Simona Monyová

Utrhnout se ze řetězu

Šťastná jako blecha

Tehdy jsem ji ještě nechápala. Seděla jsem u stolku pod oknem a střídavě sledovala dění na ulici a střídavě hypnotizovala vchod do restaurace. Dvacet minut zpoždění se jí vůbec nepodobalo.

Dvacet šest minut zpoždění. Číšník se na mě dívá tím obvyklým soustrastným pohledem: „No, jo, holka. Nechal tě ve štychu.“ Mám co dělat, abych se udržela a nezačala mu vysvětlovat, že čekám na kamarádku.

Třicet tři minuty zpoždění. Jsem nafouklá z páté minerálky, bublinky hrají v žaludku ping-pong a je div, že mi nelétají ven i ušima.

„Mohu odnést jídelní lístek?“ ptá se číšník, vševědoucí.

„Ne,“ pravím hrdě. „Kamarádka za chvíli přijde.“ Neudržela jsem se, číšník sbírá první bodíky svého vítězství. A usmívá se, jako by mi chtěl říci: „Máš to, holka, zapotřebí? Vykašli se na něj. Asi musel jít nakupovat s manželkou.“

Pohrávám si se snubním prstýnkem. Okázale, nápadně, nepřirozeně. Já jsem taky manželka! Nepatřím mezi ty chudinky, které na prahu čtyřicítky berou, co jim pod ruku přijde, v narůstající panice, že už navěky zůstanou samy.

Předvádím své divadýlko chlápkovi v erární vestičce, kterého zajímám asi jako instalace indiánského pomníku u Little Big Hornu. Co je důležité pro Indiány, není důležité pro české číšníky. Každý si hrabeme na tom svém písečku. Občas se i bábovička povede.

Třicet sedm minut zpoždění. Konečně vchází do restaurace a já si uvědomuju, že je jiná. Jakoby z třeštících kousíčků sešitá v jeden třeštící celek. Jako pytel blech, pravila by moje babička, kdyby ještě žila. Ano, moje kamarádka je jako pytel blech. Pytel šťastných blech.

Vrhám triumfální pohled na číšníka, který právě kasíruje páreček stárnoucích Němců u sousedního stolku a středem jeho zájmu nejsem já, ani moje ozdravená sebeúcta. Jeho zajímá, jen jak dát zazobaným staříkům co nejvíc do palice.

Svoji rozladěnost okamžitě přenáším na kamarádku: „No, to je dost! Zadek mi vrostl do židle a mattoni už není. Vypila jsem dva kastle.“

Blecha se uculuje. Šťastně, jak jinak. Vypadá skvěle. Zhubla a celá svítí. Jako by spolkla slunce. Zarazím se. Přestávám myslet jako redaktorka předního časopisu, uvažuju jak skalní čtenářka brakové literatury. Anebo mi zatemňuje mozek závist?

Kdepak! Žiju přece vyrovnaně, klidně, nic mi nechybí, nic nepřebývá. Člověka si nemusejí plést s ultrafialovou zářivkou, aby byl spokojený, ujišťuju se přehnaně vehementně.

„Tak povídej,“ vybídnu přítelkyni, aby přede mnou načechrala svá pírka s náhle rozjasněnými barvami.

„Lítám,“ povzdechne.

A skutečně — zní to vzletně.

„Jo,“ přikyvuju moudře. „Lítáš v tom pěkně, to máš pravdu.“

Moje nejlepší přítelkyně v osmatřiceti letech létá a září! Jen aby brzy nezhasla, kometa jedna bláznivá…

„Je mi jedno, jak dlouho to potrvá, ale stojí to za všechny problémy.“ Jinými slovy mi vysvětluje, že je s rolí komety smířená a že pro pár týdnů blýskavého úletu nakonec zhasne docela ochotně.

„Co kluci? A Bohdan? Na ně nemyslíš?“

„Na ně jsem myslela patnáct let. Teď pro změnu myslím na sebe,“ povídá klidně.

Nechápala jsem, nerozuměla jí. Možná jsem dokonce trochu žárlila, že se mi vzdaluje, že se odstřihla od komuny oddaných matek a manželek. Žárlila jsem, že si před mýma očima bezostyšně mládne a opouští mě. Odšťavněnou a vyprahlou, sesychající se, odevzdanou, nic neočekávající, v nic nedoufající. Opouští mě, namísto aby se mnou pokojně kodrcala v zaběhnuté monotónnosti směrem ke konejšivému stáří, vnoučátkům a pěstování petržele na zahrádce.

Až o pár měsíců později se mi navrátila. Přesněji řečeno, já běžela za ní. Zpočátku klopýtavě a pak lehčeji a ladněji. Vzlétla jsem a začala kroužit společně s Blechou nad hlavičkami našich umíněných dětí, nad studenými manželskými pelíšky, nad bezpečnými, leč vyhaslými domovy.

To jsem tehdy v restauraci ovšem nemohla předvídat, a tak jsem se snaživě pokoušela Bleše přistřihnout její duhová peříčka, přikovat ji zpět k balvanům jménem soudnost, zodpovědnost, morálka.

„Tak mi aspoň prozraď, kdo to je?“ otázala jsem se smířlivě, ačkoliv jsem s novou podobou přítelkyně smířená ani zdaleka nebyla. Jak se taky v několika málo minutách smířit s tím, že vám souputnice uniká až někam za horizont racionálna?

„Je to Viktor. Kdo jinej by to tak asi mohl být?“

Dle mého názoru to mohl být kdokoliv jiný, jen ne Viktor. Viktor s věčně ušmudlanými palci u nohou v rozšmajdaných sandálech. Viktor, s prsty zažloutlými od nikotinu, s půlměsíčky sochařské hlíny za nehty. Viktor s mastnými vlasy a prázdnými kapsami.

„Viktor…“ zasnila se Blecha. „Viktor jako vítěz, chápeš? On je moje vítězství.“

Vítězství pošetilosti nad zdravým rozumem?!

„Pamatuješ, jak jsi spávala s krabicí od bonboniéry, protože jsi ji dostala od Tomáše? To ti bylo šestnáct. A jak sis na Mendláku lehla na tramvajové koleje, poněvadž na vlakové nádraží to bylo daleko a ty jsi chtěla skončit se životem okamžitě? To ti bylo sedmnáct a Jirka ti ten den dal kopačky. Anebo jak já zbožňovala spolužáka z gymplu jen proto, že nosil nádhernej modrej svetr, a když ho v létě svlíknul a chodil v tričku, bylo po lásce?“ urputně jsem se snažila zavěsit závažíčka na její pestrobarevné perutě. „Pamatuješ?! Ale z toho jsme už přece dávno vyrostly!“

„Z toho nevyrosteš nikdy,“ usmívala se shovívavě jak dalajláma. „To v sobě potlačíš, zadusíš. A pak stačí jediná jiskra a už zase hoříš.“

Blecha nejen létá a září, ona i hoří! A ten plamének zprvu spálí jejího muže, děti a nakonec stráví i ji. „Viktor je bezcharakterní zkrachovalec,“ kropím ten žár studenou sprškou kruté pravdy.

„Kdepak. Viktor je citlivej chlap, kterej mě potřebuje.“

„A tvoje rodina tě nepotřebuje?“ bojuju, jako kdyby šlo o moje vlastní děti, o mého muže, o moji existenci.

„Těm už nemám co dát, celou mě vysáli…“ odvětila.

Nezdálo se mi, že právě Viktor by mohl být tím zachráncem, který moji vysátou, prázdnou kamarádku znovu naplní, a tak jsem snaživě připomněla kvality jejího muže: „Co to povídáš? Bohdan celej život dře jako kůň, aby vás zabezpečil.“

„Bohdan je kůň!“ opravila mě a pak sebou vzrušeně škubla současně se svým mobilem, který po celou dobu našeho rozhovoru třímala v ruce. Vibrování ustalo, Blecha ještě šťastnější než pouze šťastná, Blecha přešťastná horlivě vysvětluje, že volal ON a ihned vyťukává jeho číslo.

Po dobu několika následujících minut jsem pomatenou přítelkyní vygumována společně s celou restaurací z povrchu světa. Zděšeně pozoruji, jak Blecha na nesouvislou nit telefonického hovoru navléká zdrobnělinu za zdrobnělinou, občas ji prošpikuje perličkou rozpustilého smíchu a napodobením polibků. Mimozemšťan by mi byl v tu chvíli bližší!

Vzpomněla jsem si, jak zhruba před dvěma lety prohlašovala, že potřebuje změnit svůj život, že začne třeba kouřit nebo se potápět. Méně než svým milostným šílenstvím by mě překvapila, kdyby se naučila kouřit i potápět současně.

„Je to miláček… drahoušek,“ stékalo jí samovolně ze rtů, když típla mobil. Její zamilovanost byla jako kvásek, který musí z hrnečku ven.

„Jistě. Viktor je drahoušek,“ přitakala jsem jízlivě. „Ovšem pouze v tom smyslu, že tě avantýra s ním přijde pěkně draho. Jste spolu chvíli a on už tě prozvání, místo aby ti brnknul za vlastní peníze…“

„Viktor má talent.“

„Talentu se nenajíš,“ oponuju zatvrzele.

„Já ti kašlu na kus žvance. Já potřebuju lásku.“

Zvedám se a odcházím. Nerozumím jí, ale věřím. Za tři týdny zhubla nejméně o deset kilo a omládla o deset let. A tímto mezi námi vyrostl rozdíl takřka generační. Moje přítelkyně létá, září a hoří. Moje přítelkyně je jako vánoční prskavka. A uznejte, že je zhola nemožné, aby přátelství mezi vánoční prskavkou a vyšeptalou škeblí mělo delšího trvání.

Čas sklizně

Svého muže začínám velice pozorně sledovat, což je přesný opak toho, co jsem dělala poslední léta. A pohodlně neviditelný manžel se pojednou stává děsivě skutečným i se všemi svými zlozvyky, vrtochy a projevy stárnutí. Nikdo nemládneme, opakovaně se ujišťuju v duchu.

Ale není to tak. Člověk by měl být poctivý alespoň sám k sobě. Blecha mládne! Nechává svoje takřka čtyřicetileté tělo formovat dlouhými, ukoptěnými prsty sedmadvacetiletého sochaře do podoby jeho vrstevnic. Nastavuje mu obličej, aby vyhladil všechny vrásky, které jí do unavené pleti sobecky vryla patnáctiletá dvojčata a dvaačtyřicetiletý manžel Bohdan.

„Mami, tys mi nevyžehlila to bílý tričko adidas?“ vyčítavě se táže moje dcera Dominika.

„Je ti třináct, mohla by sis ho vyžehlit sama.“

„A ta džínová sukně dokonce ještě není ani vypraná!“

No dokonce! „Pračku by dokázal zapnout i šimpanz,“ pravím klidně.

„Tak proč jsi ji nezapnula, když je to tak snadný?!“ bere do ruky Dominika rovněž dlátko, aby ještě rozmnožila již značný počet mých vrásek.

„Musíš se s tou holkou furt hádat?“ objeví se mezi dveřmi obýváku rozcuchaná hlava chotě. Je potřeba mne neustále vychovávat, neb u dcerky se výchovný proces jaksi nezdařil. Náhle mám též zoufalé nutkání cosi provést se svým životem.

Blecha si opovážlivě krade svoje těšínská jablíčka a nebojí se posledního soudu. Já byla vždycky zbabělá. Risk je mi cizí. Netoužím se radovat z uloupených plodů v sousedovic zahrádce, potřebuju sklízet úrodu na té vlastní, byť je samý pýr a kopřiva.

„Nešel bys na večeři?“ přímo prahnu po sklizni.

„Jé! Já chci jít na večeři!“ výská Dominika.

„Ptala jsem se táty.“

Z táty je rázem paša, objímá z každé strany jednu ze svých odalisek a laskavě souhlasí s návštěvou restaurace.

„Myslela jsem, že bychom mohli jít sami dva,“ kuňkám nesměle.

„A proč?“ diví se manžel.

Jistě, proč… Copak záleží na tom, že spolu sami chodíme leda už jen na berňák? Že jsme deset let nebyli tančit, že do kina, divadla i do restaurací za sebou jako drkotajícího kačera táhneme nevycválaný výtvor naší lásky?

„Chtěla jsem si s tebou popovídat,“ naléhám sama proti sobě. Dcerunka mě bude o to víc nenávidět.

„Něco důležitýho?“ zasmuší se Jacek.

„Ano,“ říkám a nelžu. Pro mě je pojednou tenhle večer životně důležitý. Bod zlomu.

Anebo rozpadu…

„Tak cos mi chtěla tak neodkladnýho, že s náma nemohla jít Dominika?“ zeptal se nevrle nad jídelním lístkem.

Ještě v autě jsem měla plnou hlavu myšlenek, bzučely tam jedna přes druhou jak včely v úlu. A najednou prázdno. Včelky uletěly. „Nebylo to nic konkrétního. Prostě mě napadlo, že už jsme si spolu dlouho jen tak nepopovídali.“

„Minulou sobotu jsme byli do čtyř do rána u Řeháčků a pusu jsi téměř nezastavila,“ připomněl mi naše jediné společenské vyžití. Každá první sobota lichých měsíců Řeháčkovi u nás. První sobota sudých měsíců my u nich. Již osm let.

„…sami dva že jsme si dlouho nepopovídali…“

„Tak povídej,“ vyzval mě nadarmo. Všechno už bylo řečeno v úvodních dvou třech letech našeho manželství. Včelky pochcípaly.

Milostný poker

„Máš čas? Chtěla bych se s tebou sejít,“ volala Blecha.

Překvapilo mě to. Posledních pár týdnů mě nepotřebovala jako přítelkyni, nýbrž pouze jako zprostředkovatele svého alibi. Být Bohdanem, pojala bych podezření, že moje zákonitá manželka na stará kolena změnila sexuální orientaci. Dle jejích výpovědí spolu trávíme večery, volná odpoledne a v poslední době dokonce i víkendy.

„Mám čas,“ odvětila jsem ochotně, neboť nejsem urážlivá a nemám zapotřebí dělat ofuky typu: „Dva měsíce jsem ti nechyběla, tak teď zas pro změnu nemám náladu já na tebe.“

Mrkla jsem na hodinky a vyhodnotila své možnosti. Pokud máknu, můžu mít rozhovor s pohasínající popovou hvězdou nadrásaný za tři hodiny. „V šest už bych mohla být volná,“ navrhuji první možný termín. Chyběla mi, Bleška jedna zdivočelá.

„Já myslela, jestli máš čas teď hned!“

Uzávěrku tohoto čísla již tedy nestihnu, snad nám popová hvězdička do příštího týdne nezhasne docela, ale i kdyby, pořád lepší než nechat zhasnout prskavku vánoční, kometu bláznivou, přítelkyni pomatenou.

„Přiznala jsem se Bohdanovi,“ informovala mě na uvítanou. V tónu jejího hlasu nebyla ani špetička smutku, její hlas přímo duněl pýchou. Pýchou stvořitele. Podobnou jsem zaznamenávala u umělců, když mi v průběhu interview předváděli svá díla. I Blecha měla co předvádět. Viktor pro ni svými šikovnými prsty a za pomocí slov, která jí už dlouho scházela, vymodeloval posedlost a tu jí pak věnoval. A Blecha, teď již skrz na skrz posedlá, srovnává se zemí svoji úhlednou zahrádku, aby mohla pajtlovat na cizí, neudržované, nespoutané.

„Zbláznila ses?“ otázala jsem se zbytečně na něco, co bylo očividné. „Kvůli tříměsíčnímu románku s Viktorem zahodíš patnáctileté fungující manželství?“

„Kéž by to bylo tak snadný,“ povzdechla si.

„Co?“

„Zahodit patnáctiletý manželství jak plechovku od vyjedené konzervy. V našem případě spíš zkažené…“

„Nepřeháněj. Bohdan na tobě přece vždycky visel.“

„To jo. A visí pořád. Jak balvan na krku.“

Nemělo smysl jí připomínat, že před šestnácti lety byl Bohdan údajně ten pravý, jediný to skutečný muž pod sluncem, s kterým se rovněž dokázala vznášet a milovat se na nadýchaných obláčcích štěstí.

„Já už Bohdana prostě nesnesu. Díky Viktorovi jsem jen našla odvahu si to uvědomit. Teď už nezáleží na tom, jestli nám to s Viktorem vyjde, nebo ne. Já chci pryč od Bohdana tak jako tak,“ chrlila jedním dechem a připadala si náramně statečná. Být na jejím místě já, cítila bych se zřejmě jako mrcha.

„Každá máme občas toho svýho mužskýho plný zuby,“ namítla jsem chápavě, jelikož Blecha po dlouhé době mluvila zase česky.

Samozřejmě že jsem si leckdy taky představovala život bez Jacka. A bylo to, jako by na vyprahlé pláni začaly rašit teninké pramínky vláhy. Ta pláň jsem byla já. Jistěže je lákavé nechat se tu a tam zavlažit, ale cena mi přijde příliš vysoká. Nechci vám tady nalhávat, že můj život plyne ctnostně bez jediného osvěžujícího deštíku, to ne. Ale monzunovým dešťům se vyhýbám. Škody, které dokáží napáchat, jsou nedozírné. A jde z nich strach.

„Já ho nemám plný zuby. Já se ho štítím!“ vybuchovala nenávistí.

Jak se mohla štítit věčně vymydleného, voňavého, uhlazeného, až sterilního Bohdana a přitom milovat špindíru Viktora, mi bylo záhadou.

„Zvedá se mi žaludek z té jeho věčné snahy o pochopení…“ pokračovala ve výčtu Bohdanových vskutku nesnesitelných vlastností.

Dala bych doživotně polovinu svého platu, kdyby podobnými vlastnostmi disponoval můj muž.

„Je mi na blití, jak za mnou pořád leze. I do koupelny! Nepřetržitě ho mám za zadkem…“

Darovala bych denně litr vlastní krve, kdyby Jacek začal vyhledávat moji přítomnost a konečně zlikvidoval ten svůj, k dokonalosti propracovaný, scénář míjení se.

„Hnusí se mi. Jako by existoval jen proto, aby se mi zavděčil…“

Nechala bych si amputovat pravou paži, chlebodárkyni, kdyby se mi Jacek toužil zavděčit. A vděčně bych mu oplácela tímtéž.

„Nesnesu jeho věčné doprošování se!“

„Ale to už skončilo, když jsi mu přiznala, že máš milence, ne?“

„Naopak. Teď se doprošuje ještě víc,“ odfrkla kamarádka opovržlivě.

Pochopitelně. Od pradávna jsou karty rozdány tak, aby ten, kdo miluje víc, sklízel opovržení. Bojím se o ni. V nové partičce pokeru už sotva bude držet eso v ruce ona, spíš bych tipovala, že Viktor bude jedno za druhým zkušeně tahat z rukávu.

„Já ti vždycky Bohdana tak trochu záviděla,“ špitla jsem.

Oči jí údivem lezly z důlků.

„Líbilo se mi, že by se pro tebe ochotně kdykoliv rozkrájel, rozčtvrtil, přetrhnul…“

„Jo, to jo. Ale co s rozčtvrceným, rozkrájeným, přetrhnutým chlapem? Zůstanou jen ubohé zbytky. Já potřebuju chlapa celýho!“ neúnavně jiskřila vírou v nový vztah.

Nesdílela jsem její nadšení. A strachovala jsem se o ni. Znám pár blech, ze kterých se takto staly jepice.

Hroší kůže

„Kdes byla tak dlouho?“ táže se manžel, hladový lev v kleci, už v předsíni a vrhá se na nákup ve čtyřech igelitkách.

„S Blechou na kafi.“

„To by mě zajímalo, co vy dvě spolu pořád řešíte,“ odfrkne povýšeně a věnuje se činnosti daleko vznešenější, to jest okamžitému zkonzumování čehokoliv ostrého či masitého, co v taškách objevil.

S Blechou řeším všechno to, co bych ráda řešila s tebou, chce se mi odpovědět, ale to už se blíží laňka Dominika a okamžitě konzumuje další část nákupu, to jest vše sladké či rostlinné, co v taškách objevila.

Znaveně odnesu pastu na zuby do koupelny, saponát do komory a olej do spížky. Jinak zbyly již jen psí suchary pro naši labradorku Schízu, sypu jí je do misky, aby ani ona nepřišla zkrátka.

Co budu jíst já? Nic. Ženy nad třicet let nejedí, ženy nad třicet let tloustnou i z pouhých myšlenek na jídlo.

„Necpěte se tak, nebudete večeřet!“ křiknu do obýváku, ale nikdo mě nevnímá. Dávno už mě nahradila televize. Tedy co se zábavy týče. Domácí práce pochopitelně vykonávám dál sama. Jak se dalo čekat, nakonec nevečeřeli.

Dominika pravila, že z masa se jí zvedá žaludek a Jacek znechuceně rýpal do různobarevných kousků zeleniny s prohlášením, že není býložravec. Zkuste ale uvařit dušené hovězí na zelenině bez masa a zeleniny! A tak se Schíza poměla.

Já nad dřezem špinavého nádobí polykala neuvěřitelné množství hladových slin a v devět už bych vzala zavděk i těmi psími suchary. Před očima ovšem obrázek krásně štíhlé Blechy, která hubne z lásky, zatímco já se z jejího nedostatku pozvolna začínám obalovat tukem. Děje se to manželkám snad proto, aby takto vytvořenou hroší kůží k nim už nepronikla žádná bolest?

Vytahuji láhev bílého vína, utěrkou přeleštím dvě skleničky, které nenašly uplatnění tak dlouho, že se na nich již mohl začít usazovat prach.

„Něco oslavujeme?“ povytáhne obočí Jacek, dovedně zapasovaný ve starém ušáku. Skutečně se nedá říci, že by byl romantik.

„Něco oslavujete?“ přikvačí Dominika. Občas si přeji, aby byla dospělá, a tudíž už z domu.

„A kde mám skleničku já?“ sama si už jako dospělá připadá dávno.

„Je ti třináct, nemůžeš pít alkohol,“ usměrňuji ji.

„Ani trošku?“

„Trošku by snad mohla, ne?“ rozmazluje ji. A tím rozmazlováním mezi nás dvě staví příkop.

„Ne, nemohla. Učit by se občas mohla,“ snaživě pracuji na našem příkopu, který pomalu ale jistě začíná svou velikostí připomínat přehradní nádrž.

Uraženě odkráčela z pokoje.

Pozvedám skleničku a povídám Jackovi, že ačkoliv mám dojem, že ho to se mnou už tolik nebaví, že mě s ním pořád ano. Moje poslední slova ale zanikají v náhlém hluku. Oči se mi potahují slzným filmem jako slizem. Nechápu, jak právě v tu chvíli může zesílit zprávy, notabene když už je viděl v sedm večer! Nechápu, jak to, že ho mnohem víc zajímá krachující společnost Fischer než naše krachující manželství! Bylo by snad pro něj jednodušší žít beze mě jak bez Fischera?

„Proč se tak chováš?“ zavzlykám a náhle jako bych ve večerem ztmavlé okenní tabulce zahlédla Bohdanův odraz. A zahanbeně začnu sbírat všechny ty kousíčky mě samé, které už jsem ze sebe odkrájela a odtrhala, abych se vlichotila svému muži, jemuž se zřejmě díky tomuto počínání hnusím obdobně jako Bleše její žadonící muž.

Polibte mi všichni…

„Tak tenhleten rozhovor si už můžeš nacpat do špic,“ vrací mi tři ztěžka vypocené normostrany moje šéfka, kterou sotvakdy lze spatřit, neboť chodí věčně zahalena obláčkem cigaretového dýmu. „Ještě snad tak minulej týden se dal jako nouzovka otisknout, ale teď je to naprosto passé.“

Pohasínající popova hvězda již tedy zcela pohasla a s ní pohasla i moje vidina třech tisíc korun honoráře.

„Tak co teď?“ táže se šéfredaktorka. Je jí šedesát, vykání neuznává, má shodný šatník (a často i slovník) s mojí dcerou a za dobrou práci uděluje svým nevolníkům žluťounké smajlíky, které přišpendluje k jednotlivým jménům na nástěnku jako mrtvé motýly. Jestli trochu nezaberu, příště už tam připíchne mě. Pro výstrahu. „Máš něco ve forotě?“

Přikývnu. Pochlubit se bojím, jelikož není čím. Slíbila jsem Bleše trochu propagace jejího miláčka, který dva roky už neprodal ani ň, a tak je nezbytné, abych se zaprodala já.

„Doufám, že to bude pořádnej špek.“

Pochopitelně, že Viktor je docela slušnej špek. Jinak by se jím nyní sotva dávila moje nejlepší přítelkyně, která na něj skočila bez špetičky rozumu… Ale vykládejte tohle infantilní bábě v čepici s kšiltem dozadu!

„Zítra v osm ať to mám na stole,“ ukončila šéfová audienci, típajíc jednu a zapalujíc druhou cigaretu v jedné jediné vteřině. Já si tu svoji vykouřila tajně na záchodě, poněvadž nikdo z poddaných v redakci kouřit nesmí z pochopitelného a prostinkého důvodu -šéfová kouří za nás za všechny.

Čtyři patra pavlačáku rozproudily moji krev více než milostná předehra, ale hloubkové dýchání poněkud znemožňoval příšerný zápach linoucí se ze společných záchodů. S kapesníkem na obličeji jsem zazvonila. K mému údivu otevřela Blecha oděna do obtažených značkových tepláků a značkového nátělníku, s šátkem na hlavě uvázaným jako motorkářka a s rukama umatlanýma, jako by právě přesazovala kytky. Nezdálo se, že by u Viktora byla pouze na návštěvě.

„Ty už tady bydlíš?“

„Střídavě,“ odbyla mě stroze a pozvala dál.

„Každé liché týdny nebo sudé?“ nedala jsem se a udělala drobnou narážku na naše plánovité přátelství s Řeháčkovými.

Zasmála se, ale tak nějak vzdáleně. Jako by mi chtěla naznačit, že problémy tohoto typu už se jí netýkají.

Prohlédla jsem si Viktorův ateliér. V dobách, kdy dům stavěli, se ta místnost nazývala komůrkou pro služky.

„Tohle je co?“ ukázala jsem na hroudu sochařské hlíny, z níž trčely lidské údy jak jehly z jehelníčku.

„Dikobraz těl,“ odvětil Viktor, upřímně udiven, že něco tak triviálního nerozpoznám.

„A tohle?“ ze všech stran jsem obhlížela salátovou mísu, která na samém dně měla náznak poševního otvoru, k němuž byl přilepen zčásti oloupaný banán. Rovněž hliněný, ovšem.

„Mrzký chtíč“ děl pyšně.

„Hmm. A tady to bude nejspíš Polibte mi všichni…, ne?“ pokusila jsem se co nejvtipněji nazvat holou zadnici vystrčenou z obřího kalichu lilie. (Za tu lilii bych ruku do ohně nedala, ale kytka to byla na sto procent. Za tím si stojím.)

„To je Odvrácená tvář,“ nedokázal skrýt své pobouření mladý nepochopený umělec.

Přispěchala jsem tedy chlapečka utišit a nabídla mu upřímnou pochvalu toho, co za pochvalu dle mého názoru jako jediné skutečně stálo, vědoma si faktu, že pochvala je pro umělce totéž co kojící prs pro nemluvně. Jenže Viktor se šťastně nepřisál, jak jsem očekávala, nýbrž vystřelil z ateliéru jak dělová koule.

„Mně se tahle busta zdá opravdu moc dobrá, vlastně spíš nádherná… tak co jsem provedla?“

„To nejhorší,“ vydechla pobledlá Blecha. „Tu sochu jsem dělala já. Chtěla jsem si jen zkusit, jestli jsem všechno od školy ještě nezapomněla…“

Dvě těla, jedna duše

„Dal bych si chleba s máslem a tím uzeným, co nám přivezl brácha,“ informoval mě v jedenáct večer manžel.

Přišlo mi skutečně tristní, že jeho bratr Lešek je schopen bez pomoci maso zakoupit, naložit a vyudit, zatímco můj muž neoplývá ani minimem obdobného nadání, pročež si jej nedokáže sám ani ukrojit.

„Sepisuju rozhovor! Ráno musí být hotovej. Nemohl by sis to nachystat?“

„To teda nemohl,“ děl rozhořčeně, jako bych ho žádala, aby místo mne tento měsíc menstruoval.

Nemělo smysl zkoumat, proč by nemohl, bylo třeba mu uvěřit a vyhovět v co nejkratším možném termínu. To znamená ihned.

Vypnula jsem diktafon, na jehož pásce se Blecha snažila pokud možno hodnověrně zodpovídat dotazy, které měl zodpovídat zhrzený, na divanu v pokoji toho času trucující Viktor. „Klidně ten rozhovor udělej se mnou, my jsme sice dvě těla, ale jen jedna duše,“ uklidňovala mě. „A taky jedny ruce, viď?“ ťala jsem ji nemilosrdně poté, co Viktor svolil, abych bustu nafotila a vydávala za jeho dílo.

„Vždyť je tam víc másla jak uzenýho!“ reklamoval Jacek svoji druhou večeři. Já neměla ani tu první, ale ovládla jsem se a nenacpala si krajíc chleba do pusy, jak mě napadlo původně. Beze slova jsem ho odnesla zpět do kuchyně, sundala plátky masa a zavolala na labradorku. „Pojď, Schízo, tohle ti posílá páneček!“ Fenka potěšeně olízla tlustou vrstvu másla, já nakladla zpět uzené a krajíc předložila muži, který jej neméně potěšeně zkonzumoval.

Promiň, Bohdane. Zůstal jsi v tom krájení se, čtvrcení a přetrhávání se sám. Já chci jednou umřít vcelku.

Svět se hned tak nezboří

První květnová sobota. Zelené lístky pučí na větvičkách stromů, truchlivě hnědá půda je náhle protkána rozverně zeleným chmýřím trávy, lavečky v parku se zelenají čerstvým nátěrem, salámy horkem a já vzteky.

Vleču patnáct piv, dvě kila bůčku, sedmičku vodky, polárkový dort, čtyři minerálky, dvoulitrovou krabici džusu a kilo rajčat. Tažná mula. Kdepak mula. Být mulou, tak shodím svoje závaží, sehnu se k mlaďounkému plyši trávy a budu se pást. Jsem manželka, matka, šlapu dál.

„Dvanáctku neměli?“ ohrnuje nos Jacek.

„Čokoládovej nanukáč neměli?“ ohrnuje nos jeho věrná kopie.

Necítím ruce, zatímco panstvo může mít tak maximálně necitlivé zadnice z věčného vysedávání před televizní obrazovkou, obětavou to mojí náhradnicí, družkou snaživou. Vzdor ve mně kvasí.

„Kdybych se strhala, nic vám není vhod!“ křiknu, cíleně volíc minulý čas a zpochybňující slůvko kdyby. Kdybych se strhala. Ale já najednou čím dál tím méně ochotna trhat se pro pouhý nevděk na žalostné cáry.

„Máš přece auto,“ praví manžel, vždy dobrou radu po ruce.

„V autě nemám benzín,“ namítnu a už nedodávám, že auto mi tašky do schodů stejně nevynese.

„To je potřeba občas taky natankovat!“ častuje mě další radou můj dobrotivý.

„A za co?“ ptám se, lačná nových poučení.

„Ty už zase nemáš peníze?!“

„Nemám.“ Všechny jsem je prohýřila v sámoškách.

„Platí tě v té práci vůbec?“

„Mnohem lépe než tady,“ pravím klidně, beru vodítko z věšáku, volám na psa, který jediný má kdykoliv radost z mého volání, a odcházím.

„Kam jdeš? Večer přece mají přijít Řeháčkovi!“

„Já vím.“

„A nevíš taky náhodou, kdo vyluxuje v obýváku a upeče ten bůček?“

„Nechám se překvapit,“ usmívám se na již značně překvapeného manžela.

Zelené lístky pučí na větvičkách stromů, truchlivě hnědá půda je náhle protkána rozverně zeleným chmýřím trávy…

Nic se nezměnilo! Svět se nezbořil, ba ani nezachvěl mojí první skutečnou vzpourou.

Už brzy ti pořídím sestřičky, revolto moje prvorozená, rebelie omamná.

Nové džíny

„Volal brácha, ať prý přijedeme na víkend k nim na chalupu,“ utnul Jacek desetidenní ticho. Můj trest konečně vypršel. „Chtěla bys jet?“

„Ráda…“

Pokora mi rozechvívá hlas jak prudký vítr záclony na okně.

„A potřebuju vyžehlit bílou košili!“

„Ráda…“

„A pojď si už ke mně lehnout!“

„Ráda…“

Ráda? Tak tenhle ten protivně svíravý tlak v břišní dutině nápadně připomínající žlučníkový záchvat, tak to má být radost?

„Co je s tebou?“ diví se.

Vzpomínám, kdy naposledy mě objal tak, abych měla dojem, že mi kolem těla ovinul záchranný kruh. Je to tak dávno… Ještě stále potřebuju zachránit. Teď mnohem víc než kdykoliv předtím.

Dvacet vteřin líbání, třicet vteřin masáže poprsí, třicet vteřin stimulace poštěváčku. Vnímám to jak v epidurální anestezii.

„Tak se trochu uvolni,“ napomíná mě a opakuje znovu celý proces. Dvacet vteřin líbání… Jeho doteky mě vzrušují méně než gynekologická prohlídka.

„Nemohli bychom se třeba něčeho napít?“ navrhuji.

„Ty máš teď žízeň?“

Pod vyčítavým tónem tuhnu ještě víc, jeho oči mě mrazí. Tohle už není anestezie, tohle už jsou pocity nebožtíka zavřeného v chladicím boxu márnice.

„V lednici je šampus.“

„Ráno mám poradu,“ kroutí se.

„Dřív ti to nevadilo,“ vyčítám.

„Dřív mi taky nebylo pětačtyřicet,“ vzdychá, ale natahuje si pyžamové kalhoty, odchází pro šampaňské a stále vzdychá. Skoro to vypadá, jako by teď chytil žlučníkový záchvat jeho.

Otevírá láhev a očividně trpí. Změny nemá rád. Počítám, že po narození dcery si pro naše sexuální hrátky ve svém soukromém plánu vyhradil patnáct minut každý druhý týden, a ty jsme už promrhali.

Co když někoho má?, náhle mě bodne zakázaná úvaha. A v té představě ztráty cítím cosi velmi podobného lásce.

„Proč jsi mi zatajila, že Blecha Bohdanovi zahýbá?“ ptá se nečekaně. Jeho dotaz ve mně vyvolává vytoužený záchvěv radosti. I Jackovy myšlenky krouží kolem nevěry! Ještě na tom nejsme tak zle, když myslíme v téže chvíli na totéž. A hovnivál ve mně už si zase hňácá tu svoji kuličku upocené naděje.

„Připadal jsem si jako idiot, když mi Bohdan vykládal, jak se Blecha tahá s jakýmsi cápkem,“ sugestivně líčí Jacek, po desetidenním slovním půstu zřejmě již vyhládlý, neboť nezvykle hovorný.

„Jak idiot by si měl spíš připadat Bohdan, když roztrubuje do světa nevěru své manželky, ne?“

„Zatímco ty o ní mlčíš, jako bys Blechu chtěla krýt! Jako bys s ní souhlasila!“

Další jízda na kolotoči našich hádek. Chtěla bych vystoupit, točí se mi hlava. Na tomhle karuselu už dřepím zatraceně dlouho. Bezmocná jako dítě, které tam nezodpovědný rodič zapomněl.

„Nemyslím si, že právě Blecha je pro tebe vhodná přítelkyně.“

„Nemám jinou.“

„To se máš tedy čím chlubit!“ vrčí Jacek strachem, že bych si z kamarádky mohla vzít příklad.

Je si snad nakonec vědom faktu, že není partnerem právě ideálním? Obává se, že Bleše závidím lásku podobně, jako jsme si na základce záviděly rifle z Tuzexu? Bojí se, že teď, když má ona své nové džíny, že já je taky budu chtít?

A chci je?

Prchavé radosti

Tenhle měsíc na nástěnce ani jeden smajlík u mého jména a ani nepatrný náznak úsměvu na scvrklé tváři šéfredaktorky.

„Ten Krampol ať mi leží na stole ještě dnes!“ volá na mě, když se potkáváme na chodbě. Už se se mnou ani nezastavuje, řídí mě jak autíčko na dálkové ovládání.

Ve čtyři odjíždíme na chalupu do Lhotky. Kdo se nedočká? Šéf Jacek mé maličkosti, anebo šéfka Hilda svého článku?

Napadá mě, že snazší, než stihnout sepsat za dvě hodiny třístránkový rozhovor, by dozajista bylo přemluvit pana Krampola, aby se šéfredaktorce na stůl položil on osobně.

„Zdar srágoro!“

Je překvapivé, že stále ještě slyším na pubertální přezdívku.

„Co tady děláš?“ vyjeknu a nezní to právě nadšeně. Za hodinu a padesát sedm minut mám odevzdat rozhovor. Jinak rovněž poletím. Ne vzhůru ke hvězdám, abych se také stala jednou z nich. Já poletím na dlažbu.

„Přišla jsem ti poděkovat. Ten rozhovor zabral. Prodali jsme první dva kousky, dala jsem výpověď v lidušce a otevřeme si vlastní galerii,“ štěstí z Blechy prýští jak šťáva z přezrálé hrušky.

Obě jsme už přezrálé. Přezrálé na to, abychom se oslovovaly zdar srágoro, přezrálé na to, abychom se zamilovávaly, opouštěly rodiny, práci, abychom znovu přičaply na startovní čáru.

Ale z Blechy aspoň tryská šťáva, zatímco z tebe je už dávno křížala!, zasévá mi do mozku semínka pochybností ďábel našeptávač. A pak mi ještě, dobráček, radí, ať se vykašlu na článek a jdu s Blechou na panáka. Přesněji řečeno: na čtyři panáky a jedno pivo.

„To bude průser,“ blekotám ztěžklým jazykem, ale jinak je mi kupodivu lehce.

„Když opravdu chceš, zvládneš všechno,“ povídá Blecha, poletucha zkušená. „Já jsem se už definitivně trhla.“

Můj opilý mozek zprvu informaci vyhodnocuje jako definitivně trhlá, s čímž není možné nesouhlasit. Teprve s prodlevou několika dlouhých vteřin na mě plnou vahou doléhá skutečný význam sdělení.

„A co kluci? Ty je necháš Bohdanovi?“

„Ať se sami rozhodnou. Jsou už velcí.“

Přemítám, jestli jsou patnáctiletí kluci dost velcí na to, aby byli svrženi z první šprycle žebříčku matčiných priorit.

„Neodsuzuj mě,“ domáhá se požehnání. „Tohle se klidně může stát i tobě.“

Nevěřím. Nejsem dobrodruh, abych vyměnila svoje dítě, manžela, domov, své jediné jistoty (v tomhle světě plném nejistot) za pár chvil prchavé radosti. Nejsem hazardér. Nejsem nebojsa ani kaskadér.

Jsem srágora…

Virus nevěry

„Ani se mi nesnaž namluvit, že ses zdržela v práci. Táhne to z tebe jak z putyky!“ vzteká se jedna z mých jistot, pilíř mého života, můj pán.

„Promiň. Měla jsem zavolat. Ale když já si nevšimla, že už je tolik hodin. Čas najednou hrozně letěl.“

„To opilcům vždycky,“ dává mi jednoznačně najevo, že moje snaha o precizní artikulaci přišla vniveč. „Vsadím se, že jsi byla s ní!“

Už Bleše ani neříká jménem, to bude hodně zlé, uvažuju, jako by se mě manželova zloba netýkala, jako by trocha hvězdného prachu, který se za kamarádkou hojně sypal, ulpěla i na mně.

„Měl jsem dojem, že jsem ti dal jasně najevo, že si nepřeju, aby ses s ní dál stýkala,“ burácel.

„Nevěra není nakažlivá,“ odsekávám, díky alkoholu smělá a vzpurná.

„To probereme později.“

Později až vystřízlivím z nepohodlného vzdoru? Kdepak!

„Není co probírat. S Blechou jsem vyrůstala a budu s ní kamarádit, i kdyby v jednom týdnu přefikla celej fotbalovej mančaft!“

„Teď přebíráš její slovník a za pár týdnů se budeš podle jejího vzoru taky někde pelešit!“ brilantně mi předpověděl budoucnost, věštec amatér. V té chvíli jsem ještě jeho jasnozřivost nedokázala ocenit. Nyní už ano.

Ale vraťme se k onomu pátečnímu odpoledni.

Jacek mě ještě několikrát sekl drápkem výhrůžek a pak mi velkomyslně udělil pohov. Alkohol pozvolna vyprchávající z těla vystřídala únava. Zatoužila jsem po posteli v ložnici se staženými žaluziemi. Touha zůstala nenaplněna obdobně jako většina mých tužeb.

Mátožně jsem nabalila cestovní tašku s oblečením pro tříčlennou rodinu, přepravku s jídlem nejméně pro rodinu pětičlennou a připnula vodítko psovi. Teprve až vše nachystáno, vylezly ty moje dvě jistoty ze svých děr svižně jak šváby stahující se k pivu.

Jak to že je nenapadlo sbalit věci a tím si zkrátit čekání na mě, zpozdilou?, vcelku zbytečně jsem se ptala sama sebe.

„Mami, můžu sedět vpředu?“ cpala se vedle Jacka Dominika, aniž by se obtěžovala počkat na moji odpověď. Mládí vpřed, pomyslela jsem si otupěle a usadila se se Schízou na zadní sedadlo. V tom okamžiku mi byla stejně z celé rodiny nejbližší. Cestou jsem ji drbala za ušima, nechala si olizovat dlaně a v duchu se zapřísahala, že já svému muži lízat dlaně tentokrát nebudu, ani kdyby měl být uražený třeba půl roku.

A pak jsem okénkem zahlédla shluk lidí, mapy krve na silnici zasypané pískem a auto převrácené v příkopě.

„Tak tihle na beton nevyvázli živí,“ poznamenal Jacek, pomalu objel policejní vůz a mlčky pokračoval v cestě.

Lidé umírají a my se hádáme kvůli pitomostem, pomyslela jsem si a zezadu stiskla Jackovi rameno, náhle ochotná lízat mu třeba i chodidla -jako ostatně pokaždé, když si připustím možnost, že bych ho mohla ztratit… jako ostatně pokaždé, když zavřu oči před skutečností, že jsem ho už vlastně ztratila dávno.

Hříchy za bílého dne

Když přijíždíme, Lešek právě štípe dřevo, oděn jen ve staré, roztrhané džíny, pot na opáleném hrudníku se mu slévá v třpytivé stružky a je tak krásný ve svém zaujetí prací, že by nikdo neuvěřil v příbuzenskou, natož sourozeneckou vazbu s Jackem.

Vítají nás. Tři děti jako schodky stoupají na špičky a otiskují vlhké pusinky na moji tvář. Tajím dech, aby ze mne nebyl cítit alkohol. Leškova žena Ulrika mi podává ruku, obdobně chladnou jako její jméno, jako ona sama. Svoji švagrovou nesnáším stejně upřímně, jako mám ráda švagra.

Bzukot uvítacího ceremoniálu se dostává do ostrého sporu s mojí kocovinou. Kocovina vítězí. „Nemohla bych se jít na chvíli natáhnout?“ táži se Ulriky.

„Jsi nemocná?“ opáčí dychtivě. Neduhy všeho druhu jsou její velké hobby, jediný to pozůstatek dvou semestrů medicíny.

„Kdepak nemocná! Prostě přebrala,“ vysvětluje Jacek, kterému slůvko loajalita nic neříká. V tom okamžiku rouhavá představa jeho ztráty pojednou nevyvolává žádný cit, naopak zdá se být dokonce i lákavá.

„Proboha, jak se mohla opít za bílého dne?“ obrací se Ulrika přímo na Jacka. Způsobilost odpovídat na dotazy bezprostředně se týkající mé osoby již byla zpochybněna, čekám tedy na konečný výrok soudního tribunálu a přeji si jen, aby mne odsoudili rychle.

„Opít se bývá často jediná možnost, jak se zdravým rozumem přežít,“ vstoupil do hovoru své ženy a mého muže Lešek a takto přede všemi mi udělil milost.

„Díky. Máš u mě panáka,“ špitla jsem mu do ucha a on se usmál a řekl. „Přijímám pouze pod podmínkou, že ho vypijeme za bílého dne.“

Teď, s odstupem času, je mi líto, že jsem mylně vyhodnotila teplo rozlévající se mi žilami jako pouhý vděk, a bezstarostně jsem se v podkrovním pokojíku zakutala do peřin. Usnula jsem okamžitě, tvrdě a nikoliv bezesně. Do spánku se nepozván vkradl muž, jehož polibek zelektrizoval moje tělo do neznámých explozí vášně. Vzbudila jsem se zmatená, chvějící se hanbou a večer u ohně jsem před Leskem uhýbala očima, aby si snad z mých zorniček obsah snu nepřečetl.

„Dáš si pivo?“ zeptal se.

„Ta už má dnes své odpito,“ rýpnul si Jacek, načež Lešek mi se spikleneckým výrazem podal orosenou láhev. Chutnější pivo jsem nikdy nepila.

„A ty už by ses taky mohl mírnit,“ napomenula Leška jeho vládkyně, ač relativně mladá, již celá zkostnatělá svými pravidly a normami.

Vlastně ani není nijak zvlášť hezká, říkala jsem si a kradmo si ji prohlížela. Vlasy i oči nevýrazné barvy, mdlé vystupování i rozum, zmrzačená touhou po dokonalosti, celoživotně se opírajíc o berličku zásad a směrnic příkladného chování. Jenže já si z ní nechci brát příklad, i když Jacek by to bezpochyby ocenil. Mně je mnohem bližší Blecha se svými výkyvy, fauly, chybami, přehmaty, jiskřením a létáním.

„Dám si ještě jedno,“ pravím rozverně, najednou šťastná, že je ve mně víc života než v žulovém monstru jménem Ulrika.

„Já taky,“ okamžitě chápe tohle malé povstání Lešek, též ochoten mávat praporem svých poklesků. „Teď jsem si vzpomněl, že mám ještě loňskou slivovici. Hned jsem zpátky.“

Zapřísáhlá abstinentka se rozčiluje: „Přece nemůžete zapíjet slivovici pivem!“

„A proč bychom nemohli?“ diví se Lešek a nalévá tři sklenky. Zatímco Jacek sotva smočí ret, my obracíme svoje skleničky dnem vzhůru. Alkohol spolehlivě rozpouští veškeré starosti, úzkosti, zábrany. Je mi tak dobře, že si přeji zbytek života prožít v opilosti.

„Víš proč bráchovi a Ulrice vadí, když trochu zapaříme?“ chechtá se Lešek a dolévá mi slivovici. „Protože jim unikáme…“

A tak chlemtám pivo, prokládám ho slivovicí v marné snaze navždy uniknout do svého světa, kde mě nikdo nebude moci osedlávat, kočírovat, ovládat, peskovat, využívat, ponižovat ani přehlížet.

Zcela nesvéprávná

Hořím studem, tu a tam si ještě přiloží své polínko Jacek anebo Dominika, zatímco Ulrika pěkně zatápí Leškovi. Téma dne: jak se ti dva nechutně ožrali.

Od rána potupně zvracím, což jsem dělala naposledy někdy v sedmnácti. Pod tíhou výčitek svědomí potřebuji svoje prohřešky požalovat, píšu tedy sms zprávu Bleše: „Striskala jsem se jako dobytek a malém vyjela po švagrovi!“

„To se nedivím. Ma moc peknej zadek,“ odpovídá obratem.

Směju se nahlas.

„Těší mě, že se dobře bavíš,“ komentuje jízlivě moje počínání Jacek. Když v říjnu zapíjel konec sezóny s kamarády golfisty, běhala jsem celou neděli do ložnice střídavě s mokrým hadrem a hovězím vývarem. On za mnou běhá pouze s výčitkami. Zato velice důsledně.

„A dej se laskavě konečně dohromady, na oběd přijede máti,“ připomíná mi, jako bych si již veškeré mozkové buňky rozpustila v alkoholu.

Tchyni mám ráda. Moc ráda. Tchyni mám raději než vlastní matku. Když jí bylo osmapadesát, tak se z důvodu úmrtí manžela a absolutního odporu k MHD naučila řídit. Sice s občasnou drobnou kolizí, ale naučila. V šedesáti letech začala létat na rogalu a o rok později se se svojí přítelkyní vypravily na dva měsíce do Mexika. Všechny tyto aktivity a mnoho dalších se jí Jacek pokoušel zatrhnout, a kdyby mohl, nechal by ji mile rád zbavit svéprávnosti. Jako by nestačilo, že svéprávnosti každým dnem o něco více zbavoval mne.

A nyní, již zcela nesvéprávná, se ho táži, zda bych mohla před obědem na procházku se psem.

„A nebylo by vhodnější pomoct v kuchyni Ulrice?“

„Brambory jsem oškrábala, řízky obalila, zeleninu očistila,“ předkládám výčet úkonů reviznímu komisaři k posouzení.

„No, tak dobře,“ neochotně mi přiděluje hodinku svobody.

Utíkám pryč, aby si to ještě nerozmyslel a na nedaleké mýtince všem z dohledu si lačně zapaluji první cigaretu dnešního dne. Schíza mě nadšeně obíhá v širokých kruzích. Obě jsme jak utržené ze řetězu, jen já vím, že páníček řetěz pouze povolil a kdykoliv bude chtít, přitáhne si nás zase zpět.

Najednou se labradorka rozběhne pěšinou směrem k chalupě a přátelsky poštěkává. Ještě jednou si potáhnu a pak cigaretu zadusím. Současně s cigaretou zháším i blažený pocit volnosti. Tipuji, kdo z mých dvou usurpátorů nás vyčmuchal. Psí štěkot se už přibližuje, Schíza se s nezvaným návštěvníkem vrací. Je mi jako odsouzenci na elektrickém křesle, kterému kat odpočítává poslední vteřiny života.

„Doufám, že tě neruším…“ překvapivě se z houštin vynořuje Lešek.

„Ne, vůbec ne. Vlastně naopak,“ blekotám a přitom se mu nedívám do očí, jak by se slušelo. Dívám se tam, kam se dívat naprosto nesluší. Zajímá mě, jestli má Blecha ohledně jeho pozadí pravdu.

Zjišťuji, že má, a jako dezorientovaný chameleón namísto ochranného zbarvení nasazuji na obličej purpurovou červeň. Rozbuškou všech provinění bývá neřestná myšlenka. Umiňuju si, že za žádnou cenu nesmím odpálit trhavinu, která by svým výbuchem rozmetala na kusy dvě fungující manželství.

Je pozdě. Jediným dotekem jsem vymrštěna tak vysoko, že už nedokážu odolat. Naše příbuzensky propletená a navěky takto srostlá rodina je náhle z těch výšin nicotně malinká, bezvýznamná. Letím a zdá se mi, že kdesi v dálce na mě mává všechápající Blecha.

Pohledem na hodinky nemilosrdně žuchnu zpět na zem. Větvičky mi rozdírají kůži na zádech, kostrč mám otlačenou od kořene rozsochatého buku, tváře poškrábány od Leskových vousů. Vstávám a upravuji se.

„Asi jsem ještě opilá,“ obhajuji ten kratinký úlet a obírám ze svetru poslední úlomky větviček, stébla trávy a zbytky seschlých listů. Takhle nějak se prý připravují čekatelé na smrt. Věřím, že je to podobnost čistě náhodná, že kmotřička mi za neodpustitelný poklesek hlavu ještě pár let svojí kosou nesetne.

„Doufám, že tohle se už nikdy nebude opakovat,“ ryju už zase nosem v zemi.

„Doufám, že se to opakovat bude… co nejčastěji…“ povídá Lešek.

Žádná lehkomyslnost mi není cizí

No, tak si mě všichni pěkně prohlídněte, říkám si v duchu a s hlavou vztyčenou přicházím zpět. Tchynin Seat Ibiza už stojí vedle kůlny a opět má lehce promáčklý nárazník. Díky tomu nejsem středem pozornosti já, nýbrž tchyně. Jsem jí vděčná, i když jí pochopitelně Jackovo kázání nepřeju. To bych nepřála ani úhlavnímu nepříteli, natož tchyni, která je můj přítel, duše spřízněná, rádkyně velkorysá.

Když jsme se s Jackem brali, pošeptala mi: „V manželství se varuj specializace. Jestliže se jednou osvědčíš v úloze ukřivděného, nikdy už nedostaneš jinou roli. Napsal to můj oblíbený aforista a za sedmatřicet let manželství jsem si setsakramentsky ověřila, jak hluboká je to pravda.“

Jen díky ní mi trefnost výroku dochází už po sedmnáctileté manželské praxi a vzpoura ve mně bublá a klokotá jak střevní viróza. Právě jsem začala zkoušet roli prostopášnice a věřím, že co nejdřív budu moci obehraný štěk ukřivděné ženušky pověsit na hřebík.

„V tvém věku je vrcholně nebezpečné sedat si za volant, říkám ti to pořád dokola,“ rozčiluje se můj muž na svoji matku. Když se ve škole probírala úcta ke stáří, zcela jistě chyběl. Snaživě modeluji obličej do bezstarostného úsměvu a líbám tchyni na tvář. „Hlavně že se ti nic nestalo,“ slyším se říkat. Můj hlas zní docela normálně, překvapuje mě to, i dodává sebejistoty.

Jacek ovšem rázem cupuje nově nabytou sebejistotu na hadry: „Ještě ji podporuj! Ale co se divím, tobě přece žádná lehkomyslnost není cizí!“

Tchyně na mě tázavě pohlédne.

„Včera jsem to trochu přehnala s pitím,“ přiznávám se k menšímu ze svých provinění. Přece na ni nemůžu vybalit, že jsem se před deseti minutami v lese muchlovala s jejím synem a ještě ke všemu tím nesprávným! Doufat v slepou důvěru, že jsem se prostě jen spletla, by bylo více než bláhové.

V tom okamžiku se vrací i Lešek. Nic nepomohlo, že jsme se rozdělili a vrátili každý jinou cestou. Čiší to z nás. Zbaběle se shýbám k potlučenému nárazníku a kuňkám cosi o tom, že je to přece jen kus pomačkaného plechu, tedy nic, co by se nedalo napravit.

„Jistě! Mlčky budeme přihlížet, jak si máti sedá do plechové rakve, budeme měnit nárazníky a lakovat blatníky, až jí jednoho dne budeme nuceni pořídit rakev skutečnou!“ utrhuje se na mě Jacek.

„Čau, mami,“ objímá ji Lešek. Závidím. Taky se potřebuji schovat v jeho náruči před palbou výtek, ale nemám na to právo. Uvědomuji si, že tohle právo nezískám nikdy, a je mi do breku.

Jacek si moji skleslost mylně vysvětluje jako pokání a volí smířlivější tón: „Měla bys mě podpořit. Přece víš, že chci jen její dobro.“

Tchyně a já se ocitáme najedná lodi. Příliš často se o nás mluví před námi, jako bychom byly slabomyslné. Jsme na jedné potápějící se lodi, ale záchranný kruh v podobě Leskových paží se ovinuje kolem jejích ramen, nikoliv mých.

Já o ten svůj přišla už kdysi dávno a chybí mi. Hrozně moc mi chybí. Mám sto chutí se vnutit do Jackovy náruče, ale jeho objetí má bohužel už příliš dlouho příchuť železných čelistí, které sklaply. Mám si snad po vzoru lišek lapených do želez odhryzat končetinu a urvat kus zmrzačené svobody?

Přichází Ulrika s Dominikou a vesele o čemsi štěbetají. Bodne mě žárlivost. Se mnou se dcera takhle nikdy nebaví, veškeré pokusy rozpoutat trochu toho babského tlachání zpravidla končívají hádkou.

„Jejda, Vlasto! Vy už jste zase bourala?“ diví se Ulrika místo přivítání.

Až nyní zaznamenávám, že tchyni stále ještě vyká. Připadám si vyvolená, oblíbenější, milovanější. Přepadá mě pocit jisté nadřazenosti, který je mi neobyčejně příjemný.

Z protivné Ulriky se dnes stala sokyně. Nesympatie se přetavily v zášť.

Druhý dech

Pondělní porada. Šéfová pro dnešek vyměnila kšiltovku za ručně háčkovanou hučku barvy bílé kávy a cigarety za doutníky. V kanceláři jsou oblaka smrdutého dýmu, vypadá to, jako by podpálila pneuservis.

Hrbím se a odevzdávám rozhovor, nad kterým jsem proseděla celou noc. Snaha precizností zamaskovat pozdní odevzdání se míjí účinkem.

„S křížkem po funuse,“ vrací mi ho pohrdavě, ačkoliv uzávěrka tohoto čísla je až ve středu dopoledne.

Zákeřná stařena se už nikterak netají tím, že mě z redaktorky degradovala na terč, do kterého s potěšením metá připomínky a výhrady jako šipky s kovovými hroty. Kolegové se na ni servilně usmívají a ode mne ustrašeně odtahují. V Brně je žurnalistických míst poskrovnu, nezlobím se na ně. Nejsme kolektiv, ale banda píšících solitérů.

„Co máš v plánu tenhle týden?“ obrací se šéfka opět ke mně. Její laskavost je jen zdánlivá. V zákusku pro diabetiky taky cukr nenajdete, i když ho chuťově připomíná.

„Chtěla bych udělat Vaculíka,“ navrhuji nesměle.

Překvapením se zakucká a na několik vteřin odkládá svůj doutník. V šedivém, vrásčitém obličeji se náhle zračí ochota udělit mi ještě jednu šanci: „Lukáš Vaculík, to je dobrý. Moc rozhovorů nedává a ženský na něj letí.“

„Lukáš ne,“ kopu si vlastní hrob. „Ludvík Vaculík…“

„A to má být jako kdo?“ vyštěkne v přesvědčení, že si z ní tropím blázny.

„Spisovatel,“ špitnu. Rozhovor s Křížem už jí pro jistotu ani nenavrhuji. Myslela by si, že s Pavlem. O existenci Ivana Kříže zřejmě rovněž nebude mít ani potuchy. Vsadila bych se, že si Hrabala plete s Páralem, ale není s kým se sázet. Kolegyně ze společenské rubriky si čistí své vždy zcela čisté nehty kancelářskou svorkou, fotograf zběsile listuje diářem, sportovní redaktor hraje hry na mobilu a mladinký redaktůrek, ještě čerstvý absolvent filozofické fakulty, soustředěně čumí z okna, jako by za skleněnou tabulí právě probíhal napínavý hokejový zápas.

„Říká ti něco slovo konkurence!“ táže se mě Hilda uštěpačně, na odpověď nečeká. „Všimla sis někdy té záplavy různých týdeníků?“

„Všimla. Všechny jsou si podobné jako vejce vejci. Ve všech se objevují ty samé tváře,“ osměluji se.

„Ale prodávají se! A my se chceme taky prodávat, takže zapomeň na charitu a různý pitomý experimenty a sežeň konečně nějakej tahák.“

Tahák v zásobě nemám, a tak alespoň táhnu zpět do svojí kanceláře s vědomím, že éra smajlíků pro mě definitivně skončila. Už jen výtky vršící se do hory veliké jak Ču-mu-lang-ma. Čekám snad, až mě ta stará škatule z jejího vrcholku svrhne dolů a udělá ze mě elévku kmitající mezi kopírkou, faxem a kávovarem?

Sbaleno mám do deseti minut, výpověď coby externí zaměstnanec dávat netřeba, zbývající formality je možné vyřešit poštou.

Venku oslnivě jasný den a vyhlídka na lán volného času přede mnou taky není k zahození. Připadám si jako horkovzdušný balon zbavený zátěžových pytlů s pískem. Třeba bych konečně mohla napsat tu vytouženou knihu, říkám si. Stejně mě nikdy nebavilo sepisovat cizí nudné myšlenky, když mám v zásobě tolik zajímavých vlastních.

Z plánování světlé budoucnosti mě vytrhne zvonění mobilu, rozechvěle čtu jméno na displeji a cítím, že konečně chytám druhý dech.

Jarní přeháňka

Pro jednou se snad nic nestane, utvrzuji se v názoru, že nedělám nic špatného. Koneckonců panáka jsem mu slíbila ještě před tím, než mě povalil do trávy, bylo by trapné se z toho vyvléknout. Mohl by si myslet, že jsem buď přehnaně útlocitná anebo příšerně lakomá, uvažuji, nervózně žmoulám cíp ubrusu a stále se rozhlížím, jako bych byla sledována.

To byl taky nápad! Dát si sraz na zahrádce v centru, kde každou chvíli projde nějaký známý. Měla bych se zvednout a zmizet dřív, než přijde. Ze Židenic mu to bude trvat ještě dobrých deset minut, přemítám, ale sedím dál jak slípka na vejcích.

Kdepak, přece jen jsem udělala dobře, že jsem svolila se schůzkou, již poněkolikáté měním názor. Alespoň budu mít příležitost důrazně mu připomenout, že je bratr mého muže a otec třech malých dětí.

Bratr mého muže a otec třech malých dětí se vynořuje zpoza rohu. Cítím se, jako by mi na anesteziologicko-resuscitačním oddělení odpojili kyslík. A jak tak lapám po dechu nejsem ani schopná protestovat, když mě políbí. I idiot by poznal, že to nebyl příbuzenský polibek.

„Co sis objednala?“ ukáže na prázdnou skleničku na stole. Napadá mě, že si chce objednat totéž.

„Jenom bílý střik a jinak nic?“ ujišťuje se.

Na můj vkus už začíná být zvědavý až moc. A taky by se mohl konečně posadit, aby na nás neupozorňoval víc, než je nezbytně nutné, rozhořčuji se.

Ale Lešek vůbec nevypadá, že by si chtěl přisednout. Strká číšníkovi nějaké peníze, bere mě za ruku a vleče pryč. Až v jeho autě si uvědomuju, že jsem v restauraci zapomněla igelitku s pozůstatky svého čtyřletého působení v redakci Brevi Manu.

Nechci se tam vracet, ode dneška již žádné vracení se, couvání a přešlapování. Na své nové cestě nebudu diktafon ani adresář populárních osobností potřebovat. Budu potřebovat hlavně odvahu a ta se po taškách nenosí.

„Ty mě vezeš k vám na chalupu?“ všímám si náhle, že projíždíme povědomou trasou.

„Nic lepšího mě nenapadlo.“

Jistě, hotel by byl zbytečně drahý na pouhé dokončení toho, co na mezi tak slibně započato. Tvářím se, jako kdyby se mi spodní prádlo bolestivě zařezávalo do rozkroku. Ale prádlo je v pořádku, to jen Lesková věcnost se mi zařízla do srdce.

„Ulrika s děckama už je v Brně,“ nechápe moji reakci.

„To mi došlo,“ povídám a pomalu se otřepávám z prvotního šoku. Abych nevyšla ze cviku, snažím se i na tomhle srabu najít něco pozitivního. A nacházím prozření. Lešek není to správné stéblo, kterého bych se já, škeble tonoucí, mohla zachytit. Lešek je bratr mého muže, otec třech malých dětí a tuctovej nadrženej chlap. Netřeba se obávat přívalového deště, když se blíží jen malá jarní přeháňka.

„Jestli ti to vadí, můžeme jet jinam,“ navrhuje snaživě.

„Vůbec ne,“ říkám najednou klidně a lituju už jen toho, že jsem si ráno neoblékla hezčí podprsenku. Vyspat se se švagrem je přece jen mnohem morálnější, než se mu nabourat do života, utěšuju se.

Jsme na místě. Lešek ukazuje na dva vzrostlé stromy na zahradě a pochvaluje si, že letos bude hodně třešní. Příliš mě to nezajímá. Ta tři čtyři kila, co každý rok přiveze, klidně koupím Dominice na tržnici.

„Až přijedeme příště, třeba tě budu krmit už rovnou ze stromu,“ povídá zasněně.

Povýšit mě z jednorázovky na stálou bokovku, se panáčkovi nepovede, zaujímám bojové postavení.

„Sedneme si ven, když je tak krásně?“

Jsem mu vděčná, že mě nehodlá klátit hned mezi dveřmi, ale zůstávám ve střehu.

„Počkej, donesu ti deku,“ říká a za okamžik už ji rozprostírá na lavečku. Usedáme vedle sebe, v přátelské, avšak neintimní pospolitosti jak dva důchodci v parku. Nic nenasvědčuje tomu, že by mě chtěl přeříznout. Tápu. Nebýt polibku v restauraci, domnívala bych se, že mě vzal na výlet, aby se za sobotní vybočení omluvil, aby navždy zaretušoval naši horkou chvilku.

„Co se pořád tak třepeš? Je ti zima?“

„Ne, jsem tak nervózní,“ přiznávám.

„To je fajn.“

Na svojí nervové labilitě nic příjemného neshledávám, upírám na Leška tázavé oči a čekám vysvětlení.

„Já mám taky hroznou trému, i když jsem šťastnej, že jsme spolu konečně začali chodit. Představoval jsem si to posledních deset let,“ vykládá a každé slovo mu ubírá několik roků, takže když zmlkne, nevěřícně zírám do obličeje dvacetiletýmu dychtivýmu klukovi a čekám, kdy se z toho bláznivého snu probudím.

„Vždycky jsem si říkal, že to nesmím bráchovi udělat, ale když jsem tak často viděl, co on dělá tobě, už mě to tak netrápí.“

Zdálo se mi, že se kolem nás začíná zvedat mohutný vítr, příliš silný na pouhou jarní přeháňku. Chabě jsem se Jacka zastala, plácla jsem něco o jeho zodpovědnosti a vysokém pracovním nasazení, ale zároveň jsem vnímala hluboké uspokojení z toho, že se konečně někdo zastal mě.

„Neříkej, že seš s ním šťastná…“

„To netvrdím. Ale byly doby, kdy jsem byla. Pořád na to vzpomínám,“ strkala jsem před sebe ochranný štít ze zbytečků lásky k Jackovi.

„Na to, abys žila jen ze vzpomínek, seš přece jen moc mladá…“

Připadám si stará jak metuzalém.

„…a taky hezká a chytrá.“

„Kdyby to tak bylo, sotva bych se pořád plácala jak ryba na suchu,“ namítám a současně si přeju, aby tahle Leškova óda nikdy neskončila. Lichotky zásadně neberu příliš vážně, ale ráda si je poslechnu pro ten příjemný zážitek. Jako dobrou muziku. Už zatraceně dlouho jsem však nebyla na koncertě ozdravujícím duši, manžel podobným druhem hudebního talentu právě neoplývá a já zas neoplývám ctiteli, kteří by jej nahradili.

„Ty mi nevěříš, že?“ zklamaně protahuje obličej Lešek.

„Nevěřím. Ale i tak ti děkuju.“

„Budu se snažit, abys uvěřila,“ slibuje. Už v té vteřině mu věřím o trošku víc A přitom mě vichr obtáčí trychtýřem větrného víru takovou silou, že stačí kratinké setkání Lesková nosu s mými vlasy a jsem vcucnuta kamsi do oblak.

Manželské účty

„Je půl deváté!“ štěká Jacek. Labradorka Schíza neštěká, ale vítá mě vrtěním ocasu. Napadá mě, že by bylo příjemnější, kdyby si to ti dva prohodili. A tahle myšlenka se mi ihned nechtěně odrazí v obličeji.

„Čemu se směješ? To seš zase opilá?“

Jsem opilá láskou.

„Dýchni na mě!“ poroučí a já odmítám.

„Tak to je jasný. Kdybys nechlastala, tak bys klidně dýchla,“ praví s neochvějnou logikou diktátora, jehož vůbec nenapadá, jak ponižující je skládat účty z každého pozdního příchodu či bezděčného úsměvu.

„A kde máš nákup?“ všímá si mých nezvykle prázdných rukou. Bez soustavy tašek se mu jevím jaksi neúplná, i když doplněna hříšným tajemstvím.

„Nebyla jsem nakupovat. V lednici je půlka kuřete,. tvrdej sýr a tři paštiky.“

„No dobře. Tak já si dám to kuře.“

„Tak si ho dej,“ usmívám se a odcházím do pokoje.

Výbuch mě zasáhne dřív, než vezmu za kliku. Jacek běsní, zuří, vyhrožuje. To se nemusel ženit, když se má o sebe starat sám! A kdepak a od kohopak jsem takové manýry asi odkoukala?

„Blechu do toho netahej!“ křiknu na něho. „Nemluvila jsem s ní od pátku. A v hospodě jsem taky nebyla.“

„Jo? Ale dýchnout ses na mě bála, co?“

Dýchám na něj z plných plic, už je ze mě zase stroj, přístroj, reostat. Měním odpor v marné snaze zregulovat Jacka ke snesitelnosti.

„Ale stejně mi připadáš nějaká divná,“ vrtí nechápavě hlavou, zmatený, že ze mě alkohol netáhne. Čekám, kdy mi začne prohlížet předloktí a hledat stopy po vpichu.

„Bleše ale beztak zavolám. Nenechám si rozvracet rodinu. Vždycky jsi byla v jejím vleku a to, co ona teď provádí, je na pováženou,“ zahání mě do kouta.

„Nevolej jí,“ prosím. Pak semknu rty, zkrocená. Mlčky chystám večeři a balím do vaty vzpomínky na dnešní odpoledne, křehčí než čínský porcelán.

Přesně dvacet minut po mně přichází domů Dominika, školou povinná, a její otec se táže, zda se v kině dobře bavila. Moje dítě má povoleny vycházky s pozdější dobou návratu než já!

A najednou chápu Blechu, proč chytila příležitost vzlétnout za pačesy, najednou přesně rozumím jejímu takřka sebevražednému skoku po hlavě, najednou vím, že půjdu v jejích stopách, i kdyby měl konečný účet mnohonásobně převyšovat moje možnosti.

Užiju si hezkého do zásoby a pak po zbytek pozemské pouti budu už jen sahat do minulosti a tahat z ní pěkné vzpomínky jako králíky z klobouku.

Moře času

Zprvu zašátrám po budíku a ihned poté po krabičce cigaret na nočním stolku. A vzpomínka na počátky našeho manželství mi proskočí rozespalou hlavou mrštně jako veverka ze stromu na strom. Opravdu bývaly doby, kdy jsem ráno místo po cigaretách slepecky šmátrala po jeho penisu? Nenamlouvám si to?

Tiše se vyplížím z ložnice, mechanicky zapínám topinkovač, krájím zeleninu a chystám na stůl pomazánku. A přitom periferním viděním stále sleduju, jak jsem na tom s časem.

Chvátám a vůbec mi nedochází, že ode dneška zbytečně. Včera jsem se Jackovi neodvážila přiznat, že jsem bez místa. A pochybuju, že se odvážím dnes. Však víte — žádný nebojsa, nýbrž srágora…

O napsání knihy sním několik let. Tajně. Jacek tvrdí, že co spisovatel, to schizofrenik. Manželku si literárními běsy zprznit nenechá. Svoji latentní schizofrenii jsem tedy věnovala psovi, ale nepomohlo to. Touha psát zůstala, s postupujícím časem kynula, bobtnala, nadýmala mě. Poslední dobou už připomínala rozžvýkané sousto, které nesmíte vyplivnout a nedokážete polknout. Občasné plivanečky vé formě fejetonů anebo básniček už dávno nezabírají. A tak si pro sebe zařizuji třináctou komnatu a bojím se okamžiku, kdy na její dveře Jacek zaklepe.

V šest hodin padesát pět minut ho jdu, jako každý den, vzbudit, v sedm patnáct pak Dominiku. Přesnost nutno dodržovat, aby nevznikaly třenice o koupelnu. Kdyby tuto metodu uplatňovali v poválečném Rusku, kde v jednom bytě žilo i pět rodin, museli by vstávat o půlnoci. Mně povoleno vstávat až v šest třicet, není tedy nač si stěžovat. A dnes obzvláště ne, protože jen co kočky odtáhnou z domova, myši, respektive jedna stará šedivá myš bude mít pré. Těším se na to jak žáček — záškolák.

Konečně ahoj mezi dveřmi a klap. Za pár minut totéž ještě jednou, mlaďounkým hláskem, větší razancí. Usedám ke stolu v kuchyni a blaženě snídám zbytky, které tam ti dva nechali. Královská krmě v tom klidu a bezvládí.

Moře času, moře ticha. Nechávám se na jeho vlnách kolébat, nechávám se jeho vlnami unášet a laskat. Už si nevzpomínám, kdy naposledy jsem se cítila tak svobodná, ovšem pokud vůbec kdy. Až teď, životem otřískaná, semletá a vyždímaná, docházím k poznání, že svobodu je nutno si vybojovat, prosadit, ukrást nebo (není-li zbytí) dokonce i vylhat. Svoboda nejsou pečení holubi, kteří by nám sami létali do úst. Nemá smysl stále čekat na nepřicházející, nastal čas zavřít pusu a naostřit lokty pečlivě jak úředník měkkou tužku.

A tak neutíkám do první trafiky, abych zakoupila noviny s inzeráty nabízejícími zaměstnání. Místo toho se rozkošnicky choulím do deky a do neřestných myšlenek, za staženou roletou očních víček Leškova tvář, spánek rychlý a hluboký jako pád do propasti, ale dospat všechny nedospánky mi není dopřáno.

„Já tě probudil, že?“ ozývá se z telefonu.

Ano, probudil jsi mě k životu, říkám si.

„Od rána počítám minuty, kdy už ti budu moct zavolat. I stříhání metru na vojně ubíhalo rychleji.“

„Nepřeháněj…“ mírním ho, ale nenechá se. Vyhrkne: „Nepřeháním! Něco takovýho jsem ještě nikdy nezažil.“

„Musíme to udržet pod kontrolou, jinak ublížíme mnoha lidem,“ povídám, celá užaslá, že dokáži uvažovat, mluvit, dýchat, hýbat se i poté, co se moje srdce štěstím zastavilo.

„Musím tě vidět,“ vytahuje mě lačnými slovy do výšin snadno a plynule jako vysokohorskou lanovkou. „Můžu pro tebe přijet?“

„Ty nejsi v práci?“

„Jsem, ale nepoužitelný…“

„Přijeď,“ povídám a už pádím do koupelny, myju si hlavu a přitom kloktám ústní vodou, fénuju si vlasy a druhou rukou si maluju pusu. Moje krátkozraká paměť odmítá připustit, že mě Lešek běžně na chalupě ve Lhotce po ránu vídával se zalepenými víčky, přeleženými vlasy a tváří zjizvenou otlaky od polštáře. Moje krátkozraká paměť dokonce odmítá připustit i neomluvitelnou skutečnost, že chlápek, kterému dovoluji, aby mě naučil létat, je můj čistokrevný švagr.

„Tady ne!“ vyděsí mě jeho polibky před domem.

Jazykem mi brousí v ústech s jediným cílem - vylíznout mi mozek z hlavy. Jako by nestačilo, že někde zapomněl ten svůj.

Proměny srdce

„To musíš vysávat zrovna teď?“ bručí Jacek a zesiluje televizi daleko za hranici snesitelnosti.

Moje srdce je jak prokopnutý míč. Dřív si s ním pohrával, dribloval anebo ho láskyplně otíral vlhkým hadříkem. Jakmile ho omrzelo, nechal ho v koutě bez povšimnutí, jen když právě zavazelo, tak do něj kopnul. Teď už ho odložil docela. Taky co jiného s prokopnutým míčem, že?

Vypínám vysavač a vzápětí i televizi. Moje volání o pomoc je němé, ale čitelné.

Analfabet Jacek však křičí: „Zbláznila ses? Dvě minuty před koncem?“

Kvůli dvěma minutám bezvýznamného fotbalového utkání, kterého se sám neúčastní(!), kterého se dokonce neúčastní ani krajánci se lvíčkem na dresu, riskuje prohru nejdůležitějšího zápasu svého života. Taky za pět minut dvanáct.

Bratr proti bratru, muž proti muži. Kdyby jen tušil, jak moc mu fandím!

Je mnohem méně komplikované, když žena miluje vlastního manžela a nikoliv cizího. A já mám z komplikací hrůzu přímo panickou.

„Nechceš se projít?“ navrhuji.

„Projít?!“ děsí se.

Ale já přece nežádám, aby šel po rukou!

„No, projít. Schíza by měla radost,“ naléhám. A už neprozrazuji, že radost bych měla především já.

„Nikam nejdu. Za chvíli budou zprávy.“

Ani jeden z bratrů mi nepatří. Mám dvě sokyně, obě proklatě silné v kramflecích — Ulriku a televizi.

„Tak co kdybychom šli do kina?“ neúnavně poskytuji našemu manželství umělé dýchání.

„Máme televizi a video. Tak proč se vláčet do kina?“

Co nejkoketněji se usměju: „Abys mě tam držel za ruku…“ A po cestě zpátky kolem ramen, aby sis se mnou o filmu povídal. Abys mi dal důvod, proč tě mít zase ráda!

„Ty máš teda den. Přestaň vymýšlet pitomosti,“ pravil a téměř jedním dechem se otázal. „A my dneska nebudeme večeřet?“

Krájím chleba. Připomíná mi mé srdce. Také bylo dřív čerstvé, měkké, voňavé. Vychutnával ho, modeloval si z něj, na co jen pomyslel. Teď, když je okoralé, už ho nechce.

„Zase sekaná?“

Nechce ani sekanou. Nechce nic, co mu nabízím já. Chce mě jen sekýrovat.

„Nemáme aspoň feferonky?“ potvrzuje moji teorii.

„Ne.“

„Tak ty nakládaný cibulky od bráchy.“

„Jsou ve sklepě.“

„A ty bys mi tam nedošla?“ usmívá se koketně na oplátku zase on.

A tak mažu do sklepa, na chodbě je rozbitá žárovka, packám a škobrtám. Dřív by mě srdce vedlo, abych mohla splnit každé Jackovo přání. Bylo jako světluška. Jenže on ho chytil do dlaní, sevřel, pak pevněji a ještě pevněji. Vyděšeně zablikalo SOS. Jacek opět přidal na stisku a srdce zhaslo.

Ale když beru z regálu sklenici se sterilovanými cibulkami, přivinu ji k sobě s vědomím, že se jí dotýkaly ty nejněžnější ruce, které znám, stane se něco zvláštního. Moje srdce opět slabounce blikne.

Bludička

Už nejsem vyšeptalá škeble, jsem Bludička.

V pohádkách vábily bludičky na scestí hodné pocestné, ale život není pohádka. Jsem pitomá Bludička, která v tom neumí chodit. Bludička, co svedla ná scestí sama sebe. Moje srdce už zase bliká ostošest a já se jen modlím, ať z toho bahna najdu živá a zdravá cestu na pevnou zem.

Blecha mi vidí až do žaludku: „Ať je to cokoliv, rozhodně ti to svědčí.“

„Byla jsem vždycky tak opatrná a na starý kolena ulítnu jak puberťačka,“ kňourám.

„Odříkaného největší krajíc…“

„Tohle není krajíc! To je celej pecen.“

„Tak nevím, jestli ti mám gratulovat anebo tě litovat. Je ženatej a má děcka?“

„Je to můj švagr!“

Blecha zkamení.

„Já to neplánovala! Prostě se to stalo…“

„Proti tobě jsem teda žabař a to jsem se donedávna plácala po rameni v domnění, kdovíjakej jsem neprovedla odvaž! Ode dneška můžeš říkat srágoro ty mně.“

„Blbost! Jsem posraná až za ušima. To sis nevšimla?“

„Jo, jo. Něco tady páchne,“ culí se.

„To bude asi to moje prohnilý svědomí.“

„Svědomí? Zbav se ho!“

„A nevíš tak náhodou jak? Leda že by mi ho někdo vyoperoval.“

Blecha si svléká zednickou blůzu, je celá od barvy, v ruce štětku, u nohou kýbl. Už brzy budou s Viktorem otevírat svoji galerii. „Někde bych tady měla mít takový speciální ředidlo, ve kterým to tvý černý svědomí rozpustíme raz dva,“ povídá, její hlas rezonuje únavou. Namáhavě se shýbá a s ještě větší námahou po chvíli narovnává. Kdepak je ten její vítěz, zatímco Blecha leze po štaflích a dře se do úmoru? Kdo uteče, ten vyhraje? To je ten pravý přemožitel, ověnčený hrdina z nejvyššího stupínku?

„Pracuje v ateliéru, musí dokončit jednu plastiku,“ omlouvá ho takřka mateřsky.

Nechápu, proč jí tolik vadil Bohdan, coby balvan na krku, když si přeochotně nechala uvázat na nohu olověnou kouli jménem Viktor. Láska se asi pochopit nedá, buďto je a nebo není.

„Bude to tady nádherný,“ hladím ji alespoň slovy. „Muselo to stát šílený prachy… Nebojíš se, že to nesplatíte?“

„Není to tak zlý,“ usmívá se a otevírá láhev. Hádám, že by to mohla být vodka, ale dozvídám se, že Viktorovy rodiče je zásobují vlastním kalvádosem.

„Oni o tobě vědí?“ vydechnu obdivně. Kamarádka si prohrnuje cestu zavátou překážkami silou sněžného pluhu. Na to já nemám. Použila bych tak maximálně kuchyňskou stěrku. Potají.

„Vědí. A moc nám fandí. Dokonce vložili do tohodle projektu své životní úspory. To, co mám od Bohdana, pochopitelně nemohlo všechny náklady pokrýt.“

„Chceš mi tím naznačit, že vám podobným způsobem fandí i tvůj muž?“

„Manžel,“ opraví mě. „Můj muž je Viktor. Bohdan nefandí, ale naštěstí nedělá ani problémy. Vyplatil mě z našeho bytu, ani nemrkl.“

„Tak to je teda frajer!“

„No, zas takovej frajer to není. Musela jsem mu podepsat, že mu nechám kluky.“

Až do toho okamžiku jsem byla přesvědčená, že když se v knihách někomu zhoupne zem pod nohama, jedná se čistě o literární obrat. Omyl. Musela jsem se zachytit opěradla židle. „Ty jsi prodala svoje děti?!“

„Nebuď patetická. Prostě budou žít s otcem,“ řekla, ale tón hlasu nepůsobil tak ležérně jako obsah sdělení.

Dokázala bych tohle? Ve jménu lásky bořit, plenit, pálit mosty? Provést amputaci svého dítěte, k žití nezbytné to části sebe? A pokud ano, zacelila by se rána vůbec někdy, anebo bych tiše vykrvácela žalem a výčitkami?

„U Viktora by pro ně stejně nebylo místo…“ snaží se obrousit hrany svého přiznání.

„Co když to nevyjde? Budeš toho do smrti litovat! Děcka mají paměť jako sloni. Obzvláště jedná-li se o křivdy a příkoří jim způsobené,“ mentoruji, ale v tu chvíli nejde už jen o Blechu. To ze mě křičí můj vlastní strach.

Lochneská příšera

Za tohle se budu smažit v pekle, pikat v očistci, za tohle zajdu na úbytě. Vím to. Ale přesto cítím slastné trnutí, kdykoliv pípne mobil. Pár vteřin vnitřního boje, ve kterém není vítězů ani poražených. Mobil mě pálí v kapse, vypaluje cejch amorální nevěrnice do kůže.

Droga už mě drží ve svých spárech, jsem závislá na každém písmenku, které mi Lešek napíše, jsem závislá na každém slůvku, které mi zašeptá. A nezbytně nutné léčení den po dni odkládám.

Udivuje mě, jak dovedně si to svištím po nově vyjetých kolejích, jak snadno nechávám tryskat gejzíry lží ze svých úst, jak bezstarostně si v tomhle předpeklí hvízdám šalala šalali.

Náš vztah roste, sílí, už se mu tlačí první zoubky a já stále ještě nejsem přistižena a upálena na hranici. A místo mě na úbytě umírá červen.

„Můžeš už v jedenáct?“ telefonuje Lešek.

„Tebe z té práce taky brzo vyrazí.“

„Aspoň na sebe budeme mít víc času…“

Bláznovství je nakažlivé i přes telefonní síť. Směju se: „Tak dobře. V jedenáct na obvyklém místě.“

„Raději o půl,“ škemrá.

Náš poměr se změnil v lochneskou příšeru, do jejíhož žaludku padají společně strávené hodiny jak do studny, aniž by se aspoň trošku zasytila.

V rychlosti vypínám počítač, s ukládáním poznámek ke knize, na kterých pracuji od rána, se nezdržuji. Každá vteřina s Leškem má mnohonásobně vyšší cenu než dlouhé minuty bez něj.

Noha na plynu je stále těžší, nějaký sebevrah za mnou přijal výzvu na souboj a lepí se mi na kufr, netuše, že můj hnací motor je silnější než stovky koní pod kapotou.

Předjíždí mě. Červené světýlko stop přetváří potencionálního sebevraha na respekt vzbuzujícího strážce zákona.

„Paní řidičko, kampak tak spěcháte?“

„Já vám to řeknu a vy se mně budete smát…“

„No, jen mi to pěkně řekněte!“

„Na rande…“

„A on by na vás nepočkal?“

„Počkal, ale když já už to nemůžu vydržet,“ říkám a stud mě oblévá jak horká poleva narozeninový dort.

Policista kupodivu nepropadá v hlasitý řehot, ani nevytahuje pokutový bloček, káravě se usmívá a přeje mi hodně štěstí, aniž by tušil, jak moc ho budu v budoucnosti potřebovat.

Konečně! Lešek kolem mne roztahuje náruč, ten divotvorný plášť, halím se do něj, lidi nelidi. V tu chvíli snad opravdu věřím, že jsme neviditelní.

„Byla to celá věčnost,“ mumlá mi do ucha, potom otevírá kufr mé toyoty, vytahuje deku a krabičku s chlebíčky a přendává to do kufru svého nissana.

Už máme své rituály, svá místečka na mapě, svoji hrst vzpomínek, ale doposud žádné kazy, sváry, rozepře. Šťastné to období smýkání se po teninkém ledě.

Lešek drží volant levou rukou, pravou svírá moji dlaň, jako by se bál, že zmizím, že se rozplynu. A já se rozplývám blahem, taju, rozpouštím se pod proudem milostných slůvek, až hrozí, že po mně na sedadle zbude jen malá loužička jako důkaz, že to není pouhý výplod fantazie.

Mlčky rozprostíráme deku na naší soukromé nuda pláži. Až s Leškem jsem pochopila, že její název není odvozen od slova nudit se.

„Můžu otevřít víno?“ ptá se.

„Podle toho, v kolik hodin musíš domů,“ drsně narušuji iluzi, že patříme k sobě.

„Zařídím se podle tebe.“

„Tak ho otevři…“ říkám a hned za svoji odvahu dostávám políček formou zvonícího mobilu.

Volá Jacek. Třikrát se zhluboka nadechnu a teprve potom jsem schopná přijmout hovor.

„Přivedu na večeři kolegu,“ oznamuje mi.

„A nemohli byste jít do restaurace? Dělám reportáž o hudebním festivalu v Náměšti nad Oslavou,“ práší se mi od pusy. A trápí mě přitom, že všechen ten prach a humus vdechuje právě Lešek. Jacek je prozatím chráněn rouškou nevědomosti. „Stejně jsem ti chtěla volat, že se dnes opozdím,“ dodávám ještě.

„A co Dominika?“ nahrává mi na smeč.

„Dominika? Ta je přece na školním výletě! Ty jsi zapomněl?“

Zahanbeně zabručí na ústup.

Takže jsem opět dokázala uloupit pár hodin navíc, pár hodin do rezervy. Kradu si hezké chvilky a střádám je jak veverka oříšky na zimu. Konečně jsem se naučila pamatovat na zadní kolečka, ale maminka by ze mě sotva měla radost. Ani já ji ze sebe nemám.

„On je v Náměšti nějaký festival?“ diví se Lešek.

„Je, ale až o prázdninách.“

„A na to ti skočí?“

„Skočí. Nezajímají ho ani festivaly, ani moje práce. A silně pochybuju, že ho zajímám já.“

„Mrzí tě to?“

„Čím dál tím míň,“ říkám upřímně a loknu si zteplalého vína přímo z láhve. Lešek následuje můj příklad, ale pije zhluboka, na kuráž. Pak mě obejme a zašeptá: „Strašně se bojím, že mi jednou budeš taky takhle lhát.“

„Tobě nikdy lhát nebudu,“ ujišťuju ho, i když vím, že pravda v našem případě není žádná výhra.

Pravda totiž je, že to musíme co nejdříve ukončit.

Manželské povinnosti

Domů se vracím těsně před jedenáctou, bohyně všech smilníků je mi nakloněna, byt je tmavý a pustý, jen Schíza nadšeně pádluje ocasem.

„Musíš se vyvenčit hrozně rychle,“ šeptám do hebké srsti, když jí nasazuji obojek. Má radost.

Taky jsem kdysi ochotně nastavila krk obojku, zaslepená vírou ve svého pána, ale on mě přikoval k rodinnému krbu řetězem tak krátkým, že bylo jen otázkou času, kdy se pokusím jeho články zpřetrhat.

„Hodná, hodná holka,“ chválím Schízu v parku. Ačkoliv není na vodítku, drží se mi u nohy, poslušná, spokojená. Nic nového pod sluncem. Vždyť i u lidí platí, že pochvala, pozornost a důvěra připoutá člověka k člověku víc než sebepevnější řetěz.

Přicházíme zpět k domu. Okna našeho bytu jsou stále ještě temná, Jacek z restaurace dosud nedorazil.

Napadá mě, jak pohodlné by bylo, kdyby nedorazil už nikdy. Počítat s tímto jednoduchým řešením by ovšem bylo více než pošetilé, takže si dávám bleskovou koupel a upaluji do ložnice předstírat spánek. Dělám to tak důkladně, že se po chvíli propadám do spánku skutečného. V jeho hlubinách mě obkličují čísi paže, snažím se zahlédnout obličej dotyčného, ale on mi stále uniká. Přesto vím, že to není Lešek, cítím to. Rovněž cítím cizí dech páchnoucí cibulí a pivem, otevírám oči a křičím.

Neznámý násilník na sebe náhle bere podobu Jacka, třepe mými rameny a ptá se, proč řvu. Jsem zmatená z toho, jak plynule se sen přelil ve skutečnost, přitahuji si přikrývku až k bradě a rozpačitě mumlám: „Promiň, něco se mi asi zdálo.“

Jacek se tak nějak divně zašklebí a natahuje ke mně ruce. Tuším, co má znamenat ten škleb. A v duchu se modlím. Dnes ne! Nezvládla bych to. Ještě mám příliš čerstvé vzpomínky na jeho bratra. Přijde mi nechutné, aby do mě vstupovali jeden po druhým, jako pasažéři do výtahu. Okázale zívám.

„Udělám ti kafe,“ nabízí.

Jackova neobvyklá ochota jen stvrzuje moji obavu, že se z manželských povinností zřejmě nevykroutím. Můj muž není z těch, kteří by investovali úslužnost, byť zcela nepatrnou, bez nároku na okamžitý zisk.

Není to tak dávno, co jsem si myslela, že mi vyschla duše a že proces vysychání se nezadržitelně šíří z nitra do celého těla. Přesně tím jsem si zdůvodňovala svůj vyprahlý klín, svoji šupinatou pokožku, které nemohou pomoci už žádné hydratační krémy. Prostě jsem vysychala, vějířky vrásek mi šustily pod očima a já už jen pokorně čekala, až seschnu docela, abych se konečně mohla nechat rozprášit nad zeleným hájkem.

Změnilo se to. Lešek mě změnil. Pod jeho dlaněmi jsem opět vláčná jako kdysi před lety. Jackovy dlaně tu moc ovšem nemají.

„Jsi studená jak polární medvěd,“ stěžuje si.

„Je půl druhé, jsem ospalá a utahaná.“

„Však já tě proberu,“ chvástá se a jeho doteky připomínají broušení smirkovým papírem.

„Tak aspoň zhasni…“

„Chci na tebe vidět,“ nekompromisně návrh zamítá, ale po pravdě řečeno, pozoruje spíš sebe v akci. Přijde mi to jako sledování pornofilmu, ve kterém hrajeme hlavní roli. Jackova chlupatá, zvrásněná a jak ptačí vole prověšená varlata se pohupují v kopulačním rytmu.

Dojímá mě, že i on stárne, vadne, ochabuje, scvrkává se a sesychá. Pohladím ho po zádech, je to z mé strany první upřímný dotek. Potíž je v tom, že to není milenecké pohlazení, je to polaskání starého valacha, který s vámi věrně ušel notný kus cesty.

Černé svědomí

Vzbudila jsem se za svítání, na patře nepříjemnou pachuť provinění. Jacek ještě spal, obličej opuchlý vypitým alkoholem, čelo orosené, pootevřená ústa vyluzující sípavý, nelidský zvuk, v koutku pramínek slin - pavoučí vlákno poutající ho k polštáři.

K tomu, aby člověk svého partnera mohl milovat hned po ránu, je zapotřebí velká dávka citu. Ta mi ovšem chybí, takže znechuceně odvracím oči a snažím se nevnímat zápach zvětralého piva.

Zuřivě se drhnu pod sprchou, ale svědomí zůstává mýdlem nedotčeno, je stále černé a lepkavé jako tér. Zpočátku jsem podváděla jednoho z bratrů, teď už podvádím oba dva. Zvláštní je, že mnohem více mě trápí nevěra s vlastním mužem, svému milenci toužím být věrná.

Telefonuje hned po osmé, sotva se za Jackem zabouchnou dveře. Přehnaně vesele švitořím, jak hladce prošel můj pozdní návrat a kolik mám nových nápadů pro svoji knihu.

„Stalo se něco?“ prokoukne mě.

Nečekaně se rozvzlykám, neschopna ze sebe vypravit jedinou souvislou větu.

„Za deset minut jsem u tebe,“ říká Lešek. Na jazyk se mi dere hlasitý protest a hned vzápětí vděčný souhlas.

„Jsme šíleně neopatrní,“ mumlám mezi polibky, ale Leškovo stále se zvětšující riskování mi paradoxně lichotí. Aspoň jeden z nás musí být hrdina, jinak bychom se nemohli vůbec stýkat, říkám si a kdesi uvnitř si hýčkám semínko iracionální důvěry - pokud všechno praskne, jeho láska mě ochrání jako brnění.

Před naprostým morálním úpadkem mě však jeho láska ochránit nedokáže. Naopak. Do těch bažin mě přece stahuje právě ona! Nepoznávám sama sebe, když se ocitáme v ložnici. Lešek mě pokládá na postel a já si šátravými pohyby dlaně prověřuji, zda Jackova polovina dvojlůžka není náhodou ještě teplá.

Hra se zápalkami

„Já na ten tábor nechci jet!“ vzteká se Dominika.

„Tak to sis měla rozmyslet dřív!“ vybuchuje ve mně sopka obav, že by od příštího týdne měla být doma a plundrovat moji dočasně pronajatou svobodu.

Sama dobře vím, že to jednou musí skončit. Ale čas se ještě nenaplnil. Dokud pobírám podporu v nezaměstnanosti, mohu dělit volné dny mezi Leška a práci na knize. Kdyby se doma od rána do večera poflakoval špion, co má oči všude, nemohla bych si dopřávat ani jedno z toho.

„Když já jsem myslela, že pojede i Klára… Takhle tam budu úplně sama,“ kňourá moje jediné dítě. Ale ani pusinka zkroucená do podkůvky, ani pohled Panny Marie mě neobměkčí. Potřebuji Leška jak pacient s nefunkčními ledvinami dialýzu a moje dcera mi najednou překáží.

„Nemyslím si, že by právě tobě dělalo seznamování se problémy… A tři týdny v Beskydech ti určitě prospějí víc než polehávání u televize. Půl roku poslouchám, jak se šíleně toužíš naučit jezdit na koni, a když máš teď tu možnost, najednou tě koně nelákají. Máš smůlu, tábor je zaplacený, ty peníze už bychom neviděli.“

„Takže mi kvůli blbejm čtyřem tisícům zkazíš prázdniny!“ mění se andílek v lítou saň.

„Jednou uvidíš, kolik práce budeš muset udělat, abys vydělala ty blbý čtyři tisíce…“

„Máma má pravdu,“ nečekaně se Jacek staví na moji stranu. Zjihnu a okamžitě se začínám obviňovat. Můj muž je dobrý člověk, ta špatná jsem já. Vždyť jsem mu vrazila kudlu do zad jen proto, že po sedmnácti letech manželství zamilovaně netokal! Ale doposud si té rány nevšiml, takže ještě není vše ztraceno, lžu si s nebývalou vervou do kapsy a po dlouhé době mám chuť se k němu přivinout.

„Chováte se, jako byste se mě chtěli zbavit,“ doráží Dominika a pravděpodobně vůbec netuší, kolik je v jejím vyděračském výroku pravdy. Nejméně polovina. Já se jí přece skutečně chci zbavit, abych měla volné ruce pro svoji avantýru.

Žaludek se mi svírá úzkostí. Jsem mizerná matka, mizerná manželka. Jsem tragická oběť hormonální bouře, tragická oběť krize středního věku, kráva nebeská. Moje počínání je nebezpečnější než hra se zápalkami ve stohu slámy.

„Jestli mě necháte doma, budu celý léto umývat nádobí,“ stupňuje nátlak dceruška, která se domácích prací štítí víc než lezoucího hmyzu.

„To bys měla dělat běžně, velká jsi na to už dost,“ namítám a periferním viděním sleduji Jacka. Dušička ve mně je malinká jak ptačí hovínko. Jestli ustoupí, budu je oba nenávidět. Jsem vyhladovělý člověk, který si urval pár soust z pečeně a už mu ji zase berou. V duchu slibuji, že když mě nechají nasytit, spokojím se po zbytek života se skývou chleba.

„Na tábor jezdíš přece každý rok,“ říká Jacek a do jeho hlasu se vkrádá nebezpečně prosebný tón, který značí, že se pomalu ale jistě chystá zběhnout na Dominičinu stranu.

„Ale každej rok se mnou jela Klára.“

Co jsem to za matku? Jakpak mi mohlo uniknout, že moje dcera je vlastně siamské dvojče jakési Kláry?

„A proč letos Klára nejede?“ vyzvídá Jacek, čím dál tím více nahlodán.

Dominika se chvíli ošívá a pak vyhrkne: „Klára si našla kluka, tak nepojede na nějakej pitoměj tábor, když on zůstává v Brně.“

Chce se mi tančit vítězný tanec kmene Apačů. Holčička si to sama pohnojila, už nemusím vlastnímu dítěti podrážet nohy.

„Kluka?“ děsí se Jacek. Ještě není připraven dělit se o svého mazlíčka s nějakým výrostkem. Ale jestliže se zapalují lýtka Dominičiné spolužačce, je tato hrozba náhle děsivě blízko. Jacek už téměř úpí: „Ještě mi řekni, že ty máš taky kluka…“

„No, taky,“ jedním čistým řezem si pod sebou ufikne větev.

Pomalu jí můžu začít balit kufry.

Adamovo žebro

Ležím v posteli, mobil pod polštářem. Dnes potřebuji zprávu na dobrou noc víc než kdykoliv jindy. Telefon zatvrzele mlčí, zato Jacek se najednou obrací ke mně: „Taky nemůžeš spát?“

„Hmm. Taky,“ přiznávám. Původ mého bdění však přiznat nemohu. Co trápí Jacka není tak těžké uhodnout.

„Tys to věděla?“

„Nevěděla. Copak mi Dominika něco řekne?“

„V tom případě nechápu, čím to, že jsi tak klidná,“ dí dotčeně, jako bych mu svojí odsouzeníhodnou nedbalostí naložila na bedra veškerou tíhu světa.

„Nemyslím si, že je důvod se znepokojovat. Takový ty dětský lásky přece prožívají všichni. Sotva jsi byl jinačí…“

„Mně to tedy znepokojuje!“ strká mi pod nos, o kolik je lepší rodič než já. A přitom si neuvědomuje, že se ani tolik neobává o Dominiku, ale že mu nejvíc leží v žaludku představa, jak se ho nějaký uhrovitý puberťák snaží vyšoupnout z jeho piedestalu. Vím, že tohle hned tak nestráví. Tatíček nám prostě žárlí.

„Jsem zvědavej, jestli budeš stejně netečná, až přijde v patnácti, že je těhotná!“

„Píp, píp,“ ozývá se z pod polštáře. Zní to jako amen za Jackovým kázáním.

„Kdo to otravuje takhle pozdě?“ poznamená lhostejně, a ihned se vrací k tématu večera. Na odpověď nečeká. Otázka byla jen řečnická, fakt, že mi někdo píše v jednu v noci, ho na rozdíl od dcerčiné zamilovanosti neznepokojuje ani nepatrně. Na mě nežárlí. Ačkoliv je to bod pro mě a můj poměr, nečekaně mě to zamrzí.

„Hrozně to zveličuješ,“ snažím se rozhovor ukončit, abych si mohla co nejdřív přečíst zprávu od Leška. Vlastně v té chvíli ještě nevím jistě, že je od něho, ale přesto o tom vůbec nepochybuji.

Jacek zase vůbec nepochybuje o tom, že se naše dcera řítí do záhuby.

„Ale udělali jsme dobře, že pojede na ten tábor,“ pochvaluje si bezpečnostní opatření, zcela odtržen od reality. Naprosto mu nedochází, že i na táboře je třinácti-čtrnáctiletých kluků habaděj a že dětská vzplanutí jsou nevyzpytatelná jako aprílové počasí.

Nekontrolovaně vzdychám. Mobil pod polštářem mě láká jako výherní los, ale Jacek ne a ne udělat pauzu, čímž šponuje moji zvědavost až k nepříčetnosti. Nutně potřebuji setřít na svém losu příslušné políčko, okamžitě se potřebuji seznámit s výší výhry! Zdá se však, že manžel hodlá banální školní lásku probírat donekonečna, a nenechá mě soustředit se na tu moji pikantní — zapovězenou.

Pod tíhou okolností opět vyluzuji sérii povzdechů.

„Nedělej si s tím táborem starost,“ chlácholí mě.

Letní tábor naší dcery je doopravdy to poslední, co by mi mohlo dělat v současné chvíli starosti. Právě totiž dumám, jak zvládnout, oděna pouze v krátkou noční košilku, propašovat mobil na záchod. Nějaký ten nápad bych měla, ale bohužel nejsem sysel ani pornohvězda.

„Teď se jí na tábor nechce, ale až bude tam, pohltí ji každodenní program a nakonec se jí ani nebude chtít domů,“ pokračuje, dnes k nezastavení. Tolik řečí nenadělal ani při obhajobě diplomky.

„Vůbec si nedovedu představit, že si ji jednou někdo odvede…“

„Vzhledem k tomu, jak je rozmazlená, jeví se mi možnost, že si ji nějakej chlap odvede, jako velmi nepravděpodobná,“ namítám.

„Rozmazlená? Tobě se zdá Dominika rozmazlená?“ diví se upřímně Jacek.

Já se zase divím, že ačkoliv po večeři vypil dvě piva, doposud si nepotřeboval odskočit. Co jsem to zač? Kvůli pár vteřinám soukromí bych klidně svému muži přála i onemocnění prostaty. Stydím se. A pod tím náporem studu ho musím za své zvrácené myšlenky odškodnit, což je možno pouze dvěma způsoby - pochvalou jeho potence nebo potomka. K potenci se za daných okolností vyjadřovat nechci, použitím druhé alternativy zase riskuji, že dnešní debata nikdy neskončí.

„Rozmazlená je, ale taky je moc hezká. Myslím, že na ocet nezůstane,“ pravím konejšivě.

„Hlavně aby to nepřišlo moc brzo. Vždycky jsem si pro ni představoval lepší život, než máme my. Měla by studovat, cestovat, něco dokázat, něco si užít. A teď abych byl šťastnej, když nebude někde kolem paneláku drndat s kočárem ve dvaceti…“

„Jaká to vzpurná mládež! Místo, aby poslouchala staré, napodobuje je,“ cituji.

Jacek se mračí: „Brudzinski, co? Prvně mě jeho výroky celý dětství terorizovala matka a teď ještě i ty…“

„Ale díky němu zase máte s bráchou pěkný jména,“ povídám a už ta kratinká věta ve mně vzbuzuje euforii. Neustále mám nutkavou potřebu o Leškovi mluvit. Jako by nestačilo, že požírá každičkou moji myšlenku.

„Ano, moc pěkný jména,“ říká ironicky. „Žádná učitelka se neopomněla zeptat, kdo z předků byl Polák. Omejvalo mě, když jsem musel vysvětlovat, že nikdo, že moje úchylná matka pouze fanaticky zbožňovala jakéhosi polského pisálka.“

„Zase můžeš být rád, že vás nepojmenovala přímo po něm, ne? Wieslaw a Leon. To by byla bomba.“

„Jistě. Taky bych jí mohl být vděčný za to, že neobdivovala Gottwalda. To bych byl Klement!“

Rozesmál mě. Ten škrobený, přísný a odtažitý Jacek mě rozesmál! Bylo to jako projít strojem času. Jsi moje žebro, Tvůj Adam, napsal mi kdysi dávno na lísteček a strčil mi ho do peněženky. A já teď chroupám jablka s jeho bratrem! I ta hříšná Messalina byla proti mně světice.

Čekám, až usne, a pak konečně vytahuji z pod polštáře Pandořinu skříňku, pevně odhodlána už nikdy ji neotevřít. Moc dobře vím, kolik zla skrývá a jakým utrpením bychom museli všichni projít. Je nekonečně podlé vyměnit štěstí svých blízkých za trochu toho povrchního létání. A tak mažu zprávu od Leška, aniž bych ji četla, a už v tom okamžiku na mě doléhají první abstinenční příznaky. Detoxikace bude bolestná…

Vejce nebo slepice

Je deset ráno. Volal šestkrát, napsal jedenáct zpráv. Nečtu je a mobil nezvedám. Zato hulím jednu za druhou. Bývalá šéfka Hilda aby se začala třást o celosvětové prvenství ve spotřebě cigaret, šlapu jí na paty. Pokouším se psát, ale jako by mi mozkem celou noc projížděl čisticí vůz. Spláchnuto a vymeteno.

Detoxikace je hrozná záležitost. Už nikdy žádné drogy, ani létání. Stát pevně nohama na zemi, i kdybych si je měla nechat vylít betonem. Nebyla to křídla, co mě neslo do oblak, já létala na koštěti.

Mobil už zase zvesela trylkuje, ještě jsem si nestihla jako vyzváněcí tón nastavit smuteční pochod.

Pokušení je silné, ale odolávám. Moje rty nejsou zarudlé od třešní, kterými mě chtěl krmit. Jsou do krve rozkousané. Kéž by šlo nepozorovaně vyměnit jednoho bratra za druhého jako v pohádce dvě Cecilky!

Nechávám se unášet představami. Zcela vědomě jednoduchými tahy načrtávám svoji budoucnost po Leškově boku. Odstřihnout se od snů je totiž mnohem obtížnější, než odstřihnout se od skutečnosti.

Už už se vidím, jak si ho omývám, hýčkám, krmím a kolébám. Už už se vidím, jak se mu odevzdávám, krájím se pro něj, čtvrtím a každodenně přetrhávám…

Sakra, co mi to jen připomíná?

A tenhle otrávenej chlápek, co leží u televize a chlemtá už třetí pivo z láhve, to je kdo? Pravda se přede mnou rýsuje, ostrých hran přehršel. Jsem vadná, už je to tak. Při zrodu mi kdosi opomněl do těla namontovat důležitou součástku, která jediná zřejmě dokáže zabránit, aby vedle mě každý Lešek časem zjackovatěl.

Můj mobil, to je zaseknutá gramofonová deska. Můj mobil, to je zeměkoule, co se točí stále dokola. Ty tý ty tytý…

„Lešku? Promiň. Myslela jsem, že všechno pochopíš, když to nebudu brát…“

„Nic nechápu! Bylo to přece tak hezký!“ křičí ve svém absťáku. Taky by rád svoji dávku.

„Bylo to hezký… ale hlavně příšerně adrenalinový…“ Jako procházet se po laně se zavázanýma očima nad roklí. A bez jištění.

„Co tím myslíš… adrenalinový?!“ nechce mi porozumět, chce mě přesvědčit. „Tohle byla láska.“

„Máš pravdu. Byla…“

„Tohle je láska!“

„Jo, ale taková celá bolavá…“ Jako procházka po žhavých uhlících. A bosky.

„Mě taky bolí, že nežijeme spolu. Ale to se přece dá časem vyřešit!“

Tím, že rozdrobíme naši bolest, aby zbylo i na Jacka, Ulriku, tvoji matku a naše děti?

„Na něco přijdu!“ naléhá se zoufalstvím narkomana, který si kvůli droze ochotně potřísní ruce krví svých nejbližších.

„Ale nepřijdeš.“ Na to, jestli bylo dřív vejce nebo slepice, taky nikdy nikdo nepřišel. Jsou problémy, co řešení prostě nemají. Člověk se jim musí naučit vyhýbat a nebo se s nimi musí naučit žít. Já se chci vyhnout, protože to by nebyl život, byl by to volný pád.

„Přece to nemůžeme takhle ukončit!“ kvílí Lešek. „Vždyť jsme teprve na začátku.“

„A přesto už moc daleko,“ povídám, neschopna čekat, až si při dopadu roztříštíme lebky o tvrdou zem.

Pokládám mobil. A je to jako pokládat květiny na hrob svého spasitele. Pohřbila jsem poslední šanci utrhnout se ze řetězu… Pláču, sténám, hořekuji… Jsem Bludička, která se pro dosažení ještě pronikavější záře změnila v Auerovu Punčošku a nedošlo jí, že za jasný svit bude nucena zaplatit sebeupálením.

Už to nenapravím. Mohu jen odložit své čarodějnické koště do kouta a svíjet se, dokud nelehnu popelem.

Fénix

Ne, nepovstala jsem z popela s noblesou ptáka fénixe. Já se k novému životu přebrodila stokou slzí a nářků, prohrabala jsem se horou zmáčených papírových kapesníčků, propotácela se černočernou prázdnotou. A při představě případné nesmrtelnosti jsem se celá osypala pupínky.

„Zavolej do práce a udělej si volno,“ pravil můj vrchní rádce, netuše, že volno už jsem si udělala dávno. „Musíš to konečně vyležet.“

Nebránila jsem se, ačkoliv jsem ještě neslyšela o někom, kdo by dokázal vyležet stesk.

„Možná by ses měla přestěhovat k Dominice do pokojíčku, když je teď pryč. Třeba je to nakažlivý… Víš, že se mě každej bacil okamžitě chytne… Je zázrak, že jsem to doteď nedostal.“

Souhlasila jsem, i když pravděpodobnost, že by zármutek mohl být nakažlivý, se mi zdála být mizivá.

„A nekuř, když jsi nemocná…“ dodal ještě, ale mě jeho starostlivost nedojala. Být na mém místě on, mlčky bych mu přinášela teplý čaj i teplé obklady, čerstvé pečivo i čerstvé noviny, hřála bych ho něhou a vlastním tělem, protože moc dobře vím, že podobná péče zažene bacily i smutek. Pochybit nelze.

Jacek, ten je ovšem s chybou jedna ruka, takže mi jen zamával ode dveří: „Tak já valím. Pusu ti dávat raději nebudu…“

Dala bych mu ji, i kdyby onemocněl tuberou, žloutenkou, černým kašlem. Dala bych mu ji, i kdyby v jeho těle zrovna všechny viry světa provozovaly grupen sex.

Ale to jsem celá já, však Jacek správně říká, že žádná lehkomyslnost mi není cizí. Zatímco z něho je třeba si brát příklad - on je ztělesněná zodpovědnost. Snad právě proto odkráčel do práce, aniž by mi nabídl sebemenší pomoc. Nedej bože, abych jednou byla doopravdy nemocná, napadlo mě a šla jsem zavolat Bleše. My dvě si pomáhaly vždycky.

Nechtěňátko

Blecha přilétla tak rychle, jako by svoje koště měla motorizované.

„Zdar srágoro, ty teda vypadáš,“ nepříliš povzbudivě na mě houkla hned v předsíni. A pak mě kratince objala, čímž mě ujistila, že skutečně musím vyhlížet hrozně. Máme se rády, to ano. Ale objímáme se jen v těch nejkrajnějších případech a situacích.

„Utnula jsem to. A je mi, jako bych utnula část sebe, jako bych přeťala přívod krve do těla, jako bych umřela,“ řekla jsem s vědomím, že ona mému patosu porozumí.

„Dobře udělalas,“ pochválila mě, ačkoliv sama přece udělala pravý opak. Hned jsem jí to připomněla.

„Já byla v jiné situaci. Bohdana jsem už léta nemohla ani cítit, Viktor byl pro mě vstupenkou do normálního světa, kde se nemusíš věčně hrbit a zatínat zuby.“

„Hrbím se tak často, že mám obavy, abych se ještě někdy dokázala narovnat. A zuby mám permanentně zatnutý, občas uvažuju, že se nechám vyživovat nitrožilně,“ namítla jsem.

„Já vím,“ souhlasila, „ale ty to děláš dobrovolně. Je to tvoje podstata. Já se musela hrbit, protože Bohdan nesnesl, že vedle mě vypadal jako trpajzlík, když jsem ho přerostla. Jacek je velkej chlap, po jeho boku bys klidně mohla chodit zpříma. Jenže na to jsi asi moc hodná holka…“

„Že se mi to ale vyplatilo!“

„Být ta hodná, ze všech nejhodnější, se nevyplatí nikdy. Co si neurveš, to nemáš. Podívej se na mě. Kdybys totéž udělala ty, výčitky svědomí by tě zahubily. Já spávám klidně. Naučila jsem se být sobecká. Chlapi totiž jsou sobečtí od přírody a jediná možnost, jak s nima bez potoků slz vyjít, je být stejná jako oni.“

„V tomhle se asi vážně nezměním…“ povzdechla jsem si.

Starého psa novým kouskům nenaučíš a o tom, že jsem v jádru vlastně pes, nepochybuji ani na okamžik. Ruce lížu, trepky nosím k nohám a jako idiot očekávám, že protistrana bude dělat totéž. Ale viděl snad někdo z vás pána, který by oddaně olizoval svého psa?

„Já vím, že ty se nezměníš. Navíc je mi jasný, že Jacka pořád kdesi uvnitř miluješ. Jenomže ten způsob, kterým se ho snažíš přimět, aby tě taky miloval, ten není právě nejvhodnější,“ vysvětlovala Blecha a bylo to, jako nechat se provádět španělskou vesnicí.

„A co mi teda radíš?“ vzlykla jsem bezradně. Výjimečně jsme si vyměnily role, starší sestru jsem v minulosti většinou hrála já.

„Pokud chceš vyrovnat skóre, stačí dávat míň. Je to mnohem jednodušší i spolehlivější, než nutit jeho, aby dával víc. A dokonce je to i mnohem jednodušší, než brát tajně od švagra… Jsou případy, kdy by snad bratři jeden za druhého vyrovnávat dluhy neměli.“

Znělo to logicky. Žiju v přesvědčení, že se odnepaměti po malých částečkách celá rozdávám a sama dostávám jen zbytky ze stolu. Ale když přijde chlápek, který mě pozve na hostinu, o jaké se mi ani nesnilo, posadí mě do čela tabule a ještě ke všemu mi přistrčí židli, co udělám? Zalykám se blahem, láskou a vděčností. Přitom mě vůbec nenapadne štěstím si výsknout a začít se cpát všemi těmi dobrotami a pamlsky. Já pěkně skloním hlavu, zobu mu drobty přímo z ruky a ještě se divím, když všechno nakonec naštvaně sežere sám.

A najednou jako by se mi místo srdce rozsvítil mozek. Zdálo se mi, že konečně chápu, proč Blecha nechtěla Bohdana, který se pro ni krájel na kousíčky, násilím jí je rval do krku jak šišky krmné huse a vyžadoval, aby se radovala, že po nich pěkně přibírá.

Blecha potřebovala, aby se jí dával celý a pak si zase sebe celého bral zpátky, kdykoliv připraven znovu se jí odevzdat. Nepřála si, aby se kvůli ní krájel, a tím pádem mrzačil. A už vůbec nerozuměla, proč mu za to má být vděčná. On se obecně dost těžko projevuje vděk za život vedle mrzáka…

„Buď ráda, že to tak dopadlo,“ vysvětlila si mé mlčení jako lačnost po další porci utěšujících slov.

Ovšemže bych měla být ráda. Vyhlídkové lety jsou přece od toho, aby si člověk uvědomil, jak je na zemi krásně, a ne od toho, aby se z výšin zřítil přímo na držku. Přežila jsem, ale ještě nějaký čas potrvá, než se z toho budu umět radovat.

„No tak… nebul,“ chlácholila mě Blecha dál, jak nejlépe uměla. A já jí v té chvíli záviděla tu neuvěřitelnou sílu, tu chlapskou dávku egoismu i obrovskou odvahu začít znovu. Už mi nepřipadala bláznivá a pošetilá jako tehdy v restauraci. Připadala mi vyvolená.

Seděla naproti v křesle, těhotná láskou k Viktorovi, prozářená a čitelná jak rentgenový snímek.

Moje láska byla nechtěňátko, plod byl defektní, interrupce nezbytná. Možná že ani Blecha tohle svoje dítko nevychová až do dospělosti, může se dokonce stát, že o ně přijde velice záhy. Ale přinejmenším ho pozná. Mně je souzeno o tom svém jenom snít.

Anebo psát!

„Když tenhle příběh nemůžu žít, aspoň ho sepíšu,“ řekla jsem Bleše.

„To je skvělej nápad!“ zajásala.

„Ale uvědomuješ si, že to bude i o tobě…“

„No, snad to unesu,“ usmála se, sebevědomá jako plavec zocelený přeplaváním kanálu La Manche. Pak se zarazila: „Ale o tom, jak jsem ti pozvracela auto, psát nebudeš, že ne?“

„Uvidíme,“ odpověděla jsem a začala stěhovat počítač do dceřina pokojíčku. Ani jsem si nevšimla, že Blecha mezitím odešla. Správně vyhodnotila, že první pomoc zabrala, můj stav je stabilizovaný a dál už je jen na mně, kdy se z toho všeho vylížu.

Zapnula jsem počítač, písmenka se ihned rozběhla po bílé ploše monitoru jak přičinliví mravenečci, kterým jakýsi mizera rozšťoural mraveniště klackem. Přestala jsem vnímat okolní svět, protože ten, který jsem začala vytvářet, byl nekonečně vlídnější. Už se stmívalo, když do místnosti nakoukl Jacek: „Myslel jsem, že spíš… Je ti líp?“

„Mnohem líp,“ odvětila jsem popravdě.

Deník staré kozy

Tu noc jsem vůbec nešla spát. Ani pár dalších. Sepisovala jsem události posledních několika měsíců a jen doufala, že výsledek bude mít větší cenu než pouhý výkřik do tmy, větší cenu než deník jedné staré kozy.

Psala jsem jak smyslů zbavená, nevnímala, kolik je hodin, den či noc, jestli mám hlad anebo žízeň, psala jsem s malými přestávkami na spánek, který spíše připomínal dočasnou ztrátu vědomí.

Jacek, pln obav o své zdraví, mě v karanténě nerušil a mobil zůstával němý. Možná proto, že jsem ho v nově nabyté prozřetelnosti pro jistotu vypnula.

Ještě jsem neokorala, neztvrdla na kámen, ještě bych nedala ruku do ohně za to, že po droze nesáhnu, když mi bude opakovaně nabízena a strkána až pod nos. Stále mi zoufale chyběla, přestože jsem se chuť na ni snažila vytěsnit literárním šílenstvím.

Naše špinavé prádlo

Právě jsem se probudila s hlavou vtlačenou mezi klávesnici, hrnek od čaje a popelník plný vajglů. Z monitoru na mě blikají vesmírné planetky spořiče obrazovky a cosi mi to připomíná.

Vzpomínka neodbytná a neuchopitelná jako drobný parazit začíná s poživačnou chutí okusovat můj mozek do velikosti ohryzku. Až u samého jádřince si vybavuji, že vesmírnou oblohu přece důvěrně znám. Lešek mi ji daroval. Milování s ním mě odpálilo jako družici na oběžnou dráhu a moje srdce tam bezprizorně létá ještě teď. Létá tam za trest, že prohrálo bitvu s rozumem.

„Ty brečíš?“ překvapuje mě Jacek Doposud bloumal kolem třinácté komnaty bez špetičky zájmu, nejsem připravená na náhlé ohrožení svého teritoria.

„Můžeš mi vysvětlit, co se to s tebou v poslední době děje?“ doráží.

Jistě, mohla bych mu všechno vysvětlit. Mohla bych ho nechat do třinácté komnaty vstoupit, aby na vlastní kůži zakusil, že to není místnost plná křišťálu a sametu, ale obyčejná začouzená sluj.

Ale co kdyby té sani uvnitř chtěl setnout hlavu?

Ostatně, nebylo by se čemu divit. V dobách minulých se to stávalo i pouhým poslům špatných zpráv. A já nejsem žádný bezvýznamný tlumočník zdrcujících faktů, já jsem přímo jejich strůjce! Rozsekat mačetou nadrobno jak pažitku do polívky bych zasloužila.

„Zajímalo by mě, co to pořád spisuješ… Týden jsi nevytáhla paty z domu. A ani nemáš zapnutý diktafon,“ pro začátek strká do třinácté komnaty aspoň nos.

„Rozhodla jsem se, že přece jen zkusím napsat knihu,“ pálím po něm rovnou ostrými náboji. Střelba slepými se neosvědčila.

„Víš, že si to nepřeju…“

„Ale já si to přeju!“

„Snad do toho mám taky co mluvit,“ uráží se. Vysunuje přitom spodní ret, jako by ho do něj bodla vosa a mezi očima se mu dělá nehezká vertikální vráska. Tváří se tak vždycky, když se cítí být v právu, čímž se vám jemně snažím naznačit, že jeho nezhyzděný obličej mám možnost zahlédnout jen zřídka a ty chvíle jsou pro mne skutečně svátkem.

Zvažuji, zda je něco pravdy na jeho prohlášení, a seznávám, že zhola nic. „A mám já co mluvit do toho, jestli budeš hrát golf?“ ptám se.

„To snad nehodláš srovnávat!“

„Jistěže ne. Tvůj koníček stojí náš rodinný rozpočet spoustu peněz a čím ti to jde líp, tak tím stojí víc.“

„Taky jsem si ty peníze snad vydělal, ne?“

„Zatímco můj koníček nestojí nic a pokud mi půjde lépe a lépe, mohl by dokonce náš rodinný rozpočet obohatit.“

„Snad si nemyslíš, že ti to někdo vydá?!“ odfrkává posměšně.

Ještě mám v živé paměti Blešina slova, a tak se pomalounku pokouším napřímit: „Jo, myslím, že nakladatele najdu. Příběhy frustrovaných ženských ve středním věku ještě pořád docela frčí. A víš proč? Jsou nás totiž mraky…“

„Takže ty hodláš prát naše špinavý prádlo na veřejnosti?!“

Fakt, že vůbec připustil existenci nějakého špinavého prádla v naší rodině, mě posiluje, ale pochopitelně ne natolik, abych vyrukovala s čistou pravdou. „Neboj, je to smyšlený příběh zabalený do skutečných pocitů. Až si tu knihu přečteš, třeba mi líp porozumíš…“

„Já ti rozumím velice dobře!“

„Ano?“ divím se.

„Ano. Chceš mě prostě zesměšnit!“

Fantazii se meze nekladou

Práce na knize čím dál tím víc začíná připomínat šťourání se v děravém zubu. Bolí to, ale nejsem schopná přestat.

Vzpomínám na poslední Lesková slova v telefonu, na ten úpěnlivý tón. „Přece to nemůžeme takhle ukončit!“ naléhal, ale já už měla naděláno v kalhotách.

Snažím se tu situaci popsat co nejvěrněji, znovu se zavinuji do prenatální polohy, znovu cítím bolest, jako by mi někdo nakopal do žaludku.

„Vždyť jsme teprve na začátku,“ žadonil.

„A přesto už moc daleko,“ odpověděla jsem.

„Jedu k tobě,“ mohl říct, ale neřekl.

Měl přijet? Měl mě donutit k odvaze, měl mě přimět, abych byla šťastná, ať to stojí co to stojí? Nevím…

„Jedu k tobě,“ přesto vyťukávám na klávesnici počítače. Je na čase trošku popustit uzdu fantazii…

Na rozloučenou

„Jedu k tobě,“ řekl Lešek.

Prvotní zděšení vystřídala radost. Ještě jednou ho uvidím očima milenky a ne švagrové, ještě ho obejmu, přitisknu se k němu, přivoním… naposledy… na rozloučenou.

Mému srdíčku velice lahodilo i to, že se nevzdává, že je schopen se o mě prát s mým černým svědomím, se zodpovědností i zbabělostí.

„Nejezdi sem. Dominika je doma, začaly prázdniny,“ náhle jsem uvažovala opět jako zkušená nevěrnice. „Řeknu jí, že musím do práce. Za hodinu budu v Mariánském údolí, na našem plácku.“

Byla jsem tam už za tři čtvrtě. A s hrůzou si uvědomila, že prázdniny nezačaly jen Dominice, ale dětem obecně. Cíp trávníku mezi keři, který jsme si v posledních týdnech přisvojili, měl nové návštěvníky. Hlučně se ráchali ve vodě a hanobili svaté místo palbou výkřiků slova vole.

„Vidíš?“ ukázala jsem na ně, jen co Lešek přišel. „Obsazeno. Musíme to brát jako znamení…“

„Znamení čeho?“

„No, že to máme skoncovat, dokud ještě není pozdě. Dřív než se něco provalí.“

„Bojíš se moc?“ zeptal se stísněně. Tušila jsem, že chce slyšet zápornou odpověď, ale nedokázala jsem mu lhát.

„Snad nikdy v životě jsem se nebála víc,“ přiznala jsem.

„Hmm. To je divný. Já si občas přeju, aby to prasklo. Myslím, že by se mi tím ulevilo.“

Jestliže Beaufortova stupnice měření síly větru má rozmezí 1—12, tak ten vichr, co se zvedal kolem nás, byl už neměřitelný. A jen co vzal Leškovi pevnou půdu pod nohama, už se chystal podemlít nohy i mně. Vyslala jsem modlitbu k přitažlivosti zemské a bránila se novému úletu vší silou: „Jak si to představuješ? Že se rozvedu a vezmu si tebe?“

„No, aspoň bys nemusela měnit příjmení. A na tchyni už sis taky zvykla…“

„Jasně. A ty bys dělal své neteři současně i nevlastního tátu a já bych byla tetou i macechou tvým dětem… A tak šťastně žili a jestli neumřeli, tak žijí dodnes…“ pitvořila jsem se. Nechtěla jsem být zlá, chtěla jsem být realistická, ale Lešek moje slova přijímal jak rány pěstí.

„Ty ani trochu nevěříš, že by to mohlo vyjít?“ loudil tu svoji kapku naděje.

„To přece víme oba od začátku.“

„Já ne. Myslel jsem, že spolu zestárneme, budeme sedávat v parku na lavičce a krmit holuby…“

„Nesnáším holuby!“

„Tak je nebudeme krmit. Budeme je spolu střílet…“

Děti jsou radost

Vzrušený křik kolem zní jako štěbetání hus, mám chuť si zacpat uši, otočit se a jít pryč dřív, než čtyři přistavené autobusy spolknou houfy dětí. Stojím však dál s desítkami rodičů, čekajících na vysvobození. Jediný, kdo se otáčí zády, je Dominika. Je uražená a ignoruje mě. Je mi úzko, chybí mi Jacek. Dětský vzdor se mnohem lépe snáší, když jsou dospělí v přesile.

Ale Jacek na světě není od toho, aby mi cokoliv usnadňoval. „Nemám na to nervy,“ řekl mi ráno, když jsem chystala dceři do batůžku ovoce a sladkosti na cestu.

„A já na to mám mít nervy?“ ohradila jsem se.

„Ty jsi matka, to je něco jiného,“ objasnil mi zásadní rozdíl mezi námi dvěma. Otcové mají práva, matky povinnosti. A pak se rádoby nenápadně pokusil koupit si naši tvrdohlavou dceru tisícikorunou tajně strčenou do dlaně. Ani nepoděkovala.

Kufry jsou naloženy, následuje hromadné loučení, polibky, občas i nějaká slzička.

„Měj se moc hezky a ať se ti svět z koňskýho hřbetu líbí,“ přeju Dominice.

Věnuje mi pohrdavý výraz, na okamžik mám dojem, jako by tady Jacek se mnou přece jen byl.

„Nakonec tě to tam bude bavit…“

„To sotva!“

Chci ji obejmout, ale vysmekne se mi. Podlézám: „Hned zítra ti napíšu.“

„Hmm.“

Nechci, aby odjela bez usmíření. Potřebuji její odpuštění - maminka se zamilovala, za všechnu péči a starostlivost si snad zaslouží trochu času pro sebe a svého milého, zkus to pochopit, doma bys mi zavazela…

Co blázním? Dominika přece o ničem podobném nemá ani tušení! Trucuje, protože nebylo po jejím. Je zhýčkaná a sobecká.

Autobus se dává do pohybu. Připadám si jako na prvomájovém průvodu za totalitních časů. Všichni mávají. Přidávám se, ale odpovědí mi je jen odvrácená dceřina hlava za mírně zatmaveným okénkem autobusu.

Odjeli. Příštích osmnáct dnů jsem bezdětná, volná. Kromě utajování svého poměru nemám jiné povinnosti.

Volám Leškovi, domlouváme si společný oběd. Zvažuji, jak vhodně zabít přebytečné tři hodiny, a přitom automaticky mířím za Blechou. Když parkuji před Viktorovým pavlačovým domem, přece jen se raději ohlašuji mobilem.

„Jasně, stav se,“ povídá Blecha, ale její hlas nezní právě nadšeně.

„Jestli ruším… můžu přijít jindy…“

„Neplácej nesmysly,“ přerušuje mě.

„Jsem před domem… za chvíli budu nahoře,“ povídám, celá rozradostněná, že mi přece jen pomůže vyplnit volné dopoledne. Dýchavičně se vyšplhám po schodišti a úsměv mi mizí ze rtů.

„Ahoj. Pojď dál,“ otevírá mi Viktor. S eventualitou, že by mohl být doma, jsem jaksi nepočítala. Rozlaďuje mě to. Vidina nerušeného babského klábosení se rozplývá.

„Blecha je v pokoji,“ informuje mě. „Dáš si kafe?“

Přikyvuju, ačkoliv na kávu nemám chuť ani v nejmenším. Nikdy jsem však nedokázala odmítnout mužskou ochotu čímkoliv mi posloužit.

„Můžeš jít za Blechou, kafe hned donesu,“ sděluje mi přehnaně přátelsky a já uvažuji, co mi na něm nesedí. Od minulé návštěvy se změnil, jaksi prokouknul.

A pak mi dochází, že jsem ještě neviděla Viktora s čerstvě umytými vlasy svázanými do culíku, v čistém tričku a džínsech. Proces polidštění byl úspěšně zahájen, musím kamarádce zatleskat, říkám si a klepu na dveře pokoje. Na potlesk zapomínám v okamžiku, kdy vstoupím.

Prosezenou a otrhanou sedačku nahradily patrové postele, rohová lavice a tři proutěná křesílka, jedna stěna pokoje je vylíčena bleděmodrou barvou, na čerstvě nalakovaném stolku stojí počítač s plochým monitorem a celý takto vzniklý dětský kout je oddělen lýkovým paravánem.

„Co se děje?“ hlesnu překvapeně a ihned se na prahu zouvám, abych neušpinila nový koberec. „Bohdan ti přece jen nechá kluky?“

„Jen první měsíc o prázdninách,“ vysvětluje.

„Tak to je bezva!“ rozplývám se. „Dokázalas to. Nenechala ses dětma svázat, ty se z nich budeš jen radovat… přesně tak, jak to dělají chlapi.“

Přichází Viktor se dvěma čtvrtlitrovými hrnky - každý pes jiná ves, staví je před nás, sklání se k Bleše a něžně ji líbá: „Dojdu zatím do té elektrárny, ať si můžete v klidu popovídat.“

Musím v té chvíli vypadat jak leklá ryba, údiv mě paralyzuje.

„Začátkem srpna zahajujeme provoz galerie a ještě pořád nemáme přehlášenou elektřinu,“ objasňuje Blecha, jako by si myslela, že předmětem mého ohromení je Viktorova návštěva elektrárny.

„Co se s ním stalo?“ neudržím se.

„Nic. On takovej byl vlastně vždycky, ale málokdo si toho všimnul. Strašně potřeboval, aby mu někdo konečně začal věřit. Všichni si mysleli, že je outsider a flákač, takže si to o sobě začal myslet taky a podle toho se i choval…“

Nějak se mi nechtělo věřit, že by to bylo tak snadné.

Že by prostá důvěra mohla z pobudy udělat věrnou kopii absolventa anglického lycea. Já Jackovi taky důvěřovala a rozhodně se nedalo říci, že by byl vyznavačem galantnosti a taktu.

„A kdy přijedou kluci?“ záměrně měním téma, abych nemusela pochybnosti o zázračné proměně vyjádřit nahlas.

„Nikdy,“ odpovídá Blecha bezbarvě.

„Jakto… nikdy?“

„Odmítají se se mnou i vidět. Co vidět… odmítají se mnou i telefonovat. Jako bych už neexistovala.“

„To je mi moc líto,“ blekotám nepřesvědčivě, i když opravdu cítím hlubokou lítost. Lítost nad tím, že ani bojovnice Blecha není schopna zařídit, aby jí život klapal pěkně na všech frontách. Ze štěstí se holt odvádějí daně podobně jako z každého jiného zisku. Chceš být spokojený v práci a v partnerství? Zaplať!

Blecha platí, protože odešla od nudného zakomplexovaného manžela, opustila žáky v lidové škole umění, poprvé v životě začala myslet i na sebe. Synové jí vzpouru pěkně osolili a milé Bleše všechna ta sůl stéká z očí na nový koberec, který pořídila jen kvůli nim.

„Lituješ, žes odešla?“ ptám se, krk sevřený soucitem natolik, že každé vyřčené slovo jako by uvnitř drhnulo o stěny.

„Nelituju, i když je to těžší, než jsem předpokládala.“ Těžší ještě neznamená nezvládnutelně těžké, říkám si v duchu pro případ, že by se něco podobného přihodilo i mně.

„Jestli ti můžu poradit,“ reaguje na moje myšlenkové pochody, „nedopusť, aby ti ten tvůj románek přerostl přes hlavu… Na mém místě by ses utrápila.“

Goliáš

Nesmím dopustit, aby mi milostný románek přerostl přes hlavu, opakuju si, když usedám v restauraci naproti Leškovi.

„Čekáš dlouho?“ ptám se.

„Čekám na tebe celej život,“ říká a z románku je náhle obr Goliáš.

„Slíbili jsme si, že do konce prázdnin nebudeme mluvit o budoucnosti,“ žadoním, bezmocná, malinká.

„Nemluvím o budoucnosti, mluvím o minulosti.“

„Tak budeme raději mluvit jen o současnosti,“ navrhuji, ale ani na tomto poli není právě bezpečno. Lešek vytahuje z tašky jakýsi prospekt, strká mi ho před oči a já souhlasím, že s ním na Slovensko odjedu.

„Něco si vymyslím,“ slyším se říkat. „Třeba nějakej divadelní festival nebo tak něco…V kultuře se pořád něco děje.“

„A co je to za festival?“ ptá se večer Jacek, když ukládám do mrazáku dózy s navařeným jídlem.

„Filmový festival v Trenčianských Teplicích,“ odpovídám, hlas se mi ani nezachvěje, nezakolísá. A abych předešla případnému dalšímu vyptávání, spustím instruktáž: „Máš tady roštěnou, šunkofleky, rajskou a guláš. Všechno po dvou porcích a popsané. Hlady snad neumřeš.“

„Moc se mi to nelíbí,“ brblá, když usedá před obrazovku. „To tam nemohl jet někdo jinej? Třeba ten mladej?“

„Mladej cestuje pořád a navíc neumí anglicky.“

„Jedeš snad na Slovensko a ne do Londýna!“

„Je to mezinárodní festival,“ pravím důležitě a na chvíli propadám pocitu, že ráno skutečně odjíždím dělat interview se světovými celebritami.

„A kdo tady bude venčit psa?“

Vaření, praní, uklízení, žehlení a venčení psa. Na to jsem tu dobrá, říkám si a moje výčitky svědomí se scvrkávají do velikosti sušené švestky.

„Ty čtyři dny to určitě zvládneš sám…“

„A vaši by si Schízu nevzali?“ zkouší to ještě a vůbec se nestydí přiznat, že není ochoten po čtyři dny vykonávat něco, co já dělám už takřka pět let. Jet za prací, ohradila bych se. Takhle vytáčím matčino číslo.

„Co potřebuješ?“ bere mobil obligátní otázkou, jako bych snad po ní už někdy něco chtěla. Dnes mě ten dotaz rozčílí ještě víc, protože je poprvé oprávněný.

„Jedu na služební cestu a nemá nám kdo hlídat psa,“ vyhýbám se slovu venčit.

„To vaše tele potřebuje hlídat?“ vychutnává si mě matka.

Opravuji se: „Nemá se o něho kdo postarat.“

„Máš přece manžela,“ připomíná mi kysele. Ještě stále mi neodpustila, že jsem si Jacka proti její vůli vzala.

„Jacek taky nebude doma,“ lžu na jeho obranu. Anebo na svoji?

Jak život cválá ke čtyřicítce, je stále náročnější dívat se na svůj obraz do zrcadla… A obdobně náročné je i pohlížet pravdě do očí. K plastické operaci obličeje se sotva kdy odhodlám, korekci pravdy provádím denně. Je to mnohem milosrdnější, než si na rovinu připustit, že celý dospělý život hopsám kolem chlápka, který by pro mě malíčkem nepohnul.

„Jacek taky nebude doma,“ paroduje mě matka. „Hádám, že to v překladu znamená, že se ti na nějaké venčení čokla může vykašlat. A stará máma je ti najednou dobrá.“

„Tak můžu Schízu přivézt?“ nedělá mi problém ignorovat její výtky. Jsem zvyklá.

Počkej, až budeš mít vlastní děti, strašila mě od puberty, ale ani narození Dominiky pro ni nakonec nebylo uspokojivým zadostiučiněním, výčitky chrlí s precizností moderní výrobní linky nadále. Marně doufám, že jednou z běžícího pásu sjede i pochvala.

„A kdy bys Schízu chtěla přivézt?“ dělá ještě stále drahoty.

„Za půl hodiny můžu být u vás…“

„To se mi nehodí. Právě jsem si chtěla umýt hlavu a táta ještě nevečeřel.“

„Dobře. Tak za hodinu?“

„Raději za dvě,“ svolí nakonec.

„Díky,“ povídám a přitom uvažuju, zda je vůbec možné, abych se za nějakých dvacet pětadvacet let rovněž ocitla ve zpomaleném filmu, abych každé umytí hlavy či ohřátí bramboračky vnímala jako událost a na pouhé vysmrkání spotřebovala půl hodiny.

Pokud mě typický osud důchodců nemá minout, je nejvyšší čas z toho života ještě něco vytřískat, umiňuju si, odhodlaně pakuji nejlepší kousky své skromné garderoby na let ke hvězdám a připadám si statečnější než samotný Jurij Gagarin.

Zákony genetiky

Hlavně aby se mě nezačali na tu služební cestu vyptávat, říkám si, když procházím brankou rodinného domku, kde jsem se narodila a vyrostla. Jediné dítě svých rodičů a zároveň i nositelka jejich největšího zklamání.

Přemítám, zda bych v budoucnu podobně nelibě snášela, kdyby se i z mojí dcerunky stala gejša, které je souzeno, aby navěky poníženě tančila pouze okolo rodinného krbu. Těžko říct. Teď mám dojem, že bych to spíš uvítala. Pořád lepší, než aby svému choti dělala guvernantku, k čemuž má ovšem mnohem výraznější dispozice. Zřejmě genetická výbava ob jedno koleno…

„No to je dost. Už jsme si chtěli jít lehnout,“ vítá mě matka. Od našeho telefonického rozhovoru uplynuly přesně dvě hodiny, jedenáct minut.

„To víš… akademická čtvrthodinka…“

„Až půjdeš na nějakou akademii, běž si, kdy se ti zamane. Já jsem tvá matka a my se na něčem dohodly.“

„Pro pár minut nebude snad tak zle…“

„No, mamince jde spíš o princip,“ zasahuje smírčí soudce. Ve svých kostkovaných bačkorách s rozepnutými přezkami a pokecané košili působí ještě krotčeji a ochočeněji než obvykle.

„O jaký princip?“

Otci však již slovo odejmuto, takže se choulím pod sprškou výčitek: „Jeden se nestačí divit, že pořád skáčeš, jak Jacek píská. Ale k rodičům nemáš minimum úcty, ani nedokážeš přijít včas, když od nich potřebuješ pomoc. To by sis k Jackovi nedovolila, co?“

Kdybys jen věděla, mami, co všechno si právě začínám dovolovat, napadá mě a matčina slova nechávám bez komentáře. „Tady jsem připravila krmení, tohle je Schízina deka, na které spává, a tady misky a vodítko…“

„Takže ty nám tady málem mezi dveřmi vrazíš čokla a zase půjdeš, jo?“ dostává se matka do ráže.

Překvapeně vydechuji: „Myslela jsem, že jste chtěli jít spát…“

„Spát? Teď když jsi mě tak rozčílila?“ užasle vrtí hlavou nad mojí nevycválaností.

„Aspoň na kafíčko bys mohla, ne?“ žehlí konflikt otec. Měl by si ušetřit zbytečnou námahu. Moje vztahy s matkou už se vyžehlit nedají, je potřeba se smířit s faktem, že zůstanou nadále pokřiveny, pokrčeny, zkrabaceny. Kdysi před léty jsem se začala klanět novému vládci, uctívat jiného boha, a to se neodpouští.

„Ne, cukr ne,“ zarazím otce, když připravuje kávu.

„A odkdy?“ uštěpačně reaguje matka, která bytostně nesnáší, když je postavena před hotovou věc, ať je to sebemenší prkotina. Táta s ní konzultuje i to, kdy si má odskočit na záchod.

Dumám, jak dlouho už nesladím, i když mi je jasné, že otázka byla pouze řečnická. Měla jen symbolizovat další štulec, který uštědřila maminka svéhlavému děvčátku.

„Ty se budeš žinýrovat, trápit se dietami a přitom Jacek má bachor, že si nevidí na špičky od bot,“ už se ani nepokouší zastírat svoji zášť.

Na okamžik mě napadá, jestli by se její neskrývané antipatie nedalo využít, kdybych se přece jen odhodlala svého muže opustit. Jednoho spojence bych tedy jistojistě měla.

„U chlapů se to bere jinak,“ z jakési setrvačnosti kopu stále za Jackův klub.

„My s tatínkem neděláme rozdíly,“ nafrní se matka a odkráčí z kuchyně. A já jsem nucena lhát svému ušlápnutému tatínkovi, jako by na něm nebylo již spácháno dostatek příkoří. Barvitě mu vykládám o zítřejší služební cestě, o tom, jaká je to pocta, že redakce vyslala právě mě a on… on je na mě pyšný.

Přání

Ještě stále tomu nemůžu uvěřit. Sedím vedle Leška, v kabelce mám cestovní pas a v kufru vozu napěchovanou tašku. Dokázala jsem to! Dokázala jsem všechny obelstít, vyvléknout se z těsného chomoutu a na chvíli se rozběhnout nezapřažená, neosedlána. Na možnost, že by mě po návratu mohl čekat výprask a zkrácení otěží, se snažím nemyslet a rozmazluji svoji mysl mnohem vábivějšími představami.

„Víš, co bych si teď přál?“ ptá se Lešek a mě najednou napadají desítky různých tužeb, které by mohl mít. Od těch nejprostších až po ty nemravné.

Hádám, ale pořád samá voda. Jediné, co přihořívá, ne-li přímo hoří, jsem v těsném prostoru auta já.

„Tak co by sis přál? Dám se poddat!“

Moje přání by uhodnul snadno. Sálá ze mě a ani jeho nesplnitelnost nedokáže zmírnit žár té touhy. Chci víc než hodinky s vodotryskem, chci víc než modré z nebe anebo věčné mládí. Chci Leška.

„Hrozně moc bych si přál, aby sis se mnou zazpívala…“ zaprosí.

„Víš přece, že nikdy nezpívám…“ cítím se zaskočena. Zpěv mi odjakživa přijde intimnější než sex. V sexu aspoň jakž takž vím, co dělat… kam sáhnout, jak nic nepokazit. Se zpěvem je to potíž. Ať se snažím sebevíc, čistý tón ze sebe nevyloudím.

„Chci, aby sis se mnou zazpívala právě proto, že moc dobře vím, že nikdy nezpíváš,“ trvá na svém. Jeho neústupnost mě netiskne pod krkem ke zdi, jak jsem zvyklá od Jacka. Naopak. Je nenásilná až něžná, jak zábal z mlhy.

„Nezpívám, protože to neumím,“ bráním se.

„Nikdo neumí všechno. Já přece nečekám, že budeš zpívat jak Dagmar Pecková. Chci si s tebou prostě jen zazpívat.“

„Nezpívala jsem ani jako dítě…“

„Něco jsem zaslechl o té ředitelské důtce, když jsi sabotovala výuku v hodinách hudební výchovy,“ usmívá se. „A taky jsem se dozvěděl, že dokonce ani brácha tě nikdy neslyšel zpívat…“

Rozumím mu, rozumím mu tak dobře, jako by se naše srdce objala, jako by se naše mozky slily v jeden, jako bych já byla on. Jsem tím souzněním dojatá, rozechvělá a snad i trochu vzrušená. Náhle slibuji, že s ním budu zpívat, klidně i třeba celou cestu, ať se třeba smíchy za břicho popadá, ať mu to uši z hlavy oderve, ať se mu vlasy zježí hrůzou do pozoru… A až se jednoho dne rozejdeme, už nikdy nikdo nedokáže smazat fakt, že jsem mu na pár hodin patřila víc než komukoliv jinému na celém světě.

Šťastní manželé

„Myslíš, že ta recepční opravdu věřila, že jsme manželé?“ ptám se snad potřetí. Nějak se nemohu nasytit Lesková ujišťování, že i kdybychom neměli v občance shodná příjmení, stejně by každý poznal, že jsme pár.

„Na první pohled je patrné, že patříme k sobě,“ trpělivě mi opakuje.

„Ale spíš jako milenci… Manželé, to jsou takoví ti němí lidé s koženými obličeji, ne?“ dotírám dál, ačkoliv mám obavy, abych mu tím nezačala být už protivná.

„Kdepak. Šťastní manželé vypadají přesně jako my dva,“ míní a mně se zdá, že ho tohle téma fascinuje podobně jako mě.

Oba si chceme vsugerovat krásný přelud, chceme se jím opájet jako dobrým vínem, chceme si v něm rochnit jako ve vaně plné teplé vody se spoustou pěny…Ale i velká láhev vína se jednou dopije, voda ve vaně vychladne a vysoké závany pěny klesnou. Vše příjemné, krásné a okouzlující je odjakživa pomíjivé. Jen je potřeba naučit se tou pomíjivostí netrápit.

Musíme žít přítomností, i kdyby měla trvat jen ty příští čtyři dny, chytám se rozumných slov jako bezpečnostního zábradlí. Nebýt něho, dávno bych si srazila vaz.

Musíme žít přítomností, tak jak jsme si slíbili…

Když mě Lešek líbá, není to tak těžké dodržet, říkám si a zcela výjimečně nepomýšlím na to, že právě těmi polibky si dláždím cestu do pekel. A když rozpaluje mé necudné tělo svými dlaněmi, vůbec si nepřipouštím, že kterákoliv ta jiskřička vzrušení může zažehnout pod kotlem, v němž se budu navěky smažit.

Je to nadpozemsky nádherné…

Nebo spíš pekelně nádherné…?

Ať je to jak chce, v té chvíli bych nepřestala, ani kdyby hrozilo, že mě ďáblové po skončení aktu budou opékat z obou stran jako topinku.

Pojistka

Ďáblové si mě prozatím ještě nevšímají, jen tváře mám lehce sežehlé od Leskových vousů. Vnímám to jako drobnou výstrahu shůry a zavádím řeč na Ulriku, abych si masochisticky připomněla, že toho pravého má ona.

Muže mých snů drží na pupeční šňůře třech dětí jako psa na vodítku. Ani ve chvílích vrcholného splynutí si Leškem nejsem jistá. Naopak. Jsem přesvědčená o tom, že kdyby Ulrika navedla potomky, aby nakrabatili svoje nevinné obličejíčky, Lešek by přiskočil zpátky jako jojo.

„Ten kufřík sis asi nebalil sám, že?“ smutně sleduji srovnané košile a svačinu v alobalu a závidím švagrové i to, že může o Leška pečovat.

„Nemysli na to,“ radí mi, ale já nemůžu přestat. Cosi mě nutí znovu a znovu odškrabovat strup z pozvolna se hojící rány, znovu pohlížet na čerstvé kapičky vlastní krve.

„Jak jste se s Ulrikou seznámili?“ vyzvídám mezi polévkou a grilovaným pstruhem. Číšník mi už potřetí dolévá víno, ale já v něm pravdu marně hledám. Musím se ptát: „A proč jste vlastně měli tolik dětí?“

„Na jednom večírku jsme si s Ulrikou tak nějak zbyli. A už mi zůstala. Děti chtěla ona, prvně dvě, pak raději tři…“

„A co jsi chtěl ty?“

„Tebe. To přece víš. Ale tři děti mi přišly jako dobrá pojistka proti tomu, abych provedl nějakou hloupost. Přece jen jsi bráchova žena.“

„A teď už ti tři malé děti nepřijdou jako dobrá pojistka?“ narážím na jeho plány týkající se společného života.

„Teď by jich nestačilo ani šest…“

Reklama na bezstarostnost

První společné probuzení. Paprsek slunce vnikající do místnosti škvírou v žaluziích nám svázal ruce na polštáři.

Nehýbu se. Skoro se bojím dýchat, abych nenarušila svátečnost okamžiku. Je to moment, který si zaslouží navždy otisknout do paměti. Sbírám podobné chvíle jak drahé kameny a ukládám je do šperkovnice na horší časy.

Snídani si v jedenáct hodin dopoledne necháváme donést na pokoj, vzájemně se krmíme čerstvými loupáčky s medem a Lešek jeho kapičky olizuje z mých dlaní a rtů.

Reklama na bezstarostnost.

Následuje ostrý střih.

„Na co máš ten mobil, když ho nebereš?“ křičí Jacek ze sluchátka.

„Měla jsem vypnuté zvonění…“

„Tak to teda mám štěstí, že sis ho konečně uráčila zapnout….“ Jeho rozčilený hlas je podbarvený hukotem vozu, napadá mě, že nás vyslídil a jede nás oba zastřelit. Studené prsty strachu mě škrtí, nedokážu ze sebe vypravit slovo.

„Kdybychom tady všichni pochcípali, tobě by to bylo jedno,“ vyčítá poněkud nesouvisle, vzhledem k tomu, že měl být doma sám.

„Stalo se něco?“ konečně jsem schopná poručit hlasivkám, aby začaly opět fungovat.

„Ty se ptáš, jestli se něco stalo? A proč myslíš, že tě od rána sháním! Abych se přeptal, jaké je na Slovensku počasí?“

Sháněl mě!

Zoufale si přeji, ať přehání, jak je jeho zvykem. Ať veškeré to shánění, o kterém mluví, spočívá pouze v tom, že opakovaně vytočil moje číslo na mobilu.

„Ty si klidně odjedeš, vypneš mobil a doma ani nenecháš jméno hotelu, kde budeš ubytovaná. Připadal jsem si jako pitomec… volal jsem vašim, Bleše, a dokonce i do redakce…“

Zdá se mi, že zem pode mnou puká, rozestupuje se a já padám do černé hlubiny, odkud není návratu. Ještě stačím pohlédnout na vyjeveného Leška, ale je mi jasné, že udělám všechno pro to, abych ho s sebou dolů nestáhla, abych ho nenamočila.

Musím to celé nějak vzít na sebe. Přiznat, že místo práce se sice flákám s jistým chlapem, ale i kdyby mi Jacek palečnice nasadil, i kdyby mě cigaretovými oharky pálil, kdyby mě na skřipec natahoval, nesmím prozradit, o koho se jedná.

„Jacku, promiň, je mi líto, že ses to musel dovědět takhle…“

„Jak se teda můžeš vůbec ptát, jestli se něco stalo?! To je vrchol!“ soptí. „Stejně je ale divný, že se ti nakonec dovolali dřív než já…“

Kdo zase, proboha? Jeho právníci? Nebo najatí detektivové?

Ničemu nerozumím, ale přitakávám. Hraji o čas. Čím déle budu tuto nesrozumitelnou debatu protahovat, tím více informací získám.

„Pro mě to byl šok,“ povídá ještě Jacek, ale už mnohem klidněji. Jeho vztek vyprchal. Napadá mě, že třeba ani on se mnou není šťastný a nakonec mu moje aférka přijde vhod, aby mě mohl bez skrupulí opustit.

„Už jsem se trochu vzpamatoval, ale nejhorší je, že se za to cítím být zodpovědný…“ pokračuje tónem, jaký u něho neznám.

„Jsem ráda, že to tak bereš, ale rozhodně se neobviňuj,“ povzbuzuji ho a prožívám drtivou lítost. Takhle nějak se mohou cítit staroušci v domově důchodců listující albem maturitních fotografií.

„Kdepak, je to moje vina.“

„Nepřeháněj,“ konejším ho.

Nakonec se ještě budeme schopni domluvit jako dva rozumní lidé… Proč to nešlo dřív? Proč mi na začátku manželství nasadil svěrací kazajku a až teď, na jeho konci, je ochoten mi ji zase sundat?

„A kam vlastně jedeš?“ ptám se. „Pro mě?“

„Zbláznila ses?“ znovu vybuchuje. „Já kvůli tobě pojedu do Beskyd přes Trenčianské Teplice!“

Do Beskyd???

Do Beskyd!

Jasně! Celou dobu mluvíme o Dominice, ne o mně! Něco se jí stalo!

„Jedu domů…“ končím hovor a ihned vytáčím číslo vedoucí letního tábora.

Nejvyšší spravedlnost

„To mám za trest za to, jak se chovám, co v poslední době provádím! Já ji, chudinku, vyštvala na tábor, to já se jí potřebovala zbavit,“ frkala jsem do kapesníku jak trubadúr a byla k nezastavení.

Lešek mlčky řídil, a ani se mě nepokoušel uklidňovat. Cítil, že by to bylo marné. Výčitky svědomí mě ohlodávaly jak hladový pes kost.

„Bude mít zkažený celý prázdniny… to v lepším případě. Na ten horší se neodvažuju ani pomyslet,“ kňourala jsem dál.

„Mám strach, že tahle situace už se navždy mezi nás postaví,“ řekl Lešek a já na něho zle vyjela: „Jak ti v tuhle chvíli může jít o nás dva? Moje dcera má čtyři šrouby v noze a možná už nikdy neohne nohu v kotníku!“

„O nás dva mi půjde vždycky. I kdyby v té nemocnici ležela moje dcera namísto tvé…“

„Ale neleží! Leží tam Dominika!“ křičela jsem ve snaze roztříštit ten obrovský balvan, co mi ležel na hrudi, na drobnější kusy, aby zbylo pro oba.

„Nešikovně spadnut mohla přece i z kola, kdyby zůstala v Brně,“ nechápal moje sebeobviňování a poprvé za těch pár měsíců našeho románku jsme si byli na hony vzdáleni.

Nechtělo se mi vysvětlovat, že celý život věřím na imaginárního představitele nejvyšší spravedlnosti, který se už zřejmě nemohl dívat na moje lži, podvádění a nedovolené létání. Na každého jednou dojde… tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne… boží mlýny melou pomalu…

Došlo na mě, ucho se utrhlo, mlýny mě semlely. Bolí to. Nechala bych si přišroubovat loket ke koleni, kdyby Dominika zůstala ušetřena. Nechala bych se ocelovým lanem přikurtovat k manželskému loži a ke sporáku, jen kdybych mohla vrátit čas.

„Dokud mi nenapíšeš, jak to s ní vypadá, nepůjdu spát,“ řekl Lešek, když jsme se loučili na odlehlém brněnském parkovišti a já se chystala přesednout do svého auta.

„Nevydírej,“ odsekla jsem, nasedla a ujížděla. Až po několika kilometrech jsem si všimla, že se mé toyoty drží jak capart máminy sukně.

Zajela jsem ke krajnici, pustila výstražné blikače, vystoupila a šla mu naproti. Scéna odkoukaná z francouzského filmu Muž a žena… Kolem nás nešumělo sice moře, ale svištěla tam auta a taky ten náš důvěrně známý uragán.

„Promiň,“ zamumlala jsem přidušená Leškovými pažemi.

„To nic. Mně je taky líto, že Dominika je moje neteř…“

„Nerozumím…“

„No, že není moje dcera. Byli bychom na to dva.“

V tu chvíli mi připadalo, že jsme na to dva… Že už na všechno zlé i dobré budeme nadosmrti dva.

A ďábel si mnul ruce.

Nenechám tě zešílet

Ticho doma mě zavalilo jako lavina, těžko se mi dýchalo, každým okamžikem hrozilo, že mi dojde kyslík. Otevřela jsem všechna okna, dveře zapřela, aby s nimi netřískal průvan, a čekala, kdy to třískne se mnou - o zem.

Minuty se vlekly jak karavana pouští.

Pustila jsem se do umývání hory nádobí, kterou Jacek stihl v kuchyni po dobu mé nepřítomnosti navršit.

Terapie prací nezabírala.

Volala jsem Jackovi, ale tentokrát pro změnu nebral mobil on. Doufala jsem, že ne proto, aby mě tímhle sadistickým způsobem vytrestal.

Lešek mobil vzal po prvním zazvonění.

„Můžeš mluvit?“ zjišťovala jsem.

„Můžu cokoliv,“ odvětil.

„Můžeš i přijet? Mám dojem, že jestli tady zůstanu dál sama, zešílím.“

„Nenechám tě zešílet,“ slíbil a za dvacet minut zvonil u dveří.

„Už něco víš?“ zeptal se a automaticky vešel do kuchyně pro skleničky. Teprve tehdy jsem si všimla láhve, kterou nesl v podpaždí.

„Jacek by asi neviděl rád, kdybychom tady spolu popíjeli,“ namítla jsem.

„A myslíš, že by tady raději viděl manželku, která se hroutí strachy?“

Myslela jsem, že ano, ale už jsem neodporovala a nechala si nalít. Napila bych se i denaturovaného lihu, kdyby se mi po něm mělo snáze dýchat.

„Cos řekl Ulrice?“ zeptala jsem se opatrně.

„Pravdu.“

„Pravdu?!“ vyjekla jsem. Každé téma k hovoru, i to nejožehavější, bylo náhle dobré, protože dokázalo ukrajovat čas.

„Vysvětlil jsem jí, že Dominika měla úraz, že jsi doma sama a že by bylo dobré se za tebou zastavit…“

„A to ses nebál, že půjde s tebou?“

„Nebál. Ta ženská soucítí akorát sama se sebou. Na nějakou pomoc bližnímu není naprogramovaná.“

„A kdyby přesto chtěla jít s tebou?“

„Nevzal bych ji.“

„Co bys nevzal?“ objevil se najednou mezi dveřmi Jacek. Nenapadlo mě, že když doma není Schíza, že ho ani nemusíme slyšet přijít. Čekala jsem, jestli dřív vrazí jednu mně anebo Leškovi.

„Zdar, brácho,“ řekl a pěsti nechal v klidu. „Seš hodnej, žes mi ji tady pohlídal… Vždycky je ze všeho příšerně vyklepaná…“

A já se rozbrečela. Nahlas.

Piha na kráse

„Tak už dost… Dominika leží v ostravské nemocnici, operace dopadla dobře a za tři dny si ji můžeme převézt sem do dětské,“ utěšuje mě Jacek a já bulím dál a dál. Jako když zvednete stavidlo rybníka. Bulím nad sebou, co jsem to za hydru, bulím nad ním, že si tu hydru vzal, bulím i úlevou, že je Dominika mimo nebezpečí.

Bulím jak šestinedělka a nejsem k zastavení.

„Tak takhle už prořvala půlku života,“ snaží se Jacek zlehčovat můj záchvat a nutí mi panáka.

Lešek mě bere kolem ramen: „No, tak… švagrová, kopni to do sebe, uleví se ti.“

Mám dojem, že by se mi ulevilo, kdybych kopla jeho. Do koulí.

Ne, že bych se sama nepřetvařovala, nejsem svatá, jedeme v tom společně. Jenže z té jeho přetvářky se mi dělá zle. A tak piju. Piju jednu štamprličku za druhou, aby se k slzám nepřidalo ještě zvracení.

„Možná bychom ji měli uložit,“ slyším říkat jednoho z bratrů a hihňám se, jak mají děsně podobné hlasy.

„Ale jenom hlasy…nic jinýho,“ blekotám opile a pak je tma, najednou otevírám oči, už je zase světlo a postel vedle mě je prázdná.

V první chvíli si ještě nedokážu vybavit, jestli tam měl ležet Jacek nebo Lešek, až když se pořádně rozhlédnu, poznávám naši manželskou ložnici a matně si vybavuji předchozí večer. Tedy pouze jeho útržky.

„A co ještě říkal?“ vyzvídám neúnavně, zato Leška jednostranně zaměřený hovor evidentně unavuje. Nedivím se mu. Ulrika rovněž není moje oblíbené téma pro košaté diskuse.

„To se celý rande budeme bavit o bráchovi?“ vzdychá a snaží se mi dlaněmi vloudit pod tričko. Při podobném gestu bych jindy jiskřila jak silvestrovský ohňostroj, dnes připomínám vyhořelou zápalku.

„Když ti to povykládám slovo od slova, tak budeš spokojená?“

„Nejen to. Budu ti i neskonale vděčná,“ snažím se být roztomilá. Vyznívá to křečovitě. Čtyřicítka, co se na jevišti potýká s rolí Lolity… Trapnost nad trapnost.

„U tebe v redakci to nikdo nebral, takže můžeš být klidná… že jsi bez práce, Jacek prozatím netuší. Jisté podezření ovšem má…“

„Týká se nás dvou?“ děsím se.

„To už by mě dávno srazil ze schodů!“

„Prokecla jsem, že mám mimomanželské spády?“

Nesnáším ta alkoholová okénka, jsou mi protivná jak horečnaté blouznění, otřes mozku anebo narkóza. Člověk v takových situacích plácne cokoliv, vymete nejtajnější myšlenky z podvědomí jak pavučiny ze spíže, aniž by o tom druhý den věděl. Ztráta sebekontroly je nepříjemná, ať už se jedná o samovolný únik slov anebo moči. Toužím mít svůj život zase pod kontrolou.

„Pochopitelně, že jsme se bavili i o variantě, že někoho máš, ale brácha ji vcelku brzy zavrhl.“

„A to jako proč?“ místo aby se mi ulevilo, chytá mě vztek. V té chvíli stát Jacek vedle mě, snad se mu milostným poměrem i pochlubím, jen aby mě konečně přestal podceňovat.

„Myslí si, že na zálety jsem už moc stará, co?“ dorážím.

„To ani ne…“ Leškovi se zjevně do odpovědi nechce.

„Tak nepřitažlivá?“

„Spíš sexuálně chladná…“

„Tobě se taky zdám…chladná?“

„Dnes poprvé,“ dává si záležet, aby to vyznělo jako fór. Moc vtipné mi to nepřijde, takže jeho ruku opět odstrčím.

„Mluvil jsi ale o nějakém podezření… Z čeho by mě asi tak Jacek mohl podezřívat, když ne z nevěry… že kradu v obchoďácích?“

„Výraz podezření asi nebyl nejtrefnější… Jde spíš o jakési vysvětlení změn v tvém chování…“

„Nevykrucuj se!“ hrozím na něho laškovně prstem -v roli adolescentky jsem se doslova zabydlela. Jen aby to nebyly počáteční známky stařecké demence, říkám si v duchu a hned vzápětí se dozvídám, čeho se to Jackovo podezření týká.

„Takže Jacek si myslí, že jsem rapl?“ vybuchuji na nevinného. Kdepak vyhořelá zápalka, bedna dynamitu jsem.

„Přímo tak to neformuloval…“

Vztekám se: „A jak to teda formuloval?!“

„Rozhodl se požádat Ulriku, aby ti domluvila a nasměrovala tě k odborníkovi…“

„Jo? Odkdypak mu Ulrika nepřijde jako dostatečný odborník na cokoliv? Ta přece může z fleku zaskočit jak za endokrinologa, tak za ortopeda. Takovej cvokař, to pro ni musí být úplná brnkačka!“

„Nerozčiluj se! Já mu to rozmlouval,“ chlácholí mě Lešek.

Štěkám na něho, ačkoliv si to nezaslouží. Zachoval se rozumně, přesně tak, jak jsem ho žádala, nabádám se k rozvaze a soudnosti.

A přesto mám pocit, jako by mě zradil. Ukázalo se, že i naše láska má tu a tam pihu na kráse. Můj milovaný mě raději nechá prohlásit za sexuálně chladného blázna, než aby hodil bratru rukavici. Rytíři vymřeli. Je na čase do brnění odít svoje srdce.

„A kdypak mi má tvoje žena ukázat tu správnou cestu, po které se vydat?“ ptám se a záměrně užívám výraz tvoje žena namísto obvyklého Ulrika. Jen ať si Lešek taky pěkně kousne do kyselého jablíčka, proč mám křivit pusu pořád jenom já?

„Za dva týdny budeme o víkendu slavit na chalupě její třicetiny…“

„…chápu. To je vhodná příležitost, abychom oslavili i moji ochotu k nápravě,“ skáču mu do řeči.

„Co jsem udělal?“ ptá se, pokorný jak pouliční žebrák.

Děvku jsi ze mě udělal, chce se mi říct, i když vím, že jsem ji ze sebe udělala já sama. A pak ho hladím, omlouvám se a v duchu se s ním loučím.

Náš vztah se přehoupl přes vrcholek a pomalu se kutálí zpátky k úpatí jak hrouda hlíny. Ještě mám chuť ji vzít do dlaní a poponést směrem k hřebenu, ale jakmile se o to pokusím, už se mi v rukou rozpadá.

Zaděláno na problémy

„Sexuálně chladná! Chápeš to?“ stěžuju si napůl žertem Bleše. „A to o mně, prosím, prohlásil chlápek, kterej se v posteli léta letoucí chová jak berní úředník!“

Sedíme na novém koberci, aby vůbec našel nějaké uplatnění, a cíleně se opíjíme. Zdá se mi, že ať už se opíjím cíleně či nikoliv, v každém případě to dělám častěji, než bych si přála.

„Kdybys byla tak chladná, jak povídá, sotva bys teď měla pletky s jeho vlastním bratrem, ne?“ utěšuje mě Blecha. „A být chladný obě dvě, tak žijeme spolu a máme po problémech…“

„Anebo být obě dvě teplý, tak taky žijeme spolu a máme i ten sex,“ směju se. „Čím jsem starší, tím míň mužskejm rozumím. To, jak slintají při striptýzu, při souloži si představují kohokoliv jiného jen ne tu, které se to právě týká, jdou na masáž zad a klidně se tam udělají, možná by to zvládli i při cévkování, pokud by sestřička měla dost naditý a dost hluboký výstřih… A tohle se děje, i když tvrdí, že nás milují. Když milujeme my je, sháníme svíčkovou, abychom miláčkovi udělali tatarák…“

„Jo, jak se středem tvýho zájmu stane svíčková místo jejich ptáka, seš v háji…Tuhle chybu už podruhy nehodlám opakovat,“ přikyvuje mohutně hlavou Blecha a přitom bryndá kalvádos na všechny strany.

„Říkáš chybu…“ rozjímám, „ale víš jistě, že je to chyba? Neříká se náhodou, že láska prochází žaludkem?“

„Jasně. Láska prochází žaludkem. Ale pokud vím, Jacek si nestěžoval, že jsi citově chladná. To znamená, že o žaludek jsi se mu starala dobře. Péro jsi zanedbávala, holka. A teď to máš…“

„Co mám?“

„Zaděláno na problémy…“

„To jsem sama zvědavá, co se z toho všeho nakonec upeče,“ chechtám se, ale není to veselý smích. Je to výron zoufalství.

„Nějak nám ten průser nakynul…, co?“ dolévá mi Blecha.

„Jestli uhraju tenhle víkend, tak jdu na konkurz do Národního… lepší herečku nenajdou,“ kasám se, žaludek sevřený jak dětská pěst.

„Jestli tenhle víkend uhraješ, jsi z toho venku. A to je větší úspěch než dostat angažmá v Národním,“ povídá a já jí bezmezně důvěřuji.

Vždycky byla přede mnou nejmíň o krok napřed a mě zná jak vlastní boty. Chápe, že mě Lešek vytáhl ze studny zapomnění jak kbelík uvázaný na rumpálu, půjčil mi křídla a vzal mě na let kolem světa. A dokáže rozpoznat, že zatímco mně se už zastesklo po pevné zemi, Lešek je chlápek, který dokáže naplno žít jen v oblacích. Ještě mě to za ním táhne, je báječné se tu a tam proletět, ale doma je doma…

Ostrůvek klidu a volnosti

„Já zaspala! Ježiši, já jsem zaspala!“ ječím, běhám po cizím bytě a snažím se najít sukni a levou botu. „Jacek mě zabije!“

„Kafe, džus nebo vyprošťováka?“ vynořuje se odkudsi Viktor. Vůbec si nevzpomínám, kdy přišel domů. Rozespalá Blecha si objednává vychlazené pivo, já raději džus. I tak to ze mě táhne jak ze sudu.

„Nešil. Copak Jacek nikdy nezaspal?“ zívá Blecha.

„Ne, nezaspal,“ rozčiluju se, že nedoceňuje rozsah pohromy, která se mi přihodila. „Jacek ani nemohl zaspat. Celej život ho budím přece já.“

„Tak to dnes musel zaspat taky, ne?“ s úsměvem mi Viktor předvádí, že i umělci disponují logickým uvažováním.

„Dnes ho budila hotelová služba. Byl přes noc v Praze,“ nechápu, proč těm dvěma marťanům něco vysvětluju. Jsou si navzájem svými dětmi i rodiči, jsou si kolegy, milenci i přáteli. Navzdory všem předsudkům i počátečním nesnázím si vytvořili ostrůvek naprostého klidu a volnosti a přestávají rozumět uštvaným šílencům, kteří jsou schopni oběsit se na vlastní kravatě kvůli několika minutám zpoždění.

Obrazně řečeno. Kravaty pochopitelně nenosím a zpozdila jsem se o dvě a půl hodiny.

Než dorazím do nemocnice, jsou z dvou a půl hodin celé tři a překvapená zdravotní sestra mi oznamuje, že manžel si už dceru dávno odvezl. Loučí se se mnou docela mile, ani si přede mnou neodplivne.

„Je mi to líto,“ pokouším se prorazit hradbu mlčení, kterou ti dva doma mezitím stačili postavit.

„Nařídila jsem si mobil, ale vybila se mi baterka…“

„A kde se ti vybila? To by mě zajímalo,“ cení zuby Jacek, jako by mi chtěl prokousnout krční tepnu. A já si přeju, ať to udělá, ať už mám navždy svatý pokoj.

„No, přece u Blechy… Říkala jsem ti, že se za ní zastavím, když jedeš pryč…“ A když tvůj bratr musel zůstat s rodinou a když hrozilo, že mi žárlivost do rána rozleptá poslední zbytečky charakteru, pokud zůstanu sama doma…

„Pokud dobře počítám, strávila jsi u Blechy nějakých osmnáct devatenáct hodin. Pro takový časový úsek by se hodil spíš výraz odstěhovat se k ní než zastavit se u ní.“

„Přespala jsem tam… nechtělo se mi vracet do prázdného bytu…“

„A pro dceru do nemocnice se ti asi taky nechtělo, viď?!“

„Omlouvám se! Omlouvám se!“ vřískám hystericky., Je mi to líto, mrzí mě to, mám snad padnout na kolena?“

„Ne,“ povídá chladně Jacek. „Máš se konečně už vzpamatovat.“

Předurčena k obětem

„Nemám ti tu nohu podložit?“ dolézám už druhý den za dcerou, jejíž pohled by mohl řezat sklo.

„Anebo ti uvařím čokoládovej puding, co říkáš?“

Odmítavě vrtí hlavou, ačkoliv dřív by za misku čokoládového pudingu nechala poslat do otroctví celou rodinu.

„Ale banánovej koktejl si dáš, že jo?“

„Nic nechci,“ odsekává. Nezkrácená verze jejího sdělení ovšem je: od tebe nic nechci.

Usedám na kraj postele, nemotorně se odtahuje.

Trošku svoji nemohoucnost přehání, čím provinileji se budu cítit, tím lépe.

„Opravdu mi nemůžeš odpustit, že jsem tě nepřijela vyzvednout do nemocnice s tátou?“ ptám se.

Uhýbá očima.

„Vzpomeň si na všechny ty školní besídky, na návštěvy lékařů, holiče, nakupování oblečení a já nevím co ještě, kdy jsem s tebou byla já a táta nemohl…“

„Táta nemohl. Ale tys mohla přijít!“

„Mohla, máš pravdu. A taky jsem moc chtěla. Jenže jsem prostě zaspala.“

Mluvím s ní jako s malým děckem, uvědomuju si a pokouším se zbavit svůj hlas vtíravě mazlivého tónu, jakým šišláme na batolata: „Udělala jsem chybu, omluvila jsem se ti a snažila se ji napravit. Chyby dělá každý…“

„Jen ty jich děláš nějak víc než ostatní,“ vmetá mi do tváře chuchvalec zloby a drze na mě přitom pohlíží.

A je vymalováno. Zvláštní je, že se mi nechce ani brečet, ani ji zasypat nadávkami či pohlavky. Nechce se mi ji objímat a odprošovat. Nedozvěděla jsem se nic, co bych netušila už dávno. Tohle to jablíčko se odkutálelo od stromu setsakramentsky daleko a bylo by pošetilé chtít přesazovat starý strom, jen aby byl tomu jablku o kousek blíž. Necítím zlost ani zármutek, jsem smířená.

Ráda bych ale brnkla Bleše a s konečnou platností posvětila její volbu. Obětovat svůj život dětem je nevděčné a sebemrskačské. Jediný problém spatřuji v tom, že já jsem k obětem jaksi předurčena.

Detektor lží

„Uvidím tě ještě?“ telefonuje Lešek.

„To víš, že ano. V pátek u vás na chalupě,“ odpovídám a pro jistotu kontroluji, zda jsou dveře do dětského pokojíčku zavřené.

„To je až za dva dny!“

„Já vím, ale nemůžu tady Dominiku nechat samotnou. Bez pomoci se nedopraví ani na záchod. Až jí sundají ten škrobák ze zápěstí a bude moct chodit o berlích, nebudu tak uvázaná,“ povídám, ale není to pravda. Moje prohřešky mě k Dominice přivázaly těsněji než zranění, která si způsobila nešťastným pádem z koně.

„Ale Schízu venčit musíš, ne?“

„Už jsem s ní byla,“ přiznávám zklamaně. Kromě psa nemám jinou výmluvu, proč opustit celu pokání.

A přitom bych ho tolik potřebovala vidět, obejmout ho, dobít baterie. Už nezářím, neblikám. Moje světýlko vyčerpaně mžourá…

„Dobře. Tak se stavím k tobě…“

„To nemůžeš! Neblázni!“

„Bez tebe bych se zbláznil,“ praví odhodlaně. „A nevím, proč by strýc nemohl navštívit svoji zraněnou neteř…“

„Protože ta holka má v sobě jakejsi detektor… každou přetvářku hned odhalí,“ oponuji už do prázdna. Lešek zavěsil.

Hon na zajíce

„Ty někoho čekáš?“ ptá se Dominika.

„Ne,“ předstírám údiv. „Proč se ptáš?“

„Učesala ses. A máš jiný tričko, než jsi měla ráno…“

„Češu se každý den několikrát. A tričko jsem si vyměnila, protože na mě vyšplíchla rajská, když jsem dodělávala oběd,“ vysvětluju.

První předpoklad úspěšnosti lháře je nic nevysvětlovat, vybavuje se mi rada, kterou mi vtloukala Blecha do hlavy už na základce.

„Hmm,“ mručí Dominika, čímž dává jasně najevo, že tady něco nehraje.

„Jo… ale někdo se asi opravdu staví,“ zaplétám se čím dál víc, „volal strejda Lešek, že tě přijde omrknout.“

„A odkdy se kvůli němu voníš?“

Detektor zavibroval, dcerka zavětřila stopu, už ji nepustí. Uštve ji jak liška zajíce. Ten zajíc jsem já, kličkuju seč můžu: „V třicetistupňovým vedru je snad normální použít intim spray. S Leškem to nemá nic společného…“

Zvonek přišel jako vysvobození. Pouštím Leška dovnitř a posunky mu naznačuji, ať je maximálně obezřetný. Myslí si, že přeháním.

„Ahoj, princezno,“ líbá neteř na čelo, je bodrý a srdečný jako správný strýček z dědiny. Akorát že od narození žije v Brně a dodnes tomu odpovídalo i jeho chování.

Dominika mě napichuje pohledem na rožeň, pozvolna jím otáčí a já se smažím ze všech stran, pot ze mě prýští.

„Už jsme po obědě, dáš si rajskou?“ ptám se, opět nedbajíc kamarádčiných rad. Miluju ho, takže chci hýčkat především jeho žaludek. Omluvou mi budiž, že hýčkání milencova pinďoura s třináctiletou dcerkou za zády je zhola nemožné.

„Rajskou nejím,“ říká to kajícně, jako by mi šlápl na nohu. I já se v duchu kaju. Za to, že jsem neuvařila něco jiného, něco, co má rád.

„Taťka rajskou zbožňuje,“ praví Dominika tónem, který naznačuje, že každý člověk, který za něco stojí, se může po rajské omáčce umlátit.

„Dáš si aspoň minerálku… nebo pivo?“ nabízím dál. Sebe mu nabídnout nemohu, i když jeho pohled napovídá, že tuto nabídku by přijal s povděkem.

„Ne, díky.“

„Tak kafe?“

V očích se mu zableskne. Bedlivě zkoumám Dominiku, jestli si něčeho všimla. Tváří se neutrálně, ale když mi Lešek chce pomoct s přípravou kávy, zarazí ho.

„Mamka umí uvařit kafe, neboj.“

„O tom nepochybuju…“

„Zato mně bys mohl pomoct… sama se za váma do pokoje nedobelhám…“

Čím to, že mi její prosba zní, jako by říkala: a máte po ptákách… ?

Zanedbaná dušička

„Koupilas něco už té Ulrice?“ ptá se Jacek v předvečer odjezdu do Lhotky.

„Nekoupila,“ přiznávám. A taky nekoupím, chce se mi dodat. Nehodlám obdarovávat ženskou, kterou bych nejraději okradla o manžela.

„Nechci tady Dominiku nechávat samotnou… nemohl bys nějaký dárek koupit, jak pojedeš z práce?“ lísám se. Pozvolna se začínám měnit v mrchu prodejnou.

„Víš, že na kupování dárků nejsem…“ kroutí se.

Přemítám, na co vlastně můj muž je. A napadá mě, jen na co všechno není. Není na žádné domácí práce, není na venčení psa, není na výchovu dcery, není na klábosení, mazlení se, chápání… Dokladem toho, že se v naší domácnosti skutečně vyskytuje, je pouze prosezený důlek v křesle před televizní obrazovkou.

„Tak jí dáme peníze, ať si vybere něco sama… A k tomu pořádnou kytku,“ navrhuju.

„Ulrika kytky nesnáší!“ volá z pokojíčku Dominika.

Neporodila jsem dítě, ale odposlouchávací zatížení, uvědomuju si trpce.

Jdu za ní: „Od kdy Ulrika nesnáší kytky? Vždyť ta její zahrádka vypadá, jako by chtěla zásobovat krematorium. Kdyby nesnášela kytky, pěstovala by místo nich mrkev, ne?“

„Nesnáší kupovaný kytky, ty, co jí vyrostou na zahrádce, má ráda…“

„A proč, prosím tě?“ nestačím se divit, jak je dcerka informovaná.

„Protože je to škoda peněz.“

„Aha…“

„Já si taky myslím, že je blbost utrácet za něco, co za tři dny zvadne a musíš to vyhodit,“ dodává jedním dechem. „Takový višně v čokoládě jsou mnohem lepší než nějakej pugét…“

A mně dochází, že v téhle rodině jsem pro samou péči o žaludky svých drahoušků zanedbala mnohem podstatnější věci, než je manželův penis. Já nechala ladem i dceřinu dušičku…

Co z toho má?

„Vážně vám to nebude vadit?“ kuňká do telefonu Ulrika.

Ačkoliv mi vadí už samotná její existence, horlivě ji ujišťuji: „Kdepak, za hodinku můžeme být u vás.“

„Je mi to trapné, že otravuju, ale my bychom to všechno opravdu nepobrali…“

Kdyby zůstala doma, tak by se do auta vešli, napadá mě přijatelnější řešení, jak na chalupu přemístit tři děti, dvě plata chlebíčků a basu piv.

„Potřebovali bychom větší auto,“ povídá ještě.

Mít za muže Leška, spokojila bych se s velorexem.

„… ale než na něho našetříme, budou děti dospělé.“

„Tak si vezměte nějakého kombíka na leasing,“ říkám, aby už mi dala pokoj.

„Kdepak leasing!“ zděsí se. „Člověk by měl utrácet jen tolik, kolik vydělá,“ poučuje.

Vzhledem k tomu, že jakživ nepracovala a už devět let je na mateřské, mi její připomínka přijde docela trefná.

„Víš, já nesnáším dluhy,“ špitne, jako by mi sdělovala nějaké velice perverzní tajemství.

Copak Ulrika, říkám si škodolibě, to je vzor dokonalosti, nesnáší dluhy, nesnáší cigarety, alkohol, a dokonce i kupované květiny. A co z toho má?

Kdekdo nesnáší Ulriku!

Zrada

„Ještě něco?“ ptá se Jacek docela zdvořile, když nakládá do našeho auta čtvrtou várku různých krabic, tašek a dóz.

„Jenom ty obložené chlebíčky,“ říká Ulrika a Dominika natažená na zadním sedadle koulí očima. Sama už vypadá jak obložený chlebíček, chudinka.

„Tak my jedeme,“ povídá Jacek a nasedá do auta.

„Vy na nás nepočkáte?“ diví se švagrová upřímně.

I já se nestačím divit. Jacek souhlasí, že počkáme, ačkoliv nesnáší jak čekání, tak hromadné cestování. Dvě auta za sebou už pro něj vždy představovala docela slušnou hromadu.

„Dáš si?“ formálně mu nabízím cigaretu. Přestal kouřit před čtyřmi lety, ale mně je stále ještě hloupé zapálit si a nenabídnout. Proto taky raději kouřím, když u toho není. Pokud jsem ale nervózní, nikotinovou berličku si neodpustím.

„Jo, dej mi jednu,“ je dnes samé překvapení.

Stojíme opření o kapotu, mlčky kouříme a slunce nám vypaluje mozek z hlavy. Schíza líně pobíhá okolo, jazyk div nevláčí po zemi a Dominika uvnitř auta nakvašeně hudruje. Už dlouho jsem neměla tak příjemný pocit semknutosti naší rodiny. A za to vděčím Ulrice. Svorně jí teď všichni nemůžeme přijít na jméno.

„Panebože, to je ale kráva,“ náhle jí na jméno přichází Jacek.

Objala bych ho!

„Já myslela, že ji máš rád…“ podotknu.

„Jak jsi na to přišla?“

„Protože nemáš rád Blechu. A Ulrika je její pravý opak.“

„Ty se Ulrice taky zrovna nepodobáš… A myslíš si, že tě nemám rád?“

„No, už delší dobu mám dojem, že moc ne,“ pravím hrdinně, ale než stihne Jacek zareagovat, přiřítí se Ulrika s dětmi a zavelí odjezd.

„A nebudeme se nijak honit, že ne? Času máme dost!“ křikne ještě na Jacka.

Poslušně zalézáme do auta. Snažím se naklonit tak, abych ve zpětném zrcátku zahlédla nastupovat Leška, ale nedaří se mi to.

Konečně se dáváme do pohybu. Je to nezvyklý pocit nesedět vedle něho, ale vnímat ho nějakých pár desítek metrů za zády.

„Ten brácha se táhne jako sopel,“ brblá Jacek na dálnici.

„Tak jim ujedeme!“ navrhuje Dominika, Jacek se zasměje a prudké zrychlení nás vtlačí do sedadel.

Nee!, protestuje každičký můj nerv, ale ústa Leška zrazují.

Rodinný hromosvod

Konečně se přikodrcali.

Děti se vyvalí z auta jak velká voda, piští a pokřikují jedno přes druhé, druhé přes třetí. Zaznamenávám, že je mi povyk malých dětí protivný, a těší mě, že už to mám za sebou.

„Proč jste nám ujeli?“ vyčítavě se na mě obrací Ulrika. Pochopitelně, že na mě. Hlavní rodinný lapač všech výtek jsem tu přece já.

„Dominiku rozbolela ta noha, potřebovala se trošku protáhnout,“ lžu a doufám, že mě dcerka neshodí. Kupodivu mlčí a tváří se, jako by bolestí nemohla vydržet.

Ihned si vyslouží nejméně dvacet neocenitelných rad, jak si nohu protahovat, jak si ji podkládat, čeho se vyvarovat a nač dávat obzvláště pozor. Ulrika je ve svém živlu a velkoryse nám odpouští.

Kradmo pozoruji Leška, vedle panovačné manželky je jeho šmrnc náhle poněkud vyčpělý, křídla jsou zplihlá, opelichaná a bezbarvá. Neodpuzuje mě to, spíš naopak. Probouzí to ve mně veškerou možnou něhu, mám chuť se ho ujmout, vyspravit křidélka obdivem a uznáním, aby mohl zase vzlétnout.

Jako na povel všichni otáčíme hlavy za zvukem klaksonu. Přijíždí tchyně a přiváží i Ulričiny rodiče.

Vzájemně se zdravíme, potřásáme si rukama a já si poprvé všímám nápadné podoby Ulriky a její matky. A znovu mám chuť Leška zachránit. Pokud to neudělám, může se klidně stát, že za dvacet let vedle sebe bude mít hašteřivou fúrii s kozíma nohama a hitlerovským knírkem.

Do hodiny jsme v plném počtu. Ulričin dosud nezadaný bratr a její staropanenská přítelkyně přijíždějí sice každý zvlášť, ale kuplířský záměr je zde evidentní. Držím bratrovi pěsti, aby to ustál. Je to sympaťák.

Vytváříme špalír a gratulujeme oslavenkyni. Podávám jí ruku, ale ona se naklání a špulí úzké rty. Ještě nikdy jsem nelíbala vyschlý fazolový lusk a nemám nejmenší chuť to zkoušet.

„A pusu nedostanu?“ naléhá. Letmo se jí dotknu, ale stejně mám dojem, jako by mě uštkl had. Je to divné, protože had jsem z nás dvou přece já — zcela prosta jakýchkoliv morálních zábran se nechávám hřát na prsou jejího muže.

„Není na panáka trošku brzy?“ přitočí se ke mně Jacek. Nemůžu mu vysvětlovat, že je to pouhá dezinfekce, takže tiše slibuji, že se rozhodně tentokrát nehodlám namazat.

„Jen aby,“ pochybuje.

Kdo se ale zřejmě namazat hodlá, je Lešek. „Šš..švagrová, ty vůůbec nepiješ,“ šlape si na jazyk a pokládá mi ruku kolem ramen.

Tohle mi nedělej, snažím se ji výmluvným pohledem zase sundat. Nakonec se mu musím vymanit a přesunout se za tchyní. Před vlastní matkou si snad dá pokoj, říkám si a pak zklamaně pozoruji, jak odchází někam za chalupu. Vyštvat jsem ho nechtěla.

„Nelítej příliš vysoko! Všimnou si toho,“ tichým klidným hlasem praví tchyně. Na okamžik mám dojem, že mě šálí sluch, ale když na ni pohlédnu, je mi jasné, že jsem slyšela dobře. Nevím, co na to říct, jestli se omlouvat, dělat nechápavou anebo jí to vyvracet. Nakonec jen vydechnu: „Brudzinski?“

A ona přikývne.

„Mami! Mami!“ huláká z okna chalupy Dominika. „Došla ti esemeska!“

Přelétnu hlouček lidí kolem, ale Lešek mezi nimi není.

„Já ti ji přečtu!“ volá dcera, ještě než stihnu zakročit. Ocitám se ve zrychleném filmu.

„Jé! To je od strejdy Leška!“

„Přečtu si ji sama!“ křičím do naprostého ticha. Všechny pohledy se upírají na mě, tchyně mi slabě tiskne rameno, film se odvíjí ještě rychleji… Jacek se chytá za čelo a Dominika čte: „Přijď za mnou, nemůžu to vydržet! Musím tě aspoň obejmout. Tvůj Lešek.“ Film se přetrhl.

Film se přetrhl

Film se přetrhl, jsou poslední slova, která vyťukávám na klávesnici. Kniha je dopsána, mohu vylézt z nory na denní světlo. Ještě se mi klepou kolena při pomyšlení, že to nemusel být film, že to mohl být můj život, který by se přerval v podobných místech, nebýt náhlého záchvěvu rozumu. Raději na to nemyslet.

Střetávám se s Jackem v kuchyni, zdá se, že je překvapený, že tu ještě bydlím.

„Hotovo,“ povídám.

„Zrovna si vařím čaj, dáš si?“ dělá, jako by neslyšel.

„Tvoje žena ti právě sděluje, že dopsala svůj první román, a ty se ptáš, jestli si dá čaj?“

„A co bys chtěla? Šampus?“

Záměrně přehlížím jízlivost: „Hmm. Šampíčko by bodlo. Ale až zítra, dneska jen koupel a pak spát a spát.“

„Jsou dvě hodiny odpoledne…“

„No a? Nespala jsem ani nepamatuju.“

„Můj nápad to nebyl, abys psala knihu,“ praví dotčeně.

„A kde je Dominika?“odvádím pozornost jinam, na hádku dnes nemám sílu.

„Dominika? Opravdu se mě ptáš, kde je Dominika?“ rozčiluje se Jacek.

On má očividně sil dost.

„Ty jsi kvůli té pitomé knize snad opravdu zešílela!“

Umiňuji si, že se za žádnou cenu nenechám vtáhnout do konfliktu. Jsem příliš vyčerpaná a příliš blažená na to, abych se chtěla přít.

„Dominika šla předevčírem k vašim a ty si dnes povšimneš, že tady není?“

„Když píšeš, tak ztratíš pojem o čase,“ vysvětluju a on mi vykládá cosi o tom, že jsem ztratila pojem o celé rodině, nejen o čase, vnímám ho jen napůl a přitom se v duchu laskám se slovním spojením Dominika šla… Naše dcera chodí po svých, nemusíme ji poponášet, nemá šrouby v noze ani naštíplé zápěstí. Naše dcera se vrátila z tábora nadšená, usměvavá, zdravá, se spoustou zážitků a fotografií. Naučila se jezdit na koni a po klukovi, kterého zanechala v Brně, už ani nevzdechla, protože pro změnu vzdychala po jiném. Teď je u mých rodičů, pozítří zase začne Škola, já jsem dopsala knihu a můj muž mě peskuje jako obvykle. Všechno je, jak má být.

„Můžeš mi prozradit, čemu se směješ?“ ptá se, ne právě přívětivě.

„Jsem šťastná…“

„To kvůli té knížce?“

„Nejen kvůli ní…“

„Mohl bych si ji přečíst?“

„Jasně. Ale teď ještě ne.“

„Tak kdy?“

„Až mi ji někdo vydá…“

„Hmm. Takže nikdy,“ zabrblá.

Vždyť říkám, všechno je jak má být.

Ruce ti utrhají

„Tak co na to říkáš? Ale pravdu! A nešetři mě…“ ptám se Blechy a prsty zarývám do desky stolu. Bůhvíproč mi před očima defiluje obrázek supa, který se vrhá na mršinu a cupuje ji na malé kousky. Blecha přece není sup a moje čerstvě narozené štěstíčko má do mršiny taky daleko. „Je to moc špatný?“ nemůžu už vydržet to napětí.

„Je to skvělý! Ty seš skvělá!“

„Nepřeháněj… Fakt se ti to líbilo?“

„Což o to, mě se ta knížka líbí moc. Jde ale taky o to, jak se bude líbit Jackovi…“

„Tím se trápit nehodlám… jen mám strach, abych našla nakladatele. Na psaní do šuplíku nejsem ten správný typ.“

„Neboj, ruce ti utrhají.“

Happy end

Ruce mi neutrhali, ale kniha je na světě a o to šlo.

Ještě stále tomu nemůžu uvěřit, takže co chvíli beru jeden z výtisků, hladím jeho matnou, hlaďounkou obálku, pak ji cípem košile otírám, protože jsem na tmavém povrchu zanechala otisky svých prstů. Připomíná mi to období, kdy se narodila Dominika.

Ten stálý úžas, že existuje, kontrola, zda dýchá, ustavičné dotýkání se a utírání pusinky i zadečku. Moje druhorozená dcerka nenosí plíny ani nechlemtá sunar z dudlíku, ale taky jsem jí dala část sebe, taky jsme byly napojeny na jeden krevní oběh a porod byl bolestný. A dnes jde holka ke křtu… Mám sváteční pocit, těším se, ale ruce se mi chvějí natolik, že zavrhuji použití řasenky, abych si nevypíchla oko.

Autogramiáda… Klopýtám na vysokých podpatcích ke knihkupectví Barvič a Novotný, nakladatel na mě čeká před vchodem a ukazuje plakát za výlohou.

Taky jsme mohli vybrat lepší fotku, říkám si, vcházím dovnitř jako ve snu, přebírám kytku od vedoucí a žasnu, že u stolečku s hromádkou mých knih opravdu přešlapuje hlouček lidí. Kývnu na bývalého kolegu z Brevi Manu, usměju se do objektivu jeho fotoaparátu, usedám a dávám svůj první autogram v životě růžolící paní v kostkovaných šatech, co vypadají tak trošku jako zástěra.

„Zdar srágoro,“ přistupuje ke stolečku Blecha, Viktor mě líbá a předává kytici.

„Vážně ta Vilma přijede?“ ptám se tiše.

„Klídek. Už přijela…“ povídá Viktor. Když mi před měsícem sdělil, že se zná s mužem mé nejoblíbenější herečky a že by ji zkusil požádat, aby byla kmotrou knihy, podezřívala jsem ho z nemístného holedbání. Představa, že Vilma Cibulková ke mně sestoupí ze svého Olympu, mi přišla krajně utopistická. Ale verneovkám taky kdysi nikdo nevěřil…

V doprovodu nakladatele přicházím do restaurace, na jejímž vchodu visí cedulka reserve - uzavřená společnost. Servírka přináší dvě vázy, abych si mohla odložit květiny, fotoaparáty cvakají, jejich blesky mě oslňují a já si připadám též jako filmová hvězda. Ovšem jen do chvíle, než mi ta skutečná podává ruku.

Následuje úryvek z knihy, hosté tleskají, zátka šampaňského letí až ke stropu a já mrkám na Blechu. O létání víme své.

Vilma Cibulková polévá knihu, trocha šampaňského mi stéká po noze až do lodičky, vnímám to symbolicky. Jsem též pokřtěna. Na spisovatelku. Vzájemně si připíjíme. Všichni hosté se přidávají.

Ulrika se tváří, jako by žvýkala šťovík, a stále opakuje, že můj román je čirá fabulace a že nezná šťastnější manželství, než je to jejich. Lešek mi gratuluje a vlepí mi plachou pusu. Moje matka se rozčiluje a vyžaduje, abych pasáže o ní opravila, popřípadě alespoň nechala vytisknout omluvu v novinách. Jacek mě chytá za ruku, aniž bych ho o to požádala, a Dominika mi hrdě sděluje, kdo všechno moji knihu chválil.

„Blahopřeju,“ potřásá mi rukou tchyně, pak se nakloní k polibku na tvář a šeptne mi do ucha: „Žádná z knih opravdového spisovatele není založena čistě na fikci -s výjimkou memoárů.“

Náhle se ocitám zpět ve svém románu. Nevím, co na to říct, jestli se omlouvat, dělat nechápavou anebo jí to vyvracet. Nakonec jen vydechnu: „Brudzinski?“

A tchyně přikývne…