

„Jestli půjdeš za ní, tak jsi u mě, s odpuštěním, blbeček,“ vypouštěla štítivě, jako by jí slova na jazyku zahnívala. „Bydlíme v tomhle domě třicet jedna let a ještě se nikdy nic neztratilo. Tvoje ženuška je tu pár týdnů a už chybí brož. Copak to asi bude příště?“

„Pokud tu pitomou brož najdu, tak se jí omluvíš!“ vykřikl rozzlobeně, vřítil se do jejího pokoje a začal sypat zásuvky jednu po druhé na zem.

„Přestaň! Copak tě ta holka dočista pobláznila?!“ lomila Alžběta rukama. Nezúčastněný pozorovatel by si mohl myslet, že ji chytil záchvat jakéhosi náboženského fanatismu.

Hynek opustil pokoj, který se v několika vteřinách proměnil ve skládku odpadu, a pokračoval v předsíni. Alžbětiny staré těžké kožichy, co neměla dobrých čtyřicet let na sobě, létaly vzduchem jak obrovití ptáci. A pak i kostýmky, šaty, klobouky a dokonce i blonďatá paruka. Hrabal se v té veteši a Alžběta ho starostlivě pozorovala. V té chvíli se skutečně začínala bát, aby neprovedl něco nepředloženého.

„Tady! Vidíš? Tady máš tu svoji zkurvenou brož!“ zakřičel a mával nad hlavou tmavě modrým vlněným sáčkem jak vítězným tiketem.

Alžběta nechápavě vrtěla hlavou. Ta holka mě zase doběhla, říkala si s notnou dávkou nenávisti a špetičkou obdivu.

Vždyť měla sotva pár vteřin na to, aby při odchodu připnula brož na sako od kostýmku! A ona to zvládla tak obratně a nenápadně, že jsme to s Hynkem vůbec nepostřehli. Už ji konečně musím přestat podceňovat, přemítala, aniž by vnímala afektovaný proslov svého syna.

„Tak omluvíš se jí?!“ zařval náhle takřka nepříčetně a pevně stiskl Alžbětina ramena, jako kdyby s ní chtěl zatřást. A ona v hrůze, že by mohl odejít za Sylvií, souhlasila s omluvou, přestože o zmizení a následném objevení brože věděla své.

Sylvie prošla brankou a čím víc se blížila k domovním dveřím, tím více zpomalovala, aniž by si to uvědomovala. Zazvonila a snažila se ubránit pocitu, že právě takhle zvoní umíráček. Její manželství ale bylo na pohřbívání přece jen příliš mladé…

„Odpusť,“ řekl Hynek hned mezi dveřmi.

„Už se stalo,” zalhala a nechala se obejmout.

„Nešla by ses se mnou projet autem?“ zeptal se a Sylvie souhlasila, i když se právě z poměrně dlouhé projížďky vrátila. Už v minulosti měla dva osvědčené způsoby, jak se uklidnit. Buďto se projížděla autem anebo luxovala. Co bydlela u Hynka, zbylo jí jen řízení, protože luxování v domě, kde se vyskytoval zdroj veškerých jejích problémů, se míjelo účinkem.

„Kam mě vezeš?“ zajímala se cestou. Hynek jí nepřipadal, že jede jen tak nazdařbůh, cíl vyjížďky jí však odmítl prozradit a tvářil se přitom potutelně. ,,Proč mi nechceš říct, kam jedeme?“

„Je to překvapení,“ usmíval se a Sylvie uvažovala, zda ji může v tento den ještě něčím překvapit. Snad jedině, kdyby mi ukázal volný hrob, kde by byla cedule Rezerve pro Alžbětu Pokornou se zítřejším datem, ušklíbla se.

Hynkovo překvapení bylo romantické. Byl to malý penzion nedaleko Brna, ve vesnici, jejíž název si Sylvie nestihla zapamatovat, protože celou její mysl zaměstnávaly úvahy o tom, s kýmpak tam asi jezdil.

Nebo snad ještě jezdí?, napadlo ji, když viděla, jak suverénně se najednou chová. Vyplašený maminčin hošánek byl ten tam.

,,Je volné apartmá?“ ptal se na recepci a pak ještě s recepčním řešil cosi o provozu masážní vany. Z vany se nakonec vyklubal menší bazének, který byl součástí apartmá.

Sylvie podobný hotelový pokoj v životě neviděla a ani se v něm necítila nijak zvlášť uvolněně. Moc dobře si všimla diskrétních pohledů jak recepčního, tak číšníka, který jim donesl obložený talíř a šampaňské na pokoj. Ani jednoho z nich zcela určitě nenapadlo, že je Hynkova manželka a ne nějaká vydržovaná milenka, kterou bohatý ženáč jednou za měsíc takto exkluzivně vyvenčí.

Zastesklo se jí po garsonce, kterou pronajala dvěma studentkám. Občas jim dokonce svůj vlastní byteček záviděla.

„Ber to jako takovou malou svatební cestu,“ radil jí Hynek rozněžněle. Chudák netušil, že by bydlela raději pod stanem, jen kdyby to trvalo aspoň týden.

„Tobě se tady nelíbí?“ konečně postřehl nedostatek nadšení.

„Mě si přece nemusíš kupovat,“ odvětila a v duchu doplnila slůvko penězi. Kdyby si ji chtěl koupit sliby, že už nedopustí, aby ji jeho matka deptala, nebránila by se.

Hynek její větu pochopil po svém - nemám si ji kupovat, mám ji milovat. Přesněji řečeno pomilovat. A taky na tom ihned začal pracovat.

Sylvie nebyla schopná odmítnout, i když toho večera by místo sexu raději poumývala veřejné záchodky v celém Brně. Nějak v ní stále nepříjemně doznívala příhoda s broží a nic nepomohlo, že se jí tchyně neochotně a velice stručně omluvila. Obvinění stejně čpělo ve vzduchu jak rozšlápnutý kravinec.

Nevědomky se odtáhla, ale Hynek ji umanutě svíral a líbal proti její vůli. Přemítala, proč o ni dokáže tak urputně bojovat, kdykoliv jsou sami, a proč dělá mrtvého brouka, když je u toho jeho matka.

„Pusť mě,“ zaprosila a on ještě přidal. Milostný akt pomalu začínal připomínat znásilnění. Hynek supěl, bolestivě jí roztahoval půlky od sebe a bušil do ní tak silně, jako by termín přeříznout vzal doslovně. Sylvie si představovala, že až skončí, bude ležet na prostěradle přeříznutá na dvě poloviny, z nichž jedna ho bude nadále milovat a druhá k smrti nenávidět.

13.

Základní lidskou slabostí je, že člověk nepředvídá bouři, když je pěkné počasí.

N. Machiavelli

Cestou z práce se ještě zastavila na nákup, venku bylo tak krásně, až skoro litovala, že se všude vozí autem. Sluníčko se opíralo do čelního skla s veškerou dravostí blížícího se léta. Mhouřila oči a broukala si jakousi odrhovačku. Už několik dnů byl na bojišti docela klid, tchyně se jí vyhýbala a ona začínala věřit, že se všechno nakonec přece jen nějak urovná.

Kalendář ukazoval druhého června a Sylvie měla toto datum orámované červeným fixem. Od svatby uplynuly přesně dva měsíce, plánovala malou oslavu. Dobrá večeře při svíčkách, láhev šampaňského a pak… Pak se uvidí, co s načatým večerem.

Zazvonila, obtěžkaná taškami. Přála si, aby přišel otevřít Hynek. Bylo pondělí a to měl v ordinaci pouze dopolední službu.

Dveře se rozlétly, prvně vyběhl Garik a vítal ji hlasitým štěkotem. Za ním se vynořila vysoká, blonďatá dívka se silně nalíčenými řasami. Vypadala tak trochu jako zvětšená mrkací panna. Jenže bohužel živá.

„Dobrý den,“ zašveholila a napřáhla ruku. ,Já jsem Valérie.“

Sylvie s žuchnutím postavila tašky na zem, rajčata se rozkutálela po předsíni. Žádnou Valérii neznám. Něco se ti zdálo… zaznělo jí v uších, jako by jí někdo pouštěl Hynkův hlas z magnetofonu. Sehnula se a začala rajčata házet zpět do igelitky, ačkoliv by je mnohem raději vrhala po zmalované vetřelkyni.

„Už jste se děvčata seznámila?“ přišourala se tchyně. Oči jí svítily rozrušením jako ve vysoké horečce a ústa měla zformovaná do šklebu, který by se při troše dobré vůle dal nazvat i úsměvem. „Tak tohle je moje snacha a tohle Valérie, naše hospodyně…“

Ano, představila nás ve správném pořadí, pomyslela si Sylvie. V tomhle domě znamenám mnohem méně než placená síla na úklid.

„Proč jsi mi lhal?“ vybafla na Hynka místo pozdravu.

Nechápal, co se s ní zase stalo. Ráno spolu telefonovali a byla v dobré náladě. Odpoledne se přiřítí jak lítá saň.

Občas začínal mít pochybnosti, zda ji skutečně dobře odhadl. Zdála se mu mírná a tolerantní. Ovšem jen do svatby. Když ptáčka lapají, pěkně mu zpívají, řekla kdysi máti o Jarmile, která se taky chovala moc mile a kterou nakonec naštěstí prokoukla. Jarmila ani tak nestála o něho, jako o to být slušně zaopatřená, tak proto ta přetvářka, vysvětlila mu tehdy a on musel chtě nechtě matčiny argumenty uznat.

Důvod, proč by se před svatbou mohla přetvařovat Sylvie, mu však byl záhadou. Peněz měla víc než on a do vdavek se nijak zvlášť nehrnula.

„V čempak jsem ti lhal?“ zeptal se tónem, jaký by nejspíše volil v ordinaci při rozhovoru s duševně chorým pacientem. Bylo to jako přilít olej do ohně.

„Nedělej ze mě pitomce! Přišla mi otevřít služebná tvé matky a jmenuje se shodou okolností Valérie. Neříkej mi, že to není ta samá, se kterou jsi to táhnul před svatbou!“

„Zbláznila ses? Znám ji jen od vidění, jezdila s pečovatelskou službou.“

„A pečovala o tebe tak dobře, že ti ji maminka koupila domů jako svatební dar?“

„Seš paranoidní!“ vyštěkl a třísknul za sebou dveřmi.

V kuchyni seděla matka a živě klábosila s bývalou pečovatelkou, nynější hospodyní. Vybavoval si ji, když k nim vozívala obědy, a to bylo všechno. Její jméno zaregistroval až dnes. Nechápal, proč Sylvii chytil takový amok. Ne, že by nebylo proč na Valérii žárlit, hezká byla to ano, ale takové scény pro nic za nic? Jiná by se akorát víc snažila, když je v domě konkurence.

„Co se stalo?“ zeptala se máti starostlivě. Nesnášel, jak vždycky vypozorovala, když ho něco rozhodilo.

„Nic,“ zabručel a začal vybalovat nákup, který donesla Sylvie. Svíčková, vepřová kýta, očka, šampaňské… Skoro jako by plánovala nějakou hostinu, říkal si a vztek ho pomalu přecházel.

No, tak holka žárlí. Aspoň si může být jistý, že o něho má zájem.

„Nechcete pomoct, pane doktore?“ zeptala se Valérie úslužně.

„Zvládla byste něco uvařit?“

„A co by to jako mělo být?“

,,Já přesně nevím, něco tady z těch surovin a aby toho byly čtyři porce. Uděláme si takový seznamovací večírek, co říkáte?“

„Já jsem pro, jen jestli paní Alžběta nebude něco potřebovat,“ pohlédla na Hynkovu matku. Ta přeochotně souhlasila a Hynek už opět v bezstarostné náladě slíbil dovézt ještě nějaké víno.

Už po cestě zpět všechno promyslel. Kytici měl položenou na předním sedadle spolujezdce a řadil slova do omluvných vět.

„Sylvi,“ přikradl se k posteli a položil na polštář tlustý snopek zahradních kopretin. Otevřela oči, ale dívala se skrz něho. Podobný pohled viděl naposledy o Vánocích, když zabíjel kapra.

„Spím, nech mě,“ řekla a otočila se zády k němu. Přikrývka se jí shrnula z ramen. Zjistil, že si lehla v tričku, které měla celý den na sobě. Dokonce ani tu džínovou sukni si nesundala. Takovouhle ji neznal. Byla přece úzkostlivě pořádná. Napadlo ho, jestli příčinou změn jejího chování náhodou není gravidita a tato myšlenka ho rozněžnila. Dítě si přál i za cenu, že bude muset snášet Sylviiny nálady celých devět měsíců. Upřímně řečeno, pro dítě by je snášel ochotně i devět let.

Políbil ji do vlasů a zlehýnka zatřepal jejím ramenem.

„Spím, nech mě,“ zopakovala.

„Dole se chystá skvělá večeře, šampaňské se chladí a všichni na tebe čekají.“

Zvedla se na lokti: „Takže večeře bude hromadná…“

,,Jak hromadná? Máti, ty, já a hospodyně. Mám dojem, že by se slušelo, abychom ji u nás přivítali.“

„Nechci ji vítat. A nechci večeřet s tvojí matkou. Původně jsem chtěla večeřet s tebou, ale nechci už ani to.“

„A co tedy chceš?“

„Odstěhovat se,“ zamumlala, jako by spolkla několik prášků na spaní a jazyk jí dřevěněl únavou.

„Takže už se mnou nechceš být?“ zeptal se zdánlivě klidně. Ve skutečnosti v něm protichůdné názory a obavy lítaly jako v mixéru. Chvílemi si byl jistý, že si vybral úžasnou manželku, kterou zlomilo prostředí, kam ji přesadil, a chvílemi byl přesvědčený o tom, že kdyby se trošku snažila, mohlo vše probíhat jako v normální rodině. A tyto pocity se důkladně mísily s obavou, že by ho mohla opustit.

„S tebou být chci. Ale ne tady.“

„A proč jsme tedy stavěli koupelnu, malovali, zařizovali se? Kvůli těm dvěma měsícům? Tak to by nás levněji přišel i hotel.“

„Hynku, já jsem přece doufala, že to zvládnu, že si tady dokážu zvyknout. Vážně dělám, co můžu, ale i kdybych se rozkrájela, nebudu se tady nikdy cítit jako doma,“ vysvětlovala vyčerpaně.

„To je ale zajímavá shoda okolností, že právě v den, kdy k nám nastoupila mladá hospodyňka, ty zjistíš, že tady nemůžeš žít,“ procedil jízlivě. ,,Ještě do včerejška ti překážela pouze moje matka…“

Je to jen přehnaná žárlivost, jak naznačuje Hynek?, ptala se Sylvie sama sebe. Cítila, že ne. Mezi Valérií a tchyní bylo na první pohled patrné jisté spojenectví. Spojenectví namířené proti ní.

Ty máš radar?, pravděpodobně by se zeptal, kdyby se mu svěřila. Anebo by opět diagnostikoval paranoiu.

Není divu. Sama si začínala připadat jako blázen. V práci se nejednou přistihla, jak polohlasem vyjmenovává argumenty, proč by měli bydlet sami.

Jak to, že Hynek většinu situací vyhodnocuje naprosto odlišně? Jak to, že nevidí schválnosti své matky? Vždyť i najmutí Valérie mělo dozajista prapříčinu v čiré zlomyslnosti.

Možná jsem s nimi přece jen mohla povečeřet, zalitovala. Takhle to vypadá, že se bojím, že už vyklízím pole.

Učesala se a otevřela dveře do chodby, odhodlaná sejít za nimi do kuchyně a dát si aspoň skleničku, když o večeři už nejspíš přišla. Udělala několik váhavých kroků a pak ji mohutný gejzír frivolního smíchu zatlačil zpět do pokoje. Cítila se naprosto přebytečná.

„Asi si půjdu lehnout, jsem příšerně unavená,“ pravila Alžběta, i když by mnohem raději zůstala a kontrolovala, jestli si Valérie zaslouží svůj plat. Hned odpoledne ji musela napomenout, aby Hynka nesváděla tak okatě. „Okatě?“ podivila se. „Vždyť já ještě vůbec nezačala.“ Alžběta jen ztěží ovládla pokušení vysvětlit jí, co si o takových poběhlicích myslí. Za našich mladých časů chodilo děvče zapnuté až ke krku a při sebemenší narážce na nějaké důvěrnosti bylo červené jak pivoňka, říkala si rozhořčeně alespoň v duchu. A jak se ta holka směje! Řehtá jako kobyla, hlavu zakloněnou, člověk jí vidí málem až do žaludku. Ale Hynkovi se to líbí, civí na ni jak uhranutý. Jen kdyby tolik nepil!

„Už si nenalévej,“ napomenula ho, což Valérie ocenila výbuchem smíchu a Hynek pohrdavým odfrknutím. No, padli si do oka rychle, jen co je pravda. Se Sylvií se nepohodl, jindy by kolem ní hopsal jako tajtrlík, aby ho vzala na milost, ale dnes jako by mu to ani nevadilo.

Nebo dokonce vyhovovalo?, pousmála se Alžběta a spokojeně odešla spát. Valérie si svoje peníze rozhodně zaslouží.

14.

Vlastnický instinkt bývá často silnější než sebevětší láska, a často bývá také považován za tu největší lásku.

S. Dygat

Návštěvu rodičů plánovala už dlouho, ale pořád ji odkládala. Nechtěla jim přidělávat starosti a předvádění třeštivého štěstí čerstvé novomanželky ji vysilovalo. Dělala to před kolegy v zaměstnání a to naprosto stačilo. Navíc rodiče by nějakou komedií stejně nejspíš neoblafla.

„Tak jak se máš, holčičko?“ zeptala se maminka hned v předsíni. Znělo to více jako povzdech nežli otázka.

„Dobře,“ odpověděla a uhnula očima.

„Už sis zvykla na nové bydlení?“

Ještě ji ani nenavštívili a jak to vypadalo, ani ji v budoucnu nenavštíví. Přesto řekla: „Hynek pro nás nechal vybudovat vlastní koupelnu, máme tam dva pokoje, nový nábytek a z postele vidíme střešními okny na hvězdy. Však se někdy zastavte.“

Znělo to jako formální pozvání, které člověk tu a tam musí ze zdvořilosti učinit, a pak se jen modlí, aby to protistrana nevzala vážně. Sylvie si nedovedla představit, že by ji kdokoliv navštívil v domě, kde se sama cítila jako nevítaný host. Byla to natolik ponižující role, že si nepřála, aby ji v ní právě rodiče viděli účinkovat. Naprosto stačilo to, co byli schopni si sami vydedukovat.

„Zhublas,“ řekla maminka a postavila na stůl domácí tlačenku, kterou Sylvie přímo zbožňovala. Tedy dříve. Teď se většinou do jídla musela nutit. Jako by podvědomě toužila zhubnout natolik, aby nepotřebovala klíč od domu a bez problémů se pokaždé místo potupného zvonění dokázala protáhnout klíčovou dírkou.

„Jo zhublas,“ přidal se tatínek. „A vůbec ti to nesluší. Vypadáš utrápeně.“

Nejen že tak vypadala, ona se tak i cítila. Její vidina šťastného manželství byla, jako by ji pro ni sepsal sám Tomáš Moor coby pokračování své slavné Utopie.

„Tak co Hynek?“ zeptala se Marie. Alžběta přemítala, zda se přítelkyně skutečně ptá na vývoj jeho manželství anebo jestli položila pouze zdvořilostní otázku, protože veškeré její problémy se snachou dávno pustila z hlavy.

„To víš, žádná sláva to není, ale už jsem cosi vykoumala,“ odvětila tajnůstkářsky a doufala, že se Marie chytí, bude jí klást doplňující otázky jako za starých časů, pěkně všechno spolu prodiskutují a Alžbětě se uleví.

„Jen aby se to nakonec neobrátilo proti tobě,“ prohodila Marie, toho dne nezvykle při smyslech.

„A jak by mohlo? Teď je Hynek celý poblázněný, ale až ho to přejde, musí pochopit, že jsem to s ním myslela dobře.“

„Ty jsi opravdu přesvědčená o tom, že mu prokazuješ službu, když mu ničíš život, viď?“ ostře ji napadla Marie.

Stará senilní bába, ale najednou má patent na rozum, myslela si Alžběta dotčeně a už se zvedala od stolu: „Od tebe bych spíš očekávala podporu!“

„Tohle je podpora. Nikdo jiný tě neupozorní, že děláš chybu. Se svými sourozenci se nestýkáš už desítky let a teď usiluješ o to, abys přišla i o Hynka. Nakonec zůstaneš jako ten kůl v plotě.“

„Ne, teď usiluju o to, abych přišla o jednu semetriku, která se půl života tvářila jako moje nejbližší přítelkyně a vyklubal se z ní pěkný bazilišek,“ pravila Alžběta povýšeně, vysunula spodní čelist, pohrdavě mávla rukou a majestátně odkráčela z kavárny.

Kdo by si býval pomyslel, že se právě Marie postaví na stranu cizí nenechavé holky? Po tom všem, co pro ni kdysi udělala, takováhle odplata!

V sedmdesátém prvním ji nechala u sebe bydlet i s dvěma téměř dospělýma fakanama a když se o tři roky později zakoukala do toho navoněnýho panáka, poskytovala jí dokonce i alibi. Alžběta, která vždy byla zastánkyní spořádaného života, bez váhání kryla její směšnou avantýru! A teď, když sama potřebuje ani ne pomoc, jen pouhou útěchu, Marie se k ní odvrací zády.

Alžběta nechápavě kroutila hlavou a přitom si polohlasně brblala. Lidé, kteří rovněž stáli na tramvajové zastávce, po ní pobaveně pokukovali, možná se jí dokonce vysmívali. Ale až sami jednou budou na stará kolena zakoušet podobné příkoří, to už se jim pošklebky líbit nebudou, myslela si a dál si jich nevšímala.

Svět se jí zdál den ode dne krutější a cyničtější, těšila se domů, do svého malého vlídného světa, i když ani tam už to nebylo to samé co dřív. Roztahovačná Sylvie a hlučná, primitivní Valérie opanovaly její dům. Ani u Hynka nenacházela zastání, nechával si od Sylvie ledacos našeptávat a na starou nepotřebnou mámu se neohlížel.

Na světě jí zbyl už jen ten starý věrný pes. Jak by se mohla obávat, že zůstane jako kůl v plotě, když už se jím dávno stala?

Byl čtvrtek, jediný den v týdnu, kdy Sylvie chodila domů bez křečí v oblasti žaludku. Otevíral jí pokaždé Hynek a už to byl sám o sobě svátek. Ale mnohem úžasnější bylo, že tchyně se pravidelně vracívala až večer, což většinou využili jistým velmi příjemným způsobem.

Zazvonila. Dnes se těšila obzvlášť, protože byla konečně rozhodnutá navrhnout Hynkovi malou změnu. Přála si milovat se s ním na židli v kuchyni, sednout si mu obkročmo na klín a zneuctít tak tchyninu svatyni podobně jako kocouři, když si značkují své teritorium. A až ji příště bude peskovat, že vylepila bez dovolení police omyvatelnou tapetou nebo že těstoviny a mouku přesypala do umělohmotných dóz, vzpomene si, že na pár slastných minut patřila kuchyň jenom jí.

Zazvonila ještě jednou a příjemné rozpoložení náhle zvadlo jak květina bez vláhy v parném létě. Byla natolik zaujatá svými představami, že si nevšimla jednoho podstatného detailu -před domem nestál Hynkův tmavomodrý ford.

Zklamaně usedla na schody, opřela se zády o vchodové dveře a tvář nastavila odpolednímu slunci. Přímo cítila, jak jí obličej rozkvétá desítkami pih, ale nijak se tím netrápila. Hynek tvrdil, že má tu její pleť, kropenatou jak křepelčí vejce, rád a názory ostatních jí mohly být ukradené.

„Jé, pardon,“ vyhrkla Valérie, když Sylvie po zádech žuchla do předsíně. „Mně se zdálo, že někdo zvonil, ale on ten čokl pořád tak ňafal… myslela jsem, že z toho mám už halucinace.“

„To nic, aspoň jsem si opálila obličej a natrénovala kotoul vzad.“

Valérie se rozesmála hýkavým smíchem a nabídla Sylvě ruku, aby jí pomohla vstát.

Ta předstírala, že napřaženou pravici nevidí, přivítala se s Garikem a elegantně vyskočila. Elegance ji stála nemalé úsilí, neboť měla natlučený loket, několik obratlů a na zátylku jí bolestivě pučela boule velikosti grapefruitu.

Před Valérií však odmítala ukazovat jakoukoliv slabost. Stačilo, že si s Hynkem po jejich seznamovacím večírku začali tykat, že minulý týden přestala nosit podprsenku a že Hynka nejen ochotně obsluhovala, ale i podobně ochotně sváděla.

Sylvie ji v duchu nazývala valkýrou. Bojovná na to byla dost, i když panna asi sotva.

„Hynek je nahoře?“ zeptala se jako by následkem rány do hlavy zapomněla, že před domem neměl auto.

„Ne, jsem tu sama,“ odvětila Valérie. Ani se nenamáhala předstírat nějakou činnost. V kuchyni měla rozložené časopisy, popelník přetékal nedopalky a přes mlhu z cigaretového dýmu nebylo vidět na krok.

Takhle by ji měla vidět tchyně, pomyslela si Sylvie, a teprve pak jí došlo, že se Valérie musela do prázdného domu nějak dostat.

„Vy máte klíče?“ otázala se nevěřícně.

„A vy snad ne?“ usmála se drze Valérie.

Alžběta si odemkla a hned v předsíni zneklidněla. Garik ji nevítal. Představila si ho v tratolišti krve, představila si ho v bolestivých křečích a nebo na podlaze ztuhlého věčným spánkem. Podobné obavy mívala o Hynka, když byl ještě dítě. Stačilo, aby se zpozdil o pár minut, a už se jí zmocňovala panika. Viděla jeho svíjející se tělo pod koly automobilu, viděla ho utopeného na dně řeky anebo polámaného pádem z kola. Když potom nakonec živ a zdráv dorazil, nebyla s ním schopná promluvit i několik dnů. Tolik mu vyčítala svůj všudypřítomný sžíravý strach.

„Garičku!“ zavolala do útrob domu. Hrůzou se bála skoro dýchat. Ještě před hodinou se rouhala, že jí zbyl jen pes. Jako by to bylo málo! Jsou lidé, kteří nemají ani to. Nechtěla mezi ně za žádnou cenu patřit.

„Garičku!“ křičela a nakukovala do všech místností. V kuchyni byla otevřená obě okna a na zemi rozbitý květináč s pelargónií.

Mohl to přece být i průvan, říkala si a hledala stopy psích tlapek na bílé malbě, takřka přesvědčená o tom, že ji opustila poslední spřízněná duše, byť jen duše psí.

Matka mu otevřela dřív, než stačil zasunout klíč do zámku. „Garik se ztratil,“ vzlykala. „Musíš ho jít hledat.“ „Hlavně, že mi vždycky říkáš, abych ho nepouštěl z vodítka,“ odvětil nevrle. Od rána se mu nic nedařilo. Kolega, který se s ním střídal v ordinaci, skončil v nemocnici se žlučníkem, takže za něj musel vzít odpolední směnu, Sylvie mu nebrala mobil, celý den nejedl a teď ještě aby běhal po parku a hledal matčina psa.

„Já ho nepustila,“ vzlykala. „Utekl oknem.“ Pomyslel si, že už se naprosto zbláznila. Stárnoucí pes, který se sotva vlekl, jak byl tlustý a líný, podle ní vyskočil oknem!

„Nesmysl,“ odbyl ji. „Nejspíš někde chrní.“ ,,Hynečku, jeď se po něm podívat,“ spínala ruce v úpěnlivé prosbě. Nezbývalo než aby jel.

Hynkovo auto před domem ještě nestálo, ale Sylvie měla dojem, že zahlédla nějaký pohyb za záclonou v pokoji tchyně. Doufala, že se jí to jen zdálo. Asi ano. Ve čtvrtek se málokdy vracela před osmou a nyní bylo teprve šest hodin, patnáct minut.

V tom se dveře rozlétly.

„Jak jste se opovážila!“ zaječela tchyně. Obličej měla nezvykle napuchlý, oči zarudlé. Sylvii napadlo, jestli náhodou není opilá. Anebo nemocná.

„Je vám zle?“ zeptala se.

„Vám bude zle, tohle já tak nenechám!“ štěkla tchyně a začala objímat urousaného psa obdobně jako matka svého syna vracejícího se z války. „Garičku, ty můj chudáčku,“ štkala a dlachnila to nebohé zvíře, div že ho nezadusila.

„Vzala jsem ho jen na procházku…“ omluvně špitla Sylvie, která pořád ještě dost dobře nechápala, z čeho přesně je obviněna. O tom, že bude odsouzena, ale nepochybovala ani na vteřinu.

„Na procházku? Jak si můžete dovolit brát psa, který vám nepatří, na procházku? A jak si můžete dovolit nechat otevřená okna v kuchyni? Hotové lákadlo pro zloděje! Ale to je vám jedno, vy o nic nepřijdete, vám tady nic nepatří…“ kdákala tchyně.

Má pravdu, souhlasila v duchu Sylvie. Nic mi tady nepatří. Ani ten Hynek ne. Nemá cenu se obhajovat, nemá smysl vysvětlovat, že okna otevřela její chráněnka Valérie, že pes potřeboval vyvenčit a ona se potřebovala uklidnit, aby byla dál schopná snášet všechny ústrky, a že na provoz domácnosti přispívá vyšší částkou jak Hynek a přitom ani nemá vlastní klíč.

„To jsi vážně trošku přehnala,“ pokoušel se mluvit laskavě, i když s ním vztek lomcoval. Dvě hodiny hladový a unavený po celodenní směně jezdil po okolí, běhal po parku, vyptával se lidí, prostě se snažil najít psa, se kterým si klidně byla na procházce. A ani se neobtěžovala nechat vzkaz.

„Omlouvat se nehodlám. Dnes ne,“ reagovala nepochopitelně podrážděně a ještě ke všemu nasadila takový zvláštní, zarputilý výraz, který u ní viděl poprvé.

„Matce jsem musel dát uklidňující injekci, jak byla rozrušená, já jsem ztratil fůru času a ty ani nejsi ochotná uznat chybu,“ děl rozhořčeně.

„Každý den si tady sypu popel na hlavu kvůli každé pitomosti, takže si začínám připadat jak adeptka na Popelku, ale ještě jsem neviděla, aby sis ho sypal ty, o tvé matce ani nemluvě,“ vysvětlovala rozvážně. Na to, v jaké byli situaci, zněla její slova až příliš rozvážně, místy takřka netečně. Skoro jako by tím chtěla Hynkovi něco naznačit. Ale co?

„Dobře, tak to smažme,“ navrhl a chvíli se opájel svojí velkorysostí. Opravdu jen chvíli. Přesněji řečeno pouze do té doby, než Sylvie pohrdla jeho nabídkou ke smíru.

„Můžeš mi tedy aspoň vysvětlit, co jsem udělal, že se chováš, jako kdyby tě něco jedovatého kouslo?“

„Nic jsi neudělal. Neděláš nikdy vůbec nic a zřejmě ani v budoucnu dělat nehodláš,“ povzdechla si.

Hynek to bleskově vyhodnotil jako jemnou narážku na nedostatek sexuálního vyžití a umínil si, že od zítřka už dá pozor, aby svoji mladou ženu nezanedbával. Co jiného kromě sexu by jí taky mohlo chybět, že…

15.

Já nejsem žárlivá — ale nepochopím, co na ní vidí!

A. P. Herbert

Ze všeho nejhorší byly víkendy. Sylvie by je nejraději trávila zavřená v podkroví a pokud možno by nevystrkovala ani nos. Bohužel se od ní očekávalo, že uvaří oběd. Zpočátku jen pro sebe a pro Hynka, později se automaticky připojila tchyně. O příspěvku na stravu se jaksi opomnělo hovořit a Sylvě bylo trapné se přihlásit. Měla za to, že tohle je Hynkova starost. Ale Hynek, pokud nebyl vyloženě donucen, se o takové věci zcela zásadně nestaral.

Vyplížila se z pokoje, tiše našlapovala na schody a modlila se, ať tchyně ještě spí. Ukázalo se, že je v modlení velice slabá, neboť v kuchyni dřepěla nejen tchyně, ale i Valérie. V sobotu, v deset hodin dopoledne! Ta holka se sem co nevidět přistěhuje.

„Dobrý den,“ pozdravila Valérie přehnaně zdvořile.

Kdoví proč měla dojem, že kdykoliv Valérie otevře pusu, je to proto, aby se jí vysmívala. I ten pozdrav tak zněl. Jako by věděla něco, o čem Sylvie nemá ani potuchy.

„Přišla jste dnes dodělat ta okna?“ otázala se schválně, aby zdůraznila, kdo je v tomhle domě služkou. Okamžitě se zastyděla. Vyvyšování neměla ráda a doposud se k němu nikdy nesnížila. Výsledek za tu hanbu rozhodně nestál.

,,Ne, čekám na Hynka. Máme spolu jet nakupovat,“ odvětila Valérie a v očích měla napsáno, jak ji těší, že vyrovnala skóre.

„Tak dodělejte ta okna a já s Hynkem nakoupím.“

„Valérie pojede na nákup. Jestli vás tolik trápí špinavá okna, klidně je můžete umýt sama,“ uštěpačně prohodila tchyně. „Valérii platím, tak když dovolíte, budu jí dávat i pokyny. Ona přesně zná moje potřeby. To je něco, o čem vy nemáte ani ponětí.“

„No, jistou představu o vašich potřebách mám i já…“ kousavě namítla. Nechápala, proč tolik bojuje za to, aby mohla s Hynkem na nákup. Nebo snad bojuje za to, aby nemohla Valérie? Tak málo Hynkovi věří?

„Valérie je tady od toho, aby se mi starala o domácnost,“ nesmlouvavým hlasem pronesla tchyně.

Sylvie se už neovládla: „A od čeho je tady Hynek? Aby vaší hospodyni dělal šoféra?“

„Nějakej problém?“ vstoupil do kuchyně a vrhnul na Sylvii opovržlivý pohled. Ano, opět ji přistihl při žárlivosti. A nezdálo se, že by tím byl kdovíjak polichocen. Naopak. Tvářil se jak ztělesněná křivda.

„Žádný problém,“ řekla a pozorně si prohlédla Valérii. Vypadala den ode dne lépe. Vlasy už neměla tak křiklavě žluté, ale medově plavé, stažené do culíku, obyčejné tričko a džínsy jí slušely mnohem víc než ty upnuté minisukně, co nosívala, když k nim nastoupila. Ač nerada, musela připustit, že vedle kočky Valérie vypadá jak šedivá myš a že právě hru na kočku a na myš spolu bezpochyby od začátku hrají.

Tohle náhlé poznání se jí zaseklo v krku jak rybí kost. Dusila se tou žárlivostí natolik, že už nebyla schopná vypravit ze sebe jediné slovo.

Samozřejmě, že odjeli.

Tchyně se s vítězoslavným úšklebkem odklidila do svého pokoje a Sylvie začala s přípravami oběda. Připadala si jak Penelopa, věrně čekající na svého muže. Jenže Hynek nebyl žádný Odysseus.

Nesnesla bych, aby se tak ke mně někdy choval, myslela si Valérie, zastavila před dveřmi spolujezdce, čímž nepřímo donutila Hynka ke galantnosti, trpělivě počkala, až mu to docvakne, a dveře od auta jí otevře. Teprve potom nastoupila. Tahle drobná epizodka ji uspokojila. Když se s Hynkem správně zachází, dokáže být nepřekonatelně ohleduplný, pochvalovala si.

Jediné, co jí kalilo radost z pozitivního vývoje situace, byla Sylvie. Umínila si, že na ni prostě nebude brát ohledy. Nesmí je brát, jinak zhatí průběh celé akce.

Čím déle byla v jejich rodině, tím více ji litovala. Ta holka je chudák. Plácá se mezi Hynkem a tou starou fúrií a aby toho nebylo málo, jsem tam ještě já. A ona místo aby se vzepřela, udělala bengál, trošku pohrozila, trošku manipulovala, ona se místo jakékoliv strategie snaží být milá a ustupuje, i když už dávno není kam.

„Víš, že bych ani neřekla, že jste se Sylvií novomanželé…“ nadhodila po cestě a pozorovala, co zdánlivě nevinná poznámka udělá s Hynkovým obličejem. Bylo důležité zjistit, jestli má chuť se svěřovat, anebo jestli je jeho manželství tabu. Valérie potěšeně vyhodnotila jeho výraz jako variantu číslo jedna.

„Sylva se po svatbě hodně změnila. Já jsem si náš vztah taky představoval jinak,“ pravil dychtivě. Jeho sdílnost mohla pramenit jak z touhy mluvit o milované bytosti, tak z potřeby postěžovat si. Valérie si předsevzala, že to musí co nejdříve zjistit, a tak zkusmo Sylvu mírně očernila: „Neuraz se, ale mně přijde, že je tvoje žena věčně otrávená anebo naštvaná.“

„Že jo?“ div že nezajásal. Připsala si další bodík k dobru. Začne rolí chápavé kamarádky a pak se plynule přetransformuje v utěšitelku. Bude to snadné. Hynek je typ chlápka, s kterým se dá mávat jednoduše jak šátečkem na rozloučenou.

Na rozloučenou se Sylvií…

„Třeba ji něco trápí,“ nadhodila.

„Když ono ji pořád něco trápí. Někdy mám dojem, že se v tom doslova vyžívá. Pořád si namlouvá nějaký důvody, kvůli kterým by se mohla soužit,“ pravil Hynek.

Do zamilovaného novomanžela měl opravdu daleko.

„A mluvili jste o tom?“

„Neděláme už nic jinýho,“ posteskl si.

Valérie nasadila soucitný obličej, ačkoliv mnohem víc soucítila se Sylvií než s ním. Zdálo se skoro neuvěřitelné, že by mohl být tak zabedněný, aby nechápal, co se kolem něho děje.

„Tak víš co? Vybereme jí nějaký dárek, pozveš ji na večeři a všechno bude hned lepší,“ navrhla.

Nebylo to velkomyslné gesto. Moc dobře věděla, že Sylvie nečeká dárky, ale Hynkovo zastání. Kdyby byla na jejím místě, omlátila by mu dárek o hlavu. Možná by se mu pak konečně rozbřesklo.

„Mám pro tebe překvapení,“ řekl Hynek, když prostírala na stůl. Vzal jí tak možnost, vyčíst mu, že byl s Valérií pryč tři a půl hodiny a dovezli dvě poloprázdné igelitky.

„Ty nejsi ani trochu zvědavá? “dorážel ublíženým tónem.

Sylvie byla zvědavá. Přímo se užírala zvědavostí, co tam spolu tak dlouho dělali. O čem si povídali. Jestli jí Hynek jako obvykle koukal do výstřihu, jestli si představoval, jaké by to s ní bylo, jestli to už náhodou nezjistil…

,,Jsem zvědavá, to víš že jo,“ nutila se do příjemného tónu. „Ale už tady skoro dvě hodiny suším oběd…“

„Tos nemusela. Stejně nemám hlad. Stavili jsme se na pizzu.“

„Takže já tady vařím akorát pro tvoji matku, jo?“ vybuchla. „Nechceš mi konečně vysvětlit, kdo z nás dvou je vlastně ta hospodyně a kdo manželka? Začínám v tom mít tak trochu zmatek!“

„Už zase začínáš?“ nafoukl se. „Proč se do té holky furt navážíš?“

„Protože se mnohem víc zajímá o tebe než o domácnost,“ ujelo Sylvě. Jen co spatřila Hynkův pyšný výraz, uvědomila si svoji chybu. Svým neobratným chováním mu servírovala Valérii do postele jak snídani na stříbrném podnose.

„Hmm. Tak to jí pěkně křivdíš. Náhodou je pilná. Kdybys pořád nehledala záminky k hádkám, určitě by sis všimla, jak celá domácnost prokoukla. Měla bys být ráda, že ti ubylo práce.“

Sylvii přišlo potupné vysvětlovat, že mnohem větší podíl na onom prokouknutí domácnosti má ona sama a že Valérie se rozhodně nepředře. Mrzelo ji, že si toho nevšiml. V upozorňování na vlastní přednosti a zásluhy nikdy neexcelovala, zatímco Valérie dokázala beze zbytku zhodnotit i umytí hrnečku od kávy.

„A s máti si taky rozumí,“ trucovitě doplnil výčet jejích kladů.

„Jo, to jo. Na můj vkus až moc,“ povzdechla si.

„No, vzhledem k tomu, že ty moji matku nesnášíš, se to aspoň zprůměruje.“

„Hynku, já se přece od začátku snažím s ní vycházet… S oběma se snažím vycházet…“

,,Jasně. A se mnou se nejspíš taky snažíš vycházet, co?“

Tebe mám ráda, chtělo se jí říct, ale slova jako by v krku nabobtnala, obrostla štětinkami a nemohla už takto ven. Pokoušet se mluvit dál bylo příjemné asi jako vychrchlávat kudlibabky.

„Tady jsem ti něco přivezl, doufal jsem, že budeš mít radost,“ otráveně hodil tašku na kuchyňskou linku a uraženě odcházel.

„Děkuju!“ křikla a cítila se provinile. Jak to, že už ani s ním nedokáže v poslední době mluvit normálně? Proč se jí z pusy neustále valí proud výčitek jak rozvodněný kalný potok? Co se to s ní děje?

Zalovila v igelitce a vytáhla značkové letní šaty na ramínka, které nepochybně musely stát majlant. Bohužel byly vínově červené. Sylvie nikdy nenosila vínově červenou barvu. Nehodila se k její světlé pleti a rezavým vlasům. Snědé Valérii by slušela, napadlo ji a hned se v duchu napomenula. Musím s tím přestat! Jinak se doopravdy zblázním.

Šla za Hynkem. Předstíral, že je zabrán do novin natolik, že ani nepostřehl, kdy vstoupila do pokoje.

„Ještě jednou děkuju. Jsou moc hezké,“ sklonila se k němu a zavrtala se mu nosem do vlasů. Dřív to dělávala často. Bylo to něco mezi polibkem a pohlazením a Hynek to míval rád.

„Tak si je zkus,“ odvětil už docela mile. Nikdy nedokázal dlouho trucovat. Jeho zlost vyšuměla rychleji než bublinky ze šampaňského, za pár minut se vždy už zase usmíval. Většinou stačil jeden jediný Sylviin vstřícný krok.

Měla ho za to ráda. Sama v sobě dozvuky hádek, křivd a nedorozumění nosila zbytečně dlouho.

Sundala si podprsenku a přetáhla šaty přes hlavu. Hned poznala, že je zle. Rafinovaně nařasená látka odstávala v místech, kde většina žen mívá poprsí. Valérie dokonce bujné poprsí.

Sylvii náhle bylo jasné, kdo ty šaty vybíral a proč. Zkřížila si ruce přes hrudník, aby schovala ňadérka jak po kopečku zmrzliny, ale bylo pozdě. Valérie dokázala Sylviiny nedostatky dokonale podtrhnout jedinými záměrně chybně zvolenými šaty a Hynka jeho výraz prozradil. Byl to výraz muže, který srovnává.

Jestli viděl v obchodě tytéž šaty na Valérii, tak se mu ani nedivím, že je zděšený, sebekriticky si říkala Sylvie, ale i tak měla co dělat, aby se nerozbrečela.

Uvědomoval si, že jeho chvála nezní právě upřímně. Bohužel se zdálo, že si to uvědomuje i Sylvie.

„Sluší ti, vážně,“ doloval ze sebe s námahou. „Možná jen mohly být o něco menší. Skoro jsem zapomněl, jak nádherně jsi štíhlá,“ dělal co mohl.

„Nádherně štíhlá je ten nejkulantnější obrat, jak mi naznačit, že nemám žádný prsa,“ ušklíbla se.

„Mně se líbíš, jaká jsi,“ řekl automaticky, ale toho dne si poprvé nebyl jistý, zda mluví pravdu. Obrázek Valérie, když vyšla v těch samých šatech ze zkoušecí kabinky, se mu stále vtíral na mysl pronikavě a neodbytně jak pánská voda po holení značky Pitralon.

16.

Chytrá žena se svého muže neptá, kde byl. Chytrá žena to ví.

M. Achard

„Ali, já asi všechno dělám blbě,“ svěřila se Sylvie sestře. „Tchyně mě nenávidí čím dál víc, ale Valérii přitom zobe z ruky. Nerozumím tomu. Proč ustupuje holce, které údajně platí za úklid, ačkoliv téměř neuklízí, a mně není ochotná vyhovět, ani když chci přemístit sušák na prádlo?“

„Třeba ji Valérie drží něčím v šachu…“

„Tchyni že by mohl někdo držet v šachu? Tomu nevěřím. Ta každýho hned převálcuje.“

„Kromě Valérie, jak jsi říkala, ne?“ namítla Alice.

A Sylvii napadlo, že na tom možná něco bude. Jinak by přece už dávno netrpěla Valérii její nepořádnost, její prostořekost a dokonce i kouření v kuchyni. Kdyby si tam zapálila Sylvie, nejspíš by ji nechala zastřelit pro výstrahu. Naštěstí nikdy nekouřila. Její jediná neřest byla konzumace popcornu, ale i tu jí tchyně vyčítá. Prý jeho přípravou zasmradí celý dům.

„A co Hynek?“ trefně se otázala Alice.

Co Hynek?, často se ptávala Sylvie sama sebe. Vzdaloval se jí, to už bylo jasné. Někdy na něho udiveně koukala jako na malinkou postavičku s rozmazanými konturami kdesi na hranici horizontu, tak byl daleko. A všechny pokusy přivolat ho zpět selhávaly.

„Myslíš, že s ní něco má?“ položila Alice otázku konkrétněji.

„Myslím, že zatím ne.“

„Zatím?!“

„No, zatím. Zdá se mi, že by ale chtěl,“ poprvé vyslovila svoje obavy nahlas. Musela by být slepá, aby si nevšimla, jak se na Valérii dívá, jak je rád v její přítomnosti, jak se před ní předvádí a šaškuje.

„Sylvo, neblázni. Jsme sice sestry, ale ne siamský dvojčata. Nemůžeme žít úplně shodný životy, procházet stejnýma průšvihama a trápit se pro stejný věci,“ snažila se ji Alice povzbudit.

„Třeba je to výchovou,“ namítla Sylvie.

„Myslíš jako, že nás vychovali k tomu, aby nás chlapi podváděli, jo?“

„No, patrně ano,“ připustila Sylvie možnost, o které často uvažovala. Ona i sestra měly manželství vinou rodičů značně zidealizované a třeba právě proto si vztah představovaly jak život v růžové bublině a ve skutečném světě nedokázaly obstát. „Nejspíš zahýbá každej mužskej…“

„Zahrnuješ do toho i tátu?“ usmála se Alice. „Ten mámu celej život podváděl leda tak s příklepovou vrtačkou.“

„Víš, já si Hynka brala asi proto, že mi tátu vždycky tak trochu připomínal…“

„Neurážej mýho otce!“ pohrozila jí z legrace sestra.

Od prvního setkání se netajila tím, že Hynka nemá nijak v oblibě, a ani po pěti měsících jejich manželství se na tom nic nezměnilo. Možná Sylvie měla vsadit na ženskou intuici a nemusela teď slídit v jeho věcech a hledat důkazy, že se schází s Valérií i mimo dům. To, že prozatím nic nenašla, nemuselo totiž vůbec nic znamenat.

„Jak jste daleko?“ zeptala se a podala Valérii štůsek bankovek. Byl to v pořadí již třetí plat, který od ní obdržela, a výsledky byly v podstatě nulové. Alžběta se oprávněně strachovala, že brzy budou nulové i její celoživotní úspory.

„Jde to dobře. Mají problémy.“

Na tak vysoký obnos odpovídá přehnaně skoupě, myslela si. Pomalu začínala mít o celém plánu pochybnosti. Sylvie se houževnatě držela Hynka, i když ten se nechoval právě příkladně. A Valérie se v domku již přespříliš zabydlela. Chvílemi jí lezla na nervy dokonce mnohem víc než tichá a stále jakoby trochu vyděšená Sylvie.

Třeba ten její zpěv! Ta holka nezavře pusu! Prý musí cvičit, protože jednou hodlá zpívat s kapelou. Však ona si dobře dovede představit podnik, kde by mohla Valérie zpívat a vyhazovat nožkama.

Ale kvůli tomu snad všichni nemusejí pořád poslouchat ty moderní odrhovačky… Když ji Alžběta napomenula, hned se na ni drze utrhovala, že Hynkovi se to líbí! Kdyby aspoň zanotovala nějaké pěkné lidůvky, dalo by se to snáz vydržet.

Alžběta věděla, že vydržet musí. Jen doufala, že už to nebude dlouho trvat. A jen co se za milou Sylvinkou zabouchnou vrata, vypakuje i Valérii a bude klid.

Hynečka si pro příště už lépe ohlídá, aby se zas nezakoukal. Po tom všem, co pro něj udělala, má snad právo dožít svůj život pokojně. Až tu nebude, bude mít dostatek času na to, aby si vyváděl, co mu na mysl přijde.

„Mohla byste mě informovat zevrubněji?“ otázala se příkře. Tu a tam byla nucena Valérii přísností odkázat do patřičných mezí, sic by jí mohla přerůst přes hlavu. „Za svoje peníze chci také vidět odpovídající výsledky.“

„Ještě jsme spolu nespali, jestli vás zajímá tohle… On váš syn je spíš na ty řečičky a skutek útek…“

Alžběta si nebyla jistá, zda ji má Valériina informace těšit či rmoutit. V každém případě ji představa Hynka a té protřelé, nekulturní osoby v choulostivé situaci byla krajně nepříjemná. „Nikdo po vás nechce, aby to zašlo takhle daleko. Účelem je pouze jediné - aby ta holka zase odtáhla, odkud přišla, a v domě opět nastal pořádek.“

Pokud to mohla Valérie posoudit, tak jediný člověk, který v té staré, nemoderní barabizně udržoval pořádek, byla právě Sylvie. A to ještě o kdejaký krám, který chtěla vyhodit, o kdejakou věc, kterou chtěla vyčistit a nebo uklidit, musela svádět urputné boje. Babice lpěla na každičké veteši, moly prožraným hubertusem počínaje a rezavým kusem drátu konče.

Valérie se jen ztěží bránila, aby Sylvii nezačala mít ráda. Kdyby se potkaly za jiných okolností, možná by byly dobrými přítelkyněmi.

Ano, tu a tam dokonce koketovala s myšlenkou, že se zachová fér a všechno jí řekne. Ale pak si pokaždé uvědomila, že mnohem víc než dobrou přítelkyni bude pro svůj příští, zbrusu nový život potřebovat Hynka.

Když na něm trošku zapracuje, bude z něho ideální manžel. Mnohem lepší než je teď, protože Sylvie je sice dobrá duše, ale ne natolik dobrá, aby dokázala Hynka popostrčit kupředu, aby z něj dokázala udělat pořádnýho, úspěšnýho, sebevědomýho chlapa.

Co se týkalo Hynkovy budoucnosti, v tom měla Valérie naprosto jasno. Vyjedná mu úvěr, z babčinýho pokoje se udělá ordinace, ona mu v ní bude pomáhat a konečně tak zužitkuje i tu nenáviděnou zdravotnickou školu. A pak už jen zvonec a pohádky je konec…

17.

Je zajímavé, kolik žen s minulostí položí past mužům s budoucností.

M. Antoniony

„Chtěl jsem tě o něco požádat,“ řekl Hynek, i když byl přesvědčen o tom, že vlastně ani žádat nemusí. Byla to záležitost, kterou si mohl rozhodnout naprosto sám. To, že byl ochoten se se Sylvií radit, byl pouhý akt slušnosti a Hynek doufal, že ho náležitě ocení.

Sylvie jej neocenila „Když tě slyším mluvit tímhle tónem, běhá mi mráz po zádech,“ pravila a vyčkávala.

Hynek byl poněkud rozladěn, neboť se debata nerozvíjela, jak si představoval. S matkou byl kupodivu dohodnutý raz dva.

„Tak o co jsi mě chtěl požádat?“

Najednou ztrácel odvahu. Ještě odpoledne, když Valérii sám pomoc nabídl, mu všechno připadalo samozřejmé a snadné. Teď měl dojem zcela opačný.

„Čím víc otálíš, tím větší strach mám, co z tebe nakonec vyleze,“ vyjádřila oprávněnou obavu Sylvie.

„Chtěl jsem tě požádat o svolení, aby u nás Valérie mohla pár týdnů bydlet…“

„A já myslela, že už tu dávno bydlí.“ lakonicky poznamenala.

„Nedělej si srandu. Já to myslím vážně.“

„S kým? Se mnou, anebo s Valerií?“

Nechápal, proč se každý jejich rozhovor za poslední dva měsíce musí zvrtnout v tohle hašteření. Byl ochotný přiznat, a taky to na naléhání Sylvie i udělal, že si s Valérií rozumí, ale to bylo všechno. Nikdy se jí ani nedotkl. Obviňovala ho neprávem.

„Valérie se nepohodla se svou bytnou, takže teď nemá kde bydlet,“ snažil se vzbudit její soucit. Sylvie, jakou si pamatoval z dřívějších dob, soucítila téměř s každým - s nemocnými dětmi, starými lidmi, nezaměstnanými, bezdomovci, zvířaty v útulcích.

„Chudinka Valérie nemá kde bydlet, a tak ji napadlo, že se nastěhuje sem. Budeme taková velká, šťastná rodina,“ pitvořila se a Hynek ji nepoznával. Kdy se z ní stala bezcitná, žárlivá, uhádaná ženská?

„Už zase Valérii křivdíš. Tak jen pro tvou informaci, nepřišla s tím návrhem sama, nabídl jsem jí to já. Ona se zdráhala pomoc přijmout…“

„Ale nakonec přijala, ne?“

„Ano, protože jí nic jiného nezbylo. Její rodiče nejsou z Brna a ona tady nikoho nezná.“

„Kromě tebe,“ napověděla mu.

„Kromě nás,“ opravil ji.

Sylvie si připadala, jako by byla jednou z postav románů třicátých let. Pán a jeho služka, nepohodlná manželka, stará matka pokrytecky si zakrývající oči… Z toho by autor červené knihovny vytěžil hotové drama. Sylvie to dokázala taky, ani ten triviální příběh nepotřebovala házet na papír. Ona ho žila.

„Chtěla jsem vám poděkovat,“ řekla Valérie a stydlivě při tom klopila zrak. Aby taky ne, když stál vedle Hynek. Běžně se nikterak neostýchala.

„Není zač,“ chladně odvětila Sylvie.

Všimla si, že Hynkovi strohý tón neunikl. Nejspíš zase dostane kázání, aby byla na lidi milá. Slůvko lidi v Hynkově podání znamenalo pouze jeho matku a Valérii.

„Budu se snažit co nejdříve si něco najít, abych vás tady dlouho neobtěžovala,“ omlouvala se Valérie a zaplňovala svými kufry pokojík vedle ložnice v podkroví.

Dole tchyně, nahoře Valérie, pomyslela si Sylva. Vytlačují mě odtud?

„Nějaký čas to vydržíme,“ řekla takovým tónem, aby bylo zřejmé, že má na mysli čas co nejkratší.

„Jasně. Zůstaň tady, jak dlouho budeš potřebovat,“ opět nepochopil Hynek.

Šla se osprchovat, doufajíc, že veškerou zlost a nenávist dokáže spláchnout sprchovým gelem a teplou vodou. Nepomohlo to.

Tak si zalezla do postele s knížkou, aby přišla na jiné myšlenky. Hynkův tichý hlas a Valériin hlasitý smích doléhající z vedlejšího pokoje jí ale bránil v soustředění. Četla stále dokola jeden odstaveček a kdyby měla říci jeho obsah, pohořela by.

„Jé, ty už jsi v posteli?“ podivil se Hynek, který se krátce před desátou uráčil přijít. Nahnul se a políbil ji. Čpěl z něho alkohol a dobrá nálada. Ta většinou vyprchávala po třiceti vteřinách strávených v její přítomnosti.

„Proč jsi za náma nepřišla?“ zeptal se.

„Nikdo mě nezval.“

„Hmm, no promiň, to jsem si ani neuvědomil,“ přiznal. Ještě nedávno by jí valil do hlavy, jak jim chyběla a že právě ona přece žádné pozvání nepotřebuje. Ted už se utěšováním neobtěžoval.

Z úzké chodbičky mezi dvěma pokoji se ozval jakýsi popěvek, pak bouchly dveře od koupelny a ihned zašuměl proud vody ve sprše.

Ta tam snad musela jít nahá, a nebo se svlíkala už po cestě, myslela si Sylvie a cítila se, jako by jí někdo upnul žaludek do svěráku a jen utahoval a utahoval…

„Hezky zpívá, že?“ svojí pochvalou opět o něco víc Hynek utáhl pomyslný svěrák.

Přikývla. Patřila k lidem, kteří ze sebe nejsou schopni vyloudit jediný čistý tón, v tomhle s Valérií nemohla soupeřit.

A v čem ano?, přemítala.

Hynek se svlékl a vecpal se k ní pod přikrývku. Úpěnlivě se mu snažila vsugerovat, aby se jí nedotýkal. Přenos myšlenek nefungoval. Možná byl právě naladěn na příjem myšlenek někoho jiného.

„Nech mě,“ odstrčila jeho ruku. Voda ve sprše stále cákala a Hynkovi se leskly oči touhou. Touží po Valérii, ale musí vzít zavděk mnou, myslela si.

„Říkám ti, nech mě!“ prudce ho odstrčila, překročila jeho tělo na posteli a chvatně se začala oblékat. Jestli teď odejdu, tak mu nebude už nic bránit v tom, aby zašel vedle, uvědomovala si a ztrácela odvahu opustit pokoj. Na chirurgický řez ještě nebyla připravená.

„Měla bys jít k psychiatrovi,“ pravil Hynek, když zase stáhla džínsy a svetr a znovu vlezla do postele.

„Taky o tom uvažuju,“ odvětila a otočila se k němu zády.

První noc, kdy šli spát bez polibku… A vše nasvědčovalo tomu, že ne poslední.

18.

Dají-li vám nalinkovaný papír, pište napříč.

J. R. Jiménez

„Nechám si konečně udělat klíč od domu,“ řekla Sylvie odhodlaně. Ode dne, kdy se přistěhovala Valérie, už odmítala zvonit. A nejen to. Odmítala se nadále podřizovat, ustupovat, doprošovat.

„Nikam nechodím, to je zbytečné,“ vznesla tchyně tutéž námitku jako před půl rokem. Teď byla ale mnohem oprávněnější než tenkrát. Skutečně už skoro nevytáhla paty z domu, i své čtvrteční výlety zrušila. Ale Sylvii to nezajímalo. Došlo jí, že nastal čas hrát vabank.

„Kromě toho psa jsem jediná v téhle rodině, kdo nemá klíč!“ pravila umíněně. Všimla si, že tchyně sice vehementně protestuje, aby měla vlastní snacha klíč, ale naopak vůbec neprotestuje, když hospodyni zahrnula do rodiny. A s Hynkem to bylo podobné.

„Kolik bude Valérie přispívat na domácnost?“ zeptala se ho minulý týden.

„Přispívat?“ překvapeně povytáhl obočí. „Vždyť tady pracuje.“

Sylvie se naježila: „Za to snad dostává plat.“ Na rozdíl ode mě, dodala v duchu.

Už jí docházela trpělivost. Sama strkala do téhle bláznivé rodiny celou výplatu i peníze za pronájem garsonky, většinu domácích prací obstarávala sama a teď by ještě Valérii měla živit.

„Dobře, tak já jí teda řeknu,“ neochotně přislíbil Hynek.

„A když už budeš říkat Valérii, tak řekni i své matce…“

„To už přeháníš, ne? Máti tak tak vyjde s důchodem, musím jí každý měsíc připlácet…“

„Tak už jí nepřiplácej,“ poradila mu. „Dřív s náma jedla jen o víkendech, ted se připojila i v týdnu. Připlatit bys měl mně a ne jí.“

„Změnila ses… hrozně ses změnila,“ děl pateticky.

„Já vím,“ souhlasila. „Však už bylo na čase.“

Hynek byl chováním Sylvie upřímně zděšený. Stávala se z ní lakotná, nesnášenlivá ženská. Pořád jí něco nebylo vhod.

V sobotu měli půlroční výročí svatby. Donesl jí velkou kytku růží a ještě parfém, ale měla radost? Ne, kdepak. Záviděla kytičku matce i Valérii. Přitom každé dal po jednom stonku, jen aby jim nebylo líto, že ony nedostaly nic.

„Spočítala sis ty růžičky?“ reagoval vcelku mírně na její výstup, jenž neměl daleko k hysterickému záchvatu.

„Ne, proč bych je měla počítat?“ divila se.

„To ti vysvětlím, až to uděláš.“

Napočítala jich jedenáct, což Hynek samozřejmě věděl. Měla jich jedenáctkrát víc než máti a Valérie a ještě jí to nebylo dost. Kolik jich chtěla dostat? Padesát?

Anebo včera. Slušně ji požádal při večeři o sůl. Usmála se a řekla: „Valérie, podala byste prosím sůl?”

Bylo to trapné. Jistěže Valérie vyskočila a bez řečí slánku podala, co taky mohla dělat, když je na nich teď svým způsobem závislá.

A o dítěti nechce ani slyšet. Prý až budou bydlet sami. Ovšem když ji požádal, aby mluvila jasněji, odmítala se vyjádřit. Co od něho čeká? Že z touhy po dítěti pohřbí vlastní matku a Valérii vyhodí na ulici? Tak to se tedy načeká…

„Pěkně jí narostl hřebínek,“ řekla Alžběta Pokorná za zavřenými dveřmi svého pokoje. Garik byl jejím posledním spojencem, i když se tu a tam za pamlsek i zaprodal. Však se na něho pokaždé zlobila.

„No, nedívej se na mě tak nechápavě,“ napomenula ho. Pes tiše zakňučel.

„Pochopitelně, že mluvím o Sylvii… najednou je nějak na koni. Už abych se pomalu bála ve vlastním domě cokoliv říct.“

Stulil se jí k nohám.

„Včera Hyneček neměl ani vyžehlenou košili! Musel jít do ordinace v tričku. Je to lékař, nemůže chodit jen tak hala bála, povídám jí a ona na to, že jako lékař prý má ruce určitě šikovný, tak ať si tu košili vyžehlí sám!“

Pes se zavrtěl, popošel ke dveřím a zaštěkal.

„Já vím,” pohladila ho. „Už bys taky měl rád svůj klid a tady někdo pořád courá.“

Dveře v podkroví opakovaně třískly, pak se ozvalo vrzání schodů a vysoký hlas Valérie.

„Ta nám tu chyběla, že? Nedokáže být chvíli zticha. Co ta holka nadělá kraválu, to by nesvedla rota vojáků, ale práce ta jí nevoní. Prý je tady za jiným účelem. No, vidět to není. Povídala, že když se sem nastěhuje, že všechno bude vyřešené raz dva, a kde nic tu nic. S takovouhle bychom se toho klidu už ani nemuseli dožít, viď, Garičku,“ povzdechla si, vytáhla z pod postele kufřík a přepočítala úspory. Ať už to mělo dopadnout jakkoliv, jedno bylo zřejmé. Valérie se zbaví za dva měsíce. Víc peněz už neměla.

19.

Žijeme stále pro budoucnost - věčné ladění, a koncert nezačíná nikdy.

K. L. Borne

Cítila se podstatně lépe. Jakmile sebrala odvahu k první vzpouře, ty ostatní už šly snadno a mnohem jednodušeji, než se původně domnívala.

Tchyně soptila, ale to bylo všechno. Co by asi tak Sylvii mohla udělat? Její manželství už v dezolátním stavu bylo, těžko by ho dokázala rozklížit ještě víc. A ničím jiným jí ublížit nemohla.

„Měla ses té megeře postavit dřív a nemusela ses půl roku trápit,“ komentovala Sylviino snažení sestra.

Neměla pravdu. Sylvie si dokázala vybojovat pouze lepší postavení v domácnosti, nikoliv však lásku jejích členů. Tušila, že tu Hynkovu naopak ztrácí každým dalším protestem, výčitkou, stížností. A přesto stále ještě doufala ve společnou budoucnost. Šlo jen o to, přesvědčit ho, aby začali někde jinde, od začátku a s úplně novými pravidly.

Vešel do kuchyně, v ruce obálku, v obličeji zasmušilý výraz. „Teta Marie zemřela,” řekl a položil před matku parte.

„Už na tom byla zle,“ pravila lhostejně.

Její reakci nechápal. Z doslechu věděl, že jeho matka má několik sourozenců, ale nikdy neměl to štěstí je poznat. Snesla se s málokým. A tak jedinou náhražkou příbuzných pro něho v dětství byla její kamarádka Marie. Domníval se, že tato ztráta matku zdrtí. Když nemohla najít svého psa, vyváděla jak zběsilá. Je vůbec možné, aby jí tak málo záleželo na lidech a tolik na tom olysalém rozmazleném psisku?

„Tváříš se, jako by ti to bylo jedno.“

„Není mi to jedno,“ odpověděla. „Závidím jí, že už to má za sebou.“

„Proč to říkáš?“ obořil se na ni. Tyhle její poraženecké řeči naprosto nesnášel. Dokonce ji podezříval, že je pronáší jen proto, aby ji opakovaně ujišťoval o její nepostradatelnosti.

„Už na tom světě jenom zavazím,“ povzdechla. Bral to jako další vynucování si pozornosti.

„Je smutné se dožít takovýchto konců. Nikomu bych to nepřála,“ pokračovala.

Když vcházel do kuchyně, měl v úmyslu ji utěšovat, teď v něm začínala kvasit zlost. Proč není schopná cítit lítost ani nad úmrtím kamarádky? Proč lituje stále jenom sama sebe?

Zeptal se jí.

„Protože ta kamarádka, o které mluvíš, mě zradila. A protože zrady je všude plno. Ani se nenaděješ a dočkáš se jí i od těch nejbližších.“

„Můžeš být konkrétnější?“

„Mohl jsi mi to říct sám, Hynečku,“ opět povzdechla.

„Co jsem ti měl říct?!“

„Že se hodláš odstěhovat.“

Moc tomu nevěřila. Vlastně zpočátku ano, ale Valérie ji upokojila.

„To je nejspíš jen Sylviino zbožné přání,“ řekla, když jí dala Alžběta přečíst několik odpovědí na inzerát ohledně výměny garsonky za větší byt. „Vsadím se, že o nějakém stěhování Hynek nemá ani tušení.“

Jak se zdálo, skutečně nic nevěděl. Vyvaloval oči a zbrkle se dožadoval vysvětlení.

„Kdes to našla?“

„To snad není důležité, ne? Důležité je, že jsi ženatý sedm měsíců a už ti dělá věci za zády. Pochybuju, že shání větší byt, aby se tam mohla odstěhovat sama.“

„Myslíš, že někoho má?“ zděsil se.

Zabolelo ji, když viděla, že mu stále ještě na Sylvii záleží. Šedesát tisíc korun, které investovala do Valérie jen proto, aby se od své ženy odpoutal, zjevně ani zdaleka nestačilo.

„Nikoho nemá. Má tebe. A myslí si, že tě drží pěkně v hrsti. Že pískne a ty poběžíš,“ podařilo se jí správně zacílit na mužskou ješitnost.

Nafoukl se a důležitě pronesl: „Tak to se tedy plete.“

„Chtěla jsem tě překvapit,“ rozpačitě vysvětlovala Sylvie. Zajímalo ji, jestli to byl Hynek, kdo se jí prohraboval v kabelce. Původně tipovala spíš tchyni, ale ted si nebyla jistá.

„To jsi mě opravdu překvapila,“ lakonicky poznamenal.

„Když jsi sem chtěl přistěhovat Valérii, tak ses tvářil, že do toho nemám co mluvit. A když chci já bez tvého souhlasu vyměnit svůj byt za větší, tak seš dotčenej. Nelíbí se mi, že máš na každého z nás jiný metr.“

„To je snad rozdíl!“ bezmála vykřikl.

„A v čem přesně tkví ten rozdíl? Nějak mi to uniká.“

„V přístupu. Já jsem ti to řekl na rovinu…“

„Oznámils mi to jako hotovou věc,“ poopravila ho.

„A máti jsem to taky řekl. Zatímco ty kuješ pikle a ona se z toho chuděra hroutí a myslí si, že jsme ji oba chtěli podvést a tajně odsud zmizet. Uvědom si, že to si nezaslouží. Ani od tebe ne. Nechala nás tady bydlet a ty díky tomu vyděláváš na pronájmu své garsonky.”

Sylvii se zatmělo před očima. Tak ona prý na tom vydělává! Všechny peníze strká do téhle povedené rodinky, půl roku si pro sebe nekoupila ani punčochy, všem pere, žehlí, vaří a uklízí. A ještě by měla být vděčná!

„Jsi nespravedlivý, jsi hrozně nespravedlivý,“ řekla jen. Najednou neměla chuť mu cokoliv vysvětlovat.

„Zatímco ty jsi děsně spravedlivá, co? Jak sis to vlastně představovala? Že mi ráno řekneš, abych přišel dřív z práce domů, protože se stěhujeme?“

„Hynku, nechme toho. Nemůžeme to v klidu probrat?“ zkusila to znovu po dobrém. Nechápala, jak je možné, že skoro každá jejich diskuse plynule přejde v hádku. Bylo to horší než jazyková bariéra. Ačkoliv mluvili jedním jazykem, nerozuměli si. Nebyla si jistá, jestli je možné jejich vztah ještě zachránit, ale rozhodla se pro to udělat maximum.

„Pamatuješ si na těch pár týdnů před svatbou?“ zeptala se.

Zjihnul. „Jistěže. A co má být?“

„Slibovals, že pokud nám to nebude klapat s tvojí matkou pod jednou střechou, přestěhujeme se.“

„To ano! Ale nám to neklape z úplně jiných důvodů. Příšerně ses změnila. Vůbec tě nepoznávám. To s bydlením nemá nic společného.“

„Já si to nemyslím. Tak nám dej ještě jednu šanci,“ zaprosila.

„A to tu mám máti kvůli nějakému tvému rozmaru nechat samotnou?“

Na tuhle námitku čekala. Poprvé za ty čtyři měsíce jí Valérie mohla prokázat službu. „Vždyť tu nebude sama. Bydlí tady Valérie. Když se odstěhujeme, prospějeme tak vlastně i jí. Nebude si muset hledat nové bydlení a sám jsi říkal, že se s tvojí matkou mají docela rády.“

Zabručel: „Najednou máš péči o Valérii.“

„To nemám,“ přiznala. „Jen jsem hledala řešení, které může vyhovovat nám všem. Zkusíme to?“

„A kde vezmeš na tu výměnu peníze?“ otázal se již značně zviklán.

„Půjčím si od našich…“

„Co když ti nepůjčí? Anebo nebudou mít?“ hledal další důvody, proč by její plán neměl vyjít.

Chlapečkovi se nechce od maminky, říkala si, i když měla podezření, že se mu nechce hlavně od Valérie.

„S penězi si nedělej starosti. Naši by mě ve štychu nenechali,“ rychle ho uklidňovala, aby snad ještě necouvnul. Věděla, co říká. Peníze od rodičů už měla slíbené dávno, ale to mu prozradit nemohla. Zase by se čertil, že před ním něco tajila.

Až se přestěhují, všechno bude jinak, slibovala v duchu. Žádné ženské diplomacie už nebude zapotřebí, postačí postýlka a dětský kočárek.

20.

Sebedůvěra je prostě ten klidný, jistý pocit, který máte předtím, neí padnete přímo na ústa

. L. Binder

Valérie zalapala po dechu. S tímhle tedy nepočítala. Sylvie byla mnohem fikanější, než předpokládala, i když v posledních několika týdnech zaznamenala radikální změnu v jejím chování. Docela jí fandila. Ovšem ne natolik, aby jí přála vítězství.

Sklopila oči a nasadila ten nejsmutnější obličej, jaký svedla.

„Já myslel, že budeš ráda,“ řekl Hynek.

Ale nemyslel, odporovala mu v duchu. Moc dobře zaregistrovala, jak byl nervózní, když jí přišel oznámit, že jí uvolní celé podkroví, jestliže mu pomůže zpracovat jeho matku.

Žmoulal cíp ubrusu a nevěděl, kam by uhnul očima. Takhle se radostné novinky neoznamují.

„Vážně jsem myslel, že ti to pomůže,“ říkal, jako by snažil přesvědčit sám sebe a ne ji.

„A já si zase myslela, že sis toho všimnul…“ rozhodla se jít do útoku naplno.

„Čeho?“ dělal nechápavého. Podle toho, jak mu zrůžověly uši a pokožka u kořínků vlasů, odhadla, že Hynek správně předvídá, co bude následovat.

„Že tu jsem jen kvůli tobě,“ pravila a přitom mu pohlížela přímo do očí. Kdesi četla, že se takto jednoduše dodá slovům punc pravdivosti.

A hned vzápětí si uvědomila, že vlastně ani nelže. Skutečně tam byla kvůli němu. Peníze od babky se jí sice hodily, ale Hynek byl pro ni prioritou. Teď - poslední úsek před cílem -se svého snu nehodlala vzdát.

„Ale já jsem přece ženatý,“ namítnul chabě. Věděla, že by si dal říct, v tomhle měla jasno už dávno. Jen nechtěla nic uspěchat. Nyní jí ale bohužel nic jiného nezbývalo.

„A jsi šťastně ženatý?“ riskla to.

„Nevím.“

Nebylo to sice přesně to, co si přála slyšet, ale ulevilo se jí. Od nevím k ne byl dle jejího názoru už jen krůček.

„Děkuju, hrozně moc děkuju,“ říkala a přitom cítila, že na ten obrovský pocit vděčnosti žádná slova díků nestačí. Bylo to, jako by jí rodiče podruhé věnovali život.

„Není zač,“ pravil tatínek ledabyle.

A přitom kvůli ní prodali zahrádku!

„Hlavně abys byla spokojená,“ povzdechla maminka.

„Budu. Hned jak se přestěhujeme, budu spokojená… kdepak spokojená, já budu šťastná,“ plánovala nadšeně.

„Jen jestli si to moc nemaluješ,“ snažili se přibrzdit její

entuziasmus.

„Kdepak. Postaráme se vám o vnoučátko, Hynek si hrozně přeje děti. Určitě se pak bude dívat i na svůj vztah k matce jinak.“

„A jak se bude dívat na svůj vztah k té vaší pomocnici až budeš mít břicho jak medicinbal?“ zeptal se tatínek.

Zarazila se. Skoro pět měsíců se před nimi snažila ututlat existenci Valérie, a oni to věděli?

„Ta Alice je ale drbna!“ ulevila si.

„Kdepak Alice. Dostali jsme anonym.“

„Anonym?!“

„No, ale ne tak úplně anonymní,“ usmáli se soustrastně.

„Tchyně?“ hádala.

Přikývli. „Její slovní obraty i celkový obsah jsou naprosto nenapodobitelné. A doufáme, že i naprosto smyšlené.“

Taky doufám, pomyslela si Sylvie a najednou obdobně spolehlivě jako pes větřící hárající fenu zavětřila blížící se katastrofu.

Ani nevěděl, jak se to seběhlo, ale znenadání mu Valérie seděla obkročmo na klíně a líbala ho. První, co mu prolétlo hlavou, bylo, že matku má vyzvednout až v šest u kadeřníka a Sylvie že se od rodičů nejspíš nevrátí dřív jak v sedm osm. Nikdy od nich nespěchala domů. Kromě svědomí nebylo jiných zábran.

„To není nejlepší nápad,“ zamumlal.

„Neříkej, že to nechceš…“

Tak tohle říci nemohl. Se Sylvií si toho poslední dobou moc neužil. Neustále se vymlouvala. Zpočátku jen na matku a teď ještě na Valérii. Prý by mohly něco zaslechnout, nebo dokonce vtrhnout dovnitř…

Když se mu ji tu a tam podařilo přemluvit, ležela ztuhlá, málem ani nedýchala. Občas ho ještě popoháněla, aby vše urychlil. Pochyboval, že by mu takhle v kuchyni sama od sebe sedla na klín a rozepnula poklopec. To by neudělala, ani kdyby bydleli sami. Nebyla tak náruživá jako Valérie. Tušil to, už když si ji v různých pozicích a situacích při milování se Sylvií představoval.

Pro jednou se snad nic nestane, říkal si a pomalu rozepínal drobné knoflíčky na její halence. Už nebylo cesty zpět. Tolikrát snil o tom, jak se přisaje na to její nádherné poprsí, jak ho bude masírovat, olizovat… V tomhle směru byl u Sylvie také ochuzen.

Valérie hlasitě zasténala, ani se neobtěžovala sundat si kalhotky, jen je rychlým pohybem shrnula na stranu a dosedla na něho. Zdálo se mu, že se kolem nich rozprostřela mlha, kterou protnul pouze hlasitý výkřik. Až o několik minut později si uvědomil, že nepatřil Valérii.

Byl to otřesný pohled. Nikdy v životě by ji nenapadlo, že sex může vypadat tak odpudivě. Vykřikla znechucením, měla co dělat, aby se nepozvracela, ale přesto stála mezi dveřmi do kuchyně snad několik vteřin. Jako by její chodidla zapustila kořeny do tmavě zeleného linolea.

Nedokázala ani odvrátit zrak. Masochisticky přihlížela, jak jí Valérie krade nejen manžela, ale i jedinou erotickou představu, kterou kdy v životě měla. To ona si značkovala teritorium jako divoká kočka. Sylvie o tom pouze snila.

Vyběhla po schodech do podkroví a několikrát si opláchla obličej studenou vodou. Ze spodu doléhalo nelidské kvílení, sténání a chroptění.

Proč se mnou byl vždy úplně zticha?, ptala se sama sebe a stále dokola si přehrávala ten hrůzný výjev. Hynek v totálním transu, Valériin pohled, zpočátku jakoby zděšený a pak vítězný. Ani se nezastavila. Jela tu svoji zběsilou jízdu jako o život. Ale Hynek, to byl přece můj život, chtělo se jí řvát. Ale nešlo to, dokonce ani brečet nedokázala.

21.

Lépe je nemít, než ztratit.

Ch. F. Hebbel

„Ty studentky musely být ale šílený čuňata,“ řekla Alice na adresu Sylviiných podnájemnic. Na rozkládací pohovce i na koberci zely neidentifikovatelné fleky velké jak lidská pěst, světlounce modrá malba byla kolem vypínačů ohmataná do tmavě šedé, kuchyňská linka byla pokryta souvislou vrstvou mastnoty a lednice vypadala jak velkovýrobna penicilinu.

„Nebul, za dva dny to dáme do pořádku,“ zvolala Alice s dobře hraným veselím. Koneckonců, co jim taky zbývalo než se po každé životní facce zvednout a předstírat, že se zase tak moc nestalo.

„Horší to bude s dušičkou, viď? Tam bude zapotřebí aspoň týden na její celkovou rekonstrukci,” šaškovala dál, ale na Sylvii to mělo pramalý účinek.

Vzpomněla si, jak sama před časem vnímala manželovu nevěru a jeho odchod jako největší tragédii svého života, jak nechápala a dokonce i nenáviděla dívku, se kterou odešel.

Sylvie to zřejmě cítí podobně. A pak se jednou třeba ocitne na místě té dívky a všechno bude vidět jinak. Jako Alice. I když byla tou mladší ze sester, stále se nechtěně ocitala před Sylvií krok napřed. V průšvizích zejména.

„Jak jsem mohla být tak blbá?“ vzlykla Sylvie.

„Nelituj se…“

„Proč? Však se říká - polituj se sám, nikdo jiný tě nepolituje.“

„Ne, říká se - pomoz si sám, nikdo jiný ti nepomůže. A já tady od rána makám jak mameluk. Pak věř příslovím…“

Sylvie vzdychla: „Já už nevěřím ničemu.“

„Tak dost nebo tě přetáhnu hadrem! Jako by nestačilo, žes zrušila tu výměnu bytu. Teď všechno vidíš moc černě, ale třeba Hynkovi zase odpustíš a budeš litovat, že ses unáhlila.“

„Kdepak. Ten má u mě utrum. Chudáci naši. Budou mít dvě rozvedený dcery.“

„Dvě rozvedený a jednu z nich svobodnou matku k tomu,“ spiklenecky mrkla Alice. „A teď se klidně můžeme vsadit, která z nás je blbější.“

Tak tohle překvápko konečně sestřičku probralo z letargie, myslela si Alice, když viděla Sylviin úžas.

„No, nekoukej. Prostě jsem zase vsadila na špatnou kartu.“

„A jak se ta špatná karta jmenuje?“

„Honza…“

„Ještě mi řekni, že je to ten tvůj vytouženej šéf a já se nechám zapsat do kláštera!“

„Tak si vyplň přihlášku a opraš bibli,“ pitvořila se Alice. Už si to odbolela. Bohatí právníci si přece neberou chudé rozvedené servírky. Jen tu a tam nepohrdnou troškou rozptýlení.

„Ale vždyť on má malý dítě, ne?“ nemohla novinku Sylvie strávit.

„No, a právě proto už netouží po žádným dalším…“

„A ty?“

„Já po něm toužím až moc.“

Valérie zaťukala na dveře Hynkova pokoje. Od včerejší dramatické koncovky jejich sblížení nevylezl ven.

To ale bylo vyvrcholení, pronesla polohlasem a hned vzápětí se pousmála nad dvojsmyslností svého výroku. Znovu zaklepala.

Konečně se ozval: „Dále!“

Vešla dovnitř.

Ležel na posteli v šatech ze včerejška, v ruce poloprázdnou láhev a jednu zcela prázdnou vedle postele.

„Přišla jsem se omluvit,“ špitla.

„Nemáš se zač omlouvat. Byl jsem u toho taky,“ odsekl.

„A taky rozloučit,“ řekla. Pochopitelně, že to nemyslela vážně. Chtěla jen, aby ji zdržoval, aby sám rozhodl, že má zůstat, i když mu rozbila manželství.

„Kam bys chodila?“ zeptal se. Neznělo to sice právě vlídně, ale podtext byl jasný. Nepřál si, aby odešla.

Natáhla ruku po láhvi a napila se. „Ještě nevím, kam půjdu, ale tobě už jsem zkomplikovala život dost.“

„Klidně tady zůstaň,“ pravil opile, drsně jí sáhnul do výstřihu a surově stisknul levé ňadro. Na okamžik jí připomněl její předchozí známosti. Vyděšeně couvla. S opilci a násilníky už skončila jednou provždy.

„Copak?“ chytil ji za ruku a přitáhl k sobě. „Ty už mě taky nechceš?“

„Takového ne,“ odvětila a odešla. Ve svém pokoji se pro jistotu zamkla.

22.

Když ti nějaká žena ukradne manžela, nejlepší pomstou je nechat ji s ním žít.

Matka Murphyová

Otevřela dveře, aniž by se podívala do kukátka. Čekala Alici, ale zírala do tváře Hynkovi. Málem vykřikla.

„Můžu dál?“ zeptal se a podal jí kytku.

„Raději ne,“ odvětila, ale dál stála mezi dveřmi. Neviděla ho dva dny a přišlo jí to jako celá věčnost. Vypadal sešle a pomačkaně. Potkat ho venku, pomyslela by si cosi o vagabundech. Rašící vousy měly za následek nezdravou bledost v obličeji. Napadlo ji, že se možná neoholil úmyslně, aby působil dojmem, že jejím odchodem trpí.

„Mrzí mě to,“ zakňoural.

Náhle měla chuť ho obejmout. To důvěrně známé, tolikrát ohmatané tělo… Zarazila se. Tělo ohmatané Valérií! Něha se rozplynula rychle jak kostka ledu v horkém čaji.

„Už sem nikdy nechoď,“ řekla.

„Přece nesmažeš všechno hezké, co mezi námi bylo, kvůli jednomu klopýtnutí…“

Připomněla si, jak stála na prahu kuchyně a pozorovala to jejich klopýtání.

„Nechtěl jsem ti ublížit.“

,,Ale stalo se,“ odvětila a přibouchla dveře. Na zem dopadlo několik amputovaných květů gerber. Cítila se podobně jako ty květiny.

„Tady jsem vám donesla zbytek peněz,“ řekla Alžběta a rozmrzele se rozhlédla po pokoji. Valérie nejevila žádné známky toho, že by se chystala k odchodu. Kufry stály v rohu místnosti a všude se povalovaly její svršky.

„Už se balíte?“ přesto se sugestivně otázala.

„Kdepak. Změna plánu. Zůstávám,“ odvětila Valérie s úsměvem.

Alžbětě zatrnulo. Jak to myslí, že zůstává?

„Do kdy?“ vydechla zničeně. Čekala už dost dlouho, týden to snad ještě vydrží, ale déle sotva.

„Zůstávám napořád,“ přimrazila ji Valérie svými slovy k podlaze.

„To… to nemůžete. Vždyť Sylvie už odešla! Svůj úkol jste splnila!“

„Dohodla jsem se s Hynkem. Právě teď oba potřebujete hospodyni víc než kdykoliv předtím,“ drze na ni pohlížela. Ani se neobtěžovala vstát. Ležela v kalhotech na čistě povlečené posteli a prohlížela si časopis.

„Já už vám ale nemůžu nic platit!“ vykřikla Alžběta zdrceně.

„To ani neočekávám. Svůj honorář si vyberu od vašeho syna,“ pravila výsměšně a zapálila si cigaretu.

„V tomhle domě se kouřit nebude!“

„A co tak najednou, babi?“ smála se jí do tváře.

Alžběta nemohla uvěřit svým očím. Taková poběhlice a bude si dělat nároky na Hynka! Však on s ní Hyneček pěkně zatočí, jen co mu povykládá, co je Valérie zač. To by tak hrálo! Sotva se jí podařilo syna oprostit od jedné vypočítavé holky, druhá se jí bude roztahovat po domě.

„Do konce týdne ať už vás tu nevidím,“ pověděla jí to hezky zhurta, aby Valérie pochopila, že v jejich slušné domácnosti pro ni není místo.

,,Já myslím, že se dohodneme,“ posadila se Valérie na posteli, zašátrala rukou po stolku a típla zpola vykouřenou cigaretu do přeplněného popelníku. „Vy na mě přestanete útočit a já na oplátku Hynkovi neprozradím, jak jste to na Sylvii celé narafičila. Myslím, že je to docela korektní nabídka, ne?“

Alžběta vyděšeně couvla. Tak tohle by si Sylvie nikdy nedovolila! Ať byla jakákoliv, chovala se vždy uctivě. Kdyby si musela vybrat mezi těmi dvěma, bez rozmyslu by volila Sylvii. Ale ona si nepotřebuje vybírat! Žili s Hynkem sami takřka pětatřicet let, proč by to nešlo dalších pět šest? Déle na světě už stejně nebude.

„Tak domluveno?“ zeptala se Valérie s převahou.

Najednou se jí skoro bála. Ta coura je schopná všeho! Horečnatě přemítala, jestli by Hynek celé té zpropadené historii uvěřil.

Uvěřil, bohužel by Valérii uvěřil, vyhodnotila situaci. Vždyť i ona sama jí sedla na vějičku!

Kéž by si tak měla alespoň s kým promluvit…

Zastesklo se jí po Marii. Ne po té cizí Marii z jejich posledního setkání, ale po přítelkyni Marii. Až na tu jednu jedinou výjimku stála celý život při ní. Vždycky jí dokázala pomoci anebo přispěchala s útěchou. Alžběta najednou zalitovala, že se s ní nešla ani naposledy rozloučit. Poslední příležitost. Žádné příště už nebude.

Obdobný pocit měla i s Valérií. Zase jedna poslední šance. Buďto se Valérie urychleně zbaví, anebo už se jí nezbaví nikdy. Žádné příště anebo jednou možná… Jediné správné řešení je co nejdřív.

23.

Na to, aby si člověk zjednodušil život, má vynaložit takové úsilí, jaké vynakládá, když si ho komplikuje.”

H. Bergson

Tentokrát Sylvie pro jistotu do kukátka pohlédla. Nikoho nečekala a existovalo jen pár lidí, kteří by ji mohli navštívit. Nebyla si jistá, zda si přeje, aby to byl Hynek, či nikoliv. Možná, kdyby se hodně snažil…, zasnila se.

„Vás bych tu nečekala,“ řekla trochu zklamaně.

,,Já sebe taky ne, děvenko,“ pravila tchyně.

„Dáte si čaj?“

„Moc ráda,“ odpověděla znaveným hlasem. Sylvie nevěřícně zírala. Takhle pokornou a bezbrannou ji ještě neviděla.

„Stalo se něco?“ zeptala se.

„Valérie si na Hynka brousí zuby,“ pravila tchyně dramaticky. Náhle jako by opět byla ve své kůži.

„To není žádná novinka… Valérii se Hynek líbil od začátku.“

„Ale ona ho chce uhnat!“

„S tím já už přece nemám nic společného,“ odvětila Sylvie, která nevycházela z údivu. Nechápala, o co tchyni jde. Mohla by být přece spokojená. Nenáviděná snacha se odstěhovala, kandidátku na snachu číslo dvě vždycky preferovala…

Měla by otevřít šampaňské a slavit, místo aby tady skuhrala.

„Valérie je proradná bestie,“ odpověděla tchyně rozhořčeně, „ která ani zdaleka nedosahuje Hynkovy úrovně.“

„Jak to, že jste tak najednou změnila názor? Zdálo se mi, že s Valériií vycházíte mnohem líp než se mnou,“ oponovala Sylvie, aniž by cítila zadostiučinění. Ještě nedávno by ji slova tchyně potěšila, nyní ji nechávala chladnou.

Stačilo pár dnů, aby si uvědomila, že i bez Hynka se dá docela dobře žít. Možná dokonce snadněji než s ním. V průběhu dne na něho téměř nemyslela, večery a osamělé noci byly sice horší, ale začínala si věřit. Za čas se ze všeho vylíže.

„Měla byste mu odpustit…“ řekla tchyně a znělo to skoro jako prosba.

„Některé věci odpustit prostě nejdou.“

„Pořád jste ještě jeho žena,“ připomněla jí skutečnost, na kterou Sylvie dozajista hned tak nezapomene.

,,Jenom na papíru…“

„Nepředpokládala jsem, že se mého syna vzdáte tak lehce. Měla byste se vrátit.“

„A já zase nepředpokládala, že to budete po mně chtít právě vy,“ řekla Sylvie a podala jí ruku na rozloučenou s úlevou, že ji nepochybně právě viděla naposledy.

Alžběta cestou domů hlasitě hudrovala.

Neměla tam chodit, to je jisté. Takhle se doprošovat! Jak si tam Sylvinka seděla a povýšeně na ni shlížela! A o Hynka že už nemá zájem! Kdo si myslí, že je? Podobných, jako je ona, se najde dvanáct do tuctu…To ji ta rozmíška rychle přebolela.

Nakonec Alžběta měla pravdu. Sylvie nebyla o mnoho lepší než Valérie, jen se uměla lépe přetvařovat. Kdepak. Musí přijít na něco jiného. Návrat Sylvie by nic nevyřešil. Cestovat z bláta do louže, tam a zpátky, to věru nemá ve svém věku zapotřebí.

„Nešel bys třeba do kina nebo si sednout někam do vinárny?“ zeptala se Valérie. Už se nemohla dívat, jak si Hynek libuje ve své roli opuštěného, zhrzeného manžela. A přitom si za všechno mohl sám. Byl div divoucí, že mu Sylvie nepláchla dřív.

„Tak jo,“ souhlasil vlažně. Valérie se zamračila. Sylviiným odchodem paradoxně její pozice notně utrpěla.

„Tak jo… Ale co? Kino nebo vinárna?“

„Třeba oboje,“ pokrčil odevzdaně rameny. „Jak chceš.“

„Vy se někam chystáte?“ mistrně sehrála údiv Alžběta.

Taky bych chtěla být v důchodu! Jediný, co má bába na práci, je všude čmuchat, myslela si Valérie a mile se usmála: ,Jdeme se někam povyrazit…“

„Vy se nemáte co povyrážet. A s mým synem už vůbec ne! Měla byste si hledět domácnosti,“ vyjela Alžběta.

Hynek zkoprněle civěl a jen vydechl: „No, máti… Snad aby ses Valérii omluvila.“

„To je v pořádku,“ máchla velkoryse Valérie rukou. Aby taky ne, když jí bába tak skvěle nahrála. Sama se shazuje a ještě nepřímo nutí Hynka, aby se jí zastával.

,,Babi, všechno mám hotový, nebojte. A na večeři jsem vám udělala vaše oblíbený palačinky s tvarohem, máte je v troubě,“ pravila konejšivě. Chvíli uvažovala, jestli by ji neměla v rámci zdůraznění své laskavosti i pohladit, ale pak nápad zavrhla. Za prvé absolutně neměla chuť se babizny dotýkat a za druhé měla obavu, že by babka nevydržela s nervama a něčím ji třeba majzla. Tak jen dodala: „Jo a nezapomeňte si vzít lék na klouby, včera jste opět vynechala, s takovouhle se za chvíli bez hole neobejdete.“

Lépe by to nezinscenovala, ani kdyby se rozkrájela. Babka sklapla a Hynek na Valérii vděčně pohlížel.

Hned v autě ji pochválil: „Obdivuju tě, jak to s máti zvládáš.“

Valérii se zdálo, jako by chtěl dodat, že Sylvie tohle neuměla, ale nakonec to spolknul. I tak to bylo víc, než čekala.

Nakonec byl rád, že ho Valérie vytáhla ven. Přece nebude žít jako asketa jen kvůli tomu, že ho opustila manželka!

A kdo ví, jestli na vině byl doopravdy on. Když o tom tak přemýšlel, zdálo se mu, že Sylvii se náramně hodilo, jak je spolu přistihla. I to, že byla do deseti minut sbalená, bylo krajně podezřelé. Jako by s tím počítala.

Pravděpodobně chtěla odejít dávno a jen čekala na vhodnou záminku. Tu jí pěkně poskytl a ještě se jako idiot užíral proviněním. Dokonce i Valérii se vyhýbal. A přitom zcela bezdůvodně. Co si asi tak představoval? Že předstoupí před Sylvii a řekne: Podívej, měsíc jsi byla pryč a já se jí ani nedotknul?!

„Nad čím pořád tak hloubáš?“ zeptala se Valérie. A jak na něho při tom koukala! Byl by hlupák, kdyby toho nevyužil.

Pozvedl skleničku s vínem. Přiťukli si.

„Přemýšlím, čím to je, že je mi s tebou tak dobře,“ řekl a už se viděl, jak za ní dnes v noci přijde do pokoje a parádně ji ošuká.

„Mně je s tebou taky dobře,“ odpověděla mu tónem, který jasně dokazoval, že umí číst myšlenky. „Pojď tančit, tohle je moje píseň.“

Zpívala mu do ucha Nothing Else Mother nádherně čistým hlasem, který zněl mnohem školeněji než interpretův z pódia, a přitom se k němu smyslně tiskla. Poprvé si všimnul, že jsou skoro stejně vysocí. Třela se o něho podbřiškem a současně i nadále tlumeně zpívala. Bylo to mnohem erotičtější, než kdyby tam předvedla profesionální striptýz. Nepochyboval, že by to uměla na výbornou.

„Vzrušuješ mě,“ zašeptal.

„Já vím,“ odpověděla a pokračovala ve zpěvu.

Bylo to jako poslouchat hlas bájné Sirény. Šel by za ním kamkoliv.

„Půjdeme?“ zeptala se, jako by opět prohlédla, na co myslel.

Šel. A periferním viděním zaregistroval, kolik mužů se po Valérii ohlédlo. Zalichotilo mu to. Kdyby tady byl se Sylvií, sotva by si jí někdo všimnul. Nebyla ošklivá, to ne. Ale neměla ten šmrnc. Valérie - ta byla přímo stvořená ke chlubení a do postele, pomyslel si a měl co dělat, aby trefil klíčkem do zapalování.

A to za celý večer nevypil víc jak skleničku vína!

„Ta nás pěkně vypekla, viď, Garičku,“ povídala Alžběta psovi a po dlouhé době zase seděla na svém dříve tak oblíbeném místě - u okna za záclonou.

„Mrcha je to. Prohnaná mrcha!“

Pes zaštěkal, což Alžběta vyhodnotila jako projev souhlasu, a odměnila ho za loajalitu piškotem.

„Je skoro půlnoc a ještě nejsou doma. To by tak scházelo, aby Hynečka začala tahat po barech a různých pochybných podnicích.“

Pes zakňučel na znamení, že by si dal ještě jeden piškot.

„Taky si děláš starosti, ty můj pejsánku, že ano…“ pohladila ho po hlavě. „A máš pravdu. Valérie se tak snadno nezbavíme, ta holka je jako štěnice.“

Zaštěkal a začal běhat po pokoji.

„Že by konečně přijeli?“

Před domem skutečně stálo Hynkovo auto, světla i motor zhasnuté, dovnitř nebylo vidět.

„Myslíš, že jsou uvnitř?“ zeptala se. Pes nereagoval a tak jen mávla rukou a znovu se přilepila na záclonu.

„Co by tam tak dlouho dělali?“ šeptala nechápavě. „Ale nahoru jít nemohli, to bychom přece slyšeli.“

V tom opakovaně bouchly dveře od auta a nočním tichem zakrákoral Valériin nezaměnitelný smích.

Alžběta se snažila co nejvíce zaostřit na dvě temné postavy. Podivně se klátily, pak ta o něco málo vyšší přitiskla druhou na kapotu auta a splynuly v jakéhosi nepřirozeně se zmítajícího živočicha.

„Fuj!“ ulevila si. „Perverzní, bezostyšná potvora je to! Dočista Hynečka zkazila. Takhle on se nechová, ví, co je stud a slušné vychování. Kdo ví, čímpak ho obloudila.“

Postavy se s hlasitým povykováním opět rozpojily a vydaly směrem k domu.

„Tichučko, Garičku. Psst!“ napomenula psa, který je pisklavým kvikáním chtěl přivítat.

Hlomoz, smích a dupání se rozléhaly celým domem. A pak následovaly výkřiky, zvuk tekoucí vody, výskot a sténání.

„Jako v nějakém hampejzu, jako v hampejzu,“ šeptala Alžběta a bezmála do tří do rána si marně zacpávala uši.

24.

Nejchytřejší muž si bere svou poslední ženu hned jako první.

Ch. Boyer

„Tak už mi to přišlo,“ telefonovala Sylvie sestře.

„To si docela pospíšil, holomek.“

„Taky mě to překvapilo.“ A zarmoutilo, zabolelo i oprášilo všechny hluboko zasuté vzpomínky, doplnila Sylvie v duchu. Nečekala, že Hynek pošle žádost o rozvod tak brzy. A už vůbec neočekávala, že to udělá pár týdnů před Vánoci.

„Jak ti je?“ projevila účast Alice.

„Mizerně. Zdálo se mi, že už jsem to překonala. Byly dny, kdy se mi stýskalo mnohem víc po tom starém psovi než po Hynkovi. A najednou jako by to všechno zase ožilo. Je to jako dostat dopis ze záhrobí.“

„Mrzí mě, že se s tebou nemůžu ani opít.“

„Nedělej si starosti, zvládnu to docela dobře i sama,“ překvapivě zdařile ze sebe vyloudila žertovný tón a rozbrečela se teprve až zavěsila.

Nevyznala se sama v sobě. Celé dva měsíce byla skálopevně přesvědčená, že už o Hynka nestojí, a když dostane černé na bílém, že je to vzájemné, div že se z toho nesesype.

Poranily snad střípky lásky její hrdost natolik, že si přeje, aby nadosmrti trpěl steskem, aby už nenalezl klid ani štěstí? Nedokáže mu nikdy odpustit?

Vzala pero a podepsala jeden list po druhém, aniž by si přečetla, jaký důvod rozvodu Hynek uvedl. Nejsem žádný odpůrce, vždyť nekladu odpor, dělám jen to, co se ode mě očekává a vyžaduje, mumlala si pro sebe a na kus papíru připsala: Šťastné a veselé…

„Co tady pohledáváte?!“ vykřikla Alžběta. Přišla si do kuchyně pro hrnek vlažného mléka, aby se jí lépe usínalo, a to, co viděla, jí zaručilo bezesnou noc, i kdyby ho vypila celou cisternu.

Valérie seděla u stolu s cizím chlapíkem v černém pulovru, oba kouřili a smáli se. Alžběta nepochybovala o tom, že terčem jejich posměchu nebyl nikdo jiný nežli Hynek. Aby taky ne, když mu tady vesele nasazují parohy!

„Nestrpím, abyste si do mého domu vodila amanty,“ zahuhlala. Snažila se, aby to vyznělo přísně, ale vzhledem k tomu, že tam stála ve staré flanelové noční košili a bez zubní protézy, vyvolalo její sdělení naprosto opačnou odezvu, než by si představovala.

„Babi, nerozčilujte se, ať vás neklepne pepka,“ upozornila ji Valérie prostořece.

„Co se to opovažujete?!“

Nenáviděla ten drzý obličej, tu roztahovačnost, povýšenost, hrubost, faleš… Nenáviděla Valérii. Už několikrát ji napadlo, že by ji možná dokázala i zabít. Jen kdyby věděla jak.

„Pane, okamžitě odejděte nebo zavolám četníky!“ mumlala rozhořčeně.

„No, tak babi,“ promluvila Valérie docela vlídně, z čehož si Alžběta pohotově vyvodila, že jí nahnala strach. Jim oběma.

Kdo ví, co je ten chlapík zač, když se tak bojí žandárů, myslela si a chvěla se v ní dušička menší než golfový míček. Aby to tak byl pasák! Nebo dokonce vrah!

„Ten pán tady má nějakou práci a hned jak ji dokončí, tak ho vyprovodím. Běžte klidně spát,“ řekla Valérie.

Spát. Jakpak by mohla jít spát, když se pod její střechou dějí zvěrstva a Hynek nikde. Co jestli ho zamordovali?, zděsila se, popadla hůl a uháněla zpět do kuchyně.

Chlápek stál skloněný nad nějakými plány a cosi Valérii horlivě vysvětloval.

„Kde je Hynek?“ vybafla, sama překvapená svojí odvahou.

„Šel si lehnout hned jak přijel z práce, byl příšerně utahanej,“ odvětila Valérie a dál se věnovala chlapíkovi v černém.

„Co je?“ rozespale mžoural její jediný syn. V té chvíli by nikdo nehádal, že je to lékař, pomyslela si. Maximálně tak zřízenec.

„Stalo se něco?“

„Dole v kuchyni je cizí chlap a ty si tady chrápeš!“

„Jakej chlap?“ protřel si oči, jako by měl dojem, že se mu to všechno jen zdá.

„Nevím. Je tam s Valérií a náramně se spolu baví. Měl bys zakročit. Mě ona neposlechne,“ vysvětlovala. O své teorii, že se zaručeně jedná o nějaký podvratný živel, raději pomlčela. Znala Hynkovy nepřiměřené reakce. Ještě by ji mohl mít za blázna.

„Běž spát. Já se Valérie zítra zeptám, kdo to byl, abys měla klid,“ zabručel a otočil se na druhý bok.

Není divu, že mu utekla žena, napadlo Alžbětu. Byly okamžiky, kdy její mateřské city stávkovaly. A ty okamžiky se množily geometrickou řadou.

„Snad pro tebe není takovej problém vysvětlit mi, koho jsi tady měla,“ útočil na Valérii. Najednou mu nepřišlo tak úplně bezvýznamné, že ji navštívil nějaký muž. Dokonce se přistihl, Že žárlí. Zprvu byl tímto faktem poněkud vyveden z míry, po chvíli si ujasnil, že ho to vlastně těší. Vše nasvědčovalo tomu, že Valérii skutečně miluje.

„Nechtěla jsem to pokazit,“ kroutila se. Hynkovi zatrnulo. Právě v okamžiku, kdy si přiznal, že ji miluje, mu ona oznámí, že ho podvádí? To snad ne!

„Měl to být vánoční dárek… překvapení,“ vysvětlovala a máchala přitom tmavě modrým papírovým válcem. Až když ho otevřela a vytáhla nějaké plány, došlo Hynkovi, že to byl obyčejný tubus.

„Tak hezké Vánoce. I když o týden dřív,“ objala ho. „Tohle je projekt na tvoji soukromou ordinaci. Ten člověk, to byl můj známej, on je architekt a skvěle vymyslel, jak rozšířit kuchyň, aby se tam mohla přestěhovat tvoje matka a jak využít její pokoj a komoru k výstavbě ordinace. Dokonce ti pomůže vyjednat i úvěr,“ horlivě plánovala.

Hynkovo prvotní nadšení se rozpouštělo rychle jak první sníh. „To máti nikdy nepovolí…“

„A tobě se ten nápad líbí?“ zeptala se.

„Je to ten nejhezčí dárek, jakej jsem kdy dostal,“ odvětil a v duchu si ho i pojmenoval - důvěra v moje schopnosti.

„Tak já mám pro tebe ještě jeden,“ smála se. „Máti si beru na starost. Přesvědčím ji, slibuju. Jen bych od tebe na oplátku chtěla drobnou laskavost…“

„Povídej…“

„Nenašlo by se u vás, pane doktore, místo sestřičky?“

25.

Když stárneme, seznáváme, že pomsta je nejjistější formou spravedlnosti.

J. De La Bruyére

„Vezmu si ji,“ pravil Hynek.

„Už jsi ženatý,“ upozornila ho Alžběta a přemítala, zda lékaři skutečně mají tak jednoduchý přístup k narkotikům, jak se traduje. To by vše vysvětlovalo.

„Žádost o rozvod jsem podal. Děti nemáme, to půjde rychle,“ plánoval.

Jen přes mou mrtvolu, pomyslela si, ale nahlas se to neopovažovala vyřknout. Hynek se nacházel ve fázi, kdy byl schopen ve jménu lásky přetáhnout vlastní matku pohrabáčem.

„A ty s Valérií taky dobře vycházíš, to bude úplně něco jiného než se Sylvou,“ rozplýval se.

Pochopila, že domluvy jsou tentokrát zbytečné. Její jediné dítě padne do spárů podvodnice a vyděračky a ona sama má na tom největší podíl viny. Kéž by ji nikdy nepřitáhla domů! A nebo kéž by si ji ten její pasák, či kdo to vlastně byl, zase odtáhl!

V tom to přišlo. Nápad ji osvítil jak halogenová lampa. Alžbětu udivilo, jak je řešení jednoduché. Už v případě Sylvie byla tak blízko! A kdyby neudělala tu drobnou chybičku ve výběru, nemusela teď Valérie zůstat Hynkovi viset na krku…

Zavřela se v pokoji a pro jistotu otočila klíčem. Kdepak, ani všemi mastmi mazaná kurvička si na ni nepřijde, ona se sebou nenechá vláčet a zametat. I to svoje naivní trdlo dokáže ještě ochránit!

Vysypala obsah šperkovnice na pohovku a začala svoje poklady třídit podle jejich odhadované ceny, pečlivě si zapisovala částky na lísteček a na závěr je sečetla.

Výsledná cifra ji uspokojila. Za takovou sumu bych mohla angažovat i Delona, uchechtla se. Ale Patrik z rehabilitačního oddělení bude bohatě stačit. To by tak hrálo, aby se Valérie nechytila, aby se nenechala pobláznit! Po chlapech je jako divá, v tom ji ten můj chudáček nemůže uspokojovat.

Ale Patrik? Ten je z jinačího těsta! Opravdový chlap a přitom i velice pohledný, říkala si Alžběta. Tohle ještě dokázala i ve svém věku posoudit. A takový soukromý rehabilitační pracovník taky není k zahození. Ty klouby ji přece tolik zlobí…